Absolutní kontrola

David Baldacci

(1998)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Jason Archer, mladý počítačový expert, který intenzivně pracuje na tajném úkolu své firmy, se pouští do nebezpečně vysoké hry. Letadlo,kterým odcestuje, se zřítí. Jason však do letadla nenastoupil a je v podezření, že katastrofu způsobil on, aby zamaskoval krádeže cenných materiálů. Jeho žena obvinění nevěří a chce očistit manželovo jméno navzdory FBI, manažerům podniku i neznámým teroristům. Dostává se tak do nebezpečných situací, v nichž nakonec sama musí bojovat o život svůj i členů své rodiny.

David Baldacci

Jason Archer, mladý počítačový odborník mocné společnosti Triton Global, která se zabývá nejmodernějšími technologiemi, touží co nejlépe finančně zabezpečit svoji rodinu. Pouští se proto do velice nebezpečné vysoké hry. Letadlo, jímž má cestovat do Los Angeles na tajnou schůzku, se stane terčem zákeřného útoku a zřítí se k zemi. Jason Archer však zmizí. FBI se domnívá, že katastrofu způsobil on, aby tak zamaskoval stopy krádeže důležitých materiálů. Jeho žena Sidney, úspěšná právní zástupkyně, obviněním nevěří a chce manželovo jméno očistit. Smutek nad jeho ztrátou však náhle rozptýlí jediný telefonát – Jason žije a chce se s ní tajně setkat v New Orleansu.

Roztáčí se kolotoč záhad, jež se snaží rozluštit nejen statečná Sidney, ale i zkušený zvláštní agent FBI Lee Sawyer vyšetřující onu podivnou leteckou havárii. Zdá se, že jeden z klíčů k Jasonovu zmizení se skrývá kdesi v neznámé schránce elektronické pošty na Internetu. Je to heslo k disketě, na níž jsou zašifrovány tajné materiály, jež měl Jason komusi předat. Sidney se při svém pátrání dostává do velice nebezpečných situací. Nakonec se musí sama skrývat a bojovat o holý život. Ve hře jsou stamiliony dolarů a životy jejích nejbližších.

David Baldacci pochází z Richmondu a dlouhou dobu pracoval u renomované právnické firmy ve Washingtonu. V současné době žije s ženou a dcerou v Alexandrii ve Virginii.

Jeho první román ABSOLUTNÍ MOC (vydalo rovněž nakladatelství IKAR) se okamžitě ocitl na žebříčku bestsellerů, filmová práva zakoupilo studio Castle Rock a film podle této předlohy režíroval Clint Eastwood, který v něm vytvořil jednu z hlavních rolí.

DAVID BALDACCI

ABSOLUTNÍ

KONTROLA

IKAR

David Baldacci

TOTAL CONTROL

Copyright © 1997 by Columbus Rose, Ltd.

All rights reserved

Translation © 1998 by Jiří Lexa

Jacket design © 1998 by Viera Fabianová

Czech edition © 1998 by Ikar

ISBN 80-7202-188-5

Věnováno Spencer,

jedinému děvčátku, které mě dokáže uvést do stavu

euforického štěstí i neuvěřitelně rozhněvat,

obé většinou v rozmezí několika vteřin.

Tvůj vroucně milující tatínek

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní Absolutní kontroly jsem potřeboval načerpat velké množství odborných informací, přičemž mi naštěstí pomáhala řada lidí, kterým bych chtěl poděkovat.

Jennifer Steinbergové za to, že dokázala najít odpovědi na spoustu výlučných a nemožných otázek, jež jsem jí kladl.

Tomu DePontovi z NationsBank za to, že mě zasvětil do problematiky bankovnictví. Jeho podnětné návrhy mi umožnily věrohodně vylíčit toto prostředí. Marvinu McIntyreovi z brokerské firmy Legg Mason a jeho kolegovi Paulu Montgomerymu za cenné informace o Federálním bankovním systému a finančním a kapitálovém trhu.

Dr. Catharine Broomeové za rady z oblasti všeobecného lékařství a léčení rakoviny. A jejímu manželu Davidovi za to, jak důvěrně mi přiblížil New Orleans.

Strýci Bobu Baldaccimu, jenž mi poskytl materiály a trpělivě odpovídal na záplavu otázek o dopravních letadlech, letištním provozu a technických službách.

Bratranci Steveovi Jenningsovi, který mě provedl bludištěm počítačové techniky a záhadami Internetu. A jeho ženě Mary, jejíž poznámky mi pomohly dát knize konečný tvar.

Dr. Peter Aiken z Virginské univerzity mi srozumitelně vysvětlil, jak rafinovaně cestuje elektronická pošta Internetem.

Neilu Schiffovi, řediteli oddělení pro styk s veřejností FBI, který mi umožnil navštívit její sídlo Hoover Building a zodpověděl otázky týkající se této instituce.

Larrymu Kirshbaumovi, Maureen Egenové a ostatním lidem z nakladatelství Warner Books za veškerou podporu. Změnili jste můj život natolik, že považuji za povinnost vyjádřit vám v každém románu uznání a upřímný dík.

Mé zvláštní poděkování patří Frances Jalet-Millerové z Aaron Priest Agency. Její přesně mířené redakční poznámky učinily z Absolutní kontroly mnohem lepší knihu.

1

BYT BYL MALÝ, NEPOHLEDNÝ A NEPŘÍJEMNĚ ZATUCHLÝ, ČIŠELA Z NĚJ zanedbanost. Přesto se mu nedal upřít jistý řád a účelnost. Křesílka a stolek u stěny obývacího pokoje očividně patřily k cenným starožitnostem. Nejvíc místa v něm zaujímala dokonale řemeslně vypracovaná knihovna z javorového dřeva, jež by se stejně nepatřičně vyjímala na Měsíci jako v tomto skromném, nepříliš vlídném bytě. Většina svazků pečlivě uložených v policích se vztahovala k peněžnictví a pojednávala o takových tématech jako mezinárodní měnová politika a investiční teorie.

Pokoj osvětlovala jen stojací lampa vedle pohovky s ošoupaným čalouněním. V kuželu světla seděl vysoký muž s úzkými rameny, oči měl zavřené, jako by spal. Ručičky na náramkových hodinkách dospěly ke čtvrté hodině ranní. Muž měl na sobě konzervativní šedé kalhoty se záložkou, pod níž se leskly klasické černé polobotky. Na bělostné košili se skvěly šle v barvě myslivecké zeleně. Rozepnutý límec, z něhož splývaly konce neuvázaného motýlka, odhaloval krk. Velká plešatá hlava působila poněkud nejapně, větší pozornost totiž přitahoval neobyčejně hustý, ocelově šedý plnovous, který rámoval široký, vrásčitý obličej. Ale když muž náhle otevřel oči, všechno ostatní ustoupilo do pozadí. Pod oteklými víčky těkaly pronikavé kaštanově hnědé oči.

Náhle jej zachvátila bolest. Sesunul se na levý bok, ale bolelo ho vlastně všechno. Bolest vycházela z místa, na něž teď s divokou, leč marnou pomstychtivostí zaútočil. Dýchal ztěžka, tvář mu zkřivil škleb.

Ruka sjela k přístroji upevněnému na opasku. Tvarem a velikostí připomínal walkmana, ve skutečnosti to byla počítačově řízená dávkovací pumpa, od níž se pod košilí táhl katétr zavedený do hrudi. Prst nahmatal příslušné tlačítko a pumpa okamžitě dodala přiměřené množství nesmírně účinného utišujícího prostředku, nádavkem k automaticky poskytovaným průběžným dávkám. Směs medikamentů se dostala přímo do krevního oběhu a bolest záhy ustoupila. Ale vrátí se, jako vždycky.

Muž vyčerpaně ulehl, obličej mu lepkavě zvlhl, bělostná košile nasákla potem. Díkybohu za pumpu, která pracuje podle přání. Sám dokáže srdnatě snášet bolest, vyrovnat se s jakýmikoli fyzickými potížemi, ale bestie, která mu rozežírá vnitřnosti, ho uvedla do světa naprosto nových tělesných muk. V duchu se ptal, co přijde dřív – zda smrt nebo zda jej zcela ovládne milosrdné analgetikum v rukou nepřítele. Modlil se za to první.

Odpotácel se do koupelny a podíval se do zrcadla. V tom okamžiku se Arthur Lieberman rozchechtal. Téměř hysterické vytí nabývalo na intenzitě, hrozilo rozbořit tenké zdi bytu, načež nekontrolovaný výbuch vyvrcholil dávením. Za několik minut, poté co vyměnil zpocenou košili za čistou, si Lieberman v koupelně před zrcadlem klidně uvazoval motýlka. Prý může očekávat záchvaty zuřivosti. Zavrtěl hlavou.

Vždycky o sebe dbal. Pravidelně cvičil, nikdy nekouřil, nepil, jedl dietně. Teď, mlád šedesát dva let, ví, že se nedožije třiašedesáti. Potvrdilo mu to tolik specialistů, že se navzdory nesmírné vůli žít nakonec vzdal. Ale nezhasne tiše. Pořád drží v ruce jednu vysokou kartu. Usmál se, neboť si náhle uvědomil, že bezprostřední hrozba smrti mu poskytla manévrovací prostor, který by mu jinak zůstal nedostupný. Bude to správně ironická tečka. Člověk tak úctyhodné pověsti jako on uzavře svůj čas tak zavrženíhodným činem. Ale vlna otřesů, kterou jeho odchod způsobí, stojí za to. Co je mu po tom? Přešel do malé ložnice a chvíli se díval na fotografie na nočním stolku. Do očí mu vhrkly slzy, rychle proto místnost opustil.

Přesně v pět hodin třicet minut vyšel Lieberman z bytu, sjel malým výtahem před dům, kde ho již očekávala zářivě bílá limuzína Crown Victoria s vládním číslem. Řidič rychle vystoupil z vozu, otevřel a přidržel Liebermanovi dveře. Zasalutoval váženému pasažérovi a jako obvykle se nedočkal odpovědi. Za pár okamžiků auto vyrazilo ulicí.

* * *

ZHRUBA V DOBĚ, KDY LIMUZÍNA S LIEBERMANEM NAJÍŽDĚLA NA RAMPU vnějšího dálničního okruhu, vyvezli z hangáru na Dullesově mezinárodním letišti proudové dopravní letadlo Mariner L800, aby je připravili k letu do Los Angeles. Technická kontrola skončila, 52 metrů dlouhé letadlo nyní tankovalo. Western Airlines si na tankování smluvně zajistily služby specializované firmy. Objemná cisterna parkovala pod pravým křídlem. Nádrže jsou u L800 umístěny v obou křídlech a v trupu. Palivový panel nacházející se na spodku křídla byl spuštěn a dlouhá pancéřovaná plnicí hadice šplhala od cisterny ke křídlu a ústila v zámku přívodního ventilu. Jediný ventil zajišťuje pomocí rozdělovacího potrubí zásobování všech tří nádrží. Čerpadlář ve špinavé kombinéze a s tlustými rukavicemi na rukou sledoval hadici, kterou proudilo vysoce hořlavé palivo. Po chvíli se pomalu rozhlédl, jeho zájem vzbudila zvýšená aktivita kolem letadla. Útroby stroje polykaly poštu a náklad, od terminálu se blížily vozíky se zavazadly. Uspokojený, že ho nikdo nepozoruje, zvedl jakoby bezmyšlenkovitě ruku k obnažené části palivové nádrže a z nádobky z umělé hmoty skryté v rukavici něco nastříkal kolem přívodního ventilu. Tam, kde látka ulpěla, se stěna palivové nádrže leskla. Bližší zkoumání by na kovovém povrchu odhalilo slabý nános, ale nikdo už zmíněné místo zkoumat nebude. Toto malé překvapení, skryté v obrovském letadle, by při předletové kontrole neodhalil ani první pilot.

Muž zastrčil nádobku hluboko do kapsy kombinézy. Z jiné kapsy vytáhl štíhlý hranolovitý předmět a ruku s ním strčil do křídla. Když ji opět vytáhl, byla prázdná. Tankování skončilo, plnicí hadice spočinula na cisterně a palivový panel zmizel v křídle. Cisterna odjela posloužit dalšímu letadlu. Muž se ještě jednou krátce ohlédl na L800. Směna mu končí v sedm hodin ráno. Nezdrží se ani o minutu déle.

* * *

STODESETITUNOVÝ MARINER L800 SE ODLEPIL OD ROZJEZDOVÉ DRÁHY a prolétl časně ranním mračným příkrovem. Dopravní letoun L800 s dvěma vysoce výkonnými motory Rolls-Royce je technicky nejdokonalejším strojem užívaným mimo vojenské letectvo USA.

K letu na lince 3223 nastoupilo 174 cestujících a 7 členů posádky. Pasažéři se uvelebili na sedadlech většinou s novinami a časopisy. Letadlo lehce stoupalo nad Virginii k cestovní letové hladině 11 500 metrů. Palubní navigační počítač stanovil dobu letu do Los Angeles na pět hodin a pět minut.

Jeden z cestujících v první třídě četl Wall Street Journal. Rukou si pohrával s hustým, ocelově šedým plnovousem, živé oči se probíraly stránkami s informacemi z finančního světa. O něco dál za ním začínala druhá třída; lidé klidně seděli, někteří s rukama složenýma na prsou, jiným se klížily oči, někdo si četl. Stará žena svírala v pravé ruce růženec a ústa tiše přeříkávala známá slova.

Když L800 dosáhl výšky 11 500 metrů a srovnal se, kapitán pronesl několik slov k cestujícím a stevardky se počaly věnovat běžné rutině – nikdo netušil, že bude zakrátko přerušena.

Náhle se na pravé straně letadla červeně zablesklo. Rázem se tam otočily všechny hlavy. Ti, kdo seděli u oken, ztuhli hrůzou a vyděšeně sledovali, jak se pravé křídlo nakrabatilo, jeho kovový plášť se začal párat a nýty odskakovaly jako vyděšené blechy. V pouhých několika vteřinách se dvě třetiny křídla odtrhly a odnesly s sebou i pravý motor. Prudké proudění vzduchu vymetlo ze zbytku křídla zpřetrhanou hydrauliku a kabely, zatímco palivo z prasklé nádrže zalévalo trup.

L800 okamžitě poklesla záď a počal se převracet vlevo, v kabině nastala spoušť. Lidé křičeli ve smrtelné hrůze, zatímco letoun se zcela vymkl kontrole a smýkal sebou jako pouštní rostlina v písečné bouři. Mnozí cestující byli násilně vyrváni ze sedadel. Pro většinu z nich to mělo osudné následky. Z nákladového prostoru se vyvalila těžká zavazadla a zraňovala křehká lidská těla, neboť náhlý pokles tlaku vzduchu způsobil selhání uzamykacích mechanismů. Staré ženě vypadl růženec z ruky na podlahu, jež se vzápětí stala stropem převráceného letadla. Oči jí vylezly z důlků, ale ne hrůzou. Patřila mezi ty šťastnější, infarkt ji uchránil od následujících několika minut čirého děsu.

Motory dopravních letadel s dvěma pohonnými jednotkami mají takové parametry, aby stroj mohl pokračovat v cestě jen s jedním z nich. Avšak žádné proudové letadlo nedokáže letět s jediným křídlem. L800 ztratil způsobilost k dalšímu letu a řítil se po spirále smrti špičkou k zemi.

V kabině oba piloti statečně zápasili s ovládacími mechanismy, zatímco poškozené letadlo protínalo vrstvy mraků jako šíp bavlnu. Aniž by znali přesný původ katastrofy, dobře věděli, že letadlo a životy všech na palubě jsou vážně ohroženy. Oba se horečně snažili přimět stroj k poslušnosti a zároveň se tiše modlili, aby se při pádu k zemi nesrazili s jiným letadlem.

„Panebože!“ Kapitán nevěřícně zíral na výškoměr, který nezadržitelně klesal k nule. Ani nejvyspělejší avionika na světě a nejmistrnější pilotáž by nedokázaly odvrátit děsivou jistotu, kterou měl každý člověk uvnitř poškozeného projektilu: všichni zemřou, a to velmi brzy. A jak tomu bývá prakticky při všech leteckých neštěstích, piloti opustí vezdejší svět nejdřív, nicméně ostatní na palubě L800 je budou následovat jen o zlomek vteřiny později.

Lieberman otevřel ohromeně ústa a zaryl ruce do loketních opěrek. Letadlo padalo špičkou dolů a on shlížel na opěradla sedadel před sebou, jako by se ocitl na vrcholu jakési absurdní horské dráhy. Arthur Lieberman naneštěstí zůstane při vědomí do posledního zlomku vteřiny, než letadlo narazí na nehybnou masu, k níž se řítí. Odejde ze světa několik měsíců před termínem, a vůbec ne podle vlastního scénáře. V poslední fázi pádu letadla mu ze rtů uniklo jedno slovo. Byť jednoslabičné, protáhlo se v dlouhý výkřik, který málem přehlušil příšerné zvuky zahlcující kabinu.

„Néééé!“

2

WASHINGTON, O MĚSÍC DŘÍVE

JASON ARCHER V NAŽEHLENÉ, LEČ UŠPINĚNÉ KOŠILI, S KRAVATOU NA stranu, se probíral obsahem hory krabic. Vedle něj stál notebook a ruční scanner. Každých pár minut se zarazil, vytáhl z papírové záplavy list a pomocí snímacího zařízení zkopíroval údaje v dokumentu do počítače. Kapky potu mu stékaly po nose. V archivu, umístěném ve skladišti, bylo horko a špína. Odněkud z obrovského prostoru se k němu náhle donesl hlas: „Jasone?“ Blížily se kroky. „Jsi tady, Jasone?“

Jason rychle zavřel krabici, kterou se právě zabýval, zaklapl notebook a zastrčil ho do mezery v polici. Za několik vteřin u něho stanul muž. Quentin Rowe váží při svých sto sedmdesáti centimetrech kolem sedmdesáti kilogramů, má úzká ramena a bezvousou tvář mu zdobí oválné brýle. Dlouhé jemné blond vlasy si svazuje do úhledného koňského ohonu. Měl na sobě vybledlé džíny a bílou bavlněnou košili. Z kapsy košile mu trčela anténa mobilního telefonu. Zastrčil si ruce do zadních kapes. „Náhodou jsem byl kousek odtud. Jak pokračuješ?“

Jason vstal a protáhl si své dlouhé, svalnaté tělo.

„Slušně, Quentine, jde to.“

„Jednání s CyberComem nabralo tempo, požadují co nejúplnější finanční podklady. Jak dlouho ti to bude trvat?“ Navzdory nedbalému vzezření se Rowe tvářil ustaraně.

Jason se podíval na hromady krabic: „Ještě týden, nanejvýš deset dnů.“

„Určitě?“

Jason přikývl a chvíli si metodicky utíral ruce, než spočinul očima na Roweovi.

„Nenechám vás na holičkách, Quentine. Vím, jak je pro vás CyberCom důležitý. Pro nás všechny.“ Z pocitu viny ho píchlo mezi lopatkami, ale nedal na sobě nic znát.

Roweovi se viditelně ulevilo.

„Na tvoje úsilí nezapomeneme, Jasone. Jak v téhle záležitosti, tak pokud jde o páskové zálohování dat. Na Gamblea to ohromně zapůsobilo, aspoň potud, nakolik tomu rozumí.“

„Doufám, že nezapomenutelné budou hlavně výsledky,“ poznamenal Jason.

Rowe se nevěřícně rozhlédl po skladišti: „Když člověk uváží, že se obsah celého skladiště mohl pohodlně uložit do několika disketových zásobníků. Ale kdepak účelnost.“

Jason se zazubil: „No, Nathan Gamble není kdovíjak počítačově gramotný.“ Rowe pohrdavě sykl. „Z jeho investičních operací vznikla tahle hora papíru, Quentine,“ pokračoval Jason. „S úspěchem se ovšem nepolemizuje. Ten člověk vydělal za léta spousty peněz.“

„Správně, Jasone. To je naše jediná naděje. Gamble rozumí penězům. Když získáme CyberCom, uděláme ze všech ostatních trpaslíky.“ Rowe se na něj uznale zadíval. „Po téhle práci tě u nás čeká velká budoucnost.“

Jasonovi se zajiskřilo v očích a usmál se na kolegu: „Mluvíš mi z duše.“

* * *

JASON ARCHER USEDL NA MÍSTO SPOLUJEZDCE, NAHNUL SE A POLÍBIL manželku za volantem forda explorera. Sidney Archerová je vysoká blondýna. Její ostré rysy po narození dcery zjemněly. Pohodila hlavou k zadnímu sedadlu. Jason se usmál, neboť jeho oči utkvěly na dvouleté Amy, která hluboce spala v dětské sedačce. V jedné ručce přitom usilovně svírala medvídka Pú.

„Má za sebou dlouhý den,“ poznamenal a uvolnil si kravatu.

„To my všichni,“ prohlásila Sidney. „Myslela jsem si, že dělat právní poradkyni na částečný úvazek bude hračka. Dopadá to tak, že musím nahustit padesátihodinový týden do tří dnů.“ Zavrtěla unaveně hlavou a rozjela se. Za nimi se tyčila hlavní sídelní budova společnosti Triton Global, zaměstnavatele jejího manžela a neoddiskutovatelně největší firmy na světě zabývající se problematikou sahající od globální počítačové sítě až po dětské výchovné a vzdělávací programy.

Jason uchopil ženinu ruku do svých dlaní a něžně ji stiskl.

„Já vím, Sid. Je to těžký, ale třeba se dočkáme brzy dobrých zpráv a budeš se moct na praxi pro dobro nás všech vykašlat.“

Podívala se na něj a usmála se: „Vynalezl jsi software, který uhodne čísla tažená v loterii?“

„Možná něco lepšího.“ Hezký obličej zazářil širokým úsměvem.

„Prima, tak už mě nenapínej. Oč jde?“

Zavrtěl hlavou: „Nene. Teprve až to bude jistý.“

„Tohle mi nedělej, Jasone.“

Žertovný tón prosby ho rozesmál. Pohladil jí ruku: „Víš, že umím zachovat tajemství. A já vím, že máš ráda překvapení.“

Zastavila na červenou a otočila se k němu: „Taky ráda rozbaluju vánoční dárky. No tak, mluv!“

„Ještě ne, lituju, ještě to nejde. Poslyš, co kdybychom si dneska vyšli někam na večeři?“

„Jako právní zástupkyně jsem hrozně houževnatá, marně se snažíš změnit téma. Kromě toho večeři v restauraci jsme nezahrnuli do měsíčního rozpočtu. Chci vědět všechno.“ Hravě do něho šťouchla a rozjela se na zelenou.

„Brzy, už brzy, Sid. Slibuju. Ale teď to nechtěj, ano?“ Náhle zvážněl, jako by litoval, že o tom začal. Pohlédla na něj. Díval se strnule z okna. Po tváři jí přelétl stín starosti. Obrátil se k ní, všiml si její obavy, pohladil ji po tváři a mrkl na ni. „Když jsme se brali, slíbil jsem ti všechno na světě, pamatuješ?“

„To jsi taky splnil, Jasone.“ Pohlédla do zpětného zrcátka na Amy. „Dal jsi mi víc.“

Zašimral ji na rameni.

„Miluju tě, Sid, moc a moc. Zasloužíš si to nejlepší. Jednoho dne ti to dám.“

Usmála se na něho. Ale když se odvrátil a znovu se zadíval z okna, stín starosti se jí vrátil na tvář.

* * *

MUŽ SE SKLÁNĚL NAD POČÍTAČEM, A OBLIČEJ MĚL JEN CENTIMETRY od monitoru. Prsty bubnovaly do kláves tak divoce, že připomínaly miniaturní sbíječky. Hrozilo, že se těžce zkoušená klávesnice pod neutuchajícím útokem rozpadne. Obrazovku zaplavoval vodopád dat, lidské oko je téměř nestačilo sledovat. Venku byla černočerná tma. Výbojka u stropu spoře osvětlovala mužovo snažení. Obličej mu pokrývaly krůpěje potu, ačkoli teplota se držela na přiměřených jednadvaceti stupních. Když mu slaný pramínek stekl za brýle, otřel si tvář a na chvilku zavřel pálící zarudlé oči. Soustředil se na práci natolik, že si nevšiml, jak se za ním pomalu otevírají dveře. Neslyšel rovněž, jak tři páry nohou našlapují na tlustý koberec, až se zastavily těsně za jeho židlí. Trojice vetřelců nepospíchala, početní převaha je patrně utvrzovala v neotřesitelné sebedůvěře. Konečně se muž u počítače pomalu otočil. Rázem se celý nekontrolovaně roztřásl, neboť uhodl, co ho vzápětí čeká.

Nestačil ani vykřiknout.

Tři ukazováčky současně stiskly spouště, úderníky narazily na dna zápalek a unisono zazněla trojice ohlušujících výstřelů.

Jason Archer sebou trhl a napřímil se v křesle, kde usnul. Obličej mu zalil opravdový pot, vize vlastní násilné smrti ochromila mozek. Zatracený sen, pořád ho pronásleduje. Rychle se rozhlédl. Sidney klímala na pohovce, televizor jednotvárně hučel. Vstal a přikryl manželku. Přešel k dětskému pokoji. Byla skoro půlnoc. Nakoukl dovnitř a slyšel, že sebou Amy ve spánku hází. Přistoupil k posteli a pozoroval, jak se drobné tělíčko neúnavně vrtí. Zřejmě se jí něco ošklivého zdá, to její otec dobře chápe. Jemně pohladil dcerku po čele, uchopil ji do náručí a lehce ji ve tmě a tichu pohoupal. To obvykle noční můru zahnalo a Amy opravdu za několik minut opět klidně spala. Jason ji přikryl a políbil na tvář. Přešel do kuchyně, naškrábal ženě vzkaz, položil ho na stolek vedle pohovky, kde Sidney dál podřimovala. Pak zamířil do garáže a nasedl do fordky.

Když vyjížděl z garáže, nevšiml si, že ho manželka se vzkazem v ruce za oknem pozoruje. Poté co světla auta zmizela na konci ulice, odvrátila se Sidney od okna a znovu si přečetla vzkaz. Manžel se rozjel do kanceláře dodělat nějakou práci. Vrátí se domů, jakmile ji zvládne. Podívala se na hodiny na krbové římse. Byla skoro půlnoc. Zkontrolovala Amy a postavila na sporák konvici. Náhle se musela opřít o stůl, neboť kdesi v hloubi pohřbené podezření se prodralo na povrch. Nestalo se poprvé, že se probudila a zahlédla manžela, jak vyjíždí z garáže, když jí předtím zanechal vzkaz, že odjel do práce.

Uvařila si čaj a vzápětí impulsivně vyběhla po schodech do koupelny. Pohlédla do zrcadla na svou tvář. Je trochu plnější, než když se brali. Prudce ze sebe strhla noční košili. Prohlížela se zepředu, z boku a nakonec pomocí zrcátka i zezadu, z těch nejkritičtějších úhlů. Těhotenství na ní přece jen zanechalo nějaké stopy: břicho se docela dobře spravilo, ale zadeček rozhodně trochu ztratil na pevnosti. Poklesla jí prsa? Boky se trochu rozšířily. To je po porodu běžné. Nervózními prsty přejížděla po milimetru nadbytečné kůže pod bradou a dolehla na ni deprese. Jasonovo tělo si uchovalo železnou pevnost z doby, kdy spolu začali chodit. Manželova báječná postava a klasicky hezký zevnějšek byly jen částí velmi atraktivního celku, který zahrnoval i pozoruhodný intelekt. Nesmírně přitahoval každou ženu, již znala, a rozhodně většinu těch, které neznala. Když si osahávala lícní kosti, povzdechla si a uvědomila si, co dělá. Ona, vysoce inteligentní a všeobecně uznávaná právní zástupkyně, a zkoumá se jako kus masa! Přesně tak přistupovaly generace mužů k ženám. Honem se zase oblékla. Je pořád přitažlivá. Jason ji miluje. Odjel do práce něco dokončit. Dělá rychle kariéru. Brzy se splní sny jich obou. Manžel si založí vlastní společnost a ona bude Amy a dalším dětem, které přijdou, matkou na plný úvazek. Ať si to zní jako ideály hrdinů televizních seriálů z padesátých let, přesně to Archerovi chtějí. A Jason, jak Sidney pevně věří, právě zuřivě maká na tom, aby se splnění jejich snů přiblížilo.

* * *

V DOBĚ, KDY SIDNEY ULÉHALA DO POSTELE, ZASTAVIL JASON ARCHER u telefonního automatu a vyťukal číslo, které už dlouho chová v paměti. Volaný se ozval okamžitě.

„Buďte zdráv, Jasone.“

„Poslyšte, musí se to brzy uzavřít, nebo to nevydržím.“

„Zase vás děsí ošklivé sny?“ zeptal se mužský hlas soucitně a zároveň protektorsky.

„Když řeknu ‚zase‘, bude to znamenat, že mě navštěvují a opět pomíjejí. Přitom mě vlastně vůbec neopouštějí,“ úsečně odpověděl Archer.

„Už to nebude dlouho trvat.“ Hlas ho o tom chtěl ujistit.

„Víte určitě, že po mně nejdou? Mám takový divný pocit, jako by mě všichni pozorovali.“

„To je normální, Jasone. Naprosto běžné. Kdybyste byl v nebezpečí, věděli bychom to, věřte mi. Průběžně prověřujeme situaci.“

„Věřím vám. Doufám, že moji důvěru nezklamete.“ Z Jasonova hlasu čišelo napětí. „V tomhle já nejsem profesionál. Dává mi to sakramentsky zabrat.“

„Chápeme vás. Teď se na nás nerozčilujte. Jak jsem řekl, nebude to dlouho trvat. Ještě pár detailů, a oficiálně končíte.“

„Poslyšte, nechápu, proč nestačí to, co jsem už nashromáždil?“

„Není na vás, abyste tohle posuzoval, Jasone. Potřebujeme se dostat víc do hloubky, musíte to tak brát. Hlavu vzhůru. Nebloudíme v těmhle záležitostech jako děti v lese, všechno jsme pečlivě naplánovali. Držte se svého a všechno dobře dopadne. Pro nás všechny.“

„Dneska v noci to určitě dokončím. Uskuteční se předání obvyklým způsobem?“

„Ne. Tentokrát proběhne z ruky do ruky.“

„Proč?“ zeptal se Jason udiveně.

„Spějeme do finále, a sebemenší chyba může ohrozit celou operaci. Nemáme důvod domnívat se, že po vás jdou, ale nemůžeme si být zcela jisti, že nesledují nás. Uvědomte si, že riskujeme všichni. Mrtvá schránka bývá bezpečná, ovšem vždycky je tu možnost omylu. Předání z ruky do ruky někde úplně jinde a novým lidem tuto možnost prostě vylučuje. Je to bezpečnější i pro vás. A pro vaši rodinu.“

„Pro moji rodinu? Zatraceně, co s tím má rodina společného?“

„Nemluvte hlouposti, Jasone. Tohle je vysoká hra. Rizika jsme vám vysvětlili na začátku. Svět je plný násilí. Rozumíte?“

„Všechno dobře dopadne. Jen se musíte do písmene řídit pokyny. Do písmene.“ Poslední slova nejen zopakoval, ale zvlášť zdůraznil. „Doufám, že jste se nikomu nesvěřil? Hlavně ne manželce.“

„Ne. Komu bych se svěřoval? Kdo by mi věřil?“

„To byste se divil. Takže pamatujte. Každý, komu byste se svěřil, by byl ve stejném nebezpečí jako vy.“

„To mi říkáte novinu,“ odsekl Jason. „Jak tedy zní pokyny?“

„Teď ne. Na to je brzy. Dostanete je obvyklou cestou. Vydržte, Jasone. Blížíme se ke konci tunelu.“

„No, doufejme, že nedojde k závalu a já v něm nezůstanu.“

Osoba u druhého aparátu se krátce zasmála a vzápětí telefon oněměl.

Jason Archer přitiskl palec na snímač otisků prstů, vyslovil své jméno do malého mikrofonu zabudovaného ve stěně a trpělivě čekal, až počítač porovná jeho palec a hlasový projev se vzorky uloženými v rozsáhlé paměti. Usmál se, pokývl uniformovanému strážnému bezpečnostní služby sedícímu u rozměrné přepážky recepce v sedmém patře. Za jeho širokými zády se na zdi skvěl nápis TRITON GLOBAL z třiceticentimetrových stříbrných písmen.

„Škoda že mě nesmíte pustit dovnitř, Charlie. Myslím jako člověk člověka.“

Černý Charlie je oplešalý šedesátník bystrého rozumu.

„Kruci, Jasone, copak já vím, jestli nejste přestrojenej Saddám Husajn? Dneska nemůžete zevnějšku věřit. Mimochodem, máte pěknej svetřík, Saddáme.“ Charlie se uchichtl. „Taky nechápu, jak může taková veliká, koumavá společnost svěřit i jen částečně soud nad lidma řadovýmu starýmu hlídači jako jsem já, když jim tyhle rafinovaný sračičky řeknou, kdo je kdo. Počítače vládnou světu, Jasone. Je to smutný, lidský bytosti jsou jednou provždycky odstavený.“

„Vidíte to moc pesimisticky, Charlie. Technika má svoje dobré stránky. A vůbec, co si takhle na čas vyměnit profese? Poznal byste počítače z lepší stránky.“ Archer se zazubil.

„Fajn, Jasone. Budu si hrát se všema těma milionovejma hračkama a vy čenichat každou půlhodinu po areálu, jestli sem nepronikli nějaký hajzlíkové. Ani vám nebudu účtovat pronájem uniformy. Jenže když si vyměníme džoby, vyměníme si taky gáže. Rád bych vás ušetřil zklamání, mých sedum dolarů za hodinu není žádný terno. Ale bude to férový.“

„Jste hlava otevřená, když jde o vaše dobro, Charlie.“

Strážný se zachechtal a věnoval pozornost četným monitorům na zdi.

Jakmile se masivní dveře téměř nehlučně otevřely, úsměv v Archerově tváři náhle pohasl. Prošel jimi. Kráčel chodbou a z kapsy pláště vytáhl malý předmět. Rozměrem a tvarem připomínal kreditní kartu a byl také z umělé hmoty. Jason se zastavil před dveřmi své kanceláře. Karta hladce vklouzla do štěrbiny v kovové krabičce připevněné na dveřích. Mikročip v kartě tiše komunikoval se svým protějškem ve snímači. Jasonův ukazováček čtyřikrát ťukl do číselné klávesnice. Ozvalo se cvaknutí. Uchopil kulovitou kliku, otočil jí a osm centimetrů silné dveře odhalily potemnělý prostor.

V okamžiku, kdy prošel dveřním otvorem, se rozsvítilo. Rychle za sebou zavřel, dvojitá závora zapadla do veřejí. Když se Archer rozhlížel po úhledné kanceláři, roztřásly se mu ruce a rozbušilo srdce, připadalo mu, že to musí být slyšet v celé budově. Nebylo to poprvé. Zdaleka ne poprvé. Tentokrát se však pousmál, protože je to naposled. Bez ohledu na to, co se stane, končí. Každý má svůj strop a on se k němu dnes v noci propracoval.

Přešel k psacímu stolu, sedl si a zapnul počítač. K monitoru byl na dlouhém, ohebném kovovém držáku připevněn malý mikrofon, neboť počítači lze udílet příkazy i hlasem. Jason ho netrpělivě odsunul, aby nerušeně viděl na obrazovku. Napřímil se, oči utkvěly na monitoru, ruce se přichystaly k úhozu, rázem byl ve svém živlu. Jako pianista ve finále koncertu zabouřil prsty na klávesnici. Sledoval obrazovku, která mu skýtala důvěrně známé instrukce, ale registroval je jen mechanicky. Na přídavné numerické klávesnici připojené přímo k mikroprocesorové jednotce vyťukal čtyři číslice. Vzápětí se předklonil a zahleděl se do pravého horního rohu monitoru. Věděl, že právě vtom okamžiku videokamera zkoumá duhovku jeho pravého oka, přenáší spoustu jedinečných rozlišovacích znaků do centrální databáze, která porovnává jeho duhovku s třiceti tisíci vzorky obsaženými v příslušném souboru. Celý proces trval sotva čtyři vteřiny. Ačkoli byl přivyklý překotnému technickému pokroku, i Jason Archer občas vrtěl hlavou nad tím, co se tu běžně používá. Snímače duhovek slouží rovněž k vyhodnocování pracovního nasazení zaměstnanců. Jason se ponuře usmál. Orwell opravdu podcenil tendence vývoje civilizace.

Znovu zaměřil pozornost na přístroj před sebou. Příštích dvacet minut se činil na klávesnici a ustával jen v okamžicích, kdy v odpověď na jeho dotazy obrazovku zahlcovaly další údaje. Navzdory rychlosti systému, počítač stěží stačil plynulému toku jeho neodbytných příkazů. Najednou trhl hlavou, z chodby pronikl do kanceláře nějaký hluk. Zase ten zatracený ošklivý sen. Charlie se zřejmě vydal na obchůzku. Soustředil se na obrazovku. Mnoho nového nezískal. Jen marní čas. Zapsal si na kousek papíru seznam jmen souborů, ukončil práci s počítačem, vstal a přešel ke dveřím. Na chvíli k nim přitiskl ucho. Uspokojený tím, co slyšel, otočil klikou. Dveře se otevřely a jen jimi prošel, světlo za ním zhaslo. Zavřel dveře a vzápětí do veřejí automaticky zapadla dvojitá závora.

Rychle kráčel chodbou a zastavil se až na konci u nikým nepoužívané kanceláře proměněné v příruční sklad. Tyto dveře mají jen obyčejný zámek, Jason odemkl univerzálním klíčem. A zase za sebou zamkl. Nerozsvítil. Namísto toho vytáhl z kapsy pláště baterku a blikl. Stůl s počítačem stál v protějším koutě místnosti vedle nízké skříně, na níž se do výše jednoho metru tyčily kartonové krabice.

Jason odtáhl pracovní stůl s počítačem od stěny a v mezeře se zahoupaly kabely. Přiklekl, uchopil je, zároveň odstrčil skříň a ve zdi se objevila síťová zásuvka. Pečlivě do ní zapojil hlavní kabel. Sedl si před počítač a zapnul ho. Než přístroj ožil, zastrčil mezi krabice baterku tak, aby osvětlovala stůl před ním. Počítač postrádal přídavnou numerickou klávesnici, na niž bylo třeba vyťukat bezpečnostní kód. Také nemusel civět do pravého horního rohu obrazovky a čekat, až bude identifikován podle duhovky. Z hlediska vnitřní sítě Tritonu tento počítač vlastně neexistuje.

Vytáhl z kapsy kus papíru a položil ho ke klávesnici tak, aby na něj dopadal světelný kužel baterky. Náhle zaznamenal za dveřmi nějaký pohyb. Zadržel dech a než stačil zhasnout baterku, zabořil ji do podpaží. Otočil regulátorem jasu a obrazovka monitoru potemněla. Dlouhé minuty seděl ve tmě. Na čele mu vyvstala kapka potu, líně mu stékala po nose, načež se zastavila na horním rtu. Bál se ji setřít.

Po pěti minutách naprostého ticha rozsvítil baterku, nastavil jas na obrazovce na původní hodnotu a pokračoval v práci. Tiše se rozesmál, jako by se prokopal zvlášť odolnou protipožární zdí – vnitřní zabezpečovací systém, který měl zabránit neoprávněnému přístupu k počítačové databázi, se díky jeho houževnatému úsilí zhroutil. Teď se rychle propracovával ke konci seznamu souborů zaznamenaných na kusu papíru. Pak zajel rukou do kapsy pláště, vytáhl z ní disketu a vsunul ji do otvoru disketové mechaniky. Za pár minut ji opět vyňal, vypnul počítač a vyšel z místnosti. Kráčel tiše bludištěm bezpečnostních opatření, rozloučil se s Charliem a zamířil do noci.

3

MĚSÍČNÍ SVĚTLO POMALU PRONIKALO OKNEM A NĚKTERÉ PŘEDMĚTY v potemnělé velké ložnici nabývaly tvar. Na dlouhém solidním prádelníku z borovicového dřeva stály ve třech řadách zarámované fotografie. Na jednom ze snímků v zadní řadě se Sidney Archerová, blondýnka v tmavomodrém kostýmu, opírá o naleštěného stříbrného jaguára. Vedle ní se usmívá Jason Archer v kalhotách na šlích, košili zapnutou do posledního knoflíčku, a zamilovaně hledí do ženiných očí. Jiná fotografie nabízí tentýž pár ve sportovním oblečení před Eiffelovkou, jak ukazuje vzhůru a spontánně, zeširoka se směje.

Snímek v prostřední řadě zachytil Sidney o několik let později, s červenými skvrnami v obličeji a vlhkými vlasy přilepenými ke spánkům, na nemocniční posteli. Svírá v náruči drobný uzlíček se zavřenýma očima. Na sousední fotografii leží na podlaze neoholený Jason v tričku a boxerských trenýrkách. Mrňavý človíček, tentokrát s otevřenýma velkýma pomněnkově modrýma očima, dělá na otcových prsou kočičí hřbet.

Snímek v přední řadě uprostřed pochází nepochybně ze Svátku strašidel a duchů. Drobný uzlíček za dva roky vyrostl a rodiče ho oblékli do kostýmu princezničky včetně tiáry a střevíčků. Matka a otec se hrdě tyčí vzadu, dívají se do objektivu a drží svoji princezničku za ruce.

Jason a Sidney leželi v posteli s nebesy. Jason sebou házel a převaloval se. Od poslední pozdně noční návštěvy vlastní kanceláře uplynul týden. Konečně dojde k rozuzlení, to se těžko spí. U dveří do ložnice se dmul k prasknutí napěchovaný, obrovský a zvlášť ohavný modře pruhovaný cestovní vak z plachtoviny s iniciálami JWA a černý kovový kufřík. Budík na nočním stolku doklopýtal ke druhé hodině ranní. Sidneyina dlouhá, štíhlá paže se vymanila zpod přikrývky, nahmatala mužovu hlavu a lehce mu prohrábla vlasy.

Sidney se nadzdvihla na lokti, dál si pohrávala s manželovými vlasy, přesunula se blíž a nakonec se k němu přitiskla. Tenká noční košile k ní přilnula.

„Spíš?“ zašeptala. Ticho narušovalo jen tlumené praskání a sténání postaršího domu.

Jason Archer se překulil a zadíval se na svou ženu: „Ani ne.“

„Abys věděl, hrozně se vrtíš. Občas to ve spaní děláte. Ty a Amy.“

„Doufám, že taky ze spaní nemluvím. Nerad bych prozradil nějaké tajemství.“ Chabě se na ni usmál.

Ruka jí sjela k jeho tváři a něžně ho pohladila.

„Myslím, že každý si potřebuje uchovat kus svého tajemství, i když my jsme se shodli, že si nebudeme nic tajit.“ Trochu nuceně se usmála. Jason na okamžik otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale rychle je zase zavřel, protáhl se a pohlédl na budík. Když zjistil, kolik je hodin, zabědoval: „Páni, abych pomalu vstal. Taxík tu bude v pět třicet.“

Sidney se zadívala k zavazadlům u dveří a zamračila se.

„Tahle tvoje cesta přišla trochu nevhod, Jasone.“

Nepodíval se na ni. Místo toho si protřel oči a zívl: „Já vím. Dověděl jsem se o ní až včera odpoledne. Když šéf řekne ‚Jeď‘, tak musím.“

Sidney si povzdechla: „Já věděla, že jednou odcestujeme oba v tentýž den.“

Jason na ni pohlédl a úzkostlivě se zeptal: „Zařídila jsi to ve středisku denní péče?“

„Pro jistotu jsem domluvila, aby se o Amy někdo postaral i po skončení provozu. Nebudeš pryč déle než tři dni, viď?“

„Nanejvýš tři, Sid. Slibuju.“ Energicky se podrbal na temeni. „Nemohla ses cestě do New Yorku vyhnout?“

Sidney zavrtěla hlavou: „Právníky ze služebních cest nikdo neomluví. Tak si firma Tyler a Stone produktivního právního zástupce nepředstavuje.“

„Prokristapána, za tři dny uděláš tolik, co většina tvých kolegů za pět.“

„Tobě snad miláčku nemusím, vykládat, že v našem oboru platí, co jsi pro mě udělal dneska, a ještě víc, co pro mě uděláš zítra a pozítří.“ Jason se přisunul k zadnímu čelu postele a sedl si: „Totéž platí u Tritonu. Protože ovšem vyrábějí a obchodují s nejprogresivnější technikou, kladou si stejnou otázku z hlediska příštího tisíciletí. Ale jednou připluje i naše loď, Sid. Možná už dneska.“ Podíval se na ni.

Potřásla hlavou: „Výborně. Zatímco ty budeš vyhlížet v přístavu naši jachtu, já budu spravovat naše příjmy a splácet dluhy. Souhlasíš?“

„Ovšem. Ale chtělo by to od tebe občas víc optimismu. Dívej se do budoucnosti.“

„Když mluvíš o budoucnosti, neuvažoval jsi, že bychom měli zapracovat na dalším dítěti?“

„Já jsem víc než připravený. Dítě vyrobíme hravě, jen ať je jako Amy.“

Sidney se k němu přitiskla stehny a tiše se radovala, že nic nenamítl proti rozšíření rodiny. Kdyby zahýbal…

„Mluv za sebe, ty mužská polovičko, podílíš se na tom minimálně.“ Rýpla do něho.

„Promiň, Sid. Uvažuju jako typický zabedněný chlap. Slibuju, že se to nebude opakovat.“

Sidney si položila hlavu na polštář, dívala se do stropu a jemně se třela o jeho rameno. Před třemi lety nepřipadalo v úvahu, že by zanechala právní praxe. Teď jí život s Amy a Jasonem komplikuje i zkrácený pracovní úvazek. Touží po naprosté volnosti, aby se mohla plně věnovat dítěti. Takovou volnost si zatím při současném Jasonovu platu nemohou dovolit, přestože omezili některé výdaje a ustavičně bojují s americkým konzumentským nutkáním utrácet víc, než člověk vydělá. Ale pokud se Jason u Tritonu vypracuje, kdo ví?

Sidney nikdy nechtěla být na někom finančně závislá. Zadívala se na Jasona. Pokud by se však měla někomu vydat ekonomicky všanc, komu jinému než muži, do něhož se zamilovala téměř na první pohled? Pozorovala ho a jedno oko se jí zamžilo slzou. Posadila se a sklonila se k němu.

„Koneckonců až budeš v Los Angeles, můžeš navštívit pár starých přátel, přiložit do kamarádského ohně.“ Zatahala ho za vlasy. „Mimochodem, nikdy mě nesmíš opustit. Můj táta by tě zabil.“ Pomalu si prohlížela jeho zpola obnažené tělo: břišní svalstvo vytváří souvislý pletenec, jiná soustava se rýsuje pod kůží na ramenou. Sidney si znovu uvědomila, jaké ji potkalo štěstí, že spojila svůj život s Jasonem Archerem. A zároveň nade vši pochybnost věděla, že i její manžel považuje za šťastný okamžik, kdy našel ji. Jason mlčel, díval se do prázdna. „V posledních měsících jsi často vysedával nad prací přes půlnoc, Jasone. Všechen čas jsi trávil v kanceláři, místo tebe jsem doma nacházela papírky se vzkazy. Chybíš mi.“ Postrčila ho bokem. „Pamatuješ si vůbec, jak je příjemné se v noci pomazlit?“

Namísto odpovědi ji políbil na tvář.

„Kromě toho Triton má spoustu zaměstnanců. Nemusíš dělat všechno sám,“ dodala.

Podíval se na ni a v očích se mu zračila nesmírná únava.

„Nepovídej, vážně?“

Sidney si povzdechla: „Jestli dojde k dohodě s CyberComem, budeš zřejmě ještě zaměstnanější než dřív. Asi bych měla jednání sabotovat. Jsem přece hlavní poradce Tritonu.“ Zachichotala se.

Jalově se usmál, očividně duchem mimo.

„Ostatně schůzka v New Yorku může být dost zajímavá.“

Zpozorněl.

„Proč?“

„Protože budeme jednat o dohodě s CyberComem. Setkám se s Nathanem Gamblem a tvým kamarádem Quentinem Rowem, budou tam oba.“

Jasonovi se pomalu odkrvoval obličej.

„Já… já myslel, že jedeš na poradu ohledně návrhů BelTeku.“ Málem se zakoktal.

„Ne, před měsícem mě z toho uvolnili, abych se mohla soustředit na choutky Tritonu pohltit CyberCom. Myslela jsem, že jsem ti o tom řekla.“

„Proč se ta schůzka koná v New Yorku?“

„Nathan Gamble tam tráví tenhle týden. Má u Centrálního parku svoje hnízdečko. Miliardáři rozhodujou. Takže jedu do New Yorku.“

Jason se zpříma posadil na posteli, tvář mu zpopelavěla tak, že Sidney napadlo, jestli není nemocný.

„Co je ti, Jasone?“ Stiskla mu rameno.

Konečně se vzpamatoval a otočil se k ní se znepokojivým, provinilým výrazem ve tváři.

„Sid, já vlastně nejedu do Los Angeles služebně za Triton.“

Stáhla ruku z jeho ramene a civěla na něj, oči rozšířené úžasem. Všechna podezření, která několik posledních měsíců usilovně potlačovala, se prodrala na povrch. V krku jí vyschlo.

„Jak to myslíš?“

„Zkrátka a dobře…“ Zhluboka se nadechl a stiskl jí ruku. „Necestuju tam kvůli Tritonu.“

„Tak proč tam tedy jedeš?“

„Kvůli sobě, kvůli nám. V našem zájmu, Sidney.“

Posadila se, opřela se zády o čelo postele a zakabonila se. Zkřížila ruce na prsou.

„Pověz mi, co se děje, Jasone, a pověz mi to hned.“

Díval se na postel a pohrával si s přikrývkou. Uchopila ho rukou za bradu a pátravě si ho prohlížela. „Jasone?“ Odmlčela se, cítila, že svádí vnitřní boj. „Představ si, že jsi u zpovědi, miláčku.“

Povzdechl si: „Jedu do Los Angeles k přijímacímu pohovoru u jisté firmy.“

Odtáhla ruku.

„Cože?“

„AllegraPort Technology je jedním z největších výrobců softwaru na světě,“ spustil rychle. „Představ si, že mi nabídli místo viceprezidenta a budou mě připravovat jako jednoho z kandidátů na nejvyšší post. Okamžitě mi ztrojnásobí plat, dostanu obrovskou roční prémii, získám přednostní právo k nákupu akcií a zaručují mi fantastickou penzi. Je to prostě trefa, Sid, něco jako výhra v loterii.“

Sidneyina tvář se okamžitě rozzářila, ramena jí úlevou poklesla.

„To bylo to tvoje velké tajemství? Jasone, to je senzace! Proč jsi mi nic neřekl?“

„Nechtěl jsem, aby ses cítila trapně. Jsi přece jen právní poradkyně Tritonu. Proč jsem makal po nocích v kanceláři? Snažil jsem se dokončit práci. Nechtěl jsem je nechat v bryndě. Triton je mocná společnost, nerad bych se s nimi rozešel ve zlém.“

„Miláčku, neexistuje zákon, který by ti bránil nastoupit u jiné společnosti. Můžou tě mít rádi.“

„Ovšem!“ Jeho hořký tón ji na okamžik zarazil, ale pokračoval, dřív než měla možnost se ho na něco zeptat. „Uhradí veškeré náklady spojené s přemístěním. Ve skutečnosti i na tom slušně vyděláme, zaplatíme všechny naše dluhy.“

Naježila se: „Kdo se kam přemístí?“

„Allegra sídlí v Los Angeles. Přestěhujeme se tam. Ale jestli nechceš, abych to vzal, budu tvoje stanovisko respektovat.“

„Jasone, naše firma má v Los Angeles kancelář. To je perfektní.“ Znovu se opřela o čelo postele a zadívala se do stropu. Pak pohlédla na manžela a v očích jí zajiskřilo. „A potom, s trojnásobným platem, s tím, co získáme prodejem tohohle domu, a s výnosem z akcií můžu dělat maminu na plný úvazek dřív, než jsem předpokládala.“

Objala ho a on se usmál.

„Proto mě tak překvapilo, když ses zmínila, že odjíždíš na jednání s Tritonem.“

Zmateně na něho pohlédla.

„Namluvil jsem jim, že jsem si vzal volno, abych udělal nějaké drobnosti v domě.“

„A tak. Tím se netrap, miláčku. Hraju s tebou. Klient se sice těší jistým výsadám, ale co je to proti tomu, jakých výsad požívá skvělý a krásný manžel u nadržené manželky.“ Zjihle se mu zadívala do očí a laskala rty jeho tvář. Spustil nohy přes pelest.

„Dík, miláčku, jsem rád, že jsem se ti konečně svěřil.“ Pokrčil rameny. „Dám si teď sprchu. Před odjezdem zapracuju ještě na pár věcech.“

Než mohl vstát, sevřela ho pažemi v pase.

„Na jedné věci s tebou ráda zapracuju, Jasone.“

Otočil k ní hlavu. Neměla na sobě nic, noční košile ležela v nohách postele. Tiskla se velkými ňadry k jeho zádům. Usmál se, přejel jí rukou po hebkých zádech a uznale stiskl její pružné hýždě.

„Vždycky jsem tvrdil, že máš nejnádhernější prdelku na světě, Sid.“

„Ještěže ti nevadí, jak se zakulatila,“ zavrčela. „Ale snažím se zhubnout.“

Uchopil ji silnýma rukama v podpaží a nadzdvihl tak, že měli hlavy ve stejné výši. Zadíval se jí pronikavě do očí, zvážněl a řekl: „Jsi krásnější než v den, kdy jsem tě poznal, Sidney, a s každým dnem tě víc a víc miluju.“ Slova mu pomalu, něžně splývala ze rtů a jako vždycky ji rozechvívala. Vlastně na ni nepůsobila samotná slova. Ta jako by vystřihl z červené knihovny. Šlo o to, jak je pronesl. Tím nejpřesvědčivějším tónem, s upřímností v očích a vzrušujícím pohlazením. Jason opět pohlédl na budíka a rošťácky se zasmál. „Za tři hodiny musím vyrazit, abych stihl letadlo.“

Ovinula mu paže kolem krku a přitáhla ho k sobě: „Tři hodiny, to je kus života.“

* * *

O DVĚ HODINY POZDĚJI, JEŠTĚ S VLHKÝMI VLASY PO OSPRCHOVÁNÍ, kráčel Jason Archer chodbou domu a otevřel dveře do malé místnosti. V pracovně se nacházel počítač, skříňky, dřevěný psací stůl a dvě knihovničky přetékající knihami. V přeplněném prostoru však panoval pořádek. Jediné malé okno vyhlíželo do tmy.

Jason za sebou zavřel dveře, vytáhl ze zásuvky psacího stolu klíč a odemkl horní polovinu skříňky. Zarazil se a zaposlouchal. Přivykl obezřetnosti i ve vlastním domě. Uvědomil si to a znervózněl. Sidney znovu usnula a Amy zdravě spí o dvoje dveře dál. Sáhl do zásuvky a opatrně vyňal velkou, staromódní koženou diplomatku s dvojitým poutkem, kovovými přezkami a oblýskaným, obnošeným držadlem. Otevřel ji a vytáhl prázdnou disketu. Dostal přesné instrukce. Všechno, co získal, zkopírovat na jedinou disketu, pořídit jeden výtisk dokumentů a pak všechno ostatní zničit.

Vložil disketu do otvoru příslušné mechaniky a zkopíroval na ni všechny nashromážděné materiály. Když tento úkol dokončil, prst se mu zastavil nad klávesou pro výmaz, připravený splnit příkaz ke zničení všech příslušných souborů na pevném disku.

Prst zaváhal a Jason se rozhodl, že se bude řídit vlastním instinktem namísto instrukcemi.

Ve chvíli zhotovil duplikát diskety, načež vymazal soubory z pevného disku. Poté co zkontroloval na obrazovce obsah duplikátu, nastavil na počítači některé doplňkové funkce. A pak už jen pozoroval, jak se text na obrazovce mění v nesrozumitelnou znakovou hatmatilku. Výsledek znovu zkopíroval, uzavřel soubor, vyňal disketu s duplikátem z počítače, zastrčil ji do malé obálky s ochrannou vnitřní vrstvou a zasunul do postranní kapsy kožené diplomatky. Podle instrukcí obsah originální diskety vytiskl a stránky s disketou vložil do hlavního oddílu diplomatky.

Pak vytáhl náprsní tašku a z ní kartu z umělé hmoty, jež mu umožňovala vstup do vlastní kanceláře. Už ji nebude potřebovat. Hodil kartu do zásuvky psacího stolu a zavřel ji.

Pozoroval diplomatku, ale v myšlenkách přebýval daleko od této malé místnosti. Nerad ženě zalhal. Nikdy předtím to neudělal, a zvlášť nesnášel nejapné vytáčky. Ale dospěl téměř ke konci. Když pomyslel na všechna podstoupená rizika, otřásl se. A opět se celý rozklepal z toho, že jeho žena vůbec nic neví. Znovu v duchu probral plán. Trasu, která ho čeká, klamné manévry, krycí jména lidí, s nimiž se setká. A jeho myšlenky zalétaly ještě dál. Díval se z okna a oči za brýlemi se mu rozšiřovaly, jako by dohlédl za obzor a vyrovnával se s možným vývojem událostí. Po dnešku si bude moci poprvé říct, že riziko stálo za to. Ale nejdřív musí dnešek přežít.

4

TMU, JEŽ HALÍ DULLESOVO MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ BRZY ROZPTÝLÍ svítání. Probouzel se nový den a před hlavní odbavovací halou zastavil taxík. Zadní dveře se otevřely a vystoupil z něj Jason Archer.

V jedné ruce nesl koženou diplomatku, v druhé černý kovový kufřík s notebookem. Nasadil si tmavozelený klobouk se širokou krempou a koženou stuhou.

Usmál se při vzpomínce, jak se k ránu miloval s manželkou. Oba se osprchovali, ale vůně nedávného sexu přetrvávala, a kdyby byl čas, Jason Archer by se s ženou pomiloval znovu.

Položil na okamžik kufřík s počítačem na zem, vnořil se do taxíku, vytáhl odtud obrovský vak z plachtoviny a hodil si ho na rameno. U přepážky Western Airlines předložil svůj řidičský průkaz, obdržel palubní vstupenku s místenkou a odbavil vak. V následujících okamžicích si vyhrnul límec kabátu barvy velbloudí srsti, narazil si klobouk ještě více do čela a utáhl uzel oříškově hnědé kravaty se zlatými vlnkami. Měl na sobě tmavošedé vyboulené kalhoty. Ne že by to nějak zvlášť křičelo, ale z černých bot, ve skutečnosti tenisek, mu čouhaly bílé sportovní ponožky. Po chvíli si koupil USA Today a u automatu pohárek kávy. Nato prošel detekčním rámem.

Autobus k nástupnímu terminálu byl obsazen ze tří čtvrtin. Archer stál mezi muži a ženami oblečenými víceméně podobně jako on, v tmavých šatech a s barevnými šálami kolem krku, mnozí drželi v trnoucích rukou kolečkové nosiče s taškami.

Archerova paže nepřestávala svírat koženou diplomatku, rozkročenýma nohama se dotýkal kufříku s počítačem. Tu a tam zkoumavě pohlédl na své ospalé spolucestující. A zase se vrátil k novinám, zatímco je autobus houpavě a drncavě unášel k nástupnímu terminálu.

Archer seděl ve velké čekárně u východu číslo 11 a opět mrkl na hodinky. Brzy vyhlásí nástup do letadla. Hleděl prosklenou stěnou na řadu letadel společnosti Western Airlines s charakteristickými hnědými a žlutými pruhy připravených k časným ranním letům. Nebe zrůžovělo a slunce pomalu vycházelo, aby ozářilo východní pobřeží. Zvenčí se do silného skla prudce opíral vítr a zaměstnanci aerolinií na ploše se hrbili, aby mohli lépe vzdorovat náporu přírodního živlu. Zima je za dveřmi, vichřice a sněhové vánice ovládnou kraj až do dubna příštího roku.

Archer vytáhl z náprsní kapsy kabátu palubní vstupenku a četl údaje: Western Airlines, linka 3223, odlet z Dullesova mezinárodního letiště ve Washingtonu, cíl mezinárodní letiště v Los Angeles, bez mezipřistání. Jason se narodil a vyrůstal v Los Angeles, ale nenavštívil město už víc než dva roky. Brzy vyhlásí nástup i pro cestující do Seattlu s mezipřistáním v Chicagu, kteří posedávají v rozlehlém terminálu jen přes uličku. Archer si olízl rty, na jeho nervový systém pozvolna dotírala obava. Několikrát polkl, aby zaplašil náhlý pocit, že mu krk ucpala brusná vata. Dopíjel další kávu, listoval novinami a roztržitě zaznamenával chronické bolesti a mizerii vezdejšího světa, které se řinuly z každé barevné stránky.

Přes horní okraj novin si všiml muže, který rázně kráčel halou. Byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů, štíhlé postavy a blond vlasů. Měl na sobě kabát barvy velbloudí srsti a vyboulené tmavošedé kalhoty. Z límce vyčuhovala tatáž kravata, jakou si před chvílí sám upravoval. A stejně jako on nesl koženou diplomatku a černý kufřík s počítačem. V ruce s kufříkem navíc držel bílou obálku.

Jason rychle vstal a odebral se na pánskou toaletu. Právě ji po ranním úklidu opět otevřeli.

Vstoupil do poslední kóje, zamkl se, pověsil kabát na háček na dveřích, otevřel koženou diplomatku a vyňal z ní velkou skládací nylonovou tašku. Vytáhl zrcátko o rozměru deset krát dvacet centimetrů. Přitiskl ho ke stěně kóje, kde díky magnetu zůstalo viset. Nato vyndal hranaté černé brýle a nasadil si je namísto svých s tenkou drátěnou obroučkou, poté si nalepil černý knír. Nakrátko sestřižená paruka s ním dokonale barevně ladila. Odložil sako a kravatu, obojí nacpal do tašky a namísto toho si oblékl tenkou bundu s logem Washington Huskies. Svlékl vyboulené kalhoty, a pod nimi se objevily odpovídající tepláky. Tenisky už nepůsobily nepatřičně. Oboustranný kabát rázem změnil barvu na tmavomodrou. Jason zkontroloval svůj zevnějšek v zrcadle. Kožená diplomatka a kovový kufřík zmizely spolu se zrcátkem v nylonové tašce. Klobouk nechal viset na háčku na dveřích kóje. Odemkl a přešel k umyvadlu.

Myl si ruce a přitom zkoumal svůj nový zevnějšek v nástěnném zrcadle. V něm také spatřil, jak vysoký blondýn, kterého si všiml v hale, vstoupil na pánskou toaletu, zamířil ke kóji, kterou on právě opustil, a zavřel za sebou. Jason si důkladně sušil ruce a přihladil si nové vlasy. Za chvíli vyšel blondýn z kóje, Jasonův klobouk na hlavě. Kdyby se Jason nepřestrojil, leckdo by je teď považoval za dvojčata. Na odchodu se málem srazili ve dveřích. Jason pohotově zamumlal omluvu, muž se na něho ani nepodíval. Rychle vyšel s Jasonovou letenkou v kapse košile, zatímco Archer zastrčil bílou obálku do kapsy kabátu.

Jason se vracel ke svému místu v hale, když vtom si všiml telefonních automatů. Na okamžik zaváhal, rychle k nim přešel a vyťukal číslo.

„Sid?“

„To jsi ty, Jasone?“ Sidney se právě oblékala, zároveň krmila vzpouzející se Amy a ukládala spisy do kufříku. „Copak je? Odložili odlet?“

„Nene, za pár minut letíme.“ Ztichl, když spatřil na lesklé stěně telefonu odraz svého změněného zevnějšku. Zrozpačitěl z toho, že má mluvit s manželkou v přestrojení.

Sidney se snažila obléct Amy kabátek.

„Stalo se něco?“

„Ne, jen mě napadlo zavolat, jak se máte.“

Sidney podrážděně zasténala: „Hned ti to popíšu. Mám zpoždění, tvoje dcera se jako obvykle všemu vzpouzí, zjistila jsem, že jsem nechala letenku a část spisů v kanceláři, takže půlhodinová časová rezerva se mi smrskla tak na deset vteřin.“

„Já… Promiň, Sid. Totiž…“ Jason pevně sevřel nylonovou tašku. Dneškem to končí. Ano, končí, opakoval si. Kdyby se mu něco kdovíproč stalo, navzdory všem bezpečnostním opatřením, není návratu, Sidney se nikdy nic nedoví…

Sidney zatím pěnila. Amy si právě zvrhla misku s vločkami na kabátek a mléko stékalo do matčina kufříku s dokumenty, Sidney se snažila udržet sluchátko pod bradou.

„Musím běžet, Jasone.“

„Ne, Sid, počkej. Chci ti něco říct…“

Sidney vstala. Přehlížela škody napáchané dvouletou dcerkou, která vzdorovitě koukala na matku a tolik se jí najednou podobala. Manželčin tón vylučoval kompromis: „Jasone, musí to počkat. Taky bych ráda chytila letadlo. Ahoj!“ Zavěsila a sevřela vzpouzející se dceru v podpaží. Rezolutně vyrazila ze dveří bez ohledu na vločky a mléko.

Archer pomalu zavěsil a otočil se. Zhluboka vydechl a posté se modlil, aby dnešek skončil podle plánu. Nevšiml si muže, který se jakoby náhodou podíval jeho směrem a zase se odvrátil. Tentýž muž prošel těsně kolem Jasona už předtím, než se na toaletě přestrojil, a přečetl si visačku na jeho příručním zavazadle. Věnoval jí krátký, ale významný pohled, neboť obsahovala Jasonovo pravé jméno a adresu.

Za několik minut stál Archer v řadě lidí připravených k nástupu do letadla. Vytáhl z kapsy bílou obálku, kterou dostal od muže na toaletě, a vyňal z ní letenku. Jaké město je Seattle? Podíval se přes uličku právě včas, aby zahlédl „dvojče“, řadící se k odletu do Los Angeles. Vzápětí zachytil ve frontě na letadlo do Los Angeles pohled jiného cestujícího. Vysokého a štíhlého, s holou lebkou a hranatým obličejem rámovaným hustým plnovousem. Mužovy výrazné rysy mu připadaly povědomé, ale nestačil si ho zařadit, neboť cestující rychle prošel východem k čekajícímu letadlu. Jason pokrčil rameny, ukázněně si připravil palubní vstupenku a vykročil k nástupnímu koridoru.

* * *

ZA NECELOU PŮLHODINKU, PRÁVĚ KDYŽ SE LETADLO S ARTHUREM Liebermanem na palubě zarylo do země a obrovské chuchvalce černého dýmu stoupaly k bělostným mrakům, několik set kilometrů na sever usrkl Jason Archer z šálku čerstvou kávu a otevřel kufřík s počítačem. Usmál se a podíval se z okna letadla, které mířilo k Chicagu. První fáze jeho cesty proběhla bez zaškobrtnutí, kapitán právě popřál cestujícím příjemný let.

5

SIDNEY ARCHEROVÁ NETRPĚLIVĚ TISKLA HOUKAČKU, AUTO PŘED NÍ zrychlilo a stihlo projet na zelenou. Sidney se podívala na hodiny na přístrojové desce, jako obvykle nabrala zpoždění. Reflexivně zkontrolovala ve zpětném zrcátku dění na zadním sedadle. Amy tvrdě spala v dětské sedačce, v drobné ručce pevně svírala medvídka Pú. Dcerka zdědila po matce husté blond vlasy, výraznou bradu a drobný nosík. Živé modré oči a větší část sportovního naturelu má po otci, ačkoli Sidney Archerová bývala v ženském univerzitním basketbalovém družstvu mrštným a důrazným tykadlem útočné řady.

Zajela na vyasfaltované parkoviště a zastavila před nízkou zděnou budovou. Vystoupila, otevřela zadní dveře fordu a jemně vyprostila dcerku ze spárů dětské sedačky, zároveň uchopila medvídka Pú a tašku s potřebami pro dítě. Nasadila Amy kapuci a chránila její tvář před náporem větru svým pláštěm. Nápis nad dvojitými skleněnými dveřmi hlásal, že se v budově nachází JEFFERSONOVO STŘEDISKO DENNÍ PÉČE O DĚTI.

Uvnitř rychle svlékla Amy kabátek, odstranila zbytky vloček, a než ji předala Karen, jedné z vychovatelek, zkontrolovala obsah tašky. Přední část Kareniny bílé kombinézy už stačilo některé z dětí počmárat červeným fixem, pravý rukáv nasákl pravděpodobně hroznovou šťávou.

„Nazdar, Amy! Máme tu nové hračky, určitě se ti budou líbit.“ Karen k ní přiklekla. Amy svírala medvídka a usilovně dumlala v pusince pravý palec. Sidney předala Amyinu tašku.

„Jsou tam párky s fazolemi, džus a banán. Už snídala. Taky čipsy a oříšková čokoláda, kdyby byla opravdu hodná. Po obědě ji nechte zdřímnout trochu dýl, Karen, šla včera pozdě spát.“

Karen nabídla Amy prst.

„Ovšem, paní Archerová. Amy je vždycky hodná, viď?“

Sidney se sklonila a zlehka políbila dcerku na tvář.

„To je pravda. Až na to, že nerada jí, nerada spí a neposlouchá.“

Karen má stejně starého chlapce, jako je Amy. Matky si vyměnily vědoucí úsměvy.

„Vyzvednu si ji večer kolem půl osmé, Karen.“

„Ano, paní Archerová.“

„Papa, mami. Já tě mám láda.“

Sidney se otočila, Amy mávala, prstíky se jí jen třepaly. Na výrazné bradičce se objevil rozkošný dolíček a zaplašil matčin hněv po ranní bitvě. Sidney oplatila dcerce mohutným zamáváním.

„Já tě mám taky ráda. Dneska si po večeři dáme zmrzlinu, mazlíku. Taky určitě zavolá tatínek, popovídáš si s ním, ano?“ Amyina tvář se rozzářila nádherným úsměvem.

Za půl hodiny vjela Sidney do firemních parkovacích garáží, sáhla na sedadlo spolujezdce pro kufřík, přibouchla dveře a pospíchala k výtahu. Mrazivý průvan, který táhl podzemními garážemi, jí zbystřil mysl. Brzy začnou topit ve starém kamenném krbu v obývacím pokoji. Miluje vůni ohně, uklidňuje ji a vyvolává pocit bezpečí. Příchod zimy nasměroval její myšlenky k Vánocům. Amy prožije vlastně první Vánoce, z nichž si vzhledem k věku odnese nějaký zážitek. Čím víc se svátky blíží, tím víc stoupá Sidneyino vzrušení. K jejím rodičům pojedou na Den díkůvzdání, ale na Vánoce letos Jason, Sidney a Amy Archerovi zůstanou doma. Jen oni tři. U plápolajícího krbu, s horou dárků pro dcerku pod vánoční borovičkou.

Sidney se plísnila za zpoždění, ale když vystupovala z výtahu, bylo teprve tři čtvrtě na osm. Ačkoli pracuje na zkrácený úvazek, patří mezi nejvýkonnější právníky firmy. Kdykoli míjejí šéfové advokátní kanceláře Tyler & Stone její dveře, usmívají se, neboť vědí, že o pořádný kus koláče, který jim připadne, se zasloužila ona. Využívají ji, to ano, ale Sidney sleduje vlastní cíle. Zkrácený pracovní úvazek je jen přechodným řešením. Právní praxi může Sidney provozovat celý život, ale teď má nevratnou příležitost být svědomitou matkou malé Amy.

Starý kamenný a cihlový dům Archerovi koupili vzhledem k nezbytné renovaci zhruba za poloviční cenu, než by stál podobný v dobrém stavu. Během posledních dvou let Sidney, Jason a skupina subdodavatelů provedli rekonstrukci a svedli půtky o ceny. Jaguára prodali a koupili si šest let starou vrtošivou fordku. Téměř splatili zbytky poměrně vysokých půjček na studium, rozumným hospodařením i některými oběťmi snížili životní náklady oproti průměru na padesát procent. Koncem příštího roku budou prakticky bez dluhů. V duchu se vrátila k časným ranním hodinám. Jason jí sdělil ohromující novinu. Když pomyslí na důsledky, cukají jí koutky úst úsměvem. Je na Jasona pyšná. Zaslouží si takový úspěch víc než kdokoli. Vypadá to na dobrý rok. Tolikrát do noci dřel. Ukazuje se, že finišoval s prací. A ona se zatím zbytečně trápila. Stydí se za svoji nedůvěru. Až se Jason vrátí, vynahradí mu to.

Dveře výtahu se otevřely. Rychle prošla reprezentativní chodbou a vstoupila do své kanceláře. Probrala elektronickou poštu a hlasovou schránku, nikde nic naléhavého. Naskládala do kufříku dokumenty, které bude potřebovat na služební cestě, sebrala letenku ze židle, kde ji zanechala sekretářka, a uložila počítač do kufříku. Využila hlasové schránky a sekretářce a čtyřem firemním kolegům, kteří s ní spolupracují, zanechala záplavu instrukcí. Nakonec, dostatečně obtížena, vrávoravě vyrazila zpátky k výtahu.

U odbavovací přepážky USAiru na Národním letišti předložila letenku a za pár minut už seděla v Boeingu 737. Letadlo zřejmě odstartuje včas a za necelých padesát minut přistanou na newyorském letišti La Guardia. Bohužel dostat se z letiště do centra trvá skoro tak dlouho jako překonat vzdálenost zhruba tři sta sedmdesáti kilometrů z národní metropole do metropole finančního světa. Letadlo bylo jako vždy plně obsazeno. Vedle ní seděl postarší muž ve staromódním proužkovaném obleku s vestou. Bílá naškrobená košile dávala vyniknout světle červené kravatě uvázané na velký uzel. Na klíně mu spočívala odřená kožená aktovka. Muž vyhlížel oknem a nervózně spínal a rozepínal kostnaté ruce. Chomáčky bílých vlasů se mu kroutily kolem ušních lalůčků. Límec košile visel na vychrtlém krku jako objímka určená pro širší trubku. Všimla si, že mu na levém spánku a nad úzkými rty vystoupily kapky potu.

Letadlo se nemotorně vleklo k hlavní rozjezdové dráze. Zdálo se, že pobzukování nastavených vzletových klapek starého pána trochu uklidnilo. Obrátil se k Sidney.

„Tohle chci dycinky slyšet,“ pronesl hlubokým, roztřeseným hlasem s nápadným jižanským akcentem.

Zvědavě se na něj podívala: „Co vlastně?“

Ukázal okénkem: „Musím mít jistotu, že nastavili ty zpropadený klapky na křídlech, aby se tenhle krám odlepil od země. Vzpomínáte na ten aeroplán v Detroitu? Natvrdlí piloti tenkrát zapomněli správně nastavit klapky a zabili všechny na palubě kromě jedný malý holky.“

Vyhlédla oknem.

„Piloti určitě vědí, co mají dělat,“ odpověděla. V duchu si povzdechla. Sedět vedle nervózního cestujícího je to poslední, co potřebuje. Vrátila se ke svým poznámkám týkajícím se dnešního jednání, chtěla je rychle probrat, než stevardka všechny vyzve, aby si uložili příruční zavazadla pod sedadla. Když stevardka prováděla poslední kontrolu, Sidney nastrkala papíry do kufříku a šoupla jej pod sedadlo před sebou. Zadívala se oknem na temnou, nakadeřenou hladinu Potomaku. Hejna mořských racků poletovala nad vodou, zdálky to vypadalo, jako by vítr roznášel cáry papíru. Z reproduktoru se ozval kapitánův hlas oznamující, že letadlo společnosti USAir v nejbližších okamžicích odstartuje.

Za několik vteřin se stroj lehce odlepil od země. Nejprve se naklonil doleva, aby se obloukem vyhnul zakázanému vzdušnému prostoru nad Kapitolem a Bílým domem, a stoupal do cestovní letové hladiny.

Za několik minut se ve výšce 10 000 metrů letadlo srovnalo a uličkou se rozjel vozík s občerstvením. Sidney požádala o šálek čaje a dostala k němu obvyklý pytlík slaných burských oříšků. Postarší muž vedle ní reagoval na nabídku občerstvení zavrtěním hlavy a dál úzkostlivě civěl z okna.

Sidney se sklonila a vytáhla zpod sedadla kufřík s úmyslem, že následující půlhodinu využije k práci. Uvelebila se a vzala do ruky svazek listin. Začala se jimi probírat, ale neuniklo jí, že starý pán stále kouká z okna, hubené tělo napjaté, jako by čelil drncavé jízdě po cestě plné výmolů. Očividně naslouchal, zda se neozve podezřelý zvuk věštící katastrofu. Žíly na krku měl napjaté, rukama svíral loketní opěrky sedadla. Zbělelé klouby svědčily o tom, že je na pokraji sil. Sidney zjihla. Bát se je dost zlé. Vědomí, že je člověk ve strachu sám, krizi prohlubuje. Natáhla se, jemně se dotkla mužovy ruky a usmála se. Rychle na ni pohlédl, oplatil jí rozpačitým úsměvem a trochu zčervenal.

„Tuhle trasu absolvují piloti několikrát denně, určitě si se vším poradí,“ řekla uklidňujícím, konejšivým tónem.

Znovu se usmál a třel si ruce, aby povzbudil krevní oběh.

„Kéž máte pravdu… madam.“

„Já jsem Sidney, Sidney Archerová.“

„Jmenuju se George Beard. Těší mě, že vás poznávám, Sidney.“ Pevně si stiskli ruce.

Beard náhle pohlédl oknem na nadýchané mraky. Slunce ostře, pronikavě svítilo. Částečně zatáhl sluneční clonu. „Já se za ty léta něco nalítal, asi si řeknete, že jsem si mohl zvyknout.“

„To může být nápor na nervy pro každého, Georgi, ať se nalétal sebevíc,“ odpověděla Sidney laskavě. „Není to zdaleka tak strašné jako jízda taxíkem do centra New Yorku.“

Oba se rozesmáli. Vzápětí Beard nadskočil, neboť letadlo se propadlo do zvlášť nevychované vzdušné díry, a tvář mu opět zpopelavěla. „Jezdíte do New Yorku často, Georgi?“ Snažila se s ním navázat kontakt očima. Donedávna jí nevadil žádný způsob dopravy. Ale poté, co se narodila Amy, se jí, kdykoli nastupuje do letadla či vlaku, dokonce i když nasedá do auta, přece jen zmocňuje obava. Pozorovala Beardův obličej. Starý pán opět strnul, neboť letadlo se začalo natřásat. „Georgi, to nic není. Jen drobné turbulence.“

Zhluboka se nadechl a konečně se na ni zpříma zadíval.

„Jsem členem dvou správních rad společností se sídlem v New Yorku. Musím během roku dvakrát na schůzi.“ Sidney se opět zahloubala do dokumentů a náhle si na něco vzpomněla. Zamračila se. Na čtvrté stránce analýzy je chyba. Musí ji před jednáním opravit.

George Beard se dotkl její paže.

„Myslím, že dneska všechno klapne. Dvě havárie v jednom dni se stávají dost zřídka, ne? Co vy na to?“

Sidney v zamyšlení neodpověděla hned. Nakonec se k němu obrátila a přimhouřila oči: „Prosím?“

Beard se k ní důvěrně naklonil a tiše spustil: „Brzy ráno jsem letěl z Richmondu takovým letadýlkem, co poskakuje jako jojo. Na Národním letišti jsme přistáli v osm hodin. Tam jsem zaslechl rozhovor dvou pilotů. Nevěřil jsem vlastním uším. Byli nervózní, to mi věřte. Kdo by taky nebyl.“

Sidneyina tvář vyjadřovala zmatek: „O čem to mluvíte?“

Beard se k ní naklonil ještě blíž.

„Asi na to v tu chvíli ještě platilo informační embargo, jenže já mám v naslouchátkách nový baterie a slyším bezvadně, což piloti podcenili.“ Dramaticky se odmlčel, přehlédl pátravě okolí, načež se znovu naklonil k Sidney. „Dneska časně ráno došlo k leteckýmu neštěstí. Nikdo nepřežil.“ Zadíval se na ni a zacukal hustým bílým obočím jako kočka ocasem.

Sidney se na okamžik zastavila krev v žilách: „Kde?“

Beard zavrtěl hlavou: „To jsem už neslyšel. Bylo to dopravní letadlo, a podle všeho hodně velký. Zničehonic se zřítilo. Není divu, že piloti byli nervózní. Nevěděli proč, a to je dost zlý, ne?“

„U které společnosti se to stalo?“

Opět zavrtěl hlavou: „Myslím, že se to brzy dovíme. Vsadím se, že až dorazíme do New Yorku, bude to v televizi. Volal jsem z letiště manželce, že jsem v pořádku. Samozřejmě ještě nic nevěděla, ale nenechám ji přece uschnout starostma, až uvidí havárii v televizi.“

Sidney se podívala na jeho světle červenou kravatu, a náhle jako by namísto ní spatřila na mužově krku čerstvou, dlouhou ránu. Podle počtu pravděpodobnosti – ne, to je vyloučeno. Potřásla hlavou a nutila se hledět před sebe. Rozhodla se čelit starosti hned. Vložila kreditní kartu do otvoru na sedadle před sebou, vyňala ze schránky letecký radiotelefon a za okamžik už vyťukávala číslo Jasonova operátoru. Neznala číslo jeho nového mobilního telefonu, ostatně během letu ho stejně vypíná. Dvakrát ho letecká společnost pokutovala za to, že přijal telefonát během letu. Pevně doufala, že si vzal operátor s sebou. Pohlédla na hodinky. Teď bude někde nad Středozápadem, ale přes satelit operátor v letadle signál snadno zachytí. Nemůže jí ovšem zavolat leteckým radiotelefonem, protože Boeingy 737 nejsou na příjem telefonátů ještě technicky vybaveny. Zanechala tedy na pageru svoje číslo do kanceláře. Počká deset minut a zavolá své sekretářce.

Uběhlo deset minut, zavolala do své kanceláře. Sekretářka se ozvala na druhé zazvonění. Ne, manžel nevolal. Na Sidneyino naléhání zkontrolovala její hlasovou schránku. Nikde nic. Sekretářka nevěděla ani o žádné letecké katastrofě. Sidney si pomyslela, že George Beard možná rozhovor pilotů špatně pochopil. Bojí se cestovat letadlem a za vším vidí katastrofu, ale ona se musí ujistit. Horečně pátrala v paměti, s kterou společností manžel cestuje. Zavolala na informace a dostala číslo na United Airlines. Nakonec ji spojili na příslušnou osobu, která jí sdělila, že společnost neprovozuje ranní linku z Dullesova letiště do Los Angeles a rovněž nemá zprávy o žádné letecké katastrofě. Ženský hlas nejevil ochotu debatovat na toto téma po telefonu a Sidney s novými pochybnostmi zavěsila. Volala tedy American Airlines a potom Western Airlines, ale ani u jedné společnosti se nepropracovala ke kompetentnímu člověku. Všude bylo beznadějně obsazeno. Za chvíli to zkusila znovu, ale se stejným výsledkem. Pomalu na ni doléhala otupělost. George Beard se dotkl její paže: „Sidney… madam, co je s vámi?“ Sidney neodpověděla. Civěla před sebe a nemyslela na nic jiného než na to, že po přistání vyrazí z letadla první.

6

JASON ARCHER SE ZADÍVAL NA SVŮJ OPERÁTOR SKYWORD. NA MALÉ obrazovce pípátka naskočilo číslo. Podrbal se na bradě, sňal brýle a otřel je papírovým ubrouskem. Číslo patří manželčině přímé lince do kanceláře. Podobně jako Sidney i on by mohl na palubě DC-10 využít leteckých radiotelefonů uložených v opěradle každého sedadla. Natáhl se před sebe, ale zarazil se. Sidney bude dneska přece v newyorské kanceláři své firmy, proč ho tedy vyzývá, aby volal do washingtonského sídla? Na děsivý okamžik ho napadlo, že se možná něco stalo Amy. Pohlédl znovu na pípátko. Výzvu obdržel v devět hodin třicet minut východoamerického času. Zavrtěl hlavou.

V té době už byla Sidney v půli cesty do New Yorku. To nemá s Amy nic společného. Dcerku předala do střediska denní péče před osmou hodinou. Postrádá to logiku. Proč propána volá z letadla a uvádí číslo přímé linky do kanceláře, v níž nebude?

Náhle zbledl. Třeba mu nevolala Sidney. Vzhledem k bizarním okolnostem je dokonce málo pravděpodobné, že ho shání manželka. Jason se instinktivně rozhlédl po kabině. Na plátně pokračovala filmová projekce.

Opřel se v křesle a zamíchal lžičkou z umělé hmoty zbytek kávy. Stevardky sbíraly jídelní tácy a nabízely polštáře a přikrývky. Jasonova ruka spočívala na kožené diplomatce. Pohlédl na kufřík s počítačem schovaný pod sedadlem před ním. Možná její služební cestu zrušili. Jenže Nathan Gamble už je v New Yorku a nikdo přece nevypoví schůzku Nathanu Gambleovi. Navíc jednání s CyberComem dospělo do rozhodující fáze.

Zaklonil hlavu na opěrku a převracel pípátko v rukou jako větší hrací kostku. Kdyby zavolal do kanceláře své ženy, čeho dosáhne? Přepojí ho do New Yorku? Neměl by zkontrolovat vzkazy na domácím záznamníku? V těchto kritických hodinách smí ovšem použít k jakémukoli spojení jen vlastní mobilní telefon. V kufříku má vynikající přístroj omezující rušivé vlivy a znemožňující identifikaci volajícího, ale pravidla letecké přepravy jeho použití zakazují. Musel by volat leteckým radiotelefonem, což vyžaduje kreditní nebo telefonní kartu. Není to bezpečné. Existuje možnost, byť vzdálená, že by se zjistilo, odkud volá. Přinejmenším by zanechal čitelnou stopu. Má mířit do Los Angeles, namísto toho přelétá ve výšce 11 000 metrů nad coloradským Denverem a cestuje na Severozápad. Všechno bylo tak pečlivě naplánováno, o to víc ho tato nečekaná událost znepokojuje. Snad to není předzvěst nadcházejících událostí.

Jason se znovu zadíval na pípátko. SkyWord poskytuje zestručněné zpravodajství, několikrát denně obrazovka nabízí přehled nejnovějších událostí. Jasona momentálně nezajímaly zprávy z politického či finančního světa. Ještě chvíli přemýšlel o výzvě od manželky či od kdovíkoho, načež ji vymazal a nasadil si sluchátka. Nicméně jeho myšlenky přebývaly daleko od pohyblivých obrázků na filmovém plátně.

* * *

SIDNEY SE PRODÍRALA DAVEM V ODBAVOVACÍ HALE NA LETIŠTI LA Guardia, příruční zavazadla se jí třela o punčochy. Nevšimla si mladého muže, který ji vyhlížel, dokud do něho téměř nevrazila.

„Sidney Archerová?“ Bylo mu něco přes dvacet, na sobě měl černý oblek s kravatou, řidičská čepice s dýnkem zčásti zakrývala kudrnaté kaštanové vlasy. Zastavila se a otupěle na něho zírala, celá ztuhlá strachy, jako by čekala, že právě on bude poslem zlých zpráv. Pak zaznamenala, že drží ceduli s jejím jménem, a zatetelila se úlevou. Firma jí poslala auto, aby ji odvezlo do kanceláří na Manhattanu. Úplně na to zapomněla. Pomalu přikývla a v žilách jí znovu začala kolovat krev.

Mladý muž se chopil jejích zavazadel a vedl ji k východu.

„Dostal jsem z kanceláře váš popis. Pro případ, kdybyste přehlídla ceduli. Každý tudy prochází rychle, hlavu plnou starostí, znáte to. Člověk se musí jistit. Auto stojí hned u východu. Přesto byste si měla zapnout plášť, madam, venku je zima.“

Když míjeli odbavovací přepážky, Sidney zaváhala. Panoval u nich čilý ruch, směřovaly k nim dlouhé fronty uštvaných poutníků, kteří se udatně snažili být o krok před nároky světa, čím dál víc se vymykajícího lidské kontrole. Rychle přehlížela terminál a hledala nějakého momentálně méně zaměstnaného pracovníka letecké společnosti. Viděla jen spousty zavazadel pohybujících se poklidně na dopravnících uprostřed hysterického, splašeného davu. Panuje tu zmatek, ale nepřekračuje obvyklou mez. To je dobře, nebo špatně?

Řidič se na ni podíval: „Všechno v pořádku, paní Archerová? Je vám dobře?“ V posledních vteřinách očividně zbledla. „Mám v limuzíně tylenol. Postaví vás na nohy. Mně se v letadle taky dělá špatně. Vadí mi ten vzduch. To chce na čerstvý povětří, dejte na mě, a bude vám bezvadně. Ovšem v New Yorku aby čistej vzduch pohledal.“ Usmál se.

Úsměv mu náhle zmizel z tváře, protože Sidney prudce vyrazila.

„Paní Archerová!“ Pospíšil za ní.

Sidney doběhla k ženě ve stejnokroji, jejíž identifikační karta a odznak hlásaly, že ji zaměstnávají American Airlines. Sidney na ni v mžiku vychrlila otázku. Mladá žena vyvalila oči.

„Nic takového jsem neslyšela.“ Žena mluvila tiše, aby nevyplašila kolemjdoucí. „Jak jste se to dověděla?“ Když jí Sidney odpověděla, žena se usmála. Mezitím k nim došel řidič.

„Právě jdu z brífinku, madam. Kdyby se něco takového přihodilo některému z našich letadel, oznámili by nám to. Věřte mi.“

„Ale co když se to prostě stalo? Totiž, já…“ Sidney zvýšila hlas.

„Všechno je v pořádku, madam, rozumíte? Opravdu. Zbytečně se trápíte. Je to zdaleka nejbezpečnější druh dopravy.“ Žena pevně stiskla Sidney ruku, povzbudivě se usmála na řidiče, otočila se a odcházela.

Sidney stála na místě a dívala se za ní. Pak se zhluboka nadechla, rozhlédla se a zavrtěla hlavou. Vykročila k východu a pohlédla na řidiče, jako by ho viděla poprvé.

„Jak se jmenujete?“

„Tom, Tom Richards. Lidi mi říkají Tommy.“

„Čekal jste na letišti dlouho, Tommy?“

„No, asi půl hodiny. Radši jezdím dřív. Dopravní problémy jsou něco, co hlavouni, eh, klienti odmítají brát v úvahu.“

Došli k východu a ostrý, nelítostný vítr šlehl Sidney přes zrůžovělé tváře. Zakolísala, Tommy ji popadl za předloktí a podepřel ji.

„Nevypadáte dobře, madam. Nechcete, abych vás zavezl k lékaři?“

Sidney nabyla rovnováhu.

„Nic mi není. Pojďme k autu.“

Pokrčil rameny a Sidney ho následovala k nablýskanému černému lincolnu. Otevřel a podržel jí pravé zadní dveře.

Uvelebila se na dokonale čalouněném sedadle a několikrát se zhluboka nadechla. Tommy usedl za volant a nastartoval. Zadíval se do zpětného zrcátka.

„Poslyšte, nerad mlátím prázdnou slámu, ale vážně jste v pořádku?“

Přikývla a zmohla se na úsměv: „Jsem, děkuju.“ Znovu se zhluboka nadechla, rozepnula si plášť, uhladila šaty a přehodila si nohu přes nohu. V autě bylo velmi teplo a po studeném políčku shledávala, že se opravdu necítí nejlíp. Upřela oči do řidičova zátylku.

„Tommy, neslyšel jste, že dneska došlo k leteckému neštěstí? Nemluvilo se o tom na letišti? Nehlásili něco v rádiu?“

Tommy povytáhl obočí: „O leteckým neštěstí? Ne, o ničem takovým nevím. A to poslouchám od rána stanici se čtyřiadvacetihodinovým zpravodajstvím. Kdo tvrdí, že spadlo letadlo? To je nesmysl. Mám kámoše u většiny aerolinek. Řekli by mi to.“ Pátravě se na ni zadíval, jako by náhle zapochyboval o jejím duševním zdraví.

Sidney se odmlčela a pohodlně se opřela. Po chvíli sáhla po mobilním telefonu umístěném v limuzíně a vyťukala číslo newyorské kanceláře firmy Tyler & Stone. Mrkla na hodinky. Volá brzy. Jednání začne až v jedenáct. Tiše proklela George Bearda. Uvědomovala si, že šance, aby manžel byl na palubě letadla, které se zřítilo, je jedna k miliardě. Tedy domněle zřítilo, zatím to totiž tvrdí jen ten starý, ustrašený muž. Zavrtěla hlavou a konečně se usmála. Celé je to absurdní. Jason nejspíš právě žhaví svůj notebook, mezitím možná posvačil a vypil další kávu, anebo neméně pravděpodobně sleduje film. Na jeho operátoru se nejspíš usazuje prach doma na nočním stolku. Až se vrátí, pořádně mu za to vyčiní. Jason praskne smíchy, až se mu svěří s touhle historkou. Aťsi. Momentálně by si moc přála slyšet jeho smích.

„Tady Sidney,“ řekla do telefonu. „Vyřiďte Paulovi a Haroldovi, že jsem na cestě.“ Oknem viděla, že provoz je plynulý. „Nejpozději za pětatřicet minut jsem tam.“

Odložila telefon a znovu vyhlížela oknem. Z hustých, těžkých mračen jenjen se rozpršet, dokonce i v solidním lincolnu byly cítit nárazy prudkého bočního větru, když cestou na Manhattan přejížděli East River. Tommy se na ni opět podíval ve zpětném zrcátku.

„Na dnešek předpověděli sníh. Vydatný sněžení. Podle mě vaří z vody. Nepamatuju, kdy se meteorologové naposled do počasí trefili. Jenže kdyby se jim to tentokrát povedlo, těžko se odtud dostanete, madam. Teď zavírají letiště La Guardia, jen někomu vítr sfoukne klobouk.“

Sidney dál hleděla oknem s tónovanými skly. Na obzoru se rýsovalo známé uskupení mrakodrapů tvořící proslulou siluetu Manhattanu. Solidní a impozantní budovy sahající k nebi ji povznesly na duchu. Vnitřním zrakem viděla nastrojenou vánoční borovičku v koutě obývacího pokoje, samu sebe, jak se tetelí v teple sálajícím z krbu, manžel ji objímá a ona mu spočívá hlavou na rameni. A nejživěji si představovala zářící, rozradostněné oči jejich dvouletého děvčátka. Ubohý starý George Beard. Měl by rezignovat na členství ve správních radách. Je toho na něj zkrátka moc. Sotva by u ní se svou absurdní historkou uspěl, kdyby Jason zrovna dneska necestoval letadlem. Podívala se k místu řidiče lincolnu a pousmála se: „Uvažuju, že se vrátím domů vlakem, Tommy.“

7

V HLAVNÍ KONFERENČNÍ MÍSTNOSTI NEWYORSKÉ POBOČKY FIRMY Tyler & Stone, nacházející se uprostřed Manhattanu, skončila videoprezentace obchodních podmínek a právní strategie zaměřených na úspěšné dokončení jednání s CyberComem. Sidney zastavila video a obrazovka příjemně zmodrala. Rozhlédla se po velké místnosti, kde se patnáct hlav, většinou bělochů po čtyřicítce, obrátilo k muži sedícímu v čele stolu. Skupina je v zasedačce pulsující napětím odříznuta už celé hodiny od vnějšího světa.

Nathan Gamble, prezident společnosti Triton Global, byl robustní pětapadesátník střední postavy, s hladce dozadu sčesanými prošedivělými vlasy, které na svém místě udržovalo aspoň půl kilogramu brilantiny. Jeho hřmotná postava vězela v dokonale ušitém dvouřadovém obleku. Hluboce zvrásnělá tvář nesla i v tuto roční dobu stopy opálení. Hovořil sytým barytonem s velitelským tónem. Sidney si uměla představit, jak řve na celou konferenční místnost, až se všichni třesou. Úlohu hlavy obrovské, mocné firmy hraje skvěle.

Gamble ji zpod hustého prošedivělého obočí provrtával tmavohnědýma očima. Sidney mu oplatila přímým pohledem.

„Máte nějaké otázky, Nathane?“

„Jen jednu.“

Sidney se přinutila ke klidu. Věděla, co může očekávat.

„A jakou?“ zeptala se co nejpříjemněji.

„Proč se s tím vlastně sereme?“

Všichni přítomní kromě Sidney Archerové sebou trhli, jako by kolektivně dosedli na jehly.

„Nevím, jestli jsem pochopila otázku.“

„To se ví, že pochopila, pokud nejste pitomá, a to podle mě nejste.“ Navzdory drsně jednoznačnému výrazivu mluvil Gamble tiše a tvářil se nevyzpytatelně. Sidney se kousla do jazyka.

„Rozumím dobře, že si kvůli koupi CyberComu nechcete příliš zavdat?“

Gamble se rozhlédl kolem stolu: „Nabídl jsem za tu společnost neskutečnou sumu peněz v hotovosti. Jenže jim nestačí, že za svůj majetek získají desetitisícinásobek toho, co do něj vložili, oni chtějí znát moje bilanční podklady. Je to tak?“ Tázavě se zadíval na Sidney. Ta beze slova přikývla a Gamble pokračoval. „Skoupil jsem spoustu společností, ale nikdo si netroufnul žádat o tyhle materiály. Až teď CyberCom. Takže se vracím ke svojí otázce. Proč se s tím vlastně sereme? Co je na CyberComu tak výjimečného?“ Gamble zrentgenoval osazenstvo stolu a spočinul očima opět na Sidney.

Muž po Gambleově levici ožil. Jeho pozornost dosud poutal před ním stojící notebook. Quentin Rowe, velmi mladý výrobní a technický ředitel Tritonu, je podřízen jen Nathanu Gambleovi. Zatímco ostatní muži v místnosti vězeli v elegantních oblecích, měl na sobě Rowe kalhoty barvy khaki, obnošené sportovní boty, modrou džínovou košili a hnědou vestu se zapínáním na knoflíky. V levém ušním lalůčku se mu třpytily dva diamantové cvočky. Takto oblečený by se lépe hodil na obálku alba country music než do konferenční místnosti.

„CyberCom je výjimečný, Nathane. Bez nich můžeme být do dvou let mimo hru. Jejich technologie svět patřičně docení teprve s dalším rozvojem Internetu, pak bude absolutní špička. Co se týče obchodu s nejvyspělejší technikou, je to jako s Mojžíšem, když sestoupil z hory s Desaterem, nic ji nenahradí.“ Z Roweova hlasu zněla jistá únava, ale nepostrádal na pádnosti. Na Gamblea se ani nepodíval.

Gamble si zapálil doutník a drahý zapalovač ležérně odložil ke kovovému štítku na stole nesoucímu nápis KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO. „Koukej, Rowe, problém tvojí podělaný špičkový techniky spočívá v tom, že ráno jsi král všehomíra, kdežto večer se topíš v hovnech. Neměl jsem se do týhle zatracený branže vůbec plést.“

„Pokud tě zajímají jen peníze, zapamatuj si aspoň, že v oblasti počítačové techniky zaujímá zatím Triton ve světě dominantní postavení a vydělává čtvrtletně víc než dvě miliardy dolarů,“ opáčil důrazně Quentin Rowe.

„A když ne dneska, utopíš se beze mě v těch hovnech zítra.“ Gamble poctil Rowea znechuceným pohledem a vyfoukl kouř.

Sidney Archerová si odkašlala: „Když získáte CyberCom, budete mít vystaráno, Nathane.“ Gamble se otočil a pohlédl na ni. „Udržíte se na špici přinejmenším po celé příští desetiletí a váš zisk se do pěti let ztrojnásobí.“

„Myslíte?“ Gamble nevypadal přesvědčeně.

„Má pravdu,“ zasáhl Rowe. „Pochop, že nikdo zatím nedokázal vyrobit software, který by dokonale ladil s komunikačními periferiemi, aby se uživatelé mohli těšit ze všech výhod Internetu. Všichni s tím zápasí, snaží se přijít věci na kloub. Vyřešil to jediný CyberCom. Právě proto zuří o CyberCom nabídková válka. A my jsme v situaci, kdy tu válku můžeme vyhrát. Jestli nechceme, aby nám ujel vlak, tak ji vyhrát musíme.“

„Nelíbí se mi, že se nám chtějí podívat pod pokličku. Tečka. Jsme soukromá společnost a já jsem zdaleka největší akcionář. A hotovost je hotovost.“ Gamble zabodl oči mezi Sidney a Rowea.

„Stanou se vaší součástí, Nathane,“ řekla Sidney. „Neseberou peníze a nezmizí jako u předchozích transakcí. Chtějí vědět, do čeho jdou. Triton není společnost, s jejímiž akciemi se veřejně obchoduje, proto nezískají informace na burze. Jejich zvídavost má racionální jádro. Požadují tytéž informace i od ostatních zájemců.“

„Předložila jste moji poslední nabídku v hotovosti?“

Sidney přikývla: „Ano.“

„No a?“

„Velmi na ně zapůsobila a zopakovali žádost o finanční a provozní analýzy společnosti. Když jim je poskytnete, vylepšíte trochu nabídku a chytře je navnadíte, pak je dohoda na spadnutí.“

Gamble zrudl a vyskočil.

„Nám se nemůže rovnat žádná společnost, a tenhle zasranej CyberCom si na mě chce vyskakovat?“

Rowe si povzdechl: „Jde o pouhou rutinu, Nathane. Nechtějí Triton dráždit, to víme oba. Vyjděme jim vstříc. Nedělejme z těch materiálů supertajemství. Naše dokumentace je teď ostatně na skvělé úrovni.“ Očividně na něho dolehla marnost. „Jason Archer nedávno dokončil její systémovou reorganizaci a odvedl perfektní práci. Potýkal se s celým skladištěm plným krabic s papíry naházenými do nich bez ladu a skladu. Tenhle neuvěřitelný stav zlikvidoval.“ Pohrdavě pohlédl na Gamblea.

„Připomínám, že vydělávání prachů mi dalo dost zabrat, neměl jsem čas srát se s papírováním, Rowe. Jediný papíry, který mě zajímají, jsou bankovky zelený barvy.“

Rowe Gambleovu obhajobu ignoroval: „Díky Jasonově práci můžeme předložit požadované podklady velmi brzy.“ Rowe mával rukou, aby zaplašil doutníkový kouř.

Gamble si jej změřil: „Vážně?“ Nato se zamračil na Sidney: „Tak proč se sakra Archer neúčastní téhle porady?“

Sidney zbledla a poprvé za celý den ztratila řeč.

„Mhm…“

Zasáhl Rowe: „Jason si vzal pár dní volna.“

Gamble si třel spánky.

„Tak ho sežeňte k telefonu, ať víme, jak jsme na tom. Možná něco CyberComu dáme, možná že ne, rozhodně jim nehodlám poskytnout podklady, které nemusím. Co když se nakonec nedohodneme? Co potom?“ Přelétl nelítostným pohledem všechny kolem stolu. Sidney promluvila klidně: „Každý dokument před předáním CyberComu prozkoumá tým právníků, Nathane.“

„Dobře. Je tu někdo, kdo zná situaci líp než její manžel?“ Gamble vyzval pohledem Rowea k odpovědi.

Mladší muž pokrčil rameny: „Ne, tedy aspoň momentálně.“

„Tak ho sežeňte k telefonu.“

„Nathane…“

Gamble Rowea přerušil: „Prokristapána, to si myslíš, že kvůli bilančním materiálům bude sám prezident společnosti honit zaměstnance? A jak to, že si Archer vzal volno, když je horko kolem smlouvy s CyberComem?“ Pohodil hlavou směrem k Sidney. „Nemám zrovna rád, když manželé pracují na stejné záležitosti, ale náhodou jste nejlepší právnička na obchodní transakce, kterou znám.“

„Děkuju.“

„Neděkujte mi, protože obchod jsme ještě neuzavřeli.“ Gamble si sedl a dlouze potáhl z doutníku. „Brnkneme manželovi. Je doma?“

Sidney zamžikala a poposedla.

„Tedy, teď zrovna není.“ Gamble se podíval na hodinky: „A kdy bude?“

Sidney si v rozrušení přejela rukou po čele.

„To přesně nevím. Zkoušela jsem mu volat během poslední přestávky, ale nebral to. Není zkrátka doma.“

„Zkuste to znova.“

Sidney zírala na velkého šéfa. Najednou si připadala v rozlehlé konferenční místnosti nesmírně osaměle. Vnitřně si povzdechla a předala dálkové ovládání videa Paulu Brophymu, mladému newyorskému kolegovi. Hernajs, Jasone, doufám, že to nový místo máš jistý, protože ho budeme moc potřebovat, miláčku.

Dveře se otevřely a do zasedací místnosti strčila hlavu sekretářka.

„Paní Archerová, nerada ruším, ale nemáte nějaké potíže s letenkou?“

Sidney se zakabonila: „O ničem nevím, Jan, oč jde?“

„Volá vás totiž někdo z aerolinek.“

Sidney otevřela kufřík, vytáhla letenku a rychle ji přelétla očima. Podívala se na Jan: „Mám otevřenou zpáteční letenku, proč by kvůli tomu volali z aerolinek?“

„Můžeme pokračovat v jednání?“ zavrčel Gamble. Jan si odkašlala, ustrašeně pohlédla na velkého šéfa a dodala směrem k Sidney: „Naléhají, že s vámi potřebují nutně mluvit. Možná zrušili dnešní lety. Venku už tři hodiny hustě sněží.“

Sidney se chopila jiného dálkového ovládače a stiskla tlačítko. Závěsy zakrývající řadu oken se pomalu rozestoupily.

„Panebože!“ vydechla užasle, když spatřila, jak se z nebe sypou velké sněhové vločky. Sněžilo tak hustě, že neviděla budovu naproti přes ulici.

Paul Brophy na ni pohlédl.

„Firma drží pořád služební byt u Centrálního parku, Sid, kdybyste potřebovala přespat.“ Odmlčel se. „Zvu vás na večeři.“ Jeho oči tiše zadoufaly.

Sidney unaveně dosedla, aniž se na něho podívala.

„To nejde.“ Málem přiznala, že Jason odcestoval, ale včas se zarazila. Rychle uvažovala. Když si Gamble něco usmyslí, tak se snadno nevzdá. Zavolá tedy domů, aby si ověřila, co dobře ví – že tam Jason není. Možná půjdou na společnou pracovní večeři, mohla by se vytratit a zavolat do Los Angeles do sídla AllegraPortu. Ti ji spojí s manželem a Jason ukojí Gambleovu zvědavost. S trochou štěstí vyváznou jen s menší újmou na lidské důstojnosti a vyhlídkou na žaludeční vředy. Pokud uzavřou provoz na letišti, snad stihne poslední vlak do Washingtonu. Bleskově si spočítala, kdy by dorazila. Zavolá do střediska denní péče. Karen může vzít Amy k sobě domů.

V nejhorším případě Amy u Karen přespí. Přízrak neřešitelnosti organizace rodinného života posílil její touhu po prostší existenci.

„Vezmete si ten hovor, paní Archerová?“

Sidney se vytrhla z úvah: „Promiňte, Jan, spojte mi to sem. A rezervujte mi jízdenku na poslední vlak pro případ, že by uzavřeli letiště La Guardia.“

„Prosím, madam.“ Jan zavřela dveře. Za okamžik zablikalo na telefonu umístěném na skříňce u stěny červené světlo. Sidney zvedla sluchátko.

Paul Brophy vyňal videokazetu a na obrazovku naskočilo televizní vysílání, hlasy z reproduktoru zaplnily místnost. Rychle stáhl zvuk a v místnosti nastalo ticho.

Sidney přiložila sluchátko k uchu.

„Tady Sidney Archerová. Co si přejete?“

Ženský hlas na druhém konci zněl poněkud váhavě a jaksi konejšivě: „Jmenuji se Linda Freemanová a pracuji u Western Airlines, paní Archerová. Tohle číslo mi dali ve vaší washingtonské kanceláři.“

„Western Airlines? To bude omyl. Letím s USAirem. Kyvadlovou linkou New York – Washington.“ Sidney zavrtěla hlavou. Hloupý omyl. Jako by neměla i tak dost starostí.

„Paní Archerová, potřebovala bych si ověřit, jestli jste manželkou Jasona W. Archera, bydlištěm 611 Morgan Lane, Jefferson County, Virginie.“

Sidneyin tón prozrazoval zmatek, nicméně odpověděla automaticky: „Ano.“ Jen to slůvko vypustila z úst, v celém těle ji zamrazilo.

„Ach, proboha!“ prořízl hlas Paula Brophyho ticho v místnosti.

Sidney se k němu prudce otočila. Oči všech přítomných zíraly na televizní obrazovku. Pomalu se k ní obrátila i Sidney. Nevšimla si, že na horním okraji obrazovky pulsuje emblém zvláštního zpravodajství a na dolním přebíhají podtitulky, které doprovázejí hlas zpravodaje líčícího tragickou událost. Její oči se vpíjely do čadících, zčernalých trosek donedávna pyšného korábu vzdušné flotily Western Airlines. V duchu se jí vybavila tvář George Bearda. Ozvěna jeho tichého, důvěrného tónu ji zasáhla s plnou intenzitou. Došlo k leteckýmu neštěstí.

Dolehl k ní hlas ze sluchátka: „Obávám se, paní Archerová, že jedno z našich letadel potkala nehoda.“

Víc Sidney Archerová neslyšela. Ruka jí pomalu klesla, prsty se bezděčně rozevřely a telefonní sluchátko dopadlo na tlustý koberec.

Venku dál sněžilo tak hustě, že to připomínalo proslulou záplavu konfet provázející slavnostní jízdy městem. Zatímco ledový vítr útočil na širokou frontu oken, Sidney Archerová nevěřícně civěla na kráter se zbytky letadla linky 3223.

8

TMAVOVLASÝ MUŽ S VELKOU ROZSEDLOU BRADOU POD BOUBELATÝMI tvářemi, oblečený v módním dvoudílném obleku, který se představil jako William, čekal na Jasona Archera v příletové hale letiště v Seattlu. Vyměnili si pár zdánlivě nevinných vět, jež však obsahovaly zašifrovaná hesla, a pak zamířili k východu. Když William vyšel před halu a dával řidiči znamení, aby předjel, Jason využil příležitosti a nenápadně vhodil obálku s vnitřní ochrannou vrstvou do poštovní schránky vpravo od východu. Obsahovala disketu, duplikát, který pořídil před odchodem z domova.

William rychle doprovodil Jasona k limuzíně, která na jeho signál přijela k obrubníku. Ve voze předložil Jasonovi služební průkaz, z něhož vyplývalo, že se jmenuje Anthony DePazza. Usadili se na pohodlných, kůží čalouněných sedadlech, lehce společensky konverzovali, ale nic víc. Další muž, oblečený v konzervativním hnědém obleku, řídil. Během jízdy Jason na DePazzův návrh odložil paruku a knír. Koženou diplomatku měl položenou na klíně. DePazza na ni tu a tam zašilhal, ale dál se díval z okna. Kdyby si ho Jason prohlédl pozorněji, všiml by si, že se mu pod poněkud vybouleným rozepnutým sakem občas zaleskne kov. Glock M-17 ráže 9 mm patří k zvlášť těžké výzbroji. Podobně vybavený byl i řidič. Avšak tento arzenál Archera nepřekvapil. Samozřejmě čekal, že nosí bouchačky.

Limuzína zamířila na východ od Puget Soundu. Jason vyhlížel oknem s tónovanými skly. Bylo zataženo, kapky deště bičovaly okna. Z chabých znalostí o podnebí mu utkvělo, že takové počasí je pro oblast Seattlu typické.

Za necelou půlhodinu limuzína dorazila k cíli. Za elektricky ovládanou branou, hlídanou strážným, se rozkládaly skladištní haly.

Jason se nervózně rozhlížel, ale nic neříkal. Připravili ho na to, že schůzka se uskuteční v neobvyklých podmínkách. Kovovými vysouvacími vraty, které se zvedly, jen se limuzína přiblížila, vjeli do jedné z hal. Když Jason vystupoval z vozu, zaznamenal, že se vrata zavřela. Halu osvětlovalo několik zářivkových těles zavěšených pod střechou, jež už potřebovaly očistit. Na druhém konci obrovského prostoru se tyčilo schodiště. Muži Jasona vyzvali, aby je následoval. Čím dál víc se ho zmocňovala tíseň. Silou vůle zaplašil nepříjemný pocit, zhluboka se nadechl a vykročil ke schodům.

Schodiště je přivedlo k úzkým dveřím, za nimiž se nacházela malá místnost bez oken. Řidič zůstal venku. DePazza stiskl vypínač a místnost zalilo světlo. Jason se rozhlédl. Víc než skromné zařízení se skládalo z karetního stolku, několika židlí a otlučené registratury s prorezivělými dírami.

Aniž to Jason tušil, jedním z rezavých otvorů vyhlížela kamera, aktivovaná, jakmile se rozsvítilo světlo, a tiše zaznamenávala dění v místnosti.

DePazza se posadil na židli a pokynul Jasonovi, aby učinil totéž. „Nemělo by to trvat dlouho,“ řekl DePazza přátelsky. Vytáhl cigarety a nabídl mu. Archer zavrtěl hlavou. „A nezapomeňte, Jasone, žádné řeči. Chtějí jen to, co je v diplomatce. Nekomplikujte situaci. Rozumíte?“

Jason přikývl.

Než si DePazza stačil zapálit mentolku, někdo třikrát energicky zaklepal na dveře. Jason vstal stejně jako DePazza, který rychle schoval cigaretu a otevřel. Ve dveřích stanul pomenší muž se seriózními šedinami, obličej měl opálený a hluboce zvrásněný. Za ním stáli dva pánové v levných oblecích a navzdory chabému světlu se slunečními brýlemi na očích. Oběma táhlo na čtyřicítku.

Starší muž pohlédl na DePazzu, který ukázal na Jasona. Muž si ho změřil pronikavýma modrýma očima. Jason si náhle uvědomil, že je zbrocený potem, ačkoli se ve skladišti netopí a teplota se pohybuje kolem pěti stupňů nad nulou.

Podíval se na DePazzu a on rozvážně pokývl hlavou. Rychle tedy předal koženou diplomatku. Muž se podíval dovnitř, letmo probral obsah a asi minutu zkoumal jeden list papíru. Dva průvodci se k němu připojili, na rtech jim zahrál úsměv. Starší muž očividně pookřál, uložil list papíru mezi ostatní, zavřel diplomatku a předal ji jednomu z průvodců. Druhý mu podal stříbřitý kovový kufřík, který muž potěžkal a předal Jasonovi. Kufřík byl zajištěn elektronickým zámkem.

Náhle nad nimi zaburácely motory letadla, jako by stroj přistával na střeše budovy. Všichni zvedli s trhnutím hlavy. Hluk ovšem rychle pominul a opět se rozhostilo ticho. Starší muž se usmál, otočil se a dveře se za trojicí tiše zavřely.

Jason dlouze vydechl.

Čekali mlčky asi minutu, nato DePazza otevřel dveře a pokynul Jasonovi, aby vyšel. DePazza a řidič vykročili za ním. Světlo zhaslo. Jakmile nastala tma, kamera se vypnula.

Jason nastoupil do limuzíny a pevně sevřel stříbřitý kufřík. Byl dost těžký. Otočil se k DePazzovi.

„Nečekal jsem, že to proběhne právě takhle.“

Jeho průvodce pokrčil rameny: „Možná se vám to nezdá, ale proběhlo to úspěšně.“

„Ano, ale proč jsem nemohl nic říct?“

DePazza se na něho zadíval poněkud rozmrzele: „A co byste řekl, Jasone?“

Jason po chvíli pokrčil rameny.

„Být vámi, zajímal bych se o obsah tohohle,“ ukázal DePazza na kufřík.

Jason ho zkusil otevřít, ale neuspěl. Tázavě se zadíval na svého společníka.

„Až se dostanete na místo přechodného pobytu, otevřete ho. Sdělím vám potom kód. Dál se řiďte instrukcemi, které najdete uvnitř.“ Odmlčel se a dodal: „Nebudete zklamán.“

„Proč se to odehrálo v Seattlu?“

„Tady sotva narazíte na někoho známého. Nemám pravdu?“ DePazza se zpříma, klidně díval Archerovi do očí.

„Určitě už mě nebudete potřebovat?“

DePazza potlačil úsměv: „Nic jiného bych netvrdil tak určitě.“ Stiskl Jasonovi ruku.

DePazza se pohodlně opřel. Jason si zapínal bezpečnostní pás a ucítil něco na boku. Odepnul od opasku operátor a provinile se na něj zadíval. Co když s ním opravdu chtěla telefonicky hovořit Sidney? Zahleděl se na maličkou obrazovku a náhle zkoprněl úžasem.

Na obrazovce pípátka naskakovala stručná zpráva o strašlivé tragédii: letadlo společnosti Western Airlines na lince 3223 z Washingtonu do Los Angeles se zřítilo ve Virginii, nikdo nepřežil.

Jason nemohl popadnout dech. Bleskově otevřel černý kovový kufřík a hrábl po mobilním telefonu.

DePazza úsečně vyhrkl: „Co to k sakru vyvádíte?“

Jason mu podal operátor: „Manželka si myslí, že jsem zahynul.

Panebože! Proto mě sháněla. Kristepane!“ Jasonovy prsty šmátraly po pouzdru s telefonem a snažily se ho otevřít.

DePazza se díval na obrazovku. Četl světélkující zprávu a rty neslyšně zaševelily cosi jako „Do prdele“. Ostatně to jen mírně celý proces urychlí, pomyslel si. Nerad se sice odchyluje od předem stanoveného scénáře, ale evidentně nemá na vybranou. Provrtával Jasona tvrdým, nelítostným pohledem. Natáhl se a levačkou mu vytrhl mobil z roztřesených rukou. Pravá ruka zajela pod sako, vytasila kovově se lesknoucího glocka a namířila mu na hlavu.

Archer vzhlédl a spatřil pistoli.

„Je mi líto, ale nikomu nezavoláte.“ DePazza z něj nespouštěl oči.

Ochromený Jason sledoval, jak si DePazza sáhl na obličej a trhl za kůži. Rafinovaná maska se odloupla. Ve chvíli vedle něj seděl blonďák na prahu třicítky s orlím nosem a světlou pletí. Jen oči zůstaly původní, modré a mrazivé. Jeho pravé jméno zní Kenneth Scales, ale užívá ho zřídka. Je to sociopat nejnebezpečnějšího druhu. S nesmírným potěšením zabíjí lidi a libuje si v detailech. Nedělá to ovšem nahodile. A nikdy zadarmo.

9

OHEŇ SE PODAŘILO ZKROTIT AŽ ZA CELÝCH PĚT HODIN, RESPEKTIVE plameny ustoupily, teprve když pohltily všechno hořlavé, co se nacházelo v jejich nemalém dosahu. Místní úřady s ulehčením konstatovaly, že požár zuřil na odlehlém rozoraném poli. Výjezdová skupina Národního úřadu pro bezpečnost dopravy (NTSB) v modrých ochranných oděvech pomalu přecházela po vnějším obvodu místa neštěstí, zatímco kouř stoupal k nebi a unavené, leč vytrvalé sbory hasičů útočily na poslední izolovaná ohniska neústupných plamenů. Celou oblast uzavíraly oranžové a bílé pouliční zábrany, za nimiž s typickou směsí hrůzného úžasu a morbidní zvědavosti přihlíželi vyplašení místní obyvatelé. Desítky hasičských vozů, policejních aut, sanitek, tmavozelených náklaďáků Národní gardy a dalších zásahových vozidel se kupily po obou stranách pole. Příslušníci záchranné služby postávali u svých automobilů s rukama v kapsách. Jejich služeb bude třeba teprve až k tiché přepravě lidských ostatků, pokud se z tohoto pohřebiště vůbec nějaké podaří vydolovat. Starosta zapadlého venkovského virginského města stál vedle farmáře, jehož půda přijala nejstrašnější náklad shůry. Oba přijeli malými nákladními fordkami se státními poznávacími značkami hlásajícími „Přežil jsem Pearl Harbor“. Teď podruhé v životě čelí hrůze náhlé, strašlivé, masové smrti.

„Tohle není místo neštěstí, ale jedno velké krematorium.“ Veterán mezi vyšetřovateli Národního úřadu pro bezpečnost dopravy se rozhlížel po dějišti neštěstí, potřásl hlavou, sundal si čepici označenou písmeny NTSB a otřel si druhou rukou vrásčité čelo. Jedenapadesátiletému, sto šedesát osm centimetrů vysokému Georgi Kaplanovi prořídly na velké kulaťoučké hlavě prošedivělé vlasy a narostlo bříško. Za vietnamské války byl stíhačem, pak mnoho let pilotoval civilní dopravní letadla a do NTSB nastoupil poté, co jeho kamarád narazil za husté mlhy s dvousedadlovým piperem do kopce, když se jen taktak vyhnul srážce s Boeingem 727. Tehdy se Kaplan rozhodl, že bude méně létat a víc se snažit haváriím bránit.

George Kaplana pověřili vyšetřováním případu a teď se nachází na tom posledním místě, kde by si přál být. Bohužel preventivní bezpečnostní opatření se dají odvodit především z šetření na místě leteckých katastrof. Každou noc uléhají členové výjezdových skupin NTSB s nadějí, že nikdo nebude jejich služby potřebovat. Modlí se, aby nemuseli cestovat na vzdálená místa a probírat se troskami dalšího havarovaného letadla.

Kaplan přecházel po místě katastrofy, mračil se a vrtěl hlavou. Na povrchu zcela chybí zdeformované části letounu, tělesné ostatky, zavazadla, oblečení a miliony dalších předmětů, které se běžně nacházejí, třídí, popisují, katalogizují a poté analyzují, aby se zjistilo, proč se 110 tunový stroj zřítil. Vzhledem k časné ranní hodině a nízké oblačnosti se nenašli ani očití svědkové havárie. Mezi tím, než se letadlo vynořilo z mraků a dopadlo na zem, uběhlo jen pár vteřin.

V místě, kam dopadlo, vznikl kráter, jehož hloubku později změřili na deset metrů, což je pětina délky letounu. Už to napovídá, jak strašlivá byla síla, jež všechny na palubě katapultovala do posmrtného života. Celý trup letadla se smáčkl jako harmonika a teď spočívá ve vyhloubeném kráteru tak, že nejsou vidět ani stabilizační křidélka na ocase. Vyšetřování zkomplikují tuny zeminy a kamení, pod nimiž se trosky letadla nalézají.

Pole a přilehlou oblast posely jen úlomky, povětšinou tak velké, že by se vešly do dlaně. Rozmetal je výbuch při dopadu stroje na zem. Letadlo a cestující uvězněné uvnitř rozdrtil strašlivý náraz, po němž se vznítilo palivo. Vzápětí následoval další výbuch, který změnil desetimetrový kráter v hermeticky uzavřený masový hrob.

Z tříště na povrchu vypadalo máloco jako součást proudového letadla. Kaplanovi to připomnělo neobjasněnou havárii Boeingu 737 společnosti United Airlines u Colorado Springs v roce 1991. Spolupracoval na vyšetřování oné katastrofy jako specialista na avioniku. Tehdy se poprvé v dějinách NTSB, nezávislé federální instituce založené v roce 1967, nepodařilo zjistit pravděpodobnou příčinu katastrofy. „Sběratelé plechu“, jak vyšetřovatelé NTSB sami sebe nazývají, se z toho dodnes nevzpamatovali. Podobná havárie Boeingu 737 společnosti USAir u Pittsburgu v roce 1994 jejich pocit viny ještě prohloubila. Kdyby odhalili příčinu neštěstí v Coloradu, zabránili by katastrofě v Pensylvánii, domnívala se většina z nich. Teď přibyla další.

George Kaplan vzhlédl k nyní jasnému nebi a byl ještě zmatenější. Podle jeho přesvědčení způsobilo havárii u Colorado Springs prudce rotující mračno, do něhož se letadlo vnořilo při závěrečném přibližovacím manévru. V takových okamžicích je proudové letadlo nejzranitelnější. Smršťovitý vzdušný vír vzniká horizontálním prouděním výškového větru nad nepravidelným terénem. Ten na lince 585 představovaly monumentální Skalnaté hory. Jenže teď jsou na východním pobřeží, tisíce kilometrů od Skalnatých hor. I když mimořádně prudký vzdušný vír by mohl smést i tak velké letadlo jako L800, Kaplan nevěřil, že způsobil zřícení stroje na lince 3223. Podle údajů střediska řízení letového provozu L800 začalo padat z výšky 11 500 metrů a řítilo se rovnou dolů. Ve Spojených státech nejsou hory, které by mohly spolupůsobit při vzniku vzdušného víru v takové výšce. Nablízku se nachází jedině vysočina v Shenandoahském národním parku patřící k poměrně nízkému pásu pohoří Blue Ridge. Dosahuje výšky tisíce až třinácti set metrů, vlastně jsou to spíš kopce než hory.

Důležitým faktorem byla výška. Vliv vzdušných vírů a jiných extrémních atmosférických jevů stačí potlačit křidélka na nosných plochách letadla. Ve výšce jedenácti a půl kilometru měli piloti Western Airlines dost času ovládnout letadlo. Kaplan nabyl jistotu, že proudové letadlo nestrhla z poklidného nebe nevyzpytatelná matka příroda. Muselo to tedy být něco jiného. Skupina se nakrátko vrátí do hotelu, kde Kaplan uspořádá organizační poradu. Zpočátku se týmy výjezdní vyšetřovací skupiny zaměří na technický stav letounu, funkci hlavních systémů, zajištění životních podmínek, hnací agregáty, povětrnostní podmínky a řízení letového provozu. Později vyhodnotí chování letadla ve vzduchu, hovory v pilotní kabině, záznam údajů o letu, pilotáž, zvukové spektrum, protokoly o opravách a zkouškách únavy materiálů. Bude to pomalá, nudná, časové náročná a denervující práce, ale Kaplan v ní neustane, dokud neprozkoumá každý atom toho, co ještě docela nedávno bylo technicky dokonalým proudovým dopravním letadlem s téměř dvěma stovkami živoucích lidských bytostí na palubě. Zapřisáhl se, že tentokrát mu pravděpodobná příčina neštěstí neunikne.

Kaplan pomalu kráčel k zapůjčenému autu. Brzy pole navštíví předčasné jaro, všude vykvetou červené praporky, malé majáčky označující, kde se nacházejí pozůstatky letecké katastrofy. Rychle se stmívalo. Dýchal si do zkřehlých rukou, aby je zahřál. V autě ho čeká termoska horké kávy. Doufal, že záznamník údajů o letu populárně zvaný černá skříňka, ačkoli je ostře oranžový, dostojí své pověsti o nezničitelnosti. Letadlo mělo nejmodernější záznamové zařízení, a 121 souběžně měřených parametrů hodně napoví, co způsobilo katastrofu. U L800 je černá skříňka umístěna v horní části trupu nad kuchyňkou. L800 se ještě nikdy nezřítilo a tato havárie otestuje její nezranitelnost. Škoda že lidské bytosti nejsou tak odolné.

Když George Kaplan stoupal do mírné stráně, náhle se zastavil.

V rychle ubývajícím světle se necelé dva metry od něho vynořila vysoká postava. Tmavé brýle skrývaly břidlicově šedé oči, mohutná ramena, dlouhé silné paže a nohy připomínající telegrafní sloupy odpovídaly stodevadesáticentimetrovému tělu, které zdobil poněkud širší pas. Tak nějak si většina lidí představuje Vysloužilého zadáka ligy amerického fotbalu. Chlap měl ruce zastrčené v kapsách kalhot a na opasku se mu stříbřitě zaleskl služební odznak.

Kaplan v šeru přimhouřil oči: „Lee?“

Zvláštní agent FBI Lee Sawyer k němu nakročil.

„Buď zdráv, Georgi!“

Oba muži si stiskli ruce.

„Co ty tady děláš?“

Sawyer pohlédl na místo neštěstí a pak na Kaplana. V jeho hranatém obličeji se rýsovaly výrazné masité rty, řídnoucí černé vlasy mu silně prokvétaly stříbrem. Vysoké čelo, úzký nos směřující mírně doprava – pozůstatek po jedné akci – a jeho impozantní postava mu zjednávaly velitelský respekt.

„Když se americké letadlo zaryje, pravděpodobně v důsledku sabotáže, do americké půdy, FBI mírně zneklidní, Georgi.“ Agent FBI na Kaplana významně mrkl.

„V důsledku sabotáže?“ Kaplan zpozorněl.

Sawyer znovu přehlédl místo neštěstí.

„Probral jsem zprávy meteorologů, Georgi. Povětrnostní podmínky to nezpůsobily. A letadlo bylo prakticky zbrusu nové.“

„To ještě neznamená, že to byla sabotáž, Lee. Na závěry je ještě brzy. To přece víš. I když je šance miliarda ku jedné, musíme prozkoumat i možnost, jestli letadlo nesrazila z nebe vyhořelá palivová nádrž, která se oddělila od raketoplánu.“

„Zvlášť mě zajímá jistá část letadla, Georgi. Rád bych, aby ses na ni důkladně podíval.“

Kaplan zafrkal: „Mhm, chvíli potrvá, než vykopeme trosky z kráteru. Teprve pak si budeš moct všechno osahat.“

Ze Sawyerových slov se Kaplanovi málem podlomila kolena.

„Ta část není v kráteru. A je dost velká, jde o pravé křídlo s motorem. Našli jsme ho před půl hodinou.“

Kaplan na něj zůstal nehnutě zírat. Stál tak možná minutu, pak ho agent postrčil ke svému autu.

Když Sawyerův pronajatý buick odjížděl, dohasínaly na místě katastrofy poslední plameny. Tma brzy obklíčí desetimetrový kráter, syrový, výmluvný památník sto jednaosmdesáti náhle vyhaslých životů.

10

MALÉ TRYSKOVÉ LETADLO ZAMÍŘILO NA JIHOZÁPAD. LUXUSNÍ KABINA připomínala dřevěným obložením, hnědou kůží potaženým kapitánovým křeslem a dobře zásobeným barem s obsluhou spíš salonek exkluzivního klubu. Sidney Archerová se choulila v jednom z rozměrných křesel, oči pevně zavřené. Na čele měla studený obklad. Když ho odložila a konečně otevřela oči, vypadala, jako by byla pod vlivem silných sedativ, oční víčka jí ztěžkla a veškeré pohyby se zpomalily. Přitom neužila žádný lék ani cokoli z nabídky baru. Hlavou jí táhla jediná myšlenka: její manžel dnes zahynul při leteckém neštěstí.

Rozhlížela se po kabině. Quentin Rowe navrhl, aby letěla domů s ním, firemním letadlem Tritonu. Na poslední chvíli, což Sidney ještě přitížilo, se k nim připojil Nathan Gamble. Teď je ve své osobní kabině v zádi letadla. Doufala, že tam s pomocí boží zůstane po celou dobu letu. Vzhlédla k Richardu Lucasovi, šéfovi bezpečnostní služby Tritonu, který ji upřeně pozoroval.

„Odpočiňte si, Richi.“ Quentin Rowe se protáhl kolem Lucase a zamířil k Sidney. Usedl vedle ní. „Tak jak je?“ zeptal se jemně. „Máme na palubě valium. Kvůli Nathanovi zásoby neustále doplňujeme.“

„On užívá pravidelně sedativa?“ otázala se překvapeně.

Rowe trhl hlavou: „Máme ho spíš pro lidi, co s ním cestují.“

Sidney se zmohla na chabý úsměv, který rázem pohasl.

„Panebože, nemůžu tomu uvěřit.“ Zarudlýma očima se podívala z okna a přejela si rukou po tváři. Promluvila, aniž by pohlédla na Rowea: „Vím, že to vypadá špatně, Quentine.“ Hlas se jí zachvěl.

„Zadržte, zákon nikomu nezakazuje cestovat ve volném čase,“ rychle zasáhl Rowe.

„Nevím, jak bych to řekla…“

Rowe zvedl ruku: „Na to není vhodná chvíle. Musím teď na něčem zapracovat. Kdybyste něco potřebovala, houkněte na mě.“

Sidney se na něho vděčně zadívala. Když zmizel ve své osobní kabině, opřela se v křesle a opět zavřela oči. Velké slzy se jí koulely po napuchlých tvářích. Richard Lucas ji z přední části kabiny dál osaměle pozoroval.

Pokaždé když si Sidney vzpomněla na poslední rozhovor s Jasonem, rozeštkala se. V hněvu mu zavěsila telefon. Je to hloupost, která nic neznamená, něco takového se v mnoha úspěšných manželstvích stane tisíckrát za život, jenže co když tohle byla jeho poslední vzpomínka na jejich společný život? Otřásla se a stiskla loketní opěrky. Ta její podezření v posledních měsících. Panebože! Dřel, aby se prosadil a získal báječné místo, kdežto ona si absurdně představovala, že spí s atraktivnější ženou. Vina ji ochromovala. Po celý život nesmyje skvrnu té strašné nespravedlnosti, které se dopustila na milovaném muži.

Když otevřela oči, utrpěla další otřes. Vedle ní seděl Nathan Gamble. Udiveně shledávala ve výrazu jeho tváře něhu, cit, který u něho nikdy nezaznamenala. Podával jí sklenici.

„Brandy,“ řekl chraplavě a díval se přes ni kulatým okénkem na temné nebe. Když zaváhala, jemně jí vložil sklenici do ruky. „Teď zrovna nechtějte mít moc jasnou mysl,“ pronesl. „Pijte.“

Přiložila sklenici ke rtům a nápoj hřejivě klesal do jejích útrob. Gamble se v koženém křesle opřel a pokynul Lucasovi, aby odešel. Nejvyšší vládce Tritonu se rozhlížel po kabině a nepřítomně ťukal prsty do loketních opěrek. Neměl na sobě sako a vyhrnuté rukávy u košile odhalily překvapivě svalnatá předloktí. V pozadí temně hučely motory letadla. Sidney čekala, až Gamble promluví, a jako by jí projížděl tělem elektrický proud. Zažila ho, jak brutálně ničil lidi na jakémkoli stupni s naprostou lhostejností k jejich osudu. Teď, i přes nejhlubší zármutek, cítila vedle sebe jiného, starostlivého člověka.

„Přijměte upřímnou soustrast se ztrátou manžela.“ Sidney si mlhavě uvědomovala, jak je Gamble celý nesvůj. Jeho ruce se neustále pohybovaly, jako by odrážely vlnění velmi aktivního mozku. Sidney se na něho podívala a polkla další doušek brandy.

„Děkuju,“ vypravila ze sebe.

„Vlastně jsem ho osobně neznal. Triton je obrovská společnost, jsem rád, že znám aspoň deset procent vedoucích pracovníků.“ Gamble si povzdechl, a jako by si náhle všiml neúnavného tance svých rukou, složil je v klíně. „Samozřejmě jsem o něm měl reference, rychle se vypracovával. Podle všeho by se prosadil do vedoucího postavení.“

Sidney sebou při těch slovech trhla. Pomyslela na Jasonovu časně ranní novinu. Nové zaměstnání, místo viceprezidenta, nový život pro všechny. A teď? Rychle dopila brandy a podařilo se jí potlačit vzlyk v samém zárodku. Když se znovu podívala na Gamblea, hleděl přímo na ni. „Nebudu s tím otálet, i když chápu, že na to není vhodná doba.“ Odmlčel se a zkoumal její tvář. Sidney napjala veškeré síly, prsty zaryla do křesla, jen aby se neroztřásla. Polkla, aby zaplašila obrovský knedlík v krku. Z Gambleových očí zmizela něha.

„Váš manžel byl v letadle do Los Angeles.“ Nervózně si olízl rty a naklonil se k ní. „A ne doma.“ Sidney bezděčně přikývla a přesně odhadla, jaká otázka bude následovat.

„Věděla jste o tom?“

Na okamžik měla pocit, že vlétla do hustých mraků, ne však tryskovým letadlem za 25 milionů dolarů. Ztratila pojem o čase, ve skutečnosti však uběhlo jen několik vteřin, než vyřkla odpověď: „Ne.“ Nikdy dřív klientovi nelhala, slovo jí slétlo ze rtů, dřív než si to uvědomila. Bezpečně věděla, že jí nevěří. Ale nebylo návratu. Gamble ještě chvilku pátral v její tváři a pak se pohodlně opřel. Na okamžik znehybněl jakoby uspokojením, že dosáhl, čeho chtěl. Náhle stiskl Sidney paži a vstal.

„Až přistaneme, můj vůz vás odveze domů. Máte děti?“

„Dcerku.“ Sidney na něho ohromeně zírala, že výslech skončil tak brzy.

„Řekněte řidiči, kam má jet, a zastavte se pro ni. Svěřila jste ji do střediska denní péče?“ Sidney přikývla. Gamble zavrtěl hlavou. „Dneska si děti těchhle zatracených útulků užijou.“

Sidney pomyslela na to, jak si plánovala, že zůstane s Amy doma. Stala se osamělou matkou. Z toho objevu se jí málem zatočila hlava. Kdyby tu nebyl Gamble, zhroutila by se v agonii na podlahu. Vzhlédla. Gamble ji pozoroval, jednou rukou si rozpačitě třel čelo. „Nepotřebujete ještě něco?“

Podařilo se jí zvednout prázdnou sklenici: „Díky, tohle dost pomohlo.“

Vzal od ní sklenici a přikývl: „Pití obvykle pomůže.“ Vykročil, ale zastavil se. „Triton se o svoje zaměstnance stará, Sidney. Kdybyste cokoli potřebovala, peníze, vypravit pohřeb, pomoc v domácnosti nebo s péčí o dítě a podobně, máme lidi, co to zařídí. Neváhejte a zatelefonujte.“

„Ozvu se. Děkuju.“

„A kdybyste si ještě chtěla promluvit… o lecčem…,“ vyzývavě povytáhl obočí. „Víte, kde mě najdete.“

Odešel a Richard Lucas diskrétně znovu zaujal strážní post. Sidney, ještě trochu roztřesená, opět zavřela oči. Letadlo se hnalo dál. Nechtěla nic než obejmout dcerku.

11

Z BOKU SEDĚL NA POSTELI MUŽ, VYSVLEČENÝ DO TRENÝREK. VENKU ještě nevyšlo slunce. Tělo jen hrálo svaly. Na levém bicepsu se kroutil vytetovaný had. U dveří do ložnice stály tři plné cestovní tašky. Podle slibu obdržel americký pas, svazek letenek, hotové peníze a osobní doklady. Všechno spočívalo v koženém pouzdře navrchu jedné z cestovních tašek. Opět změní jméno, v jeho zločineckém životě to nebude poprvé. Už nebude čerpat palivo do letadel, nepotřebuje už totiž pracovat. Banka v zahraničí potvrdila, že na jeho účet byly složeny peníze. Získal bohatství, které mu dosud navzdory celoživotnímu úsilí unikalo. Přes dlouhou zločineckou praxi se mu třásly ruce, když z malé taštičky vyjímal paruku, oválné brýle s tyrkysovou obroučkou a tónované kontaktní čočky. Potrvá sice týdny, než se zjistí, jak se to stalo, ale při jeho způsobu obživy je třeba vždycky počítat s katastrofickou variantou vývoje. A ta velí okamžitě zmizet, a zmizet daleko. Na obojí se dobře připravil.

Probral sled nedávných událostí. Nádobku z umělé hmoty, zbavenou obsahu, hodil do Potomaku. Nikdo ji nikdy nenajde. Nejsou na ní otisky, které by se daly sejmout, nezanechal jediný věcný důkaz. Kdyby přece jen objevili nějakou souvislost mezi ním a zřícením letadla, bude dávno za devatero horami. Jméno, pod nímž žil poslední dva měsíce, přivede muže zákona do slepé uličky.

Zabíjel i předtím, ovšem ne v takovém měřítku a neosobně. Vždycky měl k zabití důvod, když ne osobní, tak mu nějaký sdělil ten, kdo si ho najal. Tentokrát však obrovský počet a naprostá anonymita zavražděných zahlodaly i v jeho otrlém svědomí. Nezdržel se, aby neviděl, kdo do letadla nastupuje. Za práci mu zaplatili a on ji odvedl. Obrovskou částku teď použije k tomu, aby co nejdřív zapomněl, jak peníze vydělal. Nebude to trvat zas tak dlouho.

Seděl před malým zrcadlem spočívajícím na nočním stolku. Paruka změnila jeho kudrnaté kaštanové vlasy na blond vlnité kadeře. Nový oblek, na rozdíl od toho, který právě odložil, velmi elegantní, visel na dveřích. Sklonil hlavu a soustředil se, aby si z pootevřené dlaně hladce nasadil kontaktní čočky, které změní jeho tmavohnědé oči na pomněnkové. Když se napřímil, aby zkontroloval výsledný efekt v zrcadle, dotklo se jeho týlu prodloužené ústí pistole Sig P229 ráže 9 mm.

V panickém strachu všechno vnímal ostřeji. Všiml si, že připojený tlumič téměř zdvojnásobil délku hlavně. Absolutní šok trval od okamžiku, kdy na kůži ucítil chladný kov a v zrcadle spatřil upřené černé oči a přísně stažená ústa, jen vteřinu. Sám se obvykle bezprostředně před vraždou tvářil podobně. Připravit o život jiného člověka považoval vždycky za závažný akt. Ochromeně pozoroval, že tvář v zrcadle vyznává tentýž rituál. Nato se vzrůstajícím úžasem zjišťoval, že obličej toho, kdo se ho chystal zabít, znetvořil hněv a vzápětí nefalšovaný hnus, pocity, které při exekuci nikdy nezakoušel. Spatřil, jak prst tiskne spoušť, a vyvalil oči. Ústa se mu pohnula, chtěl něco říct, pravděpodobně zanadávat, ale nestačil utvořit slovo, první střela rozstříkla jeho mozek dřív. Náraz ho odhodil dozadu, nato se zhroutil na noční stolek. Střelec postrčil bezvládné tělo obličejem dolů do úzké uličky mezi postelí a stěnou a vypálil zbývajících jedenáct nábojů do trupu mrtvoly. Ačkoli srdce oběti už nepracovalo, prýštila z každého průstřelu otvorem velikosti deseticentové mince rudá krev jako z miniaturního naftového vrtu. Pak automatická pistole dopadla vedle mrtvoly.

Střelec klidně opustil místnost, zastavil se jen při plnění dvou úkolů. Zaprvé, aby sebral kožené pouzdro s doklady, které měly mrtvému zajistit novou identitu. Zadruhé, aby v předsíni nastavil klimatizaci na plný výkon. Za deset vteřin se vstupní dveře do bytu otevřely a zavřely. V bytě se rozhostilo ticho. Téměř celý béžový koberec v ložnici ošklivě zrudl. Do hodiny klesnou aktiva na účtu v zahraniční bance na nulu, jeho majitel by si uložených peněz neužil.

* * *

NEBYLO JEŠTĚ ANI SEDM HODIN. VENKU SE DOSUD NEZAČALO rozednívat. Sidney Archerová seděla v kuchyni ve svém starém obnošeném domácím oděvu. Pomalu zavřela oči a znovu se pokoušela přesvědčit samu sebe, že to všechno byl jenom zlý sen, že její manžel žije a za chvíli přijde domů. Bude se usmívat, v podpaží dárek pro dcerku, a dlouze, něžně políbí svoji ženu.

Když otevřela oči, nic se nezměnilo. Podívala se na hodinky. Amy se brzy probudí. Před chvílí dotelefonovala s rodiči. Přijedou kolem deváté hodiny a odvezou děvčátko do svého domova ve virginském Hanoveru. Zůstane u nich několik dní, než se Sidney po tom, co se stalo, trochu zorientuje. Otřásla se při pomyšlení, že až dcerka povyroste, bude jí muset vysvětlit, co je potkalo, a znovu si po letech oživit hrůzu, kterou právě prožívá. Bude muset dceři říct, že její otec zemřel, neboť letadlo zničehonic strhlo do záhuby téměř dvě stě lidí včetně toho, kdo jí vdechl život.

Jasonovi rodiče zemřeli před lety. Sidneyina rodina přijala jejich jediného potomka za vlastního a radovala se z nového člena. Sidneyini dva starší bratři už telefonovali, projevili jí účast, nabídli pomoc a nakonec se tiše rozvzlykali.

Western Airlines nabídly, že ji letecky dopraví do malého města nedaleko místa neštěstí, ale ona odmítla. Nevydržela by mezi všemi těmi pozůstalými obětí katastrofy. V duchu viděla, jak v naprostém tichu nastupují do šedivých autobusů, vyhýbají se vzájemným pohledům, celí se třesou, neustále na pokraji nervového zhroucení z hrůzné tragédie. Bojovat se složitými pocity, popírat skutečnost, žal a bolest je dost strašné, i když člověka neobklopují neznámí lidé, kteří zakoušejí stejné utrpení. Přítomnost podobně postižených lidí by jí neskýtala žádnou útěchu.

Vystoupala po schodech, prošla halou a zastavila se u ložnice. Opřela se o rám pootevřených dveří. Rozhlížela se po místnosti, po všech známých předmětech, z nichž každý měl svůj jedinečný příběh a vyvolával vzpomínky nerozlučně spjaté s jejím životem s Jasonem. Oči nakonec spočinuly na rozestlané posteli. Kolik tu zažili radostí. Nemůže uvěřit, že ranní milování předtím, než Jason nastoupil do letadla, bylo poslední.

Tiše zavřela dveře a přešla halou do Amyina pokoje. Pravidelné dceřino oddychování ji teď obzvlášť uklidňovalo. Usedla do proutěného houpacího křesla vedle dvoulůžka. Nedávno se jim s Jasonem podařilo Amy navyknout, aby namísto v dětské postýlce spala na válendě. Stálo je to řadu nocí strávených v podřimování na podlaze vedle děvčátka, dokud se nevyrovnalo s novými okolnostmi.

Sidney se pohupovala v křesle a pozorovala dcerku, její blonďatou čupřinu, drobná chodidla v tlustých ponožkách, která se vykopala zpod přikrývky. V půl osmé Amy zakňourala, ihned se posadila a pomrkávala jako ptáčátko. V okamžení sevřela matka dcerku v náruči. Houpaly se, dokud Amy úplně neprocitla.

Vyšlo slunce, Sidney dceru vykoupala, vysušila jí vlásky, teple oblékla a svedla ze schodů do kuchyně. Zatímco připravovala snídani a vařila kávu, Amy pobývala v obývacím pokoji. Ozývaly se odtud zvuky nasvědčující tomu, že si hraje s některými hračkami z kupy v koutě, která tam vyrostla v posledním roce. Sidney otevřela příborník a automaticky se chopila dvou hrnků. V půli cesty ke kávové konvici se zastavila a zavrávorala na dřevěné podlaze. Kousala se silně do rtů, dokud nepotlačila nutkání vykřiknout. Připadalo jí, jako by ji náhle někdo rozťal vedví. Vrátila přebytečný hrnek na místo, nalila si kávu a přešla s hrnkem a miskou ovesné kaše ke kuchyňskému stolu z borovicového dřeva.

Pohlédla k obývacímu pokoji.

„Amy! Amy, holčičko, pojď papat,“ dokázala stěží zašeptat. Sevřelo se jí hrdlo a celým tělem projela ochromující bolest.

Dcerka se vřítila do kuchyně. Rychlost, jíž se běžně pohybovala, byla pro většinu jejích vrstevníků maximální. V rukou držela plyšového tygra a rámeček s fotografií. Doběhla k matce rozesmátá a zářící, dlouhé, na konečcích zakudrnacené vlasy měla ještě trochu vlhké.

Sidney nemohla najednou popadnout dech, Amy jí podstrkovala Jasonovu fotografii. Snímek pocházel z minulého měsíce. Jason pracoval na zahradě, Amy se k němu nepozorovaně přiblížila a postříkala ho hadicí. Dcerka skončila v otcově náruči na hromadě červenožlutohnědého listí.

„Táta?“ V Amyině obličeji se objevila úzkost.

Jason měl být na cestách tři dny. Sidney věděla, že bude muset jeho nepřítomnost dceři vysvětlit. Teď jí tři dny připadaly jako tři vteřiny.

„Tatínek odjel, zlatíčko,“ spustila, ale nedokázala ovládnout rozechvělý hlas. „Teď jsme tu jen samy dvě, víš? Asi máš hlad, napapáme se.“

„Táta pyč? Pacuje?“ Amy se nedala odbýt a buclatým prstíkem ukazovala na fotografii. Sidney si posadila dcerku na klín.

„Amy, víš, ke komu dneska pojedeš?“

Amy se na ni zvědavě zadívala.

„K babičce a dědovi.“

Dětská ústa se zakulatila a tvářička se vzápětí rozšířila do velkého úsměvu. Nadšeně přikyvovala a poslala vzdušný polibek k ledničce, kde visela magnetem připevněná fotografie prarodičů: „Babi, děda.“

Sidney opatrně vyprostila zarámovanou fotografii z Amyiných rukou a přisunula k ní misku s ovesnou kaší.

„Musíš se před cestou dobře najíst, ano? Vylepšila jsem kaši javorovým sirupem a máslem, jak to máš ráda.“

„Amy papá.“ Dcerka sklouzla z matčina klína, vyšplhala na vlastní židličku a hladově zabořila lžičku do ovesné kaše.

Sidney si povzdechla a zavřela oči. Snažila se sedět vzpřímeně, přesto ji nalomilo několik bezděčných vzlyků. Nakonec vyrazila z kuchyně s fotografií v ruce. Vyběhla po schodech do ložnice, zastrčila fotografii do horní poličky šatníku, hodila sebou na postel a srdceryvný pláč tlumila polštářem.

Uběhlo dobrých pět minut, a slzy jejímu žalu neulevily. Obvykle dokázala kontrolovat dceřiny pohyby na dálku jakýmsi mateřským radarem. Tentokrát si však její přítomnost neuvědomila, dokud k ní nevylezla na postel a nezašimrala ji. Nakonec si děvčátko lehlo vedle ní a položilo jí tvář na rameno.

Amy spatřila slzy, utírala je a šeptala: „Houhou, ššš!“ Uchopila matčin obličej do drobných dlaní, také se rozplakala a zároveň hledala slova. „Mami páče?“ Dotýkaly se vlhkými tvářemi a jejich slzy se mísily. Sidney se po chvíli posadila, přitiskla dcerku k sobě a kolébala ji na pružné matraci. Amy na ústech ulpěla trocha ovesné kaše. Sidney si vyčítala, že se takhle sesypala a dcerka se nad ní rozplakala, ale nikdy nezakusila tak zdrcující žal.

Najednou vnitřní křečovité sevření povolilo. Snad posté si otřela oči, zásoba slz se vyčerpala. Za chvíli odnesla Amy do koupelny, utřela jí obličej a políbila ji.

„Už je dobře, holčičko, maminka je v pořádku. Nebudeme přece plakat.“

Amy se uklidnila a Sidney vytáhla z vany několik hraček, aby ji zabavila. Zatímco si hrála, Sidney se osprchovala a převlékla se do dlouhé sukně a roláku.

Když její rodiče přesně v devět hodin zaklepali na dveře, Amy měla sbalenou tašku a byla připravená na cestu. Vykročili k autu. Sidneyin otec nesl vnuččinu tašku a matka vedla Amy.

Bill Patterson objal mohutnou paží dceru kolem ramen, zapadlé oči a nahrbená záda dosvědčovala, jak těžce ho tragédie zasáhla.

„Bože, děvenko moje, pořád tomu nemůžu uvěřit. Mluvil jsem s Jasonem před dvěma dny. Domlouvali jsme se, že v zimě vyrazíme na ryby. Do Minnesoty. Jen my dva.“

„Já vím, tati, říkal mi to. Hrozně se na to těšil.“

Otec uložil Amyinu tašku do auta, Sidney dcerku upnula do dětské sedačky, předala jí medvídka Pú, přitiskla se k ní a něžně ji políbila.

„Brzy se uvidíme, holčičko. Maminka slibuje.“

Přibouchla dveře a matka ji uchopila za ruku.

„Pojeď s námi, Sidney, prosím tě. Teď bys neměla být sama. Prosím tě!“

Stiskla matčinu útlou ruku: „Potřebuju být nějaký čas sama, mami. Musím promyslet spoustu věcí. Nebude to dlouho trvat. Den dva, pak přijedu.“

Matka ještě několik vteřin Sidney upřeně pozorovala, potom ji pevně objala a roztřásla se. Když nasedala do auta, koulely se jí po tvářích slzy.

Sidney sledovala, jak se auto rozjelo po příjezdové cestě. Soustředila pozornost na zadní sedadlo, kde dcerka pevně svírala milovaného plyšového medvídka a dumlala v pusince palec. Za chvilku auto zabočilo na silnici a zmizelo.

Pomalu, nejistými kroky jako stará žena, se Sidney vracela k domu. Vtom ji něco napadlo. S obnovenou energií vběhla dovnitř a chopila se telefonu. Zavolala informace losangeleské oblasti a získala číslo na firmu AllegraPort Technology. Rychle ho vyťukala a v duchu se ptala, proč se neozvali, když se Jason nedostavil. Na záznamníku nebyl žádný vzkaz. Mohlo ji to připravit na odpověď AllegraPortu, ale nestalo se tak.

Když po rozhovoru se třemi vedoucími pracovníky společnosti položila sluchátko, tupě zírala do kuchyňské zdi. Jasonovi u AllegraPortu místo viceprezidenta nenabídli. Dokonce ho vůbec neznají. Sidney se sesunula v kuchyni na podlahu, přitáhla si kolena k tělu a bezmocně se rozplakala. Všechna dřívější podezření ožila tak rychle, že to málem přervalo její poslední vazby ke skutečnosti. Vstala a strčila hlavu pod kohoutek kuchyňské výlevky. Studená voda ji částečně vzkřísila. Dovrávorala ke stolu a složila hlavu do dlaní. Jason jí lhal. O tom už není pochyb. A Jason zemřel. To je nezvratný fakt. Patrně se už nikdy nedoví pravdu. Při této myšlence konečně přestala plakat a zadívala se oknem do zahrady. V posledních dvou letech se s Jasonem věnovali pěstování květin, okrasných křovin a stromů. Po většinu manželského soužití pracovali společně na cílech, které si vytyčili. A přes náhlý příval nejistoty pro ni zůstane jedno svaté. Jason ji a Amy miloval. Ať ho cokoli přinutilo, aby jí lhal, nastoupil do letadla odsouzeného k záhubě, namísto aby zůstal v bezpečí domova a odvážil se nanejvýš vymalovat kuchyni, ona to zjistí. Věděla, že Jason lhal ze zcela nevinného důvodu. Muž, kterého důvěrně znala a z celého srdce milovala, by nebyl schopen žádné špatnosti. Když jí ho osud tak nesmyslně vyrval, dluží jeho památce přinejmenším to, aby vypátrala, proč letěl tím letadlem. Jakmile se vzpamatuje, věnuje tomu veškerou energii.

12

HANGÁR NA MÍSTNÍM LETIŠTI BYL MALÝ. NA STĚNÁCH VISELO NÁŘADÍ, na zemi ležely vyrovnané bedny. Venku byla tma, uvnitř zajišťovala téměř denní světlo soustava lamp u stropu. Vítr rachotil kovovými stěnami, ledová krupice bubnovala do hangáru jako broky. Interiér nasákl intenzivním, dráždivým pachem ropných produktů.

Na betonové podlaze v přední části hangáru spočíval obrovský, všelijak zprohýbaný a zdeformovaný kovový předmět: torzo pravého křídla letadla L800 s motorem a nosníkem. Přistálo v hustě zalesněné oblasti, přesně řečeno rozčíslo korunu třicet metrů vysokého a sto let starého dubu. Palivo se jakoby zázrakem nevznítilo, většina asi vytekla, poté co se nádrž s křídlem odtrhla. Dopad ztlumil strom. Helikoptéra všechno přepravila pro účely vyšetřování do hangáru.

Nad troskami se shromáždila skupinka mužů. V chladném vzduchu se jim kouřilo od úst, hřály je zimní bundy. Ke zkoumání zubatého okraje křídla, jež se utrhlo od nešťastného letadla, používali silné ruční svítilny. Gondola pravého motoru byla zčásti rozdrcená a pravý kryt vmáčknutý dovnitř. Klapky na zadní hraně křídla se při dopadu utrhly, ale našly se v jeho bezprostřední blízkosti. Při prohlídce motoru se zjistilo vážné poškození lopatek turbíny, jasný důkaz porušení průtoku vzduchu za chodu motoru. Co toto „porušení“ způsobilo, bylo nabíledni. Svědčila o tom skutečnost, že se motor zahltil spoustou úlomků. Přestal by tudíž fungovat, i kdyby se neodtrhl od trupu letadla.

Pozornost mužů shromážděných kolem křídla poutalo místo, kde se oddělilo od letadla. Zubatý kovový okraj byl opálený a zčernalý, kov ohnutý směrem ven, od povrchu křídla, přitom zevnitř zřetelně vyboulený a poškozený. Příčin, které to mohly způsobit, nebylo mnoho. Nejpravděpodobněji bomba. Když Lee Sawyer předtím křídlo prohlížel, neodtrhl od tohoto místa oči.

Kaplan znechuceně zavrtěl hlavou: „Uvažuješ správně, Lee. Změny na kovovém plášti mohla způsobit jedině nárazová vlna v důsledku nesmírného, leč krátkodobého přetlaku. Ano, něco tady bouchlo. Zatracená práce! Na letištích instalovali detektory na kov, aby zabránili zamindrákovaným šílencům propašovat na palubu bouchačku nebo bombu, a teď tohle. Ježíšikriste!“

Lee Sawyer postoupil dopředu a při klekl k okraji křídla. Do padesátky mu moc nezbývá, polovinu života odpracoval v FBI a neustále rozplétal ty nejstrašnější případy lidského zla. Nasadili ho už na katastrofu u skotského Lockerbie, na vyšetřování mamutího rozsahu, kde provedli téměř dokonalou rekonstrukci případu na základě analýzy výmluvných mikroskopických důkazů z pozůstatků letadla společnosti Pan American vyzdvižených ze země. Při leteckých neštěstích způsobených výbuchem trhaviny se těžko shledávají „velké“ důkazy. Zvláštní agent Sawyer si to aspoň dosud myslel. Jeho pozorné oči dokončily prvotní ohledání vraku a spočinuly na specialistovi z NTSB: „Které možnosti považuješ zatím za nejpravděpodobnější, Georgi?“

Kaplan se podrbal na bradě porostlé hustým strništěm: „Víc se dovíme, až objevíme černou skříňku, výsledek vidíš sám, proudovému dopravnímu letadlu se utrhlo křídlo. Jenže právě to se nestává. Nevíme přesně, jak k tomu došlo, ale podle radaru se velká část letadla – teď víme, že šlo o křídlo – oddělila za letu v cestovní výšce. A potom se samozřejmě už nedalo nic zachránit. Člověka nejdřív napadne, že to způsobila nějaká hrubá stavební, respektive konstrukční chyba. Jenže L800 je špičkový typ předního výrobce, stavební a konstrukční chyba je krajně nepravděpodobná, v tomhle směru nebudu marnit čas. Nabízí se úvaha o únavě materiálu. Ale tohle letadlo neabsolvovalo ani 2000 cyklů, tedy startů a přistání, takže je prakticky zbrusu nové. Kromě toho u nehod způsobených únavou materiálu nastala vždycky, vzhledem k neustálému vyrovnávání tlaku vzduchu v kabině, destrukce trupu. Komprese a dekomprese způsobovala pnutí kovu. Křídel letadla se tohle netýká. Takže únavu materiálu si škrtni. Pak jsou tu přírodní vlivy. Zásah blesku? Do letadel uhodí častěji, než si lidi myslí. Jsou vybavena tak, že si s tím poradí. Aby blesk ublížil, potřebuje uzemnění, letadlo ve vzduchu může utrpět leda nějakou povrchovou popáleninu. Kromě toho ráno v den katastrofy široko daleko žádná bouřka nebyla. Ptáci? Ukaž mi ptáka, co lítá ve výšce jedenácti a půl kilometru nad zemí a je tak velký, aby urazil L800 křídlo, a pak se o tom můžeme bavit. A L800 se taky nesrazilo s žádným jiným letadlem. Na to vem jed.“

Kaplan hovořil stále vzrušeněji. Odmlčel se, aby popadl dech, a ještě jednou se podíval na kovové trosky.

„Co z toho vyplývá, Georgi?“ zeptal se Sawyer klidně.

Kaplan se k němu obrátil a povzdechl si: „Nejdřív se zaměříme na možnosti mechanického selhání a vady materiálu. Katastrofy způsobují obvykle dvě i víc poruch, k nimž dojde v těsné návaznosti, prakticky zároveň. Slyšel jsem záznam radiokomunikace mezi pilotní kabinou a věží. Kapitán vyslal několik minut před zřícením tísňový signál. Z toho mála, co řekl, vyplývá, že nikdo netušil, co se přesně stalo. Transponder letadla reagoval na pozemní radar až do nárazu, některé elektrické systémy pracovaly až do konce. Dejme tomu, že začal hořet motor a zároveň unikat palivo. Většina lidí by si pomyslela: Unikající palivo, plameny od motoru, prásk!, bouchlo to, a kam se podělo křídlo. Výbuch ovšem nemusel nastat, ačkoli všechno tomu nasvědčuje. Třeba samotný oheň oslabil a poškodil podélník tak, že se křídlo prostě utrhlo. To je v počáteční fázi vyšetřování jedno z možných vysvětlení, co se s letadlem na lince 3223 dělo.“ Kaplanovu tónu chybělo vnitřní přesvědčení.

„Svěříš mi svoje ‚ale‘?“ Sawyer se na něho upřeně zadíval.

Kaplan si promnul oči, ve tváři výraz ustaranosti a marnosti: „Neexistuje důkaz, že by s tím zatraceným motorem bylo něco v nepořádku. Kromě škod způsobených očividně při dopadu na zem a zahlcení úlomky zřejmě po výbuchu ve vzduchu tu není nic. Podle mě se na havárii nepodílely problémy s motorem. Kdyby totiž začal hořet za letu, standardně se to řeší přerušením dodávky paliva a vypnutím motoru. L800 je vybaveno požárními detektory a automatickým hasicím systémem. A hlavně, motory jsou umístěny nízko, plameny by tudíž neolizovaly křídlo nebo trup. 1 kdyby tedy došlo současně ke dvěma poruchám – požáru motoru a úniku paliva – konstrukce letadla, vnější podmínky ve výšce jedenácti a půl kilometru a rychlost kolem osmi set padesáti kilometrů v hodině zaručují, že by zůstaly izolované.“ Lehce se botou opřel o křídlo. „Zkrátka a dobře, já bych si nevsadil na to, že tohohle ptáka sestřelila porucha motoru.“

Kaplan znovu přiklekl k zubatému okraji křídla. „Je tu jasný důkaz výbuchu. Po prvním ohledání jsem se domníval, že ho způsobil amatérsky vyrobený pekelný stroj. Znáš to, semtex přidrátovaný k časovému spínači nebo výškoměru. Letadlo dosáhne určité výšky a bouchne to. Výbuch poškodí plášť, prakticky okamžitě se trhají nýty. Ve větrném proudění o rychlosti několika set kilometrů v hodině se křídlo otevřené na nejslabším místě prostě odpáře. Podélník se uvolní a bác. Váha motoru na této sekci křídla zaručuje výsledek.“ Odmlčel se a zadíval se do vnitřností křídla. „Tvrdím, že tohle nezpůsobil amatérský pekelný stroj.“

„Proč?“ zeptal se Sawyer.

Namísto odpovědi ukázal Kaplan dovnitř křídla k obnažené části nádrže poblíž plnicího panelu. Zaměřil tam svítilnu. „Podívej se na tohle.“

Sawyer zřetelně uviděl velký otvor. Kolem byly světlehnědé skvrny, kov se pokroutil a vydul.

„Všiml jsem ti toho už dřív,“ kývl.

„Taková díra nevznikla přirozenou cestou. A rozhodně by neunikla pozornosti při rutinní kontrole před odletem.“

Než se Sawyer místa dotkl, natáhl si rukavice.

„Třeba je to důsledek výbuchu.“

„Těžko by se objevil jen tady. Jenže nic podobného už v téhle sekci křídla nenajdeš, přitom všude kolem bylo palivo. Z toho spíš vyplývá, že naopak tady musíme hledat jednu z příčin výbuchu. Myslím, že někdo něco napatlal na stěnu nádrže.“ Kaplan se odmlčel a nervózně svíral prsty. „Někdo sem něco záměrně napatlal, aby vznikla ta díra.“

„Například korozivní kyselinu?“ zeptal se Sawyer.

Kaplan přikývl: „Vsadím se o oběd, že se to potvrdí, Lee. Palivové nádrže se vyrábějí z hliníkové slitiny a v křídle je drží zepředu, zezadu, shora i zdola nosníky. Tloušťka stěn nádrže není po celém obvodu stejná. Existuje spousta kyselin, které takovou vrstvu kovu rychle prožerou.“

„Dobrá, tak tedy kyselina, ale pak nesměla působit zas moc rychle, aby neprožrala nádrž hned po nanesení, ale až za letu, ne?“

„Správně,“ přisvědčil Kaplan okamžitě. „Transponder neustále informoval věž o výšce letadla, víme tudíž, že L800 dosáhlo cestovní hladiny několik minut před výbuchem.“

Sawyer dál rozvíjel svou úvahu: „V nádrži vznikla za letu díra. Začalo z ní vytékat palivo. Vysoce hořlavé a vysoce výbušné. Co ho zapálilo? Dejme tomu, že motor nehořel, ale co jeho provozní teplota?“

„Vyloučeno. Víš, jaká je v jedenácti a půl kilometrech zima? Aljaška je proti tomu Sahara. Kromě toho kryt motoru a chladicí systém vyzařování tepla značně omezují. A teplo vzniklé provozem motoru vůbec neproudí do křídla. Uvědom si, že nádrž se nachází uvnitř. Je dokonale izolovaná. Navíc, když vytéká palivo, uniká dozadu, a ne k přední straně křídla a dolů, kde je motor. Ne, kdybych chtěl zničit letadlo tímhle způsobem, rozhodně bych nepočítal s tím, že mi jako zápalka poslouží teplo od motoru. Použil bych něco spolehlivějšího.“

Sawyera náhle něco napadlo: „Nedá se únik paliva nějak omezit?“

„U některých sekcí palivové nádrže ano. U jiných, včetně té, kde vznikla díra, ne.“

„Hm, jestli to proběhlo, jak říkáš, a já se k tomu kloním, Georgi, pak se musíme zaměřit na každého, kdo měl k letadlu přístup přinejmenším v posledních čtyřiadvaceti hodinách před startem. Ale musíme na to jít opatrně. Zdá se, že to provedl někdo z personálu, nesmíme ho vystrašit. Jestli to dirigoval někdo zvenčí, chci tu hyenu dostat.“

Sawyer a Kaplan se vraceli k autům. Kaplan po očku pozoroval agenta FBI.

„Nějak moc ochotně ses ztotožnil s mojí hypotézou o sabotáži, Lee.“

Sawyer znal navíc jeden fakt, který činil hypotézu o sabotáži ještě pravděpodobnější.

„Musí se ovšem dokázat,“ odpověděl, aniž by pohlédl na vyšetřovatele NTSB. „Ale myslím si, že máš pravdu. Ostatně od chvíle, kdy se našlo křídlo, jsem si byl sabotáží jistý.“

„Proč to sakra někdo udělal? Totiž, chápal bych, kdyby si teroristi vzali na mušku nějakou mezinárodní linku, ale tohle byl běžný vnitrostátní spoj. Nejde mi to na rozum.“

Když Kaplan nasedal do auta, Sawyer se sklonil ke dveřím: „Dává to smysl, pokud chtěl kdosi zabít někoho konkrétního, a to zvlášť okázalým způsobem.“

Kaplan zíral na agenta: „Sundat celý letadlo kvůli jediný osobě? Do háje, kdo byl na palubě?“

„Říká ti něco jméno Arthur Lieberman?“ zeptal se agent FBI přidušeně.

Kaplan zapátral v paměti, ale nikde nic.

„Zní mi to povědomě, ale nic víc.“

„Kdybys byl bankéř, burzovní makléř nebo kongresman, člen hospodářského výboru, znal bys ho. Byl to vlastně nejmocnější člověk v Americe, a možná na celém světě.“

„Já myslel, že nejmocnější člověk v Americe je prezident Spojených států.“

Sawyer se ponuře usmál: „Ne. Arthur Lieberman, a s velkým náskokem.“

„Jak to?“

„Arthur Lieberman byl předsedou Federální bankovní rady. Teď se stal obětí vraždy spolu s dalšími 180 lidmi. Mám tušení, že chtěli zabít právě jeho.“

13

JASON ARCHER ANI NETUŠIL, KDE JE. VOZILI HO LIMUZÍNOU CELÉ hodiny, ztratil orientaci. DePazza, nebo kdo to vlastně je, mu zavázal oči. Místnost, v níž se teď nachází, je malá a holá. V jednom koutě kape voda a vzduch páchne plísní. Sedí na rozviklané židli naproti jediným dveřím. Okno chybí. Místnost spoře osvětluje holá žárovka. Občas zaslechne někoho za dveřmi. Vzali mu hodinky, takže ztratil pojem o čase. Věznitelé mu podávají jídlo velmi nepravidelně, z toho lze těžko usoudit, kolik je hodin.

Když mu jednou nesli jídlo, všiml si, že jeho notebook a mobilní telefon leží na stolku hned za dveřmi. A že se sousední místnost podobá té jeho. Stříbřitý kufřík mu odebrali. Nebylo v něm nic, tím si byl teď jist. Začíná chápat, co se vlastně děje. Kristepane, takhle naletět! Pomyslel na svou ženu a dítě a zoufale zatoužil být zase s nimi. Co si asi Sidney myslí, že se s ním stalo? Kdo ví, co teď asi kvůli němu zakouší. Proč jen jí neřekl pravdu. Dokázala by mu pomoct. Povzdechl si. Jenže na druhé straně, kdyby ji i jen zčásti zasvětil, vystavil by ji nebezpečí. A to by nikdy neudělal, i kdyby to mělo znamenat, že už ji nikdy neuvidí. Představa věčného odloučení mu vehnala slzy do očí. Osušil si tvář, vstal a otřásl se.

Ještě není mrtvý, i když zlověstné chování jeho věznitelů nedává mnoho naděje. Ovšem navzdory velké obezřetnosti se dopustili jedné chyby. Jason si sundal brýle, položil je na betonovou podlahu a opatrně je rozdrtil botou. Zvedl ostrý úlomek skla, pevně ho sevřel v ruce, přešel ke dveřím a zabušil na ně.

„Haló, dáte mi něco k pití?“

„Drž tam hubu.“ Hlas zněl nevlídně. Nepatřil DePazzovi, ale jinému vězniteli.

„Poslyšte, hernajs, musím brát lék a něčím ho zapít.“

„Zkus to vlastním chrchlem,“ poradil mu tentýž hlas. Jason zaslechl, jak se muž uchichtl.

„Tablety jsou moc velký,“ křičel Jason v naději, že ho uslyší někdo jiný.

„Máš smůlu.“

Bylo slyšet, jak hlídač poklidně listuje v časopisu.

„Výborně, když je nevezmu, svalím se tu a budu tuhej. Beru lék na vysoký tlak, a momentálně mi vyletěl pěkně nahoru.“

Nato Jason uslyšel, jak židle zadrhla na podlaze a zachrastily klíče.

„Ustup od dveří.“

Jason tak učinil, ale jen o kousíček. Dveře se otevřely. Muž držel klíče v jedné, pistoli v druhé ruce.

„Kde máš tablety?“ zeptal se a mhouřil oči.

„V ruce.“

„Ukaž je!“

Jason znechuceně zavrtěl hlavou: „To je neskutečný.“ Postoupil kupředu, otevřel ruku a natáhl ji před sebe. Hlídač po ní zašilhal. Jason vymrštil nohu a vykopl mu pistoli z ruky.

„Ty sráči!“ zaječel chlap. Vrhl se na Jasona, ale jeho ruka ho zasáhla dokonalým zvedákem. Úlomek skla mu rozřízl celou tvář. Zavyl bolestí, vrávoravě ustoupil. Krev mu z ošklivé rány jen crčela.

Muž byl rozložitý, ale svaly mu již dávno zdegenerovaly v sádlo. Jason do něho vrazil jako beranidlo a přirazil obtloustlého hlídače na zeď. Krátce spolu zápasili, načež mnohem silnější Archer s mužem mrštil tak, až mu hlava zaduněla o zeď ze škvárobetonových tvárnic. Ještě jednou narazil hlídačovu hlavu na zeď, zasadil mu dvě prudké rány na ledviny a chlap se v bezvědomí zhroutil na chladnou zem.

Jason popadl pistoli a proklouzl otevřenými dveřmi. Volnou rukou sebral notebook a mobilní telefon. Na chvíli se zastavil, aby přehlédl okolí, spatřil další dveře, zaposlouchal se, a když nezaslechl žádný zvuk, otevřel je a vyběhl.

Zastavil se a čekal, až oči přivyknou tmě. Tiše zaklel. Byl v tomtéž skladišti, anebo se tomu prvnímu velmi podobalo. Vozili ho asi pořád kolem dokola. Opatrně sešel po schodišti do haly. Uviděl limuzínu. Náhle zaslechl nějaké zvuky ze směru, odkud právě přišel. Rozběhl se k vysouvacím vratům a horečně hledal ovládací tlačítko, aby je otevřel. Škubl hlavou, když uslyšel, jak se přibližují kroky. Rozběhl se na opačný konec haly. Schoval se v koutě za dvousetlitrový plechový sud, odložil pistoli na zem a otevřel kufřík počítače.

Jeho notebook byl nejnovější model s posledními technickými vymoženostmi včetně zabudovaného faxmodemu. Zapnul počítač, vytáhl z kufříku krátký kabel a připojil k modemu mobilní telefon. Během několika vteřin, než počítač nastartoval, se mu z čela řinul pot. Zacvakal myší, nastavil požadované funkce a prsty se ve tmě rozběhly po důvěrně známé klávesnici, aby vyťukaly zprávu. Jason se soustředil tak intenzivně, že za sebou nezaslechl kroky. Začal psát elektronickou adresu příjemce. Chtěl poslat zprávu do vlastní schránky napojené na America Online. Naneštěstí jako lidé, kteří si nezapamatovali vlastní telefonní číslo, protože na ně nikdy nevolali, si Jason, který sám sobě nikdy elektronickou poštu neposílal, v notebooku neuložil adresu vlastní elektronické schránky. Vybavil si ji, ale napsat ji mu trvalo o pár vzácných vteřin déle. Když se jeho prst zastavil nad klávesnicí, olízlo ho prudké světlo a silná paže mu sevřela krk.

Podařilo se mu ťuknout do klávesy příkaz k odeslání. Zpráva zmizela z obrazovky. Trvalo to okamžik. Vzápětí se před Jasonovou tváří mihla ruka a vytrhla mu počítač. Mobilní telefon se na krátkém kabelu povážlivě zahoupal ve vzduchu. Jason viděl, jak tlusté prsty mačkají klávesy rušící odeslání elektronické pošty. Zasáhl švihem drtivě útočníkovu čelist. Sevření notebooku povolilo a Jason ho popadl i s telefonem. Kopl útočníka do břicha a dal se na útěk. Muž zůstal ležet na podlaze tváří k zemi. Jason bohužel zanechal na místě i pistoli ráže 9 mm.

Utíkal k vzdálenému rohu skladiště a slyšel teď zvuk běžících kroků ze všech stran. Uvědomil si, že neunikne. Ale pořád ještě může něco udělat. Skočil za jakési kovové schodiště, klekl na kolena a opět začal ťukat do kláves. Nablízku se ozval křik. Trhl hlavou. Jeho hbité, doteď tak přesné prsty na okamžik zklamaly. Právě když psal adresu příjemce, ťukl pravý ukazováček do nesprávné klávesy. Pustil se do zprávy. Pot mu zaléval obličej a štípal ho do očí. Ztěžka lapal po dechu, přiškrcený krk ho bolel. Byla taková tma, že neviděl ani na klávesnici. Střídavě hleděl na drobné znaky na obrazovce a zoufale se rozhlížel po skladišti. Křik a zvuk kroků se stále víc přibližoval k jeho úkrytu.

Neuvědomil si, že nepatrné množství světla vyzařované obrazovkou vypadá v temném skladišti jako laserová show. Kroky běžících mužů zaduněly na tři metry od něho, proto zprávu zkrátil. Ťukl do příkazové klávesy a počkal na signál, který mu potvrdil odeslání zprávy. Nato vymazal oba odeslané soubory a jméno příjemce. Když tiskl mazací klávesu, adresu elektronické schránky nekontroloval. Nato notebook i mobilní telefon prudce odstrčil po podlaze pod nohama pronásledovatelů daleko do kouta. Víc už nestačil. Několik baterek mu svítilo přímo do tváře. Pomalu vstal, těžce oddychoval, ale v očích měl vzdor.

* * *

ZA NĚKOLIK MINUT VYJELA ZE SKLADIŠTĚ LIMUZÍNA. JASON ARCHER zhrouceně seděl na zadním sedadle, v obličeji měl několik tržných ran a podlitin, dýchal nepravidelně. Kenneth Scales hlasitě klel nad otevřeným notebookem. Bezmocně civěl na malou obrazovku, neschopen na ni vrátit to, co na ní před chvílí bylo. Ve vzteku utrhl Archerův mobilní telefon od kabelu a bušil s ním o dveře limuzíny tak dlouho, dokud z něj nepadaly kusy na podlahu. Nato vytáhl z náprsní kapsy vlastní malý mobil, zajištěný proti detekci, a vyťukal číslo. Hovořil do telefonu beze spěchu. Archer prý někoho kontaktoval, odeslal zprávu. Možných příjemců je spousta, musí se všichni prověřit a problém vyřešit. Je třeba, aby se do toho někdo urychleně pustil. Jeho čas si vyžadují jiné záležitosti. Dotelefonoval a zadíval se na Jasona. Když k němu Jason vzhlédl, ústí pistole se téměř dotýkalo jeho čela.

„Komu, Jasone? Komu jsi poslal tu zprávu?“

Archer si tiskl bolestivě zhmožděná žebra a konečně se mu podařilo nabrat dech.

„Neřeknu. Ani za milion let, fešáku.“

Scales přitiskl Jasonovi ústí pistole k hlavě.

„Zmáčkni kohoutek, ty svině!“ vykřikl Jason.

Scalesův prst začal tlačit na spoušť, ale pak se zarazil a Scales hrubě odstrčil Jasona na sedadlo.

„Zatím ne, Jasone. Já ti to neřekl? Ještě tě čeká jedno vystoupení.“

Jason na něho bezmocně zíral a Scales se mrazivě rozesmál.

* * *

ZVLÁŠTNÍ AGENT RAYMOND JACKSON SE RYCHLE ZORIENTOVAL. Vstoupil do bytu a zavřel za sebou. V tichém údivu zavrtěl hlavou. Arthura Liebermana mu popsali jako dítě Štěstěny, údajně se několik desetiletí hřál na výsluní. Tento brloh tomu neodpovídá. Ani vzdáleně. Podíval na hodinky. Tým specialistů přijede za chvíli, aby provedl hloubkovou prohlídku. Ačkoli se zdá nepravděpodobné, že by Arthur Lieberman osobně znal toho, kdo jej srazil z poklidného nebe nad Virginií, při vyšetřování takového významu se musí prověřit každá možnost.

Jackson vešel do kuchyňky a rázem zjistil, že Arthur Lieberman si tu nevařil ani nejedl. V příborníku nenašel žádné nádobí. Jediným viditelným předmětem v ledničce byla žárovka. Starý sporák nenesl stopy nedávného použití. Jackson přehlédl obývací pokoj a vstoupil do malé koupelny. Rukou v rukavici opatrně otevřel závěsnou skříňku. Obsahovala běžné toaletní potřeby, nic pozoruhodného. Užuž se chystal zavřít zrcadlová dvířka, když si všiml lahvičky mezi zubní pastou a deodorantem. Štítek obsahoval informaci o dávkování a jméno lékaře, který prostředek předepsal. Název léku mu nic neříkal. Jackson má tři děti a stal se nediplomovaným odborníkem na volně prodejné i na předpis vázané léky na nejrůznější neduhy. Zapsal si název léku a zavřel dvířka skříňky.

Liebermanova ložnice byla malá, postel připomínala spíš polní lůžko. U stěny hned pod oknem stál stolek. Jackson prohlédl skříň a pak věnoval pozornost stolku. Několik fotografií na desce zachycovalo dva muže a ženu ve věku zhruba od osmnácti do pětadvaceti let. Snímky byly zřejmě několik let staré. Nejspíš Liebermanovy děti, usoudil pohotově Jackson.

Stolek měl tři zásuvky. Jedna byla zamčená. Jackson ji otevřel během několika vteřin. Uvnitř byl svazek rukou psaných dopisů, který držela pohromadě gumička. Pečlivý, precizní rukopis vyjadřoval vyhraněně milostný obsah. Na všech dopisech ale kupodivu chyběl podpis. Jackson nad tím chvíli mudroval a pak dopisy vrátil do zásuvky. Ještě chvíli se rozhlížel kolem dokola, načež se ozvalo zaklepání, které ohlásilo příjezd týmu specialistů.

14

KDYŽ SIDNEY V DOMĚ OSAMĚLA, PROBÁDALA, PUZENA DOSUD NIKDY nepoznanou silou, každou štěrbinu v prostoru a čase. Seděla hodiny u okna v kuchyni a probírala léta svého manželství. Každý detail z těch let, včetně bezvýznamných okamžiků, se jí jasně vynořoval z hlubin podvědomí. Když se jí vybavila zvlášť veselá vzpomínka, pobaveně se usmívala. Ale jen na kratičký okamžik, vzápětí se usedavě rozplakala, neboť si uvědomila zdrcující fakt, že veselé chvíle s Jasonem zůstanou jen vzpomínkou.

V pohnutí vstala, vyšla po schodech, pomalu prošla halou a vstoupila do Jasonovy malé pracovny. Rozhlédla se po spartánském zařízení a usedla před počítač. Přejela rukou po monitoru. Jason miloval počítače, co ho znala. Sidney jako běžný uživatel ovládá textový editor a elektronickou poštu, jinak toho o hardwaru a softwaru ví dost málo.

Jason elektronickou poštou čile korespondoval a normálně kontroloval schránku každý den. Sidney tak po leteckém neštěstí neučinila. Uvědomila si, že je nejvyšší čas to napravit. Pravděpodobně se ozvala řada Jasonových přátel. Zapnula počítač a pozorovala, jak se na obrazovce míhají čísla a slova, která jí většinou nic neříkala. Pochopila jen, kolik zbývá volné paměti, velká kapacita ji nepřekvapila. Manžel si počítač uzpůsobil ke svému obrazu a pořádně jej „nadupal“.

Civěla na číslice označující volnou kapacitu paměti. Trhla sebou, když si uvědomila, že ze tří posledních – 3, 0 a 7 – lze sestavit datum Jasonových narozenin – 30. července. Hluboce si povzdechla a ubránila se slzám. Otevřela zásuvku stolu a nazdařbůh se prohrabovala obsahem. Jako právnička dobře věděla, kolik je třeba absolvovat procedur a získat dokumentů, aby člověk právoplatně nabyl nemovitý i movitý majetek. Většinu získali společně, a přesto zůstaly některé právní mezery. Podobné záležitosti musí občas řešit každý, netušila jen, že ji to čeká tak brzy a zásadně.

Jak se probírala papíry a nejrůznějšími úředními doklady, narazila prsty na jakýsi tvrdší předmět. Vytáhla ho ven. Nevěděla, že drží kartu, kterou tam Jason odložil těsně před odjezdem na letiště. Začala ji zkoumat. Vypadala jako kreditní karta, nesla ovšem emblém společnosti Triton Global. Bylo na ní jméno Jason Archer a nápis Kódové omezení 6. stupně. Zamračila se. Nikdy tu kartu neviděla. Usoudila, že je to jakási bezpečnostní průkazka, i když na ní chyběla manželova fotografie. Strčila ji do kapsy. Společnost ji nejspíš bude chtít vrátit.

Napojila se na America Online a počítač jí oznámil, že v elektronické schránce je pošta. Jak předpokládala, obsahovala řadu zpráv od jejich přátel. Pročítala je a rozplakala se. Potřeba probrat se vším ji opustila a chtěla počítač vypnout. Trhla sebou, neboť na obrazovku náhle naskočila úplně nová zpráva. Adresa zněla ArchieJW2, což byl její manžel. V okamžiku však opět zmizela jako závan hravé, prchavé inspirace.

Sidney vyťukala na klávesnici příslušný příkaz a rychle nahlédla do elektronické schránky. Když zjistila, že je prázdná, čelo jí zbrázdily vrásky. Dál civěla na obrazovku. Letmý vjem ji vedl k závěru, že se jí to asi jen zdálo. Promnula si pálící oči a několik dalších minut seděla a napjatě čekala, zdali se jev nebude opakovat, byť netušila, co znamená. Ale obrazovka zůstala prázdná.

* * *

HNED POTÉ, CO JASON ARCHER ODESLAL ZPRÁVU ZNOVU, POČÍTAČ ohlásil její příjem. Tentokrát nezmizela a řádně se uložila do elektronické schránky. Počítač, který ji přijal, se však nenacházel ve starém kamenném a cihlovém domě, ani na Sidneyině psacím stole v kanceláři firmy Tyler & Stone. Také u něho v té chvíli nikdo nebyl, aby si zprávu přečetl. Zpráva musí počkat.

* * *

KONEČNĚ SIDNEY VSTALA A VYŠLA Z JASONOVY PRACOVNY. NÁHLÉ mihnutí čehosi na obrazovce počítače v ní zničehonic vzbudilo absurdní naději, že se s ní Jason pokouší komunikovat odtud, kam odešel poté, co se letadlo zarylo do země. Hlouposti, okřikla sama sebe. Ví, že to není možné.

O hodinu později, úplně dehydrovaná po dalším návalu žalu, sáhla po fotografii Amy. Musí se dát dohromady, dcera ji potřebuje. Otevřela konzervu s polévkou, povařila ji na sporáku, pak nalila do misky trochu hovězího vývaru a přenesla ji ke kuchyňskému stolu. Vpravila do sebe několik lžic a rozhlížela se po stěnách, které Jason přislíbil po velkém naléhání o tomto víkendu vymalovat. Odevšad, kam se podívala, na ni útočily vzpomínky. Jak by ne? Srostli s tímto místem, ona i manžel, jak jen mohou lidé srůst se svým domovem. Opět v ní zahlodal pocit viny.

Teplá polévka ji hřála v žaludku, ale třásla se, jako by jejímu vnitřnímu motoru docházelo palivo. Vytáhla z ledničky limonádu a pila přímo z láhve, dokud se tělo nepřestalo chvět. Teprve když se organismus uklidnil, cítila, že se jí vracejí vnitřní síly.

Vyskočila od stolu, přešla do obývacího pokoje a zapnula televizor. Bezmyšlenkovitě přepínala kanály, až nevyhnutelně narazila na přímé zpravodajství z místa neštěstí. Vyčítala si nemístnou zvědavost, vždyť ji ta událost připravila o manžela, ale nemohla odolat, aby se nedověděla víc. Chladně věcná prezentace neštěstí snad aspoň částečně potlačí strašlivou bolest, která ji svírá.

Zpravodajka stála poblíž místa katastrofy. V pozadí probíhalo shromažďování trosek. Sidney sledovala, jak je snášejí, třídí a ukládají na hromady. Náhle se téměř svezla z křesla. Jeden z dělníků prošel těsně za zpravodajkou, která žvatlavě popisovala dění. Modře pruhovaný vak z plachtoviny vypadal skoro nepoškozený, byl jen zašpiněný a na jedné straně lehce ožehnutý. Dokonce rozeznala i monogram složený z velkých černých písmen. Dělník uložil vak na hromadu k podobným předmětům. V tom strašlivém okamžiku nebyla Sidney Archerová schopna pohybu. Údy jí vypověděly službu. Vzápětí však plně ožila.

Vyběhla nahoru, převlékla se do džín a tlustého bílého svetru, obula si kozačky a rychle sbalila pár drobností do tašky. Za chvíli už couvala s fordem z garáže. Nakrátko se zadívala na místo, kde dřív stával kabriolet jaguár. Jason ho s láskou téměř deset let udržoval v pojízdném stavu a vytříbená elegance vozu potlačovala, aspoň v jejich představách, i stopy jeho stáří. Ve skutečnosti i explorer oproti němu vypadá jako zbrusu nový. Dřív ji ten kontrast bavil. Teď se jí oči zalily slzami, musela dupnout na brzdy.

Bušila rukama do přístrojové desky, dokud jí ostrá bolest neprojela až do loktů. Nato si opřela hlavu o volant a snažila se pravidelně dýchat. Myslela, že bude zvracet, ucítila v krku chuť hovězího vývaru, ale roztřesený žaludek ho přece jen přijal na milost. Po chvíli se rozjela tichou ulicí. Letmo se ohlédla k domovu. Bydlí tu skoro tři roky. Je to báječný dům, postavený téměř před sto lety, s velkými místnostmi, širokými okny s korunovým sklem a podlahou z dubových fošen. Najde se v něm snadno i dostatek tajných, útulných zákoutí, kam se člověk může stáhnout v pošmourném nedělním odpoledni. Je jako stvořený pro děti, které v něm chtěli vychovávat. Tolik toho společně chtěli. Tolik.

Cítila, že se o ni neúnavně pokouší další vlna pláče. Zrychlila a vjela na hlavní silnici. Za deset minut spatřila červené a žluté barvy nejbližšího McDonalda. Zastavila na obsluhovaném parkovišti a objednala si velkou kávu. Stiskla ovládací knoflík elektrického otevírání okna, k němuž se skláněla pihatá tvář vytáhlé dospívající dívky s dlouhými zlatohnědými vlasy svázanými do koňského ohonu. Pravděpodobně se z ní vyklube hezká mladá žena, tak jako jednou z Amy. Sidney samozřejmě počítala s tím, že Amy bude mít otce. Bolestně se jí připomnělo, že ho právě ztratila.

Hodinu poté uháněla po silnici číslo 29, úzkém pruhu asfaltu, který protíná zvlněnou virginskou krajinu a vede až k hranicím Severní Karolíny. Často tudy jezdila, když studovala na právnické fakultě Virginské univerzity v Charlottesvillu. Byla to krásná cesta, vinoucí se mezi dávno ztichlými bojišti občanské války a kolem starých, stále prosperujících rodinných farem. Na podzim a na jaře rostlinstvo hýřilo snad všemi existujícími barvami. Na směrových tabulích se střídala jména jako Brightwood, Locust Dale, Madison, Montpelier a Sidney vzpomínala na řadu výletů s Jasonem do Charlottesvillu. Teď ji známá silnice ani krajina neuklidňovaly.

Noc pokročila. Sidney mrkla na hodiny na přístrojové desce a překvapilo ji, že je skoro hodina po půlnoci. Sešlápla plyn a auto se hnalo dál prázdnou silnicí. Se stoupající nadmořskou výškou klesala venkovní teplota. Oblohou táhly těžké mraky, kužele světel kontrastovaly s černočernou tmou. Posunula páčku topení na vyšší výkon a zasunula do přehrávače novou kazetu.

Po hodině se zadívala na mapu rozprostřenou vedle ní na předním sedadle. Za chvíli dorazí k odbočce. Napřímila se, cíl cesty se blíží. Odpočítávala vzdálenost na tachometru.

V Ruckersvillu odbočila na západ. Projížděla Green County, až idylický virginský venkovský okres vzdálený světu, kterému Sidney přivykla a v němž se prosadila. Jméno okresního města Standardsville proslulo až teď, kdy se na obrazovkách televizorů na celém světě objevil kráter s troskami letadla a okolo sežehnutou zemí.

Konečně Sidney sjela ze silnice a rozhlížela se po cíli cesty. Obklopila ji neproniknutelná venkovská tma. Rozsvítila stropní lampičku a přidržela si mapu před očima. Zorientovala se a pokračovala zhruba dva kilometry po místní komunikaci, objela remízek bezlistých štíhlých jilmů, sukovitých javorů a rozložitých dubů a otevřela se před ní rovná, holá krajina.

Místní komunikace končila u zrezivělé a k zemi nachýlené poštovní schránky, kde parkoval policejní hlídkový vůz. Vpravo za poštovní schránkou začínala polní cesta a vinula se mezi hustými, celoročně zelenými a dobře udržovanými živými ploty. V dálce jako by v zemi žhnula obrovská fosforová jeskyně.

Dorazila na místo.

V kuželech světla si všimla, že mírně sněží. Když se přiblížila k hlídkovému vozu, jeho dveře se otevřely a vystoupil uniformovaný policista v oranžovém světélkujícím nylonovém plášti pro každé počasí. Přešel k fordu, blikl baterkou na státní poznávací značku, olízl paprsky exteriér vozidla, načež zamířil světlo na postranní okno u řidiče.

Sidney se zhluboka nadechla a spustila sklo.

Strážníkův obličej se objevil u jejího ramene. Nad horním rtem se mu klenul hustý, prošedivělý knír, od koutků očí se táhly hluboké vrásky. I přes oranžovou pelerínu se mu rýsovala rozložitá ramena a vypracovaný trup. Strážník zběžně přehlédl interiér a zadíval se na Sidney.

„Co si přejete, madam?“ Z hlasu zněla únava nejen fyzická.

„Já… přijela jsem…“ Zajíkla se. Najednou měla v hlavě prázdno. Podívala se na něho, ústa se jí pohybovala, ale nevydala ze sebe hlásku.

Strážníkovi poklesla ramena.

„Madam, mám za sebou zatraceně dlouhou službu, víte? Musel jsem odtud odehnat spoustu lidí, co tady opravdu nemají co dělat.“ Odmlčel se a pátravě si ji prohlížel. „Ztratila jste se?“ Podle tónu ani na okamžik neuvěřil, že se odchýlila od zamýšleného cíle cesty byť jen o píď.

Podařilo se jí zavrtět hlavou.

Podíval se na hodinky. „Televizní štáby odjely do Charlottesvillu před hodinou. Teď se asi ukládají k spánku. Doporučuji i vám, abyste udělala to samý. O všem se dočtete v novinách, všechno uvidíte v televizi, dejte na mě.“ Narovnal se a tím dal najevo, že rozhovor, byť poněkud jednostranný, skončil. „Trefíte zpátky?“

Pomalu přikývla, strážník nedbale zasalutoval a vrátil se do hlídkového vozu. Sidney otočila auto a rozjela se zpátky. Podívala se do zpětného zrcátka a najednou zastavila. Podivná záře ji vábila. Otevřela dveře a vystoupila. Vytáhla z kufru kabát a oblékla si ho.

Strážník pozoroval, jak kráčí k hlídkovému vozu, a taky vystoupil. Po peleríně mu stékal tající sníh. Na Sidneyiných blond vlasech se usazovaly sněhové vločky, sněžení zesílilo.

Než strážník stačil otevřít ústa, podala mu ruku.

„Jmenuju se Sidney Archerová. Můj manžel Jason Archer…“ Hlas se jí zachvěl, když si uvědomila plný význam toho, co vysloví. Kousla se do rtu, až to zabolelo, a pokračovala: „Byl v tom letadle. Aerolinky mi nabídly, že mě sem dopraví, ale… Rozhodla jsem se přijet sama. Nevím vlastně proč, ale jsem tady.“

Strážník na ni civěl. Ramena mu poklesla, oči zjihly, svěsil mohutný knír jako vrba větvoví.

„To je mi opravdu líto, paní Archerová. Namouduši. Řada jiných… pozůstalých už tu byla. Nezdrželi se dlouho. Lidi z Federálního úřadu pro letectví tu teď nikoho nechtějí. Zítra se vrátí, aby hledali… pátrali po…“ Ztichl a zadíval se do země.

„Přijela jsem se podívat…“ I jí selhal hlas. Dívala se na něho, oči zarudlé, tváře propadlé, čelo zbrázděné vráskami. Přes vysokou postavu se v kabátě podobala dítěti, hrbila se, ruce zastrčila hluboko do kapes – jako by se vytrácela za svým manželem.

Strážník se tvářil zmateně, očividně váhal. Pohlédl na zablácenou cestu, na svoje boty a pak na ni.

„Počkejte chvilku, paní Archerová.“ Vsoukal se do hlídkového vozu. Vzápětí vystrčil hlavu. „Pojďte sem z toho sněhu, madam, ať nenastydnete.“

Sidney nastoupila do hlídkového vozu. Uvnitř to páchlo cigaretovým kouřem a rozbryndanou kávou. V kapse na opěradle předního sedadla vězel srolovaný časopis People. V přístrojové desce svítil monitor zabudovaného počítače. Strážník stáhl okno na své straně a hledáčkem hlídkového vozu posvítil na zadní část fordu. Nato okno zase zavřel, párkrát zaťukal na klávesnici a pozoroval obrazovku. Pak se podíval na Sidney.

„Nadatloval jsem tam vaši espézetku. Musím si ověřit vaši totožnost, madam. Ne že bych vám nevěřil. Jistě jste sem nepřijela uprostřed noci z rozmaru. Já vím. Ale musím respektovat předpisy.“

„Chápu vás.“

Obrazovka se zaplnila údaji, které strážník rychle přelétl. Přitáhl si desku s klipsem a probíral se seznamem jmen. Vzhlédl k ní a opět se zatvářil zmateně.

„Říkáte, že vaším manželem byl Jason Archer?“

Pomalu přikývla. Byl! To slovo ji ochromilo. Cítila, že se jí ruce začínají nekontrolovaně třást, na pravém spánku jí vystoupila pulsující žíla.

„Musel jsem si to ověřit. Letadlem totiž cestoval i jiný Archer, Benjamin.“

Na okamžik jí svitla naděje, ale realita ji brzy vrátila na zem. K omylu nedošlo. Kdyby ano, Jason by se přihlásil. Byl v tom letadle. I když si sebevíc přeje opak, byl v něm. Zadívala se k světlu v dáli. A je v něm i teď. Pořád je tam.

Odkašlala si: „Mám tu k ověření totožnosti nějaké fotografie.“ Otevřela peněženku a podala mu ji.

Pohlédl na řidičský průkaz a pak jeho pozornost upoutala sotva měsíc stará fotografie Jasona, Sidney a Amy Archerových. Několik vteřin se na ni díval. Pak peněženku rychle vrátil: „Nepotřebuju si už nic ověřovat, paní Archerová.“ Vyhlédl oknem. „Podél cesty stojí pár hlídkujících strážníků a členové Národní gardy se ometají všude. Je tu taky několik chlápků přes nehody z Washingtonu, kvůli nim se tolik svítí.“ Zadíval se na ni. „Nesmím opustit stanoviště, paní Archerová.“ Oči mu zabloudily k vlastním rukám. Sledovala jeho pohled. Spatřila na levé ruce snubní prsten, prst před ním i za ním po letech naběhl, prostý zlatý kroužek už se nikdy nedá z prsteníčku stáhnout, leda utrhnout i s prstem. Strážníkovi se zakalily oči a na tváři se objevila slaná krůpěj. Prudce se odvrátil, ruka mu vyletěla k obličeji a zase klesla.

Nastartoval a zařadil rychlost. Úkosem na ni pohlédl. „Chápu, proč jste sem přijela, ale nedoporučuju vám, abyste se tu zdržovala dlouho, paní Archerová. Tohle… zkrátka, není to k tomu.“ Hlídkové auto se pohupovalo a nadskakoval na vyježděné cestě. Strážník se upřeně díval před sebe k oslepujícímu světlu. „Tady se pere ďábel s Pánembohem. Ďábel se zmocnil letadla, ale Bůh vzal všechny cestující k sobě, paní Archerová, všechny do jednoho. Věřte tomu a nenechte si od nikoho nic namluvit.“

Sidney na jeho slova přikývla a zoufale si přála, aby měl pravdu.

Jak se blížili ke světlům, Sidney se od místa vnitřně čím dál víc vzdalovala.

„Někde tu bude… vak z plachtoviny, s modrými pruhy. Patřil manželovi. Byl na něm monogram JWA. Koupila jsem mu ho, když jsme se před lety chystali na prázdninovou cestu.“ Při vzpomínce se pousmála. „Měl to být vtip. Kvůli něčemu jsme se pohádali, sehnala jsem mu proto nejošklivější vak, na který jsem narazila. On si ho nakonec zamiloval.“

Vzpamatovala se a zachytila strážníkův udivený výraz. „Totiž, zahlédla jsem ten vak v televizi. Zdálo se, že není ani moc poškozený. Nemohla bych se k němu dostat?“

„Lituju, paní Archerová. Co se doteď našlo, to odvezli. Poslední dnešní nálezy naložil auťák před hodinou.“

„Nevíte, kam věci odvážejí?“

Strážník zavrtěl hlavou: „I kdybych věděl, nepomohlo by vám to. K ničemu by vás nepustili. Všechno vrátí až po skončení vyšetřování. Jenže vyšetřování podle všeho potrvá léta. Lituju.“

Hlídkové auto zastavilo několik kroků od jiného uniformovaného policisty. Strážník vystoupil z auta, krátce s kolegou promluvil, dvakrát ukázal k vozu se Sidney, která nemohla odtrhnout oči od světel.

Když strážník strčil hlavu do auta, ucukla. „Můžete se tu porozhlídnout, paní Archerová.“

Sidney otevřela dveře a vystoupila. Krátce pohlédla na druhého strážníka, který nervózně přikývl, bolest v očích. Bolest zřejmě opanovala všechno. Tihle muži by taky byli raději doma u svých rodin. Tady je všude smrt. I jí se lepí na šaty jako sněhové vločky.

„Paní Archerová, až budete chtít odjet, řekněte tady Billymu, zavolá mi vysílačkou. Přijedu pro vás.“

Když nasedal do hlídkového vozu, zavolala na něj: „Jak se jmenujete?“

Strážník se ohlédl: „Eugene, madam. Eugene McKenna.“

„Děkuju, Eugene.“

Pokývl a zasalutoval: „Nezdržujte se tu dlouho, paní Archerová.“

Hlídkový vůz odjel a Billy ji vedl ke světlům. Díval se před sebe. Sidney nevěděla, co strážník McKenna kolegovi řekl, ale z celého jeho těla vyzařovala úzkost. Byl velmi štíhlý, mladý, sotva pětadvacetiletý, a zdálo se, že se každou chvíli nervově sesype. Konečně se zastavil. Sidney před sebou viděla lidi, kteří se pomalu pohybovali po poli. Zábrany a žluté vymezovací pásy byly všude. V umělém denním světle spatřila obraz zkázy. Strašlivá otevřená rána v zemi připomínala bitevní pole.

Mladý strážník jí stiskl paži: „Madam, měla byste se držet spíš zpátky. Tihle lidi z Washingtonu dost vyvádějí, když se jim tu někdo plete. Snadno tu můžete zakopnout… je tu zmatek.“ Zhluboka se nadechl. „Povalujou se tu různý věci. Všude! Nikdy jsem nic takovýho neviděl, a doufám, že v životě neuvidím.“ Znovu se zadíval do dálky. „Až budete chtít odejít, čekám támhle.“ Ukázal k místu, odkud ji přivedl, a odešel.

Sidney se zahalila do kabátu a setřela si z vlasů mokvající sníh. Spontánně vykročila, zastavila se a hned zase pokračovala dál. Přímo pod deštníkem světla se rýsoval val vyvržené zeminy. Několikrát ho viděla v televizním zpravodajství. Lemoval kráter. Prý se do něho zarylo celé letadlo, a i když věděla, že je to pravda, nemohla uvěřit, že je to možné. Kráter. Je v něm i Jason. Pomyšlení na to ji natolik zdrtilo, že namísto aby propadla hysterii, jen ochromeně stála. Vší silou sevřela víčka; po chvíli oči opět otevřela. Po tvářích se jí kutálely velké slzy, ani se nesnažila je utírat.

Nevěřila, že se ještě někdy bude smát.

Přestože se nutila myslet na Amy, překrásnou holčičku, kterou jí zanechal Jason, krunýřem nejhlubšího zármutku nepronikla ani špetka štěstí. Hleděla před sebe, ledový vítr ji bičoval a ovíjel dlouhé vlasy kolem hlavy.

Viděla, jak zemní stroje dorážejí na kráter, jejich motory vyly, hustý černý kouř se valil z výfuků. Lopatová rypadla a exkavátory z jámy nepřetržitě dobývaly zeminu a ukládaly ji do čekajících náklaďáků, které odjížděly již prozkoumanou trasou. Důraz se kladl na rychlost, i s rizikem, že se mohou trosky letadla poškodit. Především se intenzivně pátralo po černé skříňce. Na tom, jestli se při spěšném dobývání kráteru rozdrtí na prášek centimetrový pozůstatek čehosi, tolik nezáleželo.

Sidney si všimla, že sníh na zemi zůstává, čehož se vyšetřovatelé očividně obávali. Viděla, jak pobíhají kolem se svítilnami a zastavují se jen proto, aby do rychle bělející země zapíchli praporek. Když se přiblížila, rozeznala členy Národní gardy v zelených pláštích, kteří s puškami na ramenou střežili svěřené úseky. Místo neštěstí jako všemocný magnet neodolatelně přitahovalo pozornost všech. Cenou, kterou lidstvo platí za vynálezy usnadňující život, je stálá hrozba náhlé, nevysvětlitelné smrti.

Postoupila ještě blíž a narazila pod sněhem do něčeho nohou. Když se shýbala, aby zjistila, co to je, vybavila se jí slova mladého strážníka. Povalujou se tu různý věci. Všude! Ztuhla, ale hned zase pokračovala v hledání, puzena přirozenou lidskou zvědavostí. Náhle se rozběhla rozmoklou cestičkou, nohama tápala a klouzala na sněhu, divoce mávala rukama, z prsou se jí draly srdceryvné vzlyky.

To, že jí stojí v cestě muž, si uvědomila, až když se s ním srazila. Oba upadli, on stejně, a možná víc překvapený než ona.

„Krucinál!“ zachroptěl Lee Sawyer, když přistál v marastu s naraženým bokem. Sidney však okamžitě vyskočila a sprintovala po kluzké cestičce pryč. Sawyer se ji pokusil dostihnout, ale zablokovalo se mu koleno, ozval se neduh, který si přivodil před mnoha lety při pronásledování sportovně vyspělého bankovního lupiče přes dvacet dlouhých bloků na tvrdém chodníku. „Haló!“ křikl za ní ještě, zatímco nemotorně poskakoval na jedné noze a svíral si koleno. Posvítil jejím směrem baterkou.

Sidney Archerová otočila hlavu, Sawyer spatřil v kuželu světla její profil. Nato uviděl její oči plné děsu. Pak zmizela. Opatrně přešel k místu, kde ji poprvé zahlédl. Svítil si baterkou na zem. Kdo to byl a co tu pohledávala? Pak potřásl hlavou. Zřejmě zvědavá místní občanka, která narazila na něco šokujícího. Sawyerovo podezření se za chvíli ve světle baterky potvrdilo. Sehnul se a zvedl dětskou botičku.

V jeho velké pracce vypadala droboučce a bezbranně. Sawyer se ohlédl směrem, kde zmizela Sidney Archerová, a těžce si povzdechl. Díval se do strašlivého jícnu přímo před sebou a jeho tělo se začalo neovladatelně otřásat hněvem. V posledním okamžiku potlačil výkřik, který se mu dral z prsou. Jen několikrát během své služby u FBI by Lee Sawyer nejraději odepřel dopadeným osobám řádný soudní proces. Tohle je další podobný případ. Tiše se modlil, aby, až dopadne ty, kdo nesou zodpovědnost za tento příšerný akt násilí, se někdo z nich pokusil o cosi, co by mu dalo byť jen nepatrnou záminku k zahájení palby. Ušetřil by tím peníze daňových poplatníků a zabránil cirkusu, který tisk jistě rozpoutá. Zastrčil botičku do kapsy kabátu, promnul si zraněné koleno a vydal se za Kaplanem. Potom musí odcestovat. Odpoledne má ve Washingtonu schůzku. Zahájí důrazně vyšetřování kolem Arthura Liebermana.

* * *

ZA PÁR MINUT NA TO JÍ STRÁŽNÍK MCKENNA POMÁHAL VYSTOUPIT z hlídkového vozu a starostlivě se ptal: „Opravdu, paní Archerová, nechcete, abych vám zavolal někoho, kdo by vás odvezl domů?“

Sidney, bledá jako vaječná skořápka, s křečí v údech, ruce a oblečení po pádu špinavé, rázně zavrtěla hlavou: „Ne! Ne! Nic mi není!“ Opřela se o hlídkový vůz. V ramenou a pažích jí stále ještě cukalo, ale přece jen se už zčásti ovládala. Dovřela dveře hlídkového vozu a nejistým krokem zamířila k fordu. Zaváhala a otočila se. Strážník McKenna stál vedle vozu a upřeně ji sledoval.

„Eugene?“

„Prosím, madam?“

„Měl jste pravdu… Tohle místo není k tomu, aby se tu člověk dlouho zdržoval.“ Řekla to bezbarvým tónem jakoby duchem nepřítomna. Otočila se, pomalu došla k fordu a nastoupila.

Strážník McKenna pomalu přikývl, výrazný ohryzek mu poskočil, jak se snažil potlačit slzy, které se mu hrnuly do očí. Otevřel dveře hlídkového vozu a spíš upadl než usedl na přední sedadlo. Přibouchl dveře, aby nebylo slyšet, kdyby se rozplakal nebo začal nadávat.

* * *

SIDNEY SE VRACELA STEJNOU CESTOU, KDYŽ NAJEDNOU ZABZUČEL mobilní telefon. Naprosto nečekaný zvuk způsobil, že sebou trhla a málem ztratila kontrolu nad vozem. Nedůvěřivě mrkla na telefon. Nikdo neví, kde teď je. Instinktivně se zadívala do tmy, jestli ji někdo nesleduje. Její jízdě domů přihlížela jen alej stromů. Podle všeho byla široko daleko jedinou živoucí osobou. Pomalu sáhla po telefonu.

15

„PROBOHA, QUENTINE, JSOU TŘI HODINY RÁNO!

„Nevolal bych, kdyby to nebylo opravdu důležité.“

„Nechápu, co mi vlastně chcete.“ Sidney se ruka s mobilním telefonem trochu třásla. Zpomalila. Od začátku rozhovoru tiskla stále víc plynový pedál, až jela po úzké silnici nebezpečně rychle.

„Jak říkám, vím, o čem jste si z Gamblem povídali na zpáteční cestě z New Yorku. Myslel jsem, že přijdete spíš za mnou, Sidney, ne za Gamblem.“ V jeho ohleduplném tónu bylo cítit určité napětí.

„Promiňte, Quentine, ale vyptával se. Vy ne.“

„Chtěl jsem vám popřát trochu klidu.“

„Vážím si toho, opravdu. Gamble na mě uhodil. Choval se laskavě, ale musela jsem mu něco říct.“

„A řekla jste mu, že nevíte, proč byl Jason v tom letadle? To jste odpověděla? Že jste dokonce netušila o jeho cestě letadlem?“ Zaznamenala za jeho slovy cosi nevyjádřeného. Jak může říct Roweovi něco jiného než Gambleovi? A i kdyby mu vyklopila Jasonovu legendu ohledně cesty do Los Angeles, těžko by mu vysvětlovala, co ví, že totiž Jason neletěl k přijímacímu pohovoru u jiné společnosti. Ocitla se v nemožné situaci, z níž momentálně nebylo východisko. Rozhodla se změnit téma.

„Jak vás napadlo zavolat mi do auta, Quentine?“ Trochu ji zamrazilo, že ji vystopoval.

„Zkoušel jsem vám volat domů, pak do kanceláře. Zbývala jediná možnost – auto,“ odpověděl prostě. „Po pravdě řečeno, dělal jsem si o vás starost. A…“ Náhle se odmlčel, jako by si o chloupek později rozmyslel o čemsi hovořit.

„A co?“

Rowe zaváhal, ale pak rychle dokončil, co nakousl: „Sidney, nemusíte být génius, abyste věděla, co nás všechny zajímá. Proč cestoval Jason do Los Angeles?“

Roweův tón vylučoval pochybnost. Odpověď zajímá především jeho.

„Proč se Triton stará, co dělal ve svém volném čase?“

Rowe si povzdechl: „V Tritonu se pracuje se spoustou jedinečných patentů, Sid. Existuje celá armáda chytráků, která se snaží ukrást naše technologie a lidi. To přece víte.“

Sidney zrudla: „Obviňujete Jasona, že prodal technologie Tritonu nejvyšší nabídce? To je absurdní, uznejte.“ Manžel tu není, aby se bránil sám, a ona nedopustí, aby ho uráželi.

Roweův hlas zněl dotčeně: „Neřekl jsem, že si to myslím já, nicméně ostatní tady ano.“

„Jason by nikdy nic takového neprovedl. Dřel do úmoru pro vaši společnost. Byl jste jeho přítel. Jak ho můžete podezřívat?“

„Dobrá, vysvětlete mi tedy, proč seděl v letadle do Los Angeles, místo aby doma maloval kuchyni? Chystám se k obchodní transakci, která umožní Tritonu vést svět do jedenadvacátého století, a nedovolím, aby někdo či něco tuhle příležitost zmařilo. Nebude se nikdy opakovat.“

Přesně tenhle tón dokázal v těle Sidney Archerové roznítit každou molekulu hněvu.

„Neumím to vysvětlit. Ani se nebudu snažit něco vysvětlovat. Vůbec nevím, co se děje. Ztratila jsem manžela, zatraceně! Nenašlo se tělo, nenašly se šaty. Nezbylo mi po něm nic, a vy si někde dřepíte a obviňujete ho, že vás oškubal? Táhněte k čertu!“ Ford se dostal na krajnici a musela vynaložit velké úsilí, aby nesjela ze silnice. Zvolnila a vůz ustálila. Celým tělem jako by jí projel elektrický šok. Viditelnost se ve vířícím sněhu zhoršila.

„Sid, prosím vás, uklidněte se!“ vyhrkl Rowe vyplašeně. „Nechtěl jsem vám ještě přitížit. Odpusťte.“ Odmlčel se a rychle dodal: „Můžu pro vás něco udělat?“

„Ano, vyřiďte všem v Tritonu, ať neotravujou! A vy především!“ Vypnula telefon a pohodila ho na sedadlo. Z očí se jí řinuly slzy, musela zajet na parkoviště a zastavit. Třásla se, jako by ji právě ponořili do ledové vody. Po chvíli si odepnula bezpečnostní pás, lehla si na přední sedadla, jednou rukou si zakryla obličej a setrvala tak několik minut. Potom znovu zařadila rychlost a vyjela na silnici. Navzdory zjevnému vyčerpání její mysl pracovala v optimálních otáčkách jako šestiválcový motor fordu. Jason se obával její nadcházející schůzky s Tritonem. Historku o přijímacím pohovoru si pravděpodobně vymyslel pro případ nouze. A její jednání s Nathanem Gamblem a vedením Tritonu za takový případ považoval. Ale proč? Do čeho se zapletl? Na čem pracoval po všechny ty noci? Jak si vysvětlit jeho mlčení? Co sledoval?

Mrkla na hodiny na přístrojové desce, čas se neúnavně vlekl ke čtvrté hodině ranní. Ačkoli mysl podávala maximální výkon, ostatní ji zrazovalo. Stěží držela otevřené oči, musela se rozhodnout, kde stráví zbytek noci. Blížila se k silnici číslo 29. Když k ní dorazila, namísto aby zabočila po vlastních stopách na sever, zamířila na jih. Za půl hodiny projížděla opuštěnými ulicemi Charlottesvillu. Projela kolem hotelu Holiday Inn a dalších a odbočila na Ivy Road. Brzy zajela na parkoviště motelu Boar’s Head Inn, jen patřil k nejlepším ve své kategorii. Zapsala se v recepci a za necelých dvacet minut už ukládala zmožené tělo pod přikrývku v pěkně zařízeném pokoji s krásnou vyhlídkou, o niž však momentálně nedbala. Prožila den jakoby v jediném zlém snu, jenže nic z toho se jí nezdálo. To byla její poslední myšlenka. Dvě hodiny před svítáním Sidney Archerová konečně usnula.

16

UŽ VE TŘI HODINY RÁNO MÍSTNÍHO ČASU SE NAD SEATTLEM ZNOVU rozevřela nebesa a spustil se další liják. Strážný se choulil v malém domku, ruce a nohy co nejblíž elektrickým kamínkům. V koutě neúnavně odkapávala ze stropu voda a vytvářela na otrhaném zeleném koberci kaluž. Strážný se znuděně podíval na hodinky. Služba mu končí za čtyři hodiny. Nalil si z termosky poslední horkou kávu a zatoužil po teplé posteli. Každou budovu v areálu si pronajala jiná společnost. Některé zůstaly prázdné, ale všechny, bez ohledu na to, co v nich je, hlídá čtyřiadvacet hodin denně ozbrojená bezpečnostní služba. Vysoký kovový plot korunuje ostnatý drát, byť ne ten s břitvovými trny, jaký se používá k zabezpečení věznic. Celý areál diskrétně monitorují videokamery. Proniknout dovnitř je obtížné.

Obtížné, ale zdaleka ne nemožné.

Muž byl od hlavy k patě oblečený v černém. Ani ne za minutu přelezl v zadní části areálu plot a zkušeně se vyhnul ostnatému drátu. Sotva dopadl na zem, jen se míhal mezi stíny, vytrvalý déšť kryl mlaskavé zvuky jeho rychlých kroků. Na levém rukávu měl miniaturní elektronickou rušičku. Proběhl kolem tří videokamer, aniž by ho některá zachytila.

U postranních dveří budovy číslo 22 se zastavil, vytáhl z batohu úzký kovový nástroj a vložil ho do masivního visacího zámku. Za deset vteřin se odemčený zámek houpal na dveřích.

Vetřelec přehlédl přístrojem pro noční vidění interiér haly, schody na kovovém schodišti bral po dvou. Otevřel dveře do malé místnosti a posvítil si baterkou. Odemkl registraturu a vyňal videokameru. Kazetu se záznamem strčil do batohu, novou založil do kamery a vrátil ji na místo do registratury. Za pět minut byl v areálu opět klid. Strážný ještě nedopil poslední šálek kávy.

Za svítání odstartovalo ze seattleského letiště malé proudové letadlo. Původně černě oděný muž se převlékl do džín a trička a usínal v jednom z křesel v luxusní kabině, tmavé vlasy mu padaly do mladého obličeje. Přes uličku seděl Frank Hardy, šéf bezpečnostní agentury specializované na ochranu před průmyslovou špionáží, a pozorně pročítal každou stránku dlouhé zprávy, zatímco letadlo plulo po nyní jasném ranním nebi. Poslední pozůstatky noční bouřkové fronty se rozpadly. Videokazeta vyňatá z kamery v registratuře spočívala v kovovém kufříku, který měl na dosah. Objevila se stevardka a nalila jedinému bdícímu cestujícímu další šálek kávy. Hardyho oči spočinuly na kovovém kufříku. Svraštil čelo a prsty podle dávného zvyku přejížděl sem tam po hlubokých vráskách. Po chvíli odložil zprávu, pohodlně se opřel a zadíval se okénkem na sněžně bílá oblaka, jimiž prolétali. Měl o čem přemýšlet. Rozhodně mu nebylo do skoku. Zatímco stroj prudce stoupal vzhůru, svaly v obličeji se mu napínaly a povolovaly a kolem žaludku cítil lehké mrazení.

Tryskové letadlo dosáhlo cestovní výšky na trase do Washingtonu. Paprsky vycházejícího slunce se odrážely od známého loga společnosti na ocasních plochách letadla. Vzlétající orel vyjadřoval charakter jedinečné společnosti. Známější na celém světě než Coca-Cola, obávanější než většina gigantických nadnárodních konsorcií, která ve srovnání s ní připomínala přestárlé dinosaury předurčené k vyhynutí. Společnost se nekompromisně řítí do jedenadvacátého století a jako symbolický smělý orel míří do všech světových stran a prostoru mezi nimi.

Triton Global nemůže jinak.

17

UNIFORMOVANÝ ČLEN BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBY DOPROVÁZEL LEE Sawyera monumentální halou Martiner Eccles Building na Constitution Avenue, kde sídlí Federální bankovní rada. Sawyer si pomyslel, že prostředí odpovídá nesmírnému významu instituce. Vyšli do prvního poschodí, zastavili se před masivními dřevěnými dveřmi a člen bezpečnostní služby zaklepal. Prodralo se k nim zvolání „Dále!“. Sawyer vstoupil do rozlehlé, leč útulně zařízené kanceláře. Knihovny od podlahy ke stropu a vyřezávaný nábytek z tmavého ořechu dodávaly interiéru zádumčivý ráz. Těžké závěsy byly zatažené. Klasická bankovní lampa se zeleným stínidlem osvětlovala velký psací stůl s kůží potaženou horní deskou. Vzduch prosycoval pach doutníkového kouře. Sawyer téměř viděl kouřové obláčky vznášející se v prostoru jako duchové. Připomnělo mu to studentská léta a pracovny jeho profesorů. V krbu plápolal oheň, který zahříval a osvětloval místnost.

Když se muž s obrovským břichem sedící na otáčecím křesle za psacím stolem nasměroval k Sawyerovi, okamžitě si získal plnou agentovu pozornost. Z obtloustlého červeného obličeje hleděly bleděmodré oči redukované převislými víčky na štěrbiny a zastíněné tak hustým obočím, jaké ještě Sawyer neviděl. Měl bohatou kštici bílých vlasů a rozpláclý nos s ještě červenější špičkou, než byl zbytek obličeje. Sawyer se v duchu usmál, připadalo mu, že ho přijímá sám Santa Claus.

Muž za psacím stolem vstal, jeho mocný a kultivovaný hlas vyplnil místnost a zapudil Sawyerovu žertovnou představu.

„Vítejte, agente Sawyere, já jsem Walter Burns, místopředseda Federální bankovní rady.“

Sawyer postoupil dopředu a stiskl těstovitou ruku. Burns se stodevadesáticentimetrovému Sawyerovi výškou vyrovnal, ale vážil dobře o padesát kilogramů víc než statný agent FBI. Sawyer se posadil do koženého křesla, které mu Burns nabídl. Když Walter Burns usedal, Sawyer se všiml, že se pohybuje graciézně, což u obézních mužů nebývá obvyklé.

„Oceňuju, že jste si pro mě vyšetřil čas, pane.“

Burns si pozorně měřil agenta FBI.

„Nemýlím-li se, když se o tu záležitost zajímá váš úřad, znamená to, že se letadlo nezřítilo z technických a podobných důvodů?“

„Prověřujeme všechny možnosti, pane. V současné chvíli nelze žádnou vyloučit,“ odpověděl Sawyer a tvářil se koženě.

„Jmenuju se Walter, agente Sawyere. Protože jsme oba členy poněkud nemotorného systému federální výkonné moci, můžeme si myslím dopřát potěšení oslovovat se křestními jmény.“

Sawyer se zakřenil: „Já jsem Lee.“

„Co pro vás mohu udělat, Lee?“

Do oken zabubnoval zmrzlý déšť, a uvnitř jako by se náhle ochladilo. Burns vstal, přešel ke krbu a pokynul Sawyerovi, aby si přisunul křeslo blíž. Zatímco Burns přikládal do ohně několik kusů dřeva z plechového kbelíku, Sawyer otevřel zápisník a přelétl některé poznámky. Když se Burns posadil naproti němu, Sawyer byl připraven klást otázky.

„Myslím, že spousta občanů netuší, k čemu Federální bankovní rada je. Tedy občanů mimo finanční kruhy.“

Burns si mnul jedno oko a Sawyer zaslechl, že se potají uchichtl.

„Kdybych byl hráč, vsadil bych velkou sumu na to, že dobrá polovina obyvatel této země neví, že existuje federální bankovní systém, a devět z deseti lidí nemá ponětí o jeho smyslu. Přiznávám, že tahle anonymita mě nesmírně uklidňuje.“

Sawyer chvíli mlčel, pak se naklonil ke staršímu muži: „Komu mohla prospět smrt Arthura Liebermana? Nemyslím osobně, ale vzhledem k jeho postavení předsedy Federální bankovní rady?“

Burnsovy oči se rozšířily, až dosáhly mezního tvaru půlměsíců. „Chcete naznačit, že někdo způsobil leteckou katastrofu, aby zabil Arthura? Když dovolíte, to mi připadá poněkud přitažené za vlasy.“

„Netvrdím, že tomu tak bylo. Jak jsem řekl, prověřujeme všechny možnosti.“ Sawyer hovořil tiše, jako by se bál, aby ho někdo nezaslechl. „Probral jsem seznam cestujících a váš kolega byl jediný člověk na palubě se statutem významné osobnosti. Pokud uvažujeme o záměrné sabotáži, evidentním cílem mohlo být právě zabití předsedy Federální bankovní rady.“

„Třeba šlo o teroristický útok a Arthur měl prostě smůlu, že byl na palubě.“

Sawyer zavrtěl hlavou: „Pokud šlo o sabotáž, pak nevěřím, že Lieberman byl v letadle náhodou.“

Burns se v křesle opřel a pomalu natáhl nohy k ohni.

„Proboha!“ pronesl konečně a civěl do ohně. Ačkoli sem by se hodil spíš proužkovaný oblek s vestou ozdobený řetězem od kapesních hodinek, Burnsovo současné odění – béžové sportovní sako, pod ním tmavomodrý svetr s bílým košilovým límcem na zapínání, šedé kalhoty se záševky a pohodlné černé mokasíny – na jeho postavě nevypadalo nikterak nepatřičně. Sawyer si všiml, že vzhledem k výšce má velmi malá chodidla. Dobrou minutu nepromluvili.

Sawyer se konečně ujal slova: „Nemusím vám jistě připomínat, že všechno, co ode mě dneska uslyšíte, je přísné tajné.“

Burns svižně otočil hlavu k agentovi FBI: „Umím udržet tajemství za zuby, Lee.“

„Vraťme se tedy k mojí otázce. Komu to mohlo prospět?“

Burns nad otázkou chvíli přemýšlel a pak se zhluboka nadechl: „Ekonomika Spojených států je nejsilnější na světě. Jak to šlape v Americe, tak ve světě. Pokud by některá země z nepřátelství k Americe chtěla poškodit naši ekonomiku nebo narušit světový finanční trh, mohla by toho spácháním tak ohavného zločinu dosáhnout. Kdyby se ukázalo, že šlo o úkladnou vraždu, nepochybně by to finančnímu trhu zasadilo drtivou ránu.“ Burns zasmušile zavrtěl hlavou. „Nemyslel jsem si, že se něčeho takového dožiju.“

„A co domácí možnosti? Kdo by si v téhle zemi mohl přát předsedovu smrt?“

„Od té doby, co existuje Federální bankovní rada, vznikají kolem této instituce jedna za druhou spiklenecké teorie a nemálo lidí je bere vážně, jakkoli jsou nesmyslné.“

Sawyer přimhouřil oči: „Spiklenecké teorie?“

Burns se rozkašlal a chvíli trvalo, než nabral dech.

„Někteří lidé soudí, že federální bankovní systém je nástrojem bohatých celého světa k udržení chudáků v područí. Nebo že se řídíme pokyny úzkého kruhu mezinárodních bankéřů. Slyšel jsem dokonce, že jsme součástí předvoje nepřátelských mimozemšťanů, kteří pronikají na nejvyšší vládní místa. Mimochodem, narodil jsem se v Bostonu, ve státě Massachusetts.“

Sawyer potřásl hlavou: „Kristova noho, to jsou koniny!“

„Ovšem. Jako by ekonomiku s hrubým národním produktem sedm bilionů dolarů, která zaměstnává víc než sto milionů lidí, mohla tajně řídit hrstka magnátů v županu.“

„Takže mohla vzniknout militantní skupina a zosnovat vraždu vašeho předsedy odvetou za domnělou korupci nebo bezpráví?“

„Existuje pár vládních institucí, jejichž smysl lidé chápou ještě falešněji a vyčítají jim víc ignorance než Federální bankovní radě. Když jste se o této možnosti zmínil poprvé, řekl jsem, že mi to připadá přitažené za vlasy. Čím víc o tom přemýšlím, musím přiznat, že jsem se patrně unáhlil. Ale zlikvidovat kvůli tomu letadlo plně obsazené lidmi.“ Burns zarmouceně zavrtěl hlavou.

Sawyer si naškrábal pár poznámek.

„Rád bych se dověděl o Liebermanovi něco bližšího.“

„Arthur Lieberman byl ve významných finančních kruzích nesmírně populární osobností. Než přešel do veřejných služeb, vydělával velké peníze na Wall Streetu. Arthur posuzoval věci vlastním rozumem a obvykle správně. Brzy poté, co se stal předsedou, řadou mistrovských manévrů důkladně provětral finanční trhy. Ukázal všem, kdo je v oboru pánem.“ Burns se odmlčel a přiložil do krbu další kus dřeva. „Vedl radu tak, jak bych ji vedl i já, kdybych dostal příležitost.“

„Netušíte, kdo by mohl být Liebermanovým nástupcem?“

Burns zavrtěl hlavou: „Ne.“

„Stalo se těsně předtím, než se vypravil do Los Angeles, v radě něco neobvyklého?“

Burns pokrčil rameny: „Dva dny před Arthurovým odletem, patnáctého listopadu, se konala schůze federálního výboru, ale to bylo pravidelné zasedání podle plánu.“

Sawyer se zatvářil zmateně: „Jakého federálního výboru?“

„Federálního výboru pro volný obchod. To je orgán, který určuje naši politiku.“

„Co se na schůzích projednává?“

„Stručně řečeno, sedm členů rady a ředitelé pěti z dvanácti federálních rezervních bank probírají aktuální finanční a ekonomickou situaci a rozhodují o zásadních zásazích do peněžního oběhu a úrokových měr.“

Sawyer přikývl: „Když zvýšíte nebo snížíte úrokovou míru, ovlivní to celou ekonomiku. Utlumíte nebo podnítíte její rozvoj.“

„Aspoň si to myslíme,“ poznamenal Burns sardonicky. „Naše opatření ovšem nemívají vždycky zamýšlený účinek.“

„Událo se tedy na schůzi výboru pro volný obchod něco neobvyklého?“

„Ne.“

„Nicméně můžete mi poskytnout zápis z jednání se stanovisky účastníků? Třeba vám to připadá nepodstatné, ale zjistit motiv většinou pomůže k vypátrání pachatele.“

Burnsův hlas poskočil o oktávu výš: „Vyloučeno. Rokování výboru pro volný obchod je přísně tajné a nesmím o jeho průběhu informovat vás ani nikoho jiného.“

„Waltře, nechci naléhat, ale při vší úctě, pokud je jakákoli informace z vašeho jednání pro FBI v souvislosti s vyšetřováním důležitá, ujišťuju vás, že si k ní zjednáme přístup.“ Sawyer hleděl na Burnse, dokud neuhnul očima.

„Stručné shrnutí o jednání schůze dostávají účastníci šest až osm týdnů po ní, a to u příležitosti konání další schůze. O výsledcích jednání a případných opatřeních jsou média informována téhož dne.“

„Četl jsem v novinách, že rada úrokovou míru nezměnila.“

Burns našpulil rty a zadíval se na Sawyera: „Správně, úrokové míry jsme neupravovali.“

„Jak probíhá upravování úrokové míry?“

„Federální bankovní rada vyhlašuje dvě úrokové míry, Lee. Federální úroková míra je úroková sazba, kterou účtují banky jiným bankám za půjčky finančních prostředků na doplnění předepsaných rezerv. Podle toho, jestli se úroková míra zvyšuje nebo snižuje, upravují jednotlivé banky vlastní úrokové sazby u vkladů, Tkont, hypoték, cenných papírů a podobně. Rada jedná o federální úrokové míře s federálním výborem pro volný obchod. Newyorská federální rezervní banka pak monitoruje trh a na základě obchodní bilance vykupuje nebo prodává státní dluhopisy, čímž omezuje nebo rozmnožuje množství peněz dostupných bankám, aby se zajistilo dodržování úrokové míry. Říká se tomu zvyšování nebo snižování likvidity. Když se stal Arthur předsedou rady, popadl býka za rohy takovými úpravami federální úrokové míry, které trh nepředpokládal. Druhá úroková míra vyhlašovaná radou je diskontní sazba, kterou účtuje federální bankovní systém bankám za půjčky z federálního rezervního fondu. Za diskontní sazbu si banky mohou půjčit v případě nouze, proto se jí říká ‚předposlední šance‘. Banky, které této možnosti často využívají, se zpravidla zakrátko dostanou pod nucenou správu, což poškozuje jejich důvěryhodnost. Proto si většina bank raději půjčuje peníze od jiných bank za mírně vyšší federální úrokovou míru, protože je to nestigmatizuje.“

Sawyer se rozhodl změnit téma.

„Dobrá, nechoval se Lieberman divně? Netrápilo ho něco? Nevíte, jestli mu někdo nevyhrožoval?“

Burns zavrtěl hlavou.

„Ta cesta do Los Angeles patřila k jeho pravidelnému programu?“

„Naprosto pravidelnému. Arthur měl schůzku s Charlesem Tiedmanem, ředitelem Sanfranciské federální rezervní banky. Arthur udržoval s řediteli bank čilé, užitečné kontakty a s Charlesem se přátelili odedávna.“

„Okamžik. Jestliže je Tiedman ředitelem sanfranciské banky, proč letěl Lieberman do Los Angeles?“

„Je tam pobočka sanfranciské banky. Navíc Charles s manželkou v Los Angeles bydlí a Arthur byl vždycky jejich hostem.“

„Viděl přece Tiedmana na schůzi 15. listopadu.“

„Ovšem. Ale Arthurova cesta byla naplánována dávno předtím. A že k rozhovoru mělo dojít v Los Angeles krátce po schůzi výboru pro volný obchod, je pouhá shoda okolností. Vím, že tentokrát chtěl s Charlesem naléhavě mluvit.“

„O čem?“

Burns zavrtěl hlavou: „Na to se musíte zeptat Charlese.“

„Nevzpomenete si ještě na něco, co by mi pomohlo?“

Burns se krátce zamyslel a opět zavrtěl hlavou: „Nevím o ničem z Arthurova soukromí, proč by se stal terčem takové nenávisti.“

Sawyer vstal a s Burnsem si stiskli ruce.

„Děkuju za informace, Waltře.“

Když se obrátil k odchodu, Burns mu položil ruku na rameno. „Agente Sawyere, informace z Federální bankovní rady jsou nesmírně cenné, ze sebemenší indiskrece mohou vytěžit neuvěřitelné zisky individua, která si to nezaslouží. Aby se tomu zabránilo, stal jsem se za ta léta krajně nesdílný.“

„Rozumím.“

Zatímco si Sawyer zapínal kabát, Burns se opřel těstovitou rukou o dveře: „Povězte, už někoho podezříváte?“

Agent se obrátil k Burnsovi: „Promiňte, Waltře, ale i u FBI ctíme tajemství.“

* * *

HENRY WHARTON SEDĚL ZA PSACÍM STOLEM A NERVÓZNĚ PODUPÁVAL nohou na podlahu pokrytou kobercem. Ředitel firmy Tyler & Stone je malý postavou, ale právnickými schopnostmi velikán. Částečně oplešalý a s dokonale zastřiženým šedivým knírem vypadá každým coulem jako jeden z hlavních společníků významné právnické firmy. Po pětatřiceti letech zastupování elity amerického průmyslu a obchodu Whartona nikdo tak snadno nezastraší. Ten komu se to málem podařilo, seděl proti němu.

„To je všechno, co vám řekla? Že nevěděla o manželově cestě tím letadlem?“ zeptal se Wharton.

Nathan Gamble přivřenýma očima pozoroval svoje ruce. Vzhlédl k Whartonovi. To stačilo, aby sebou zkušený právník lehce trhl.

„Na víc jsem se neptal.“

Wharton smutně potřásl hlavou: „A tak, chápu. Když jsem s ní mluvil, byla úplně zničená. Chudinka. Zčistajasna takový strašný šok. Přitom…“

Wharton zmlkl, neboť Gamble vstal a přešel k oknu za jeho psacím stolem. Studoval washingtonské panorama v dopoledním slunci.

„Napadlo mě, Henry, že bude lepší, když ji vyslechnete vy.“ Gamble položil velikánskou ruku na právníkovo útlé rameno a jemně stiskl.

Wharton rychle přikývl: „Ano, ano, chápu, co sledujete.“

Šéf Tritonu poodstoupil a čučel na četné diplomy z prestižních univerzit úhledně seřazené na stěně Whartonovy draze zařízené pracovny.

„Moc působivá sbírka. Já jsem nedokončil ani střední školu. Jestlipak to vůbec víte?“ Ohlédl se na Whartona přes rameno.

„Ne,“ zašeptal právník.

„Myslím, že jsem udělal dobře, když jsem zběhl.“ Gamble trhl rozložitými rameny.

„To je velmi skromně řečeno. Uspěl jste jedinečným způsobem,“ pospíšil si Wharton.

„Jo, začal jsem od nuly a nejspíš tak i skončím.“

„To stěží.“

Gamble věnoval okamžik tomu, že jeden z diplomů na stěně narovnal.

„Ale k věci, bylo mi to jasný. Sidney Archerová věděla, že její manžel byl v tom letadle.“

„Tvrdíte, že vám lhala? Nic ve zlém, Nathane, ale tomu nevěřím.“

Šéf Tritonu se vrátil ke křeslu. Wharton chtěl mluvit dál, ale pod jeho hypnotizujícím pohledem ztuhl. Slova se ujal Gamble: „Jason Archer pro mě pracoval na strašně důležitým úkolu. Připravoval veškerou finanční dokumentaci pro jednání s CyberComem. Ten chlap byl počítačový génius. Měl přístup ke všemu. Ke všemu!“ Gamble pomalu namířil prstem přes stůl. Wharton si nervózně mnul ruce, ale mlčel. „Henry, víte, že CyberCom musím získat – aspoň to všichni říkají.“

„Byl by to skvělý, brilantní tah,“ odvážil se poznamenat právník.

„Dejme tomu.“ Gamble vytáhl doutník a hezkou chvíli si ho zapaloval. Vyfoukl kouř směrem k Whartonovi. „Takže na jedný straně tady byl Jason Archer, co směl čmuchat ve všech mých materiálech, na druhý Sidney Archerová, která vedla tým mých právních zástupců. Přihořívá?“

Wharton tázavě povytáhl obočí: „Obávám se, že ne, já…“

„Po CyberComu touží stejně úporně jako já několik dalších společností. Zaplatí spoustu peněz, aby se jim dostala do rukou moje nabídka. Pak se do toho vloží a vyšachujou mě. Špatně snáším podrazy, zvlášť tohohle druhu. Rozumíte?“

„Ano, samozřejmě, Nathane. Ale jak…“

„Taky dobře víte, že jedna ze společností, co si brousí zuby na CyberCom, je RTG.“

„Nathane, pokud chcete naznačit…“

„A vy zastupujete i RTG.“

„Víte, že jsme to zohlednili, Nathane. Naše firma rozhodně nezastupuje RTG ve věci nabídkového řízení vůči CyberComu.“

„Philip Goldman tu přece pořád pracuje, ne? A je pravou rukou RTG, nemyslíte?“

„Ovšem. Nemohli jsme ho vyhodit. Zabývá se jinými problémy klienta, který tuto práci štědře honoruje. Philip Goldman nespolupracuje s RTG na nabídce CyberComu.“

„Určitě?“

„Rozhodně,“ rychle odpověděl Wharton.

Gamble si uhladil náprsenku košile.

„Sledujete Goldmana čtyřiadvacet hodin denně, odposloucháváte mu telefon, kontrolujete poštu a prověřujete jeho spolupracovníky?“

„Samozřejmě že ne!“

„Pak nemůžete vědět, jestli nepracuje pro RTG a proti mně!“

„Dal mi čestné slovo,“ řekl Wharton odměřeně. „A naše lidi do určité míry kontrolujeme.“

Šéf Tritonu si pohrával s elegantním prstenem na jednom z prstů. „Zrovna tak nemůžete vědět, co doopravdy provádějí vedoucí týmů, například Sidney Archerová.“

„Je to nejpevnější osobnost, jakou znám, nehledě na její pronikavý intelekt.“ Wharton se naježil.

„A přitom ani neví, že její manžel seděl v letadle do Los Angeles, kde má náhodou americké sídlo RTG. Není to zajímavá shoda okolnosti?“

„Nemůžete obviňovat Sidney kvůli manželovi.“

Gamble vyndal doutník z úst a ostentativně smetl ze saka kousek chmýří.

„Kolik si ročně fakturujete za služby pro Triton, Henry? Dvacet milionů? Čtyřicet milionů? Zjistím si přesnou částku, až se vrátím do kanceláře. Ale málo to nebude, co?“ Gamble vstal. „Projdeme si účty za poslední léta. Znáte můj styl. Kdo si myslí, že mě doběhne, mýlí se. Párkrát mi možná pustí žilou, ale já pak říznu tak hluboko, abych si tu ztrátu dvakrát vynahradil.“ Šéf Tritonu odložil doutník na právníkův psací stůl, opřel se rukama o vrchní desku a předklonil se tak, že se díval do právníkovy tváře ze čtvrt metru. „Jestli nezískám CyberCom proto, že mě vlastní lidi prodali, a až kápnu na ty, kdo to zavinili, nastane něco jako když se stará mohutná Mississippi vyleje z břehů. Bude spousta obětí, většina úplně nevinných, protože nemám čas kandidáty třídit. Rozumíte?“ Gamble hovořil tiše a klidně, přesto jako by udeřil Whartona obří pěstí.

Právník se díval do žhoucích hnědých očí šéfa Tritonu a polkl. „Rozumím, ano.“

Gamble si oblékl kabát a sebral špačka doutníku.

„Přeju hezký den, Henry. Až budete mluvit se Sidney, pozdravujte ji.“

* * *

HODINU PO POLEDNI VYJÍŽDĚLA SIDNEY ARCHEROVÁ Z PARKOVIŠTĚ motelu Boar’s Head a rychle se vrátila násilnici číslo 29. Minula starou sportovní halu, kde hekala, potila se a bušila do tenisových míčků, aby se odreagovala od poněkud monotónního studia práv. Zajela do parkovacích garáží v Corneru, oblíbené oáze studentů s četnými knihkupectvími, restauracemi a denními bary.

Vešla do jedné z kavárniček, koupila si kávu a Washington Post. Usedla k dřevěnému stolku a přelétla titulky v novinách. Málem spadla ze židle.

Výrazný rozměrný titulek zaujal na titulní stránce plochu odpovídající významu jeho obsahu. PŘEDSEDA FEDERÁLNÍ BANKOVNÍ RADY ARTHUR LIEBERMAN ZAHYNUL PŘI LETECKÉM NEŠTĚSTÍ. Vedle titulku se skvěla Liebermanova fotografie. Sidney fascinovaly jeho pronikavé oči. Rychle přečetla článek. Lieberman cestoval linkou 3223. Vydával se pravidelně každý měsíc do Los Angeles na schůzku s ředitelem Sanfranciské federální rezervní banky Charlesem Tiedmanem a nešťastný let Western Airlines patřil k těmto pravidelným cestám. Dvaašedesátiletý rozvedený Lieberman řídil Federální bankovní radu poslední čtyři roky. Článek věnoval velký prostor Liebermanově skvělé finančnické kariéře a zdůraznil, jaký respekt si získal ve světě. Oficiální zpráva o jeho smrti byla vydána až teď, protože vláda chtěla zabránit panice ve finančních kruzích. Navzdory tomu se finanční trh na celém světě rozkolísal. Článek končil informací, že zádušní mše za Liebermana se bude konat v neděli ve Washingtonu.

Na další stránce byla zpráva o vlastním leteckém neštěstí. Nepřinášela však žádné nové informace, jen to, že NTSB pokračuje ve vyšetřování. Potrvá možná víc než rok, než se svět dozví, proč se letadlo zavrtalo do kukuřičného pole ve Virginii, namísto aby přistálo na asfaltu losangeleského letiště. V úvahu se berou povětrnostní podmínky, mechanická závada, sabotáž a všechno mezi tím, ale v danou chvíli lze o příčině jen spekulovat.

Sidney dopila kávu, odložila noviny a vytáhla z kabelky mobilní telefon. Vyťukala číslo rodičů, promluvila k Amy a vyloudila z ní pár slůvek, dcerka se k telefonu chovala dosud plaše. Potom několik minut rozmlouvala s matkou a otcem. Nato vyslechla vzkazy z domácího záznamníku. Bylo jich mnoho, ale jeden předčil ostatní: Henry Wharton, ředitel firmy Tyler & Stone, jí velkoryse dal neomezené volno, aby se mohla vyrovnat s osobním neštěstím. Sidney byla přesvědčena, že jí k tomu nepostačí ani celý zbytek života. Henryho hlas zněl ustaraně, dokonce nervózně. Tušila proč. Navštívil ho Nathan Gamble.

Vyťukala známé číslo šéfovy kanceláře. Než zvedl telefon, snažila se uklidnit. Wharton umí lidi příšerně deptat nebo naopak být citlivým rádcem, podle toho, jak se kdo těší jeho přízni. Byl vždycky jedním z největších Sidneyiných zastánců. Ale teď? Když se Wharton ohlásil, zhluboka se nadechla.

„Dobrý den, Henry.“

„Sid, jak se držíte?“

„Po pravdě řečeno, jsem úplně otupělá.“

„Možná je to lepší. Pro tuhle chvíli. Dostanete se z toho. Teď vám to asi tak nepřipadá, ale dostanete. Jste silná.“

„Děkuju za útěchu, Henry. Mrzí mě, že jsem vás nechala na holičkách. S CyberComem a vůbec.“

„To nic, Sidney. Tím se netrapte.“

„Kdo to převezme?“ Chtěla se vyhnout okamžité debatě na téma Gamble.

Wharton hned neodpověděl. Posléze se tiše zeptal: „Co soudíte o Paulu Brophym, Sid?“

Otázka ji zaskočila, ale zároveň se jí příjemně ulevilo. Možná Gambleovi křivdila, že šéfa seřval.

„Mám Paula ráda, Henry.“

„Ano, ano, já vím. Je to sympatický chlapík, přínos pro firmu, vyzná se.“

„Zajímá vás, jestli může vést záležitost s CyberComem?“ zeptala se váhavě.

„Jak víte, zúčastnil se celé přípravné fáze. Teď ovšem finišujeme. Nechci pokud možno rozšiřovat okruh právníků, kteří se tím zabývají. Asi chápete proč. Není tajemství, že nazrávají problémy s Goldmanem ve věci jeho zastupování RTG. Nemůžeme si dovolit šlápnout vedle. Potřebuju důrazného šéfa týmu, který postrčí ostatní k podstatě věci. Rád bych znal váš názor na něho z tohoto zorného úhlu.“

„Můžu považovat náš rozhovor za důvěrný?“

„Za zcela důvěrný.“

Sidney promluvila věcně, vděčná za to, že se na chvíli může zabývat něčím jiným než osobní ztrátou: „Víte líp než já, Henry, že tyhle věci jsou složité jako šachová partie. Člověk musí myslet pět deset tahů dopředu. A nedostane novou šanci. Paula čeká u firmy skvělá budoucnost, ale postrádá koncepční představivost a zároveň smysl pro detail. Proto nepatří do týmu pro závěrečná jednání s CyberComem.“

„Děkuju, Sidney, myslím si přesně totéž.“

„Předpokládám, že vás můj názor neohromil, Henry. Proč jste o Paulovi uvažoval?“

„Řekněme, že projevil velký zájem, abych o něm uvažoval. Není těžké uhodnout proč – získal by vzácné pírko do klobouku.“

„Chápu.“

„Svěřím to Rogeru Egertovi.“

„To je špičkový odborník na obchodní transakce, Henry. Hodně mě naučil.“

„Velmi lichotivě se vyjadřuje o vaší práci, Sidney. ‚Perfektní po všech stránkách‘, to jsou myslím jeho slova.“ Odmlčel se a odkašlal si. „Hrozně nerad o to žádám, Sidney, věřte mi…“

„Oč jde, Henry?“

Zaslechla, že si dlouze povzdechl.

„Totiž, zakázal jsem si to, jenže jste tak zatraceně nepostradatelná.“ Znovu nastalo ticho.

„Henry, co potřebujete?“

„Nenašla byste si, prosím, chvilku, abyste promluvila s Egertem? Velmi rychle se orientuje, ale stručné zasvěcení do strategie a taktiky by pro něho bylo nedocenitelné. Jsem o tom přesvědčen. Nežádal bych o to, Sidney, kdyby to nebylo krajně důležité. Každopádně mu taky musíte sdělit kódovou kombinaci pro přístup k celému souboru.“

Sidney zakryla rukou mikrofon a povzdechla si. Henry je dobrák, ale kšeft je u něho vždycky na prvním místě.

„Ještě dneska mu zavolám, Henry.“

„Nezapomenu vám to, Sidney.“

Spojení se zhoršilo. Sidney vyšla před kavárnu, aby se příjem telefonu zlepšil. Venku jako by Whartonův hlas získal jiný odstín.

„Dneska mě navštívil Nathan Gamble.“

Sidney se zastavila a opřela se o zeď kavárny. Zavřela oči a zaskřípala zuby.

„Divím se, že čekal tak dlouho, Henry.“

„Mírně řečeno, Sid, byl dost rozrušený. Je pevně přesvědčený, že jste mu lhala.“

„Vím, nevypadá to dobře, Henry.“ Zaváhala, a pak se rozhodla pro upřímnost. „Jason se mi svěřil, že jede do Los Angeles k přijímacímu pohovoru. Zřejmě nechtěl, aby o tom v Tritonu věděli. Zapřísahal mě, abych to zachovala v tajnosti. Proto jsem to Gambleovi neřekla.“

„Jste právním zástupcem Tritonu, Sid. Nesmíte mít tajnosti před…“

„Počkejte, Henry, mluvíme o mém manželovi. Kdyby změnil zaměstnání, Triton to nepoškodí. A Jason se nezavázal, že nenastoupí u konkurence.“

„Přesto, nerad to říkám, Sidney, ale v tomto směru jste nezvolila nejlepší přístup. Gamble se přede mnou vyjádřil jednoznačně, podezřívá Jasona z krádeže výrobních a obchodních tajemství.“

„To by Jason nikdy neudělal!“

„O to teď nejde. Záleží na tom, jak věci vnímá klient. Tím, že jste Nathanu Gambleovi lhala, jste ničemu neprospěla. Umíte si představit, co by pro naši firmu znamenalo, kdyby se od nás Triton odvrátil? Nemyslete si, že by to Gamble neudělal.“ Wharton postupně zvyšoval hlas.

„Henry, když se Gamble chtěl telefonicky spojit s Jasonem, měla jsem na rozmyšlenou možná dvě vteřiny.“

„Proč jste proboha neřekla Gambleovi pravdu? Tvrdíte, že by se nic nestalo.“

„Protože za pár vteřin jsem se dověděla, že manžel zahynul!“ Chvíli oba mlčeli, ale napětí by se dalo krájet.

„Od té doby uběhl nějaký čas,“ připomněl Wharton. „Jestliže jste to nechtěla říct jemu, mohla jste se svěřit mně. Já už bych to za vás nějak vyžehlil. Věřím, že to dokážu urovnat i teď. Pokud váš manžel chtěl změnit místo, nemůže to Gamble obracet proti nám. Gamble by asi nebyl moc nadšený, kdybyste pro něho teď pracovala, Sidney. Asi je dobře, že zůstanete nějaký čas mimo. Všechno se zase spraví. Hned mu zavolám.“

Když Sidney promluvila, bylo ji sotva slyšet. Jako by se jí v jícnu sevřela velká pěst: „Nemůžete Gambleovi říct o tom přijímacím pohovoru, Henry.“

„Prosím?“

„Nesmíte to udělat.“

„Prozradíte mi proč?“

„Protože jsem zjistila, že Jason u přijímacího pohovoru u žádné jiné společnosti nebyl. Nejspíš…,“ zarazila se a potlačila vzlyk. „Nejspíš mi lhal.“

Když Wharton promluvil, zněl z jeho hlasu potlačovaný hněv: „Nechci opakovat, jaké nenapravitelné škody tahle situace může způsobit, a kdoví, jestli už nezpůsobila.“

„Henry, nevím, co se děje. Svěřila jsem se vám se vším, co jsem zjistila, není toho pochopitelně mnoho.“

„Co mám tedy Gambleovi sdělit? Čeká na odpověď.“

„Hoďte to na mě, Henry. Povězte mu, že mě nemůžete zastihnout. Že neberu telefony. A že tu věc přešetřujete a k ničemu mě nepustíte, dokud tomu nepřijdete na kloub.“

Wharton chvíli přemýšlel: „Myslím, že by to mohlo vyjít. Aspoň načas ho to uchlácholí. Vítám, že berete odpovědnost na sebe, Sidney. Vím, že vám na tom nemusí záležet, ale firma by neměla utrpět. O to mi jako šéfovi jde především.“

„Rozumím, Henry. Já se zatím vynasnažím zjistit, co se děje.“

„Myslíte, že to dokážete?“ Za daných okolností jí tuto otázku musel položit, ačkoli odpověď mohl předpokládat.

„Copak mám na vybranou, Henry?“

„Modlíme se za vás, Sidney. Zavolejte, kdybyste něco potřebovala. Firma Tyler & Stone je jedna velká rodina. Musíme se o sebe navzájem postarat.“

Sidney vypnula telefon. Whartonova slova ji hluboce ranila, ale možná měla naivní iluze. Jsou s Henrym kolegové v profesi a do jisté míry přátelé. Telefonický rozhovor jí připomněl, jak bývají profesionální a kolegiátní vztahy většinou povrchní. Pokud je člověk produktivní, nepůsobí žádné potíže, jeho hvězda stoupá, nemusí si dělat starosti. Teď, když se naráz stala osamělou matkou, musí být ve střehu, aby profesionálně nepohořela. Na tohle nesmí vedle ostatních problémů zapomínat. Vydala se po cihlovém chodníku, přešla lvy Road a zamířila k slavné univerzitní Rotundě. Prošla neméně slavnou částí univerzitního areálu zvanou Trávníky, kde bydlí studentská elita v pokojících, které se od dob Thomase Jeffersona jen málo změnily a v nichž je jediným zdrojem tepla krb. Prostá krása univerzity ji při každé návštěvě fascinovala. Teď, za jasného pozdně podzimního dne, si jí sotva všimla. Život položil Sidney spoustu otázek, nastal čas na ně hledat odpovědi. Usedla na schody Rotundy a opět vytáhla z kabelky telefon. Vyťukala číslo. Telefon dvakrát zazvonil, načež ho volaný zvedl.

„Triton Global.“

„To je Kay?“ zeptala se Sidney.

„Sid?“ Kay Vincentová byla Jasonovou sekretářkou. Buclatá padesátnice Jasona zbožňovala a několikrát jim hlídala Amy. Sidney se okamžitě zalíbila, ukázalo se, že mají stejné názory na mateřství, práci a muže.

„Jak se daří, Kay? Promiň, že jsem ti nezavolala dřív.“

„Jak se mi daří? Ach panebože, Sid, upřímnou soustrast. Hrozně mě to sebralo.“

Sidney slyšela, jak se hlas starší ženy topí v slzách.

„Já vím, Kay. Děkuju. Nikdo se toho nenadál. Poslyš…,“ hlas se jí málem zlomil, ale ovládla se. Musí zjistit některé věci, a Kay Vincentová je nejspolehlivější zdroj. „Kay, věděla jsi, že si Jason vzal pár dní volna?“

„Jistě. Říkal, že vymaluje kuchyni a opraví něco v garáži. Vykládal o tom celý týden.“

„Nezmínil se, že se chystá do Los Angeles?“

„Ne. Šokovalo mě, když jsem se dověděla, že byl v tom letadle.“

„Přišel si s tebou někdo popovídat o Jasonovi?“

„Spousta lidí. Všemi to otřáslo.“

„Co Quentin Rowe?“

„Byl tu několikrát.“ Kay se odmlčela a zeptala se: „Proč se na tohle vyptáváš, Sid?“

„Musí to zůstat mezi námi, Kay, ano?“

„Dobře.“ Zaznělo to zdráhavě.

„Myslela jsem si, že Jason letěl do Los Angeles na přijímací pohovor u jiné společnosti, to mi totiž řekl. Až potom jsem zjistila, že to nebyla pravda.“

„Propána!“

Zatímco Kay pomalu vstřebávala překvapivou novinu, Sidney si troufla položit další otázku: „Nenapadá tě, proč Jason lhal? Choval se v práci nějak divně?“ Tentokrát trvalo ticho déle. „Kay?“ Sidney se na schodech zavrtěla, chlad jí projel celým tělem. Rázně vstala.

„U nás platí přísná pravidla, co se týče informací o vnitřních záležitostech, Sid. Nechci mít potíže.“

„Chápu, Kay. Pracuju přece pro Triton jako právní zástupce.“

„I tak jsi v trochu jiné situaci.“ Telefon náhle oněměl. Sidney si už myslela, že Kay zavěsila, ale vtom se znovu ozval její hlas: „Můžeš mi zavolat večer? Nechci o tom mluvit v pracovní době. Budu doma kolem osmé. Máš ještě můj telefon domů?“

„Mám, Kay. Dík.“

Kay Vincentová zavěsila, aniž cokoli dodala.

Jason mluvil se Sidney o Tritonu zřídka, ačkoli z pověření firmy Tyler & Stone byla ve funkci právní zástupkyně zasvěcena do mnoha záležitostí. Její manžel bral etickou stránku působení v Tritonu velmi vážně. A vždycky dbal na to, aby ji nevystavoval do choulostivých situací. Aspoň dosud. Pomalu vykročila k parkovacím garážím.

Zaplatila parkovné a zamířila k autu. Náhle se ohlédla, ale muž právě mizel za rohem. Rychle se vrátila na ulici a nakoukla do boční uličky. Nikoho neviděla. Byla tam ovšem řada obchodů. Velmi snadno mohl do některého z nich zapadnout. Poprvé si všimla, že ji nějaký muž pozoruje, když seděla na schodech Rotundy. Stál za jedním z četných stromů lemujících trávník. Soustředila se na rozhovor s Kay a hned to pustila z hlavy, považovala ho za chlapíka, který ji očumuje z obvyklých důvodů. Byl aspoň sto osmdesát centimetrů vysoký, štíhlý, měl na sobě tmavý svrchník. Obličej mu zakrývaly jednak sluneční brýle, ale i vyhrnutý límec svrchníku. Hnědý klobouk skrýval vlasy, ale stačila si všimnout, že byly světlé, možná nazrzlé. Na okamžik ji napadlo, jestli se už tak obsáhlý seznam jejích problémů nerozšířil o paranoiu. Teď se tím nebude zabývat. Musí jet domů. Zítra si vyzvedne dcerku. Vzpomněla si, že se matka zmínila o zádušní mši za Jasona. Musí s ní probrat podrobnosti. Při pátrání po záhadách kolem manželova posledního dne jí zmínka o zádušní mši znovu brutálně připomněla, že Jason opravdu zemřel. Bez ohledu na to, jak a proč ji podvedl, najednou není. Rozjela se domů.

18

NA MÍSTĚ NEŠTĚSTÍ SE POD MRAKY, KTERÉ RYCHLE POKRYLY JASNĚ modrou oblohu, proháněl ledový vítr. Armáda lidí pročesávala vytyčený prostor a červenými praporky označovala trosky, takže kukuřičné pole zrudlo. U kráteru stál jeřáb, na laně se houpala tak velká klec, aby se do ní vešli dva dospělí lidé. Rameno jiného jeřábu se vznášelo přímo nad kráterem a na dno tohoto mělkého pekla se spouštěl drapák. Z jámy se vinula lana motorových navijáků, pevně přimontovaných k ložným plochám nákladních automobilů. V přípravách na vyzdvižení hlavního obsahu kráteru se sjelo mnoho těžké techniky. Nejdůležitější část, černou skříňku, dosud neobjevili.

Před žlutými zábranami, které hlídali unavení členové Národní gardy, vyrostla řada stanů. Sloužily nejrůznějším účelům, zčásti také jako depozitáře nalezených trosek a polní laboratoř. V jednom ze stanů naléval George Kaplan z termosky horkou kávu do dvou šálků. Rozhlédl se po poli. Naštěstí přestalo sněžit, sotva začalo. Nicméně bylo velmi chladno a meteorologové předpovídali další srážky. To je zlé. Sněžení všechno podstatně ztíží. Zkomplikuje i tak obtížné dohledávání trosek. Kaplan podal jeden šálek, z něhož se kouřilo, Lee Sawyerovi, který se spolu s ním rozhlížel po místě neštěstí.

„Ta palivová nádrž byl dobrý tip, Georgi. Moc té látky nebylo, ale laboratoř v ní spolehlivě odhalila kyselinu solnou. Zkoušky prokázaly, že hliníkovou slitinu stejné tloušťky prožere za dvě až čtyři hodiny. Když se kyselina zahřeje, tak dřív. Nedostala se tam náhodou, Georgi.“

„Taková všivárna,“ ulevil si Kaplan. „Jako kdyby se mechanik prošel kolem křídla a jen tak máznul palivovou nádrž kyselinou.“

„Od začátku to nepovažuju za náhodu, Georgi.“

Kaplan rozhodil omluvně rukama.

„Někdo mohl kyselinu přinést v nádobce z umělé hmoty s dávkovačem a přesně odměřit, kolik je třeba. Umělá hmota unikne detektoru na kov. Chytře vymyšleno.“ Kaplan doprovodil poslední slova znechucenou grimasou.

Chvíli se díval ke kráteru, vzápětí ožil a obrátil se k Sawyerovi. „Určení časového rozmezí působení kyseliny zjednoduší pátrání. Zkrátí seznam podezřelých na ty, kteří měli v uvedenou dobu k letadlu přístup.“

Sawyer souhlasně přikývl: „Hned jsme po téhle stopě vyrazili.“ Dopřál si několik doušků kávy.

Kaplan se zachmuřeně zadíval do dálky.

„Vážně myslíš, že někdo zničil letadlo plný lidí proto, aby oddělal jedinýho člověka?“

„Možná.“

„Pane na nebi, snad nejsem staromódní, ale když chce někdo někoho oddělat, může si na něj počíhat na ulici a vpálit mu kulku do hlavy, ne? Proč tohle?“ Kaplan ukázal rukou ke kráteru, žuchl sebou na židli, zamhouřil oči a usilovně si třel rukou levý spánek.

I Sawyer usedl do skládací židle.

„Netvrdím s jistotou, že to tak bylo, Lieberman byl ovšem v letadle jediný cestující hodný této mimořádné pozornosti.“

„Proč by někdo tak složitě zabíjel předsedu bankovní rady?“

Sawyer se zachumlal do kabátu, studený vítr se proháněl i stanem. „Jen se rozšířila informace o Liebermanově smrti, došlo na kapitálovém trhu k obrovskému pádu. Dow Jonesův index klesl skoro o tisíc dvě stě bodů, celkově o dvacet pět procent. Za dva dny. Velký třesk na burze v roce 1929 proti tomu vypadá jako škytnutí. Otřásly se i zámořské trhy.“ Sawyer se významně podíval na Kaplana. „A počkej, co nastane, až se prolákne, že se letadlo zřítilo následkem sabotáže. Že Liebermana úkladně zavraždili. Kdo ví, co se tím nastartuje.“

Kaplan vyvalil oči: „Kristepane! Kvůli jednomu chlápkovi?“

„Jak říkám, někdo zabil Supermana.“

„Pak je ale potenciálních původců spousta – cizí vlády, mezinárodní teroristické organizace, sebranka na téhle úrovni, ne?“ Kaplan zavrtěl hlavou nad tím, jak zlo čím dál víc prorůstá náš malý, společný domov.

Sawyer pokrčil rameny: „Tohle rozhodně nezosnovali kriminálníci z ulice.“

Oba muži chvíli mlčeli, opět se zahleděli na místo neštěstí. Viděli, jak se navíjí lano jeřábu, a za dvě minuty se nad jámou objevila klec se dvěma muži. Rameno jeřábu se pootočilo a jemně položilo klec na zem. Muži vylezli ven a Sawyer a Kaplan s rostoucím vzrušením pozorovali, jak se k nim oba rozběhli.

První k nim dorazil mladší z mužů, ještě ne třicetiletý blondýn s obličejem zpěváčka na kůru. V ruce svíral pytlík z umělé hmoty. Uvnitř se nacházel malý, silně ohořelý kovový předmět hranolovitého tvaru. Druhý muž se za ním valil s velkou ztrátou. Byl starší, zrudlá tvář a přerývaný dech prozradily, že sprintovat přes rozlehlé kukuřičné pole není zrovna jeho hoby.

„To je neuvěřitelný,“ skoro křičel mladší muž. „Pravý křídlo, nebo to, co z něj zbylo, se nachází nahoře, a celkem neporušený. Podle mě levá strana pohltila výbuch plné nádrže. Vypadá to, že když se špička zavrtala do země, vznikl otvor jen o málo větší než obvod trupu. Jak totiž křídla narazila na okraj jámy, zalomila se nad trup. Je to zázrak, dejte na mě.“

Kaplan převzal pytlík a přešel ke stolu: „Kde jste to našli?“

„Uvnitř křídla, hned u panelu palivové nádrže. Bylo to nad pravým motorem, ze strany k trupu. Nevím sice přesně, co to je, ale rozhodně to nepatří k letadlu.“

„Takže jste to nalezli vlevo od místa, kde se křídlo utrhlo?“ zeptal se Kaplan.

„Přesně tak, šéfe. Stačilo pár centimetrů a utrhlo by se to taky.“ Slova se ujal starší muž: „Vypadá to, že trup z větší části uchránil zbytek pravého křídla před pustošivými následky výbuchu po dopadu. Jakmile se stroj zaryl do země, půda z kráteru prakticky okamžitě uhasila oheň.“ Zarazil se a zamračeně dodal: „Ale přední část kabiny prostě není. Nic z ní nezbylo, jako by nikdy neexistovala.“

Kaplan podal pytlík Sawyerovi: „Nevíš, co to k sakru je?“

Sawyer se zachmuřil: „Ano, vím.“

19

SIDNEY ARCHEROVÁ DORAZILA DO SVÉ KANCELÁŘE A USADILA SE u psacího stolu. Ještě předtím zamkla zevnitř dveře. Bylo něco po osmé hodině, odněkud se ozývalo pobzukování faxu. Zvedla telefon a vyťukala domácí číslo Kay Vincentové.

Ohlásil se muž.

„Prosím Kay Vincentovou. Tady Sidney Archerová.“

„Okamžik.“

Sidney čekala a rozhlížela se po vlastní kanceláři. Normálně ji toto prostředí blahodárně uklidňovalo, teď se jako by vyšinulo. Diplomy na stěně patří jí, ale momentálně se nepřinutí vzpomenout si, kdy a kde je získala. Dokáže jen bezprostředně reagovat na jeden otřes za druhým. V duchu se ptala, jestli ji z telefonu zasáhne další.

„Sidney?“

„Ahoj, Kay.“ \

„Já se tak stydím – ani jsem se tě předtím nezeptala na Amy. Jak je na tom?“ \

„Teď ji mám u rodičů. Zítra si ji přivezu.“ Polkla nasucho a dodala: „Samozřejmě nic neví.“

„Odpusť, že jsem v práci nechtěla dál mluvit. Víš, jak to chodí. Hned vyskakují, když zjistí, že někdo telefonuje soukromě v pracovní době.“

„Chápu, Kay. Nevěděla jsem, s kým jiným bych si o tom promluvila.“ Nedodala Komu můžu věřit.

„Neváhej, Sid.“

Sidney se zhluboka nadechla. Půjde tedy rovnou k věci. Kdyby se podívala ke dveřím, všimla by si, že kulovitá klika se pomalu pootočila a zastavila, protože jí v tom zabránil zámek.

„Nechtěla jsi mi něco říct, Kay? Myslím o Jasonovi.“

Kay odpověděla až po citelné prodlevě: „Neumím si představit lepšího šéfa. Usilovně pracoval a taky se prosazoval. Přesto si našel čas s každým pohovořit, věnoval se lidem.“ Kay se zarazila, snad aby si utřídila myšlenky, než bude pokračovat, domnívala se Sidney. Když stále nic neříkala, Sidney ji postrčila otázkou: „Změnil se? Choval se jinak?“

„Ano.“ Kay vyhrkla odpověď tak rychle, že ji Sidney málem nepostřehla.

„Jak?“

„No, vlastně ve spoustě drobností. Především si objednal na dveře zámek.“

„Zámek na dveřích kanceláře není nic neobvyklého, Kay. Já ho mám taky.“ Sidney se podívala ke dveřím kanceláře. Kulovitá klika se nehýbala.

„Já vím, Sid. Jenže Jason už na dveřích zámek měl.“

„Tomu nerozumím, Kay. Jestli už zámek měl, proč si objednával další?“

„Měl na dveřích ten nejobyčejnější zámek. Takový, jaký asi máš ty.“

Sidney se znovu podívala ke dveřím.

„Ano. Dveře všech kanceláří se zamykají v podstatě stejně, ne?“

„Časy se mění, Sid. Jason si pořídil elektronický zámek, co se odmyká chytrou kartičkou.“

„Chytrou kartičkou?“

„No kartou z umělý hmoty s mikročipem. Já sice nevím, jak to funguje, ale potřebuješ to, aby ses dostala do naší budovy a mimo jiné taky tam, kam je omezený vstup.“

Sidney hrábla do kabelky a vytáhla kartu, kterou našla doma v Jasonově psacím stole.

„Má takové zámky na dveřích v Tritonu i někdo jiný?“

„Asi pět lidí. Většinou šéfů přes finance.“

„Nezmínil se Jason, proč si objednal bezpečnostní zámek?“

„Ptala jsem se ho, protože mě napadlo, že sem někdo vnikl bez našeho vědomí. Ale Jason odpověděl, že vlastně povýšil, pověřili ho dalšími úkoly a mívá v kanceláři materiály, které se musí líp zabezpečit.“

Ztuhlá sezením Sidney vstala a začala přecházet po místnosti. Vyhlédla oknem do tmy. Naproti přes ulici zářila světla nové exkluzivní restaurace Spencer’s. Proud taxíků a limuzín vykládal elegantně oděné skupinky, které se nesly dovnitř, aby si užily dobrého jídla a pití a prohýřily noc. Sidney stáhla žaluzie. Vydechla, posadila se na komodu, vyklouzla z lodiček a nepřítomně si třela otlačená, unavená chodidla.

„Proč Jason to povýšení tajil?“

„Nevím. Povýšil vlastně už potřetí. V samotném povýšení to nebylo. Copak se s takovými věcmi dělají tajnosti?“

Sidney chvíli přemýšlela. Nechápala, proč se Jason o žádném povýšení nezmínil.

„Neprozradil ti, kdo ho pověřil dalšími úkoly?“

„Ne. A já jsem nechtěla vyzvídat.“

„Řekla jsi někomu, co ti Jason svěřil?“

„Nikomu,“ odpověděla Kay pevně.

Sidney neměla důvod jí nevěřit. Potřásla hlavou.

„Co tě ještě zarazilo?“

„No, Jason byl v poslední době uzavřenější. Taky se často omlouval z porad a podobně. Přinejmenším poslední měsíc.“ Sidney si přestala třít chodidla.

„Nepřiznal Jason, že oťukával situaci u jiné společnosti?“

„Ne.“ Sidney ze sluchátka přímo cítila, jak Kay energicky zavrtěla hlavou.

„Nezeptala ses Jasona, jestli ho něco netrápí?“

„Jednou, ale nijak na to nereagoval. Choval se přátelsky, ale byl to přece jen můj šéf. Netlačila jsem na něj.“

„Chápu, Kay.“ Sidney se svezla z komody a obula si lodičky. Všimla si, že se pod dveřmi sune stín a zastavil se. Vyčkala pár vteřin, ale stín se nepohnul. Přepnula si hovor na přenosný telefon. Napadla ji další otázka: „Dostal se někdo do Jasonovy kanceláře?“

„Ty myslíš…“ Kayino váhání přinutilo Sidney ptát se dál.

„Pronikl tam přes všechna ta bezpečnostní opatření na dveřích?“

„V tom je právě ten problém, Sid. Nikdo neznal kód a neměl Jasonovu kartu. Dveře jsou možná osm centimetrů tlusté a zasazené v ocelovém rámu. Pan Gamble ani pan Rowe tady tenhle týden nebyli a nikdo kloudně nevěděl co dělat.“

„Takže v Jasonově kanceláři nebyl od té doby… co se to stalo, nikdo?“ Sidney se dívala na chytrou kartu.

„Nikdo. Dneska navečer se u mě stavil pan Rowe. Zařídil, aby firma, co ten zámek instalovala, zítra dveře otevřela.“

„Kdo tam ještě obcházel?“

Sidney slyšela, jak Kay vydechla.

„Dostavil se nějaký člověk ze SecurTechu.“

„Ze SecurTechu?“ Sidney si přehodila sluchátko k druhému uchu a nepřestávala pozorovat stín. Sunula se pomalu ke dveřím. Z vetřelce si tolik nedělala. V budově ještě pracuje spousta lidí. „To je poradenská firma Tritonu pro otázky bezpečnosti?“

„Ano. Zajímalo mě, proč ho volali. Dostalo se mi odpovědi, že je to normální postup, když se něco takového stane.“

Sidney se nacházela vpravo od dveří, volnou ruku natahovala ke klice.

„Mám u sebe v kanceláři pár Jasonových věcí, Sidney. Fotografie, jeho svetr, co mi nedávno půjčil, nějaké knihy. Snažil se vzbudit můj zájem o literaturu osmnáctého a devatenáctého století, ale asi na to nejsem.“

„Pokoušel se o totéž u Amy, dokud jsem ho neupozornila, že by ji měl nejdřív naučit abecedu, aby se mohla ponořit do Voltaira.“

Obě ženy se rozesmály, v tak hrozné situaci se jim aspoň na chvíli ulevilo.

„Přijď si pro ty věci, kdy chceš.“

„Přijdu, Kay, můžeme spolu poobědvat… a víc si popovídat.“

„To bych ráda. Strašně ráda.“

„Moc děkuju za informace, Kay. Ohromně jsi mi pomohla.“

„Jason mi přirostl k srdci. Byl to hodný, slušný člověk.“

Sidney cítila, jak se jí derou slzy do očí, ale když se podívala na stín pod dveřmi, zatvrdila se.

„Ano, byl.“ Zaznělo to s neodvratnou konečností.

„Sid, kdybys něco potřebovala, myslím cokoli, ozvi se, slyšíš?“

Sidney se usmála: „Děkuju, Kay. Třeba tě vezmu za slovo.“ Sotva odložila telefon, otevřela trhnutím dveře dokořán.

Philip Goldman se netvářil nijak provinile. Klidně stál a hleděl na ni, ona zase na jeho mírnou pleš, výraznou tvář, vypoulené oči, útlá zakulacená ramena a počínající bříško. Jeho šaty vypadaly a opravdu byly velmi drahé. Sidney v lodičkách ho převyšovala o pět centimetrů.

„Šel jsem kolem a všiml jsem si světla, Sidney. Netušil jsem, že jste tady.“

„Vítejte, Philipe!“ Sidney si ho zblízka prohlížela. Goldman je ve vnitrofiremní hierarchii u Tylera a Stonea dvojka hned po Henrym Whartonovi. Získal klienty klíčového významu a cele se soustředí na vlastní profesionální kariéru.

„Překvapuje mě, že jste tady, to přiznávám, Sidney.“

„Domů mě to teď zrovna moc netáhne, Philipe.“

Rozvážně přikývl: „Ano, ano, úplně vás chápu.“ Podíval se jí přes rameno na přenosný telefon odložený na poličce jedné z knihoven. „Hovořila jste s někým?“

„Jen soukromě. Musím teď zařizovat spoustu věcí.“

„Samozřejmě. Smrt je sama o sobě hrozná. A náhlá smrt ještě horší.“ Dál na ni soustředěně hleděl.

Sidney cítila, že se červená. Odvrátila se, sáhla po tašce na pohovce a vzala si kabát ze stěny za dveřmi, částečně je přitom přivřela proti Goldmanovi, který uskočil, aby ho nepraštily.

Oblékla si kabát a natáhla ruku k vypínači.

„Mám schůzku a asi na ni přijdu pozdě.“

Goldman couvl do chodby. Sidney zavřela dveře a okázale je zamkla.

„Moc se to nehodí, Sidney, ale rád bych vám poblahopřál k tomu, kam jste dotáhla tu transakci s CyberComem.“

Trhla hlavou: „My dva bychom se na to téma rozhodně neměli bavit, Philipe.“

„Ano, Sidney,“ připustil. „Ale čtu pořád Wall Street Journal a několikrát se tam o vás zmínili. Nathana Gamblea to jistě moc potěšilo.“

„Děkuju, Philipe.“ Otočila se zpříma proti němu. „Musím už jít.“

„Ozvěte se, kdybych pro vás mohl něco udělat.“

Sidney přikývla a prošla kolem něho. Rychle kráčela chodbou a zmizela za rohem.

Goldman popoběhl a ještě Sidney zahlédl, jak nastupuje do výtahu. Pak se ležérně vrátil k Sidneyině kanceláři. Rozhlédl se na obě strany, vytáhl klíč, vložil ho do zámku, odemkl a vstoupil dovnitř. Dveře za ním zapadly a nastalo ticho.

20

SIDNEY ZAJELA NA OBROVSKÉ PARKOVIŠTĚ TRITONU A VYSTOUPILA. Zapnula si kabát proti mrazivému větru, ověřila si ještě jednou, jestli je karta z umělé hmoty v kabelce, a vydala se co nejklidněji ke čtrnáctipatrové budově, světovému sídlu Tritonu. Představila se do mikrofonu vedle hlavního vchodu. Videokamera umístěná nad dveřmi jí mířila přímo na hlavu. Vstupní kóje vedle mikrofonu se náhle otevřela a dostalo se jí pokynu, aby vložila palec do snímače otisků prstů, který se vysunul ze stěny. Bezpečnostní opatření Tritonu po pracovní době si zřejmě nezadají se zajištěním budovy CIA, pomyslela si. Skleněné a chromované dveře se nehlučně otevřely.

Vstoupila do haly s umělým vodopádem, vysokým atriem a takovou spoustou leštěného mramoru, že někde jistě vytěžili do posledního kousku dost velký lom. Když šla k výtahu, automaticky se jí nasvěcovala cesta. Obklopila ji příjemná hudba, a jakmile se přiblížila k výtahu, jeho dveře se otevřely. Hlavní stan Tritonu plně těžil z nesmírné technické vyspělosti společnosti.

Dojela výtahem do sedmého patra a vystoupila.

Člen bezpečnostní služby vstal, přešel k ní a stiskl jí ruku. Z očí mu hleděla bolest.

„Buďte zdráv, Charlie!“

„Sidney, madam, upřímnou soustrast.“

„Děkuju, Charlie.“

Charlie zavrtěl hlavou: „Mířil nahoru. Dřel tu ze všech nejvíc. Mnohokrát jsme tu byli v celý budově jen my dva. Nosíval mi kafe a něco menšího z automatů. Sám od sebe, o nic jsem ho nežádal. Nechoval se jako zdejší hlavouni, co si myslí, že jsou něco víc než vy.“

„Máte pravdu, takový Jason nebyl.“

„Ne, madam, rozhodně ne. Tak co byste ráda? Potřebujete něco? Starýmu Charliemu stačí naznačit.“

„Našla bych tu ještě Kay Vincentovou?“

Charlie na ni vyvalil oči: „Kay? To sotva. Nastoupil jsem do služby v devět. Obyčejně odchází kolem sedmý… Já jsem ji odcházet neviděl. Mrknu se na to.“

Charlie přešel k ovládacímu pultu. Pouzdro s revolverem mu v chůzi plácalo do boku a klíče na opasku chřestily. Nasadil si sluchátka a stiskl tlačítko na pultu. Po několika vteřinách zavrtěl hlavou. „Zbyla tu po ní jen její hlasová schránka, Sidney.“

„Ach! Totiž, má nějaké věci… Jasonovy věci, chtěla jsem si je vyzvednout.“ Sidney se zadívala do země, naoko neschopná dostat ze sebe další slova.

Charlie došel až k ní. Dotkl se její paže.

„Nejspíš je má u sebe ve stole.“

Sidney k němu vzhlédla: „Pravděpodobně, taky si myslím.“

Charlie zaváhal. Věděl, že by se provinil proti předpisům. Ale předpisy se nesmí chápat dogmaticky. Vrátil se k ovládacímu pultu, zmáčkl několik tlačítek a Sidney sledovala, jak červené světlo u dveří do chodby vedoucí ke kancelářím vystřídalo zelené. Charlie přistoupil ke dveřím a klíči ze svazku na opasku odemkl.

„Víte, jak tady vyvádějí kvůli bezpečnosti, ale tohle je kapánek jiná situace. Nikdo se sem nevrátí. Obvykle tady cvrkají až do deseti, jenže začíná víkend a blíží se svátky. Půjdu na obchůzku do třetího patra. Víte, kde sedí, ne?“

„Ano, Charlie. Opravdu moc děkuju.“

Znovu jí stiskl paži: „Jak jsem řekl, váš manžel byl prima chlap.“

Sidney vykročila tlumeně nasvícenou chodbou. Kayina prosklená kancelář se nacházela v půli cesty, Jasonova vpravo za ní. Sidney se v chodbě obezřetně rozhlédla, všude byl klid. Odbočila k setmělé Kayině kanceláři. Vedle židle za psacím stolem byla krabice, v ní svetr a zarámované fotografie. Sáhla dovnitř a vytáhla v kůži vázanou knihu se zlatou ořízkou. David Copperfield. Jedna z Jasonových nejoblíbenějších. Dala věci zpátky do krabice a odložila ji k židli.

Znovu se rozhlédla. Na chodbě nikdo. Charlie sice řekl, že všichni odešli, ale ohledně Kay si nebyl jistý. Uspokojená, že je aspoň prozatím sama, přešla ke dveřím manželovy kanceláře. Její naděje poklesly, když spatřila číslicovou klávesnici. O té se jí Kay nezmínila. Chvíli uvažovala, vytáhla z kapsy kartu, ještě jednou se rozhlédla a zastrčila ji do štěrbiny. Na klávesnici se rozsvítil rámeček a v něm se objevil nápis PŘIPRAVEN. Rychle zapřemýšlela, vyťukala několik čísel, ale nápis se nezměnil. Padl na ni pocit marnosti. Netušila ani, kolik čísel má vyťukat, natož jaká. Neúspěšně vyzkoušela několik kombinací.

Už se téměř vzdala, když si v rohu číselné klávesnice všimla malé digitální obrazovky. Zřejmě to byla časomíra a právě se dopočítala osmi vteřin. Světlo na klávesnici se zbarvovalo čím dál víc do červena.

„Hernajs,“ zasyčela Sidney. Hrozí poplach! Časomíra ukazovala pět vteřin. Ztuhla. Hlavou jí bleskly důsledky toho, až se zjistí, že se pokusila proniknout do manželovy kanceláře. Dopadla by naprosto katastrofálně. S očima přikovanýma k časomíře, která dospěla ke třem vteřinám, náhle procitla z netečnosti. V mozku jí bleskla ještě jedna možná číselná kombinace. Tiše ševelila rty modlitbu a tiskla tlačítka s číslicemi 1-6-6. Poslední číslici vyťukala v okamžiku, kdy se časomíra dopracovala k nule. Zadržela dech v očekávání, že vypukne poplach.

Poplašné světlo zhaslo a zámek ve dveřích s cvaknutím povolil. Opřela se o stěnu a pomalu se jí vracel pravidelný dech. 16. června se narodila Amy. V Tritonu platila zásada, že se jako heslo nesmějí používat osobní data, snadno se totiž uhodnou. Sidney to dokazovalo, že otec na svoji malou holčičku nikdy nepřestal myslet.

Vyňala kartu ze štěrbiny. Než uchopila kliku, vytáhla z kabelky kapesník a omotala si ho kolem ruky, aby nezanechala otisky prstů.

To, že si počínala jako vetřelec, ji mobilizovalo a zároveň děsilo. Puls jí bušil v uších. Vstoupila do kanceláře a rychle za sebou zavřela.

Sidney se neodvážila rozsvítit, byla však připravená. Z kabelky vytáhla malou, ale silnou baterku. Než ji použila, přesvědčila se, zda jsou žaluzie stažené a úplně uzavřené. Úzký paprsek se vydal po kanceláři. Byla tu několikrát, zastavila se pro Jasona na oběd, ale v kanceláři se nezdržela nikdy dlouho. Obvykle se tu za zavřenými dveřmi stačili tak akorát políbit. Zamířila kužel světla na knihovničky s technickou literaturou, která daleko přesahovala meze jejího chápání. Technokraté opravdu vládnou světu, zapřemítala, byť jen proto, že dovedou spravit čím dál složitější věci, když se pokazí.

Světlo dopadlo na počítač. Rychle k němu přistoupila. Byl vypnutý a přídavná číslicová klávesnice ji varovala, aby nepokoušela štěstí a nesnažila se ho zapnout. Byla by beznadějně ztracená, i kdyby se jí ho podařilo oživit, protože nevěděla, co vlastně hledá a kde by to mohlo být. Nestálo to za riziko. Všimla si mikrofonu připevněného k monitoru. Většina zásuvek psacího stolu byla zamčená. V těch odemčených nenašla nic zajímavého.

V příkrém kontrastu s její kanceláří nevisely na manželově pracovišti po stěnách diplomy a žádné osobní upomínky. Oči jí zazářily, když uviděla, že jejich společná rodinná fotografie zaujímá čelné místo na jeho psacím stole. Těkala zrakem po kanceláři a najednou si uvědomila, že podstupuje ohromné riziko pro nic. Prudce se otočila, protože se odkudsi poblíž kanceláře náhle ozval hluk. Narazila přitom baterkou do mikrofonu a k její hrůze se štíhlý držák v půli nalomil. Stála naprosto tiše, naslouchala, jestli se hluk nebude opakovat. Konečně po chvilce ryzího děsu věnovala pozornost mikrofonu. Několik minut se marně pokoušela vrátit ho do původní polohy. Nezbylo jí než to vzdát. Otřela z něj otisky prstů, přešla ke dveřím a zhasla baterku. Znovu s kapesníkem omotaným kolem ruky otevřela dveře, chvíli naslouchala a pak vyšla z kanceláře.

Když míjela Kayin psací stůl, uslyšela blížící se kroky. Na okamžik si pomyslela, že je to Charlie, ale neozývalo se chrastění klíčů na jeho opasku. Natáčela hlavu, aby zjistila, odkud se kroky blíží. Osoba zjevně přichází chodbou od kanceláří. Sidney vklouzla za Kayin psací stůl a klekla si. Snažila se dýchat co nejklidněji a čekala, zatímco kroky zazněly v bezprostřední blízkosti. A pak se náhle zastavily. Uběhla minuta a neozvaly se. Nato Sidney zaslechla cvakání, jako by někdo s něčím v omezeném rozsahu otáčel.

Nedokázala se udržet a opatrně vykoukla zpoza Kayina stolu. Muž byl necelé dva metry od ní. Pomalu otáčel sem tam klikou na dveřích Jasonovy kanceláře. Potom vytáhl z kapsičky košile kartu a přiložil ji ke štěrbině. Zaváhal nad číselnou klávesnicí, nejspíš se rozhodoval, má-li zkusit štěstí. Ale ztratil odvahu, zastrčil kartu zpět a otočil se.

Quentin Rowe se netvářil spokojeně. Odešel chodbou, kudy přišel.

Sidney vyklouzla ze skrýše a vydala se opačným směrem. Šla rychle, a když zahýbala za roh, narazila kabelkou do stěny. Zvuk, byť ne hlasitý, se nesl tichými chodbami ozvěnou jako výbuch. Sevřelo se jí hrdlo a přestala dýchat, neboť zaslechla, jak se vzdalující kroky zastavily, a vzápětí se ozval dusot. Quentin Rowe se k ní přibližoval. Rozběhla se co nejrychleji chodbou, prolétla vstupními dveřmi ke kancelářím a rázem se ocitla v hale tváří v tvář Charliemu, který na ni znepokojeně hleděl.

„Copak, Sidney? Jste bílá jako stěna.“

Kroky se blížily. Sidney přiložila prst ke rtům, ukázala ke dveřím a pokynula Charliemu, aby se vrátil za přepážku. Ten okamžitě pochopil souvislost mezi kroky a jejím gestem a rychle provedl, co žádala. Sidney přeběhla ke dveřím do umýváren na pravé straně haly. Otevřela kabelku a stanula ve dveřích dámské toalety. Jednou rukou je přidržovala pootevřené a pozorovala vstup do haly. Jakmile se v něm objevil Rowe, Sidney předstírala, že vychází z toalety a něco hledá v kabelce. Když vzhlédla, díval se jí Rowe přímo do obličeje. Vstupní dveře do přísně střežené části budovy za sebou nezavřel.

„Quentine?“ vydechla tak překvapeně, jak jen dokázala.

Rowe s podezřením ve tváři přenesl pohled ze Sidney na Charlieho.

„Co tu děláte?“ Nesnažil se zakrýt nelibost.

„Přišla jsem navštívit Kay. Předtím jsme se domluvily. Měla u sebe nějaké Jasonovy věci. Osobní drobnosti, chtěla mi je předat.“

„Nic nesmí opustit budovu bez povolení,“ skoro vyštěkl Rowe. „Rozhodně nic, co patřilo Jasonovi.“

Zadívala se mu zpříma do očí: „Já vím, Quentine.“

Její slova ho překvapila.

Pohlédla na Charlieho, který si Rowea nepříliš přátelsky měřil. „Charlie mě o tom informoval, i když ne tak neomaleně jako vy. A taky mě do přísně střežené části budovy nepustil, protože všichni víme, že je to proti bezpečnostním předpisům společnosti.“

„Omlouvám se, že jsem se na vás utrhl. V poslední době se toho na mě nahrnulo trochu moc.“

V Charlieho tónu se mísil hněv s nedůvěrou: „A na ni ne? Proboha, právě ztratila manžela!“

Než se Rowe zmohl na slovo, zasáhla Sidney: „Tuhle záležitost jsme s Quentinem probrali už dřív, Charlie. Viďte, Quentine?“

Rowea jako by její raněný pohled dojal. Rozhodl se změnit téma: „Zdálo se mi, že slyším hluk.“ V jeho hlase zaznělo opět obvinění.

Sidney pohotově zareagovala: „My taky. Než jsem vešla na toaletu, Charlie to šel zkontrolovat. Asi slyšel vás a vy jeho. Myslel si, že v budově už nikdo není. Ale vy jste neodešel.“ I v jejím hlase zaznělo obvinění.

Rowe se naježil: „Jsem ředitelem téhle společnosti. Můžu tady být v kteroukoli denní i noční hodinu, a nikomu do toho nic není.“

Sidney ho přinutila, aby uhnul očima.

„Samozřejmě. Předpokládala bych však, že se budete zabývat pracovními záležitostmi, a ne cizími osobními starostmi, zvlášť takhle pozdě. To vám říkám jako váš právní zástupce, Quentine.“ Za normálních okolností by si tohle vůči klientovi v tak vysokém postavení nedovolila.

„Přirozeně tu pracuju pro společnost,“ prskal Rowe. „Uvědomte si…“ Náhle se zarazil, neboť Sidney přešla k Charliemu a podala mu ruku.

„Moc děkuju, Charlie. Předpis je předpis, chápu.“ Rowe si nevšiml, jak na staršího strážného spiklenecky mrkla. Charlie se na ni vděčně usmál.

„Dobrou noc, Sidney,“ řekl Rowe, když odcházela.

Sidney mu neodpověděla, ani se na něho nepodívala. Jen zmizela ve výtahu, Rowe vztekle pohlédl na Charlieho, který vstal a zamířil ke vstupním dveřím.

„Kam jdete?“ zeptal se.

Charlie zachoval klid.

„Na obchůzku. Mám to v povinnostech,“ řekl a uklonil se menšímu muži. Došel ke dveřím a ohlédl se. „Eh, aby příště nenastal zmatek, brnkněte mi, když se tu zdržíte.“ Sáhl k pouzdru s revolverem. „Nerad bych, aby došlo k nějaký nešťastný události, víte?“ Rowe při pohledu na zbraň zbledl. „Kdybyste zaslechl ještě nějaký hluk, nahlašte mi to, pane Rowe, jo?“ Jen se Charlie odvrátil, obličej se mu rozšířil úsměvem.

Rowe ještě chvíli postál a soustředěně přemýšlel. Pak se otočil a vykročil ke kancelářím.

21

LEE SAWYER POZOROVAL KOMPLEX DVOUPATROVÝCH BUDOV s luxusními byty, nacházející se asi osm kilometrů od Dullesova mezinárodního letiště. Jeho obyvatelé mohou využívat dokonale vybaveného fitness centra, krytého bazénu olympijských parametrů včetně lázní s podvodními masážemi a velkého společenského sálu. Bydlí tu většinou mladí svobodní intelektuálové, kteří vstávají časně ráno a vydávají se na zdlouhavou cestu do centra v ranní dopravní špičce. Parkoviště zaplňují ordinérní beemery, ale i saaby a tu a tam porsche.

Sawyera zajímala jediná osoba z této komunity. Žádný mladý právník, marketingový specialista nebo držitel jiného diplomu z prestižní univerzity. Sawyer řekl několik slov do vysílačky. V autě s ním seděli ještě tři agenti. Po areálu bylo rozmístěno dalších pět týmů agentů FBI. Elitní zvláštní jednotka FBI pro záchranu rukojmích s muži v černém čekala ve skrytu na Sawyerův rozkaz. Federální ramena zákona jistil snad celý prapor místních strážníků. Kolem očumovala spousta nevinných lidí a Sawyera sužovala starost, aby nikdo nepřišel k úrazu, leda ten, který podle něho zavraždil téměř dvě stě lidí.

Sawyer naplánoval útok přesně podle učebnice FBI: Přiblížit se k nic netušícímu živému cíli s obrovskými silami, bleskově rozvinout zdrcující akci a mít situaci zcela pod kontrolou, takže jakýkoli odpor by byl zbytečný. Dokonale kontrolovat situaci znamená dosáhnout žádoucího výsledku. Tolik teorie.

Každý agent byl vyzbrojen poloautomatickou pistolí ráže 9 mm a několika zásobníky s ostrou municí. Jeden muž v každém týmu měl poloautomatickou brokovnici Franchi Law-12, další samopal Colt. Členové jednotky pro záchranu rukojmích šli do akce s velkorážními automatickými zbraněmi, většinou s laserovým zaměřovačem.

Sawyer zavelel k zahájení operace a týmy se daly do pohybu. Ani ne za minutu dorazili příslušníci zvláštní jednotky ke dveřím bytu číslo 321. Dva týmy kryly jedinou únikovou cestu, dvě zadní okna bytu s výhledem na krytý bazén. Odstřelovači už zaujali postavení, laserové zaměřovače se vpíjely do dvojice oken. Členové zvláštní jednotky chvíli za dveřmi bytu číslo 321 pozorně naslouchali, načež vtrhli dovnitř. Střelba nenarušila noční klid. Do minuty dostal Sawyer hlášení, že akce skončila. Se svými muži se hnal po schodech domu.

Čekal na něj velitel zvláštní jednotky pro záchranu rukojmích.

„Ptáček uletěl?“ zeptal se Sawyer.

Velitel zavrtěl hlavou: „Nejspíš chtěl. Jenže někdo nás předešel.“ Pokynul k malé ložnici v zadní části bytu.

Sawyer tam rychle vstoupil. Ihned se roztřásl a stáhl k sobě lopatky, uvnitř bylo jako v mrazničce. Hlavní světlo v ložnici svítilo. Tři příslušníci zvláštní jednotky se dívali do uličky mezi postelí a stěnou. Sawyer sledoval směr jejich pohledu a dolehla na něho malomyslnost.

Muž ležel tváří dolů. Byly zřetelně vidět četné průstřely zad a hlavy, stejně tak zbraň a dvanáct nábojnic na podlaze. S pomocí dvou členů zvláštní jednotky Sawyer opatrně převalil mrtvolu na bok, po chvilce ji vrátili přesně do polohy, v jaké se nacházela předtím.

Sawyer vstal a zavrtěl hlavou.

„Zavolejte na kriminálku, ať sem pošlou soudního lékaře. Technici z laborky tu měli být už včera,“ vyštěkl do vysílačky.

Podíval se na mrtvolu. No aspoň už neprovede další sabotáže na leteckých linkách. Ani plný zásobník vystřílený do jeho těla není zdaleka dostatečný trest za to, co spáchal. Jenže mrtvý muž nepromluví. Sawyer vyšel z ložnice, vysílačku svíral v ruce. V opuštěné předsíni si všiml, že klimatizace je zapnuta na plný výkon. Teplota v bytě klesla pod bod mrazu. Rychle si zapsal přesnou teplotu a špičkou tužky, aby nepoškodil případné otisky prstů, přepnul na topení. Nechtěl, aby jeho lidé při vyšetřování na místě činu zmrzli. V momentální depresi se opřel o stěnu. Věděl, že šance na dopadení podezřelého v bytě je nepatrná, ale jeho zavraždění svědčí o tom, že někdo je o pár kroků před FBI. Došlo někde k úniku informací, nebo je tato vražda součástí mistrovského plánu? Sawyer si úpěnlivě přál, aby ten náskok snížili.

Sevřel v ruce vysílačku a vrátil se do ložnice.

22

SIDNEY OPUSTILA BUDOVU TRITONU A KRÁČELA PŘES PARKOVIŠTĚ. Byla tak zamyšlená, že si nevšimla dlouhé černé limuzíny, dokud houpavě nezastavila přímo před ní. Zadní dveře se otevřely a vystoupil Richard Lucas. Měl na sobě konzervativní tmavomodrý jednořadový oblek. Jeho obličeji dominoval mopslí nos a pár malých oček posazených příliš blízko sebe. Šířkou ramen a všudypřítomně vybouleným sakem působil fyzicky impozantně.

„Pan Gamble by se s vámi rád setkal,“ pronesl věcně. Přidržel jí dveře a Sidney zahlédla pistoli v podpažním pouzdře. Ztuhla, ztěžka polkla a v očích se jí zablesklo: „Momentálně mi to nevyhovuje, mám jiný program.“

Lucas pokrčil rameny: „Jak račte. Pan Gamble považoval za nejlepší promluvit si přímo s vámi. Aby vyslechl vaši verzi událostí, dřív než se rozhodne jednat. Domnívá se, že čím dřív se schůzka uskuteční, tím líp pro všechny strany.“

Sidney se zhluboka nadechla a podívala se na černou limuzínu s tónovanými, zvenčí neprůhlednými skly.

„Kde se má schůzka konat?“

„V domě pana Gamblea v Middleburgu.“ Podíval se na hodinky. „Předpokládá se, že přijedeme za pětatřicet minut. Po schůzce vás samozřejmě odvezeme zpátky k vašemu autu.“

Sidney si ho ostře měřila: „Myslíte, že mám na vybranou?“

„Člověk má vždycky na vybranou, paní Archerová.“

Sidney si přitáhla kabát a nastoupila. Lucas usedl naproti ní. Na nic se nevyptávala a on se o konverzaci nepokoušel. Ale nespouštěl z ní oči.

* * *

SIDNEY SI MLHAVĚ UVĚDOMOVALA, ŽE VSTOUPILA DO OBROVSKÉHO domu uprostřed pečlivě upraveného parku lemovaného stromořadím. Dostaneš se z toho, říkala si. Výslech může mít oboustranný efekt. Jestliže od ní Gamble žádá odpovědi, vynasnaží se, aby něco dostala i z něho. Následovala Lucase hlavním vchodem s dvojími dveřmi do impozantní haly a odtud do rozlehlé komnaty obložené leštěným mahagonem a vybavené pohodlným sedacím nábytkem. Stěny pokrývaly portrétní olejomalby energických mužů. V krbu hořel oheň. Na stole v rohu bylo prostřeno k večeři pro dva. Ačkoli neměla chuť k jídlu, vůně linoucí se zpod stříbrných poklopů ji pokoušela. Uprostřed tabule se chladila láhev vína. Dveře se za ní s cvaknutím zavřely. Otočila se a potvrdila si, že se ve skutečnosti zamkly. Zaslechla, že se za ní cosi pohnulo, a rychle se otočila.

Nathan Gamble v rozhalence a pohodlných kalhotách obešel židli s vysokým opěradlem obrácenou ke vzdálenější stěně. Jeho pronikavý pohled ji přinutil přitáhnout si kabát k tělu. Pokynul k tabuli: „Nemáte hlad?“

„Ne, děkuju.“

„Kdybyste si to rozmyslela, je tu spousta jídla. Dovolíte doufám, abych se najedl.“

„Jste doma.“

Gamble se posadil ke stolu a servíroval si na talíř. Pak viděla, že nalévá dvě sklenice vína.

„Když jsem tenhle dům kupoval, objevil jsem tu vinný sklep a v něm dva tisíce zaprášených láhví. Nerozumím vínu ani za mák, ale moji lidé říkají, že je to prvotřídní sbírka, nemíním ji ovšem zachovat. Tam, odkud pocházím, se sbírají známky. Rozhodně se napijte.“ Podal jí sklenici.

„Já opravdu ne…“

„Hrozně nerad piju sám. Připadám si pak jako sobecký požitkář. Mimochodem, v letadle vám alkohol trochu pomohl, ne?“

Po chvíli přikývla, svlékla si kabát a chopila se nabízené skleničky. V místnosti bylo konejšivě teplo, ale zůstávala ve střehu. V blízkosti aktivních sopek a lidí jako Nathan Gamble je třeba být neustále v pohotovosti. Usedla ke stolu a sledovala, jak se pustil do jídla. „Opravdu si neposloužíte?“

Pozvedla sklenici: „Tohle mi stačí, děkuju.“

Pokrčil rameny, upil vína a ukrojil si pořádný kus pečeně.

„Tuhle jsem mluvil s Henrym Whartonem. Je to sympatický chlapík, stará se o svoje lidi. Toho si na zaměstnavateli cením. Taky se starám o lidi.“ S chutí se zakousl do masa.

„Henry mi byl tím nejlepším učitelem.“

„To je zajímavý. Já žádnýho učitele neměl, když jsem šel nahoru. Musí to být příjemný,“ uchechtl se.

Sidney se rozhlédla po vkusně zařízené komnatě.

„Zdá se, že vás to nijak nepoškodilo.“

Gamble zvedl sklenici s vínem, přiťukl si s její a pokračoval v jídle.

„Vážně nebudete? Zdá se mi, že jste od posledně zhubla.“

„Takhle je to lepší. Děkuju.“ Pohodila hlavou a nepřestávala ho pozorně sledovat. Snažila se udržet nervy na uzdě. Očekávala ten nevyhnutelný okamžik, kdy nezávazná konverzace naráz skončí. Raději by přešla rovnou k věci. Šéf Tritonu si s ní jen pohrává. Viděla mnohokrát, jak dělá totéž s jinými lidmi.

Gamble si dopřál další sklenici vína a bez ohledu na Sidneyiny protesty nalil i jí. Po dvaceti minutách jalového rozhovoru si utřel ubrouskem ústa, vstal a převedl Sidney k obrovské kožené pohovce u krbu. Posadila se, zkřížila nohy a nepozorovaně se zhluboka nadechla. Gamble se zastavil u krbové římsy a shlížel na ni přimhouřenýma očima.

Pozorovala chvíli oheň, napila se vína a pak k němu vzhlédla. Když nezačal, spustí sama.

„Taky jsem mluvila s Henrym, patrně brzy po vás.“

Gamble nepřítomně přikývl: „Tušil jsem, že vám Henry po naší malé debatě zavolá.“ Sidney navenek nedala nic najevo, ale vzmáhal se v ní hněv na to, jak šéf Tritonu manipuluje s lidmi a týrá je, aby z nich dostal, co chce. Gamble vylovil ze skříňky na krbu doutník. „Dovolíte?“

„Už jsem řekla, jste přece doma.“

„Někdo tvrdí, že doutníky nejsou návykové. Nejsem si tím tak jistý. Ostatně na něco člověk umřít musí, ne?“

Dopřála si další doušek vína.

„Lucas mi vyřídil, že se mnou chcete mluvit. Nevím přesně o čem, mohl byste přejít k věci?“

Než odpověděl, několikrát krátce potáhl z doutníku, aby se rozhořel.

„V letadle jste mi lhala, co?“ Nehovořil rozčileně, což ji překvapilo. Předpokládala, že se po takové urážce rozzuří jako přírodní živel.

„Nepřiznala jsem celou pravdu.“

Gambleovi mírně cuklo v obličeji: „Jste tak zatraceně krásná, až občas zapomínám, že jste právnička. Mezi lhaním a nepřiznáním celé pravdy je určitý rozdíl, ale upřímně řečeno takové jemnosti mě nezajímají. Zkrátka jste mi lhala, tak to vidím já.“

„Chápu vás.“

„Proč byl váš manžel v tom letadle?“ Vypálil otázku, ale díval se na ni skoro apaticky.

Sidney zaváhala, a pak se odhodlala přiznat barvu. Dospělo to příliš daleko: „Jason se mi svěřil, že dostal nabídku na vedoucí místo u jiné společnosti, která sídlí v Los Angeles. Říkal, že letí k závěrečnému přijímacímu pohovoru.“

„U které společnosti? U RTG?“

„U RTG ne. Nešlo o vašeho přímého konkurenta. Proto jsem nepovažovala za důležité vám říct pravdu. Ale vzhledem k vývoji situace vůbec nezáleží na tom, u které společnosti.“

„Proč ne?“ Gamble se zatvářil překvapeně.

„Protože mi Jason neřekl pravdu. Nedostal žádnou nabídku, nejel na přijímací pohovor. To jsem zjistila později.“ Hovořila co nejklidněji.

Gamble dopil víno, a než promluvil, vykouřil pořádný kus doutníku. Sidney si všimla, že velmi bohatí klienti se chovají podobně. S ničím nespěchají. Přivlastňují si cizí čas.

„Takže váš manžel lhal vám a vy jste lhala mně. A já vám mám teď bezvýhradně věřit?“ Hovořil dál klidně, ale z jeho tónu čišela nedůvěra. Sidney mlčela. Nemohla mu vyčítat, že jí nedůvěřuje. „Jste můj právní zástupce, poraďte mi, jak se za téhle situace zachovat, Sidney. Mám přijmout vaše vysvětlení, nebo ne?“

Sidney odpověděla okamžitě: „Nežádám vás, abyste ode mě cokoli přijal. Pokud mi nevěříte, a k tomu máte zřejmý důvod, těžko s tím něco nadělám.“

Zamyšleně přikývl: „Dobrá. Co dál?“

„Dál už nic neexistuje. Řekla jsem vám všechno, co vím.“

Gamble odhodil špačka doutníku do ohně.

„Nevykládejte! Po třech rozvodech vím, že k mojí nelibosti se v posteli dá z chlapa leccos vytáhnout. Proč by to u vás mělo být jinak?“

„Jason se se mnou nebaví… nebavil se se mnou o záležitostech Tritonu. To, na čem u vaší společnosti pracoval, považoval za důvěrné. Nic o tom nevím. Nedovedu si odpovědět na spoustu otázek.“ V jejím hlase zazněla hořkost, ale brzy se uklidnila. „Stalo se něco v Tritonu? A týkalo se to Jasona?“ Gamble mlčel. „Na to bych ráda znala odpověď.“

„Ze mě nic nevytáhnete. Nevím, na čí jste straně, ale pochybuju, že na mojí.“ Díval se na ni tak pronikavě, že cítila, jak se červená. Spořádaně se narovnala a vzhlédla k němu: „Vím, že jste podezřívavý…“

Gamble vybuchl: „To si pište, že jsem podezřívavý. RTG mi dýchá na záda. Všichni do mě hučí, že se moje společnost zhroutí, když nekoupím CyberCom. Jak by bylo na mém místě vám?“ Nenechal ji odpovědět. „Takže, hluboce mě zarmoutilo, že váš manžel zahynul, a za jiných okolností by mi do toho, že seděl v tom letadle, nic nebylo. Ale když mě všichni v tu samou dobu obelhávají a budoucnost mojí společnosti visí na vlásku, pak mi do toho je sakramentsky hodně.“ Došermoval rukou.

Sidney vhrkly slzy do očí, vyskočila a popadla kabát.

„Momentálně na vaši společnost a na vás kašlu, ale prohlašuju, že můj manžel ani já jsme neprovedli nic špatného. Rozumíte?“ Sežehla ho očima, vzrušeně oddychovala. „A teď chci odejít.“

Nathan Gamble ji dlouho pozoroval, pak přešel ke stolku v opačném koutě a zvedl telefon. Sidney neslyšela, co říká. Prakticky vzápětí se otevřely dveře a objevil se v nich Lucas.

„Tudy, paní Archerová.“

Když vycházela, ohlédla se. Šéf Tritonu zvedl na pozdrav sklenici s vínem.

„Zůstaneme ve spojení,“ oznámil klidně. Sidney z jeho slov proběhl celým tělem mráz.

Limuzína ji unášela toutéž cestou zpátky a za necelou třičtvrtěhodinu ji vyložila u jejího forda. Rychle nastoupila a rozjela se. Vyťukala číslo na mobilním telefonu. Ozval se rozespalý hlas.

„Henry, tady Sidney. Promiňte, že vás budím.“

„Sid, kolik je… Kde jste?“

„Chtěla jsem vám oznámit, že jsem se právě setkala s Nathanem Gamblem.“

Henry Wharton se rázem probudil: „Jak k tomu došlo?“

„Řekněme, že mi to Nathan navrhl.“

„Snažil jsem se vás krýt.“

„Já vím, Henry. Děkuju.“

„Jak to proběhlo?“

„Pravděpodobně nejlíp, jak za daných okolností mohlo. Choval se velmi zdvořile.“

„To je dobré.“

„Asi to tak dlouho nevydrží, ale chtěla jsem, abyste to věděl. Zrovna od něho jedu.“

„Možná že celá ta záležitost vyšumí.“ Rychle dodal: „Samozřejmě tím nemyslím Jasonovu smrt. Nechci v žádném případě zlehčovat tu strašlivou tragédii…“

Sidney ho bryskně přerušila. „Já vím, Henry. Neurazila jsem se.“

„S jakou jste se s Nathanem rozešli?“

Sidney se zhluboka nadechla: „S tím, že zůstaneme ve spojení.“

* * *

HOTEL HAY-ADAMS JE JEN PÁR BLOKŮ OD KANCELÁŘÍ FIRMY TYLER & Stone. Sidney se probudila brzy, hodiny ukazovaly pátou. V klidu probrala události poslední noci. Návštěvou v manželově kanceláři nezjistila nic užitečného a schůzka s Nathanem Gamblem ji dost vylekala. Doufala, že upokojila Henryho Whartona. Aspoň pro tuto chvíli. Rychle se osprchovala, zavolala obsluze a objednala si ranní kávu. V sedm hodin musí vyjet pro Amy. Čeká ji rozhovor s rodiči o zádušní mši.

V půl sedmé byla oblečená a sbalená. Její rodiče jsou ranní ptáčata a Amy už obyčejně po šesté hodině nespí. Telefon zvedl otec.

„Jak se daří Amy?“

„Teď je s ní maminka. Zrovna ji umyla. Přicupitala dneska ráno do naší ložnice, jako jsi mívala ve zvyku ty, a zabydlela se tam.“ Sidney zaslechla v otcově hlase pýchu. „Jak se držíš ty, holčičko? Už je to lepší?“

„Držím se, tati. Držím. Konečně jsem se trochu vyspala, kupodivu jsem usnula.“

„Já a maminka pojedeme s tebou, a neříkej ne. Postaráme se o dům, o nákupy, zařídíme, co je třeba, pomůžeme ti s Amy.“

„Dík, tati. Za pár hodin jsem u vás.“

„Zrovna sem jde Amy, vypadá jako zmoklá slepička. Dám ti ji.“

Sidney slyšela, jak se drobné ručky sápají po telefonu. Ve sluchátku se ozval radostný smích.

„Amy, miláčku, tady je maminka.“ Matka a otec Amy v pozadí laskavě povzbuzovali.

„Ahoj, Mami?“

„Ano, miláčku, tady je maminka.“

„Jsem tvoje holčička.“ Dcerka se spontánně rozesmála. To byla v poslední době její nejoblíbenější věta. Amy při ní vždycky poskakovala na jedné noze. Teď držela pevně v ručkách telefon a sypala ze sebe dětské životní zážitky jazykem, který Sidney snadno dešifrovala. Vyrozuměla, že dnes posnídala omeletu se slaninou a zahlédla venku kočku, jak číhala na ptáčka. Sidney se usmívala. Ale při dalších slovech jí úsměv ztuhl na rtech.

„Táta. Já chci tátu.“

Sidney zavřela oči. Jednou rukou si odhrnula vlasy z čela. Hrdlo se jí stáhlo bolestí, nemohla se nadechnout ani vydechnout. Druhou rukou přikryla mikrofon, aby nebylo slyšet, jak se rozkašlala.

Křeč povolila, mohla zase promluvit do telefonu: „Amy, ty můj miláčku. Maminka tě má moc a moc ráda. Za chvilku se uvidíme, ano?“

„Amy má láda. Tátu taky. Pijeď, pijeď hned!“

Sidney zaslechla otce, jak říká Amy, aby se rozloučila.

„Papa, zlatíčko. Hned jsem u tebe.“ Slzy jí proudem stékaly po tvářích a chutnaly povědomě slaně.

„Jsi tam ještě, děvenko?“

„Nazdar, mami.“ Sidney si otřela rukávem tvář. Okamžitě jí zase zvlhla, jako by pod vrstvou rychleschnoucí barvy prosvítala mokrá omítka.

„Promiň, Sidney. Když mluví s tebou, vzpomene si vždycky na Jasona.“

„Já vím.“

„Naštěstí dobře spala.“

„Brzy přijedu, mami.“ Sidney zavěsila a několik minut seděla s hlavou v dlaních. Nato se vrhla k oknu, zčásti rozhrnula závěsy a zadívala se ven. Do tří čtvrtí dorostlý měsíc a husté pouliční osvětlení ozařovaly prostor před hotelem víc než dost. Přesto Sidney nezahlédla v protější uličce muže, který držel v rukou malý dalekohled zaměřený na ni. Měl na sobě tentýž klobouk a kabát jako v Charlottesvillu. Upřeně ji pozoroval, jak nepřítomně civí do ulice. Oči vytrénované letitým plněním takových úkolů nepřehlédly jediný detail. V Sidneyině tváři, zejména v očích, se zračila únava. Viděl dlouhou, graciézní šíji, jakou mívají modelky, ale krk a ramena zjevně trnuly napětím. Když se od okna odvrátila, svěsil dalekohled. Je pořádně ztrápená, pomyslel si. Poté co sledoval podezřelé chování Jasona Archera na letišti ráno v den katastrofy, muž chápal, že Sidney Archerová má mnoho důvodů se trápit, být nervózní a možná se i bát. Opřel se o cihlovou zeď a pokračoval v hlídce.

23

LEE SAWYER SE DÍVAL Z OKNA MALÉHO BYTU V JIHOVÝCHODNÍ ČÁSTI Washingtonu. Za denního světla by z ložnice viděl kupoli Union Station. Ale do svítání zbývala nejméně půlhodina. Sawyer přijel domů z vyšetřování smrti muže, který plnil palivo do letadla Mariner L800, až k půl páté ráno. Dopřál si desetiminutovou teplou sprchu, aby vyhnal z těla svalovou křeč a krajní únavu. Pak se rychle oblékl, uvařil si kávu, usmažil vajíčka s plátkem šunky, kterou koupil pravděpodobně už před týdnem, a udělal si několik topinek. Jedl snídani v obývacím pokoji jen při světle stolní lampy. Konejšivá tma mu dovolovala klidně sedět a přemýšlet. Vítr lomcoval okny a Sawyer pomalu otáčel hlavu a zkoumal prosté zařízení svého domova. Ušklíbl se. Domova? Tohle není jeho pravý domov, i když tu bydlí přes rok. Ten se nachází za hranicemi metropole už na území státu Virginie v patrovém domě s vinylovým obkladem fasády, zasazeném mezi stromy stejně jako několik desítek dalších, s garáží pro dvě auta a zděným rožništěm na zahradě. V tomto malém bytě jí a občas přespává hlavně proto, že si po rozvodu nemůže dovolit nic lepšího. Ale není to a nikdy nebude domov, navzdory několika osobním drobnostem, které si vzal s sebou, především fotografiím jeho čtyř dětí, které na něho vykukují odevšad. Sáhl po jedné. Ze snímku na něho hleděla nejmladší. Meg – Meggie, jak jí říkají skoro všichni. Hezká blondýnka, po otci zdědila výšku, úzký nos a plné rty. Jeho povolání u FBI ho od ní odvádělo, když byla malá, a stejně tak byl pořád v terénu v letech jejího dospívání. Teď na to doplácí. Nemluví spolu. Tedy ona s ním. A on, ať sebedospělejší, navzdory tomu, co pro rodinu udělal, se bojí znovu se pokoušet o kontakt. Ostatně kolika způsoby může člověk vyjádřit lítost?

Umyl nádobí, vytřel dřez a odložil špinavé prádlo do síťové tašky pro prádelnu. Rozhlédl se, jestli na něco nezapomněl. Ne, na nic. Ztrápeně se usmál. Jen by zabíjel čas. Podíval se na hodinky. Blížila se sedmá. Za chvíli odjede do úřadu. Ačkoli má rámcově stanovenou pracovní dobu a směny, tráví ve službě všechen čas. Není divu, protože práce agenta FBI je to jediné, co mu zbylo. Vždycky na něho čeká další případ. Neřekla to tak tehdy jeho manželka? Tu noc, kdy se rozpadlo jejich manželství? A měla pravdu, vždycky na něho čeká další případ. Co koneckonců mohl žádat nebo očekávat? Nechtělo se mu dál lelkovat. Nasadil si klobouk, zapnul pouzdro s pistolí a seběhl po schodech k autu.

* * *

ANI NE PĚT MINUT JÍZDY OD SAWYEROVA BYTU SE NA PENNSYLVANIA Avenue, mezi Devátou a Desátou ulicí, rozkládá hlavní stan FBI. Sídlí v něm zhruba sedm tisíc pět set zaměstnanců FBI z celkového počtu dvaceti čtyř tisíc. Z onoho sedmi a půl tisíce tvoří asi jen tisícovku zvláštní agenti, ostatní patří k podpůrným a technickým složkám. U stolu ve velké zasedací místnosti seděl v čele prominentní zvláštní agent. Ostatní zaměstnanci FBI se rozmístili kolem stolu a svědomitě listovali ve spisech nebo zírali na obrazovky svých notebooků. Sawyer využil chvilky, rozhlédl se a protáhl si tělo. Nacházejí se v SIOC, Operačním středisku strategických informací. Komplex místností oddělených skleněnými stěnami a chráněný proti všem typům elektronického sledování, kam je přísně omezen vstup, slouží jako velitelské stanoviště hlavních operací FBI. Na jedné stěně je řada hodin, seřízených podle časových pásem. Druhou stěnu zaplňuje soustava velkoplošných televizních obrazovek. SIOC má samostatné přímé spojení s Operačním sálem Bílého domu, CIA a myriádou federálních služeben. Nejsou tu okna, zato tlusté koberce. Klidné prostředí je nutné k organizování vyšetřování mamutího rozsahu. Malá kuchyně zajišťuje občerstvení pro ty, kteří tu tráví hodiny vyčerpávající práce. Kofein a náhlá inspirace jdou ruku v ruce.

Sawyer se podíval přes stůl na Davida Longa, dlouholetého specialistu FBI na bomby, který studoval spis. Vlevo od Longa seděl Herb Barracks, agent ze služebny FBI v Charlottesvillu, nejbližší místu neštěstí. Vedle něho pak agent z Richmondu, z virginské státní úřadovny FBI, do jejíž působnosti katastrofa regionálně spadá. Proti nim zaujali místa dva agenti Washingtonské metropolitní policie z pobočky v Buzzard Pointu, kde do konce osmdesátých let působila jen místní policie, než se kompetence metropolitky rozšířily i na Alexandrii.

Ředitel FBI Lawrence Malone odešel před hodinou, poté co ho stručně informovali o vraždě Roberta Sinclaira, donedávna zaměstnaného u společnosti Vector Fueling Systems zajišťující plnění letadel palivem, který teď přebývá ve virginské márnici. Sawyer předpokládal, že z jeho otisků prstů, prozkoumaných federálním Automatizovaným systémem identifikace otisků prstů, vyplyne pravé jméno pana Sinclaira. Organizátoři zločinů tohoto formátu stěží nechávají nájemné vykonavatele působit pod skutečnými jmény, zvlášť ne takového, který má zajistit, aby se zřítilo letadlo.

Na případ atentátu na letadlo na lince 3223 bylo nasazeno dvě stě padesát agentů. Hledají záchytné body, vyslýchají členy rodin obětí a důsledně prošetřují všechny osoby, které měly motiv a příležitost zosnovat sabotáž na letadle společnosti Western Airlines. Sawyer chápal, že Sinclair provedl špinavou práci, ale neznal ani nejbližšího komplice na letišti. V novinách se objevily některé dohady, ale první oficiální zpráva o tom, že zřícení letadla Western Airlines způsobil záměrně vyvolaný výbuch, se objeví v zítřejším vydání Washington Postu. Veřejnost ovšem bude žádat odpovědi, a to brzy. Jenže k výsledkům se nedospívá vždycky tak rychle, jak by si člověk přál, vlastně téměř nikdy, uvažoval Sawyer.

FBI se na stopu vedoucí k Vector Fueling Systems vrhla hned poté, co členové výjezdní skupiny NTSB v kráteru objevili velmi zvláštní doličný předmět. Snadno se zjistilo, že palivo do L800 připraveného k letu na lince 3223 plnil Sinclair. Teď je ovšem mrtvý i Sinclair. Někdo se postaral, aby nemohl prozradit, proč provedl sabotáž.

Long se podíval na Sawyera: „Měl jsi pravdu, Lee. Byla to velmi rafinovaná verze jednoho z těch nových, lehce přenosných žárových přístrojů. Dá se zabudovat do obyčejného zapalovače. Nevzniká plamen, jen intenzivní žár z platinové spirály, nic není vidět.“

„Už jsem se s tím setkal. Vzpomínáš na loňský případ žhářství v budově IRS?“ zeptal se Sawyer.

„Ano. Taková věcička vyvine teplotu kolem osmi set stupňů Celsia. Nepůsobí na ni vítr ani mráz, natož aby ji zahltilo palivo, kdepak. V nádrži byla zásoba paliva na pětihodinový let. Když se to nastraží k místu, kudy bude z nějakého důvodu vytékat palivo, dojde k zážehu. Tu hračku držel na místě magnet. Je to jednoduché a dokonalé. Nádrž se proděravěla a začalo unikat palivo. Dřív nebo později se dostalo k žárovému ohnisku a bum, prásk.“ Potřásl hlavou. „Geniální svinstvo. Ten krám se dá pronést v kapse, a když ho detektor odhalí, nikdo ho při zběžném pohledu nerozezná od zapalovače na cigarety.“ Long listoval ve stránkách expertizy, ostatní agenti ho pozorovali. „Nepotřebovali časový spínač ani výškoměr. Dalo se to zhruba načasovat koncentrací korozivní kyseliny. Let trvá pět hodin, to je spousta času, věděli, že to během té doby bouchne.“

Sawyer přikývl: „Kaplanova skupina našla černé skříňky. Pouzdro záznamníku údajů o letu se rozbilo, ale pásek je poměrné málo poškozený. Podle předběžných závěrů se pravý motor s větší částí křídla oddělil od letadla několik vteřin poté, co záznamník hovorů v pilotní kabině zachytil podivný zvuk. Podrobně analyzujeme zvukové spektrum. V kabině nedošlo k drastickým změnám tlaku vzduchu, uvnitř trupu tedy výbuch určitě nenastal, už teď lze předpokládat, že sabotáž byla zaměřena na křídlo. Předtím všechno fungovalo bezvadně, nevyskytly se potíže s motory, řízením, nikde žádná závada. Ale jakmile se to zvrtlo, neměli šanci.“

„Ze záznamu hovoru pilotů nic nevyplývá?“ zeptal se Long.

Sawyer zavrtěl hlavou: „Jen nadávali. Vyslali tísňový signál. Podle záznamníku údajů o letu se stroj řítil střemhlav z výšky více než deset tisíc metrů a levý motor přitom pracoval na plný výkon. Kdo ví, jestli za takových okolností zůstali při plném vědomí?“ Sawyer se odmlčel. „Doufejme, že ne,“ dodal zachmuřeně.

Jelikož se prokázalo, že letadlo se zřítilo v důsledku sabotáže, FBI převzala oficiálně celé vyšetřování od NTSB. Vzhledem ke složitosti případu a obrovské organizační náročnosti bude vyšetřování řízeno z hlavního stanu FBI. Případ přidělili Sawyerovi, jehož prvotřídní práci při vyšetřování letecké katastrofy u Lockerbie si vedení FBI dobře pamatovalo. Bude tedy všechno řídit. Okolnosti jsou poněkud odlišné, k výbuchu došlo v americkém vzdušném prostoru a kráter vznikl na americké půdě. Informování médií a vydání oficiálních stanovisek přenechá jiným pracovníkům FBI. On se musí soustředit na hlavní úkol.

FBI věnovala velké finanční prostředky a lidský potenciál na infiltraci do teroristických organizací působících na území Spojených států, aby odhalila jejich ničemné záměry a cíle, zaštiťované politickými či náboženskými ideály, dřív než budou mít možnost je naplnit. Zničení dopravního letadla plně obsazeného lidmi všechny pořádně zaskočilo. Rozsáhlá síť informátorů FBI nesignalizovala, že by se chystalo něco závažnějšího. Jelikož se katastrofě nepodařilo předejít, Sawyer odteďka věnuje každý okamžik tomu, aby dostal zodpovědné osoby před soud, přestože ho přitom nejednou bude tlačit noční můra.

„Dobrá, víme, co se stalo s letadlem,“ prohlásil. „Teď musíme zjistit, co a kdo je za tím. Začněme s motivem. Co nového jsi vyšťoural o Arthurovi Liebermanovi, Rayi?“

Raymond Jackson, Sawyerův mladší parťák, hrál za studií v Michiganu americký fotbal, ale vzdal se případné kariéry v Národní fotbalové lize a dal přednost prosazování zákona. Stoosmdesáticentimetrovému širokoplecímu černochovi svítí v obličeji inteligentní oči a má libozvučný hlas. Jackson otevřel tlustý notes.

„Zjistil jsem spoustu věcí. Především, ten chlap to měl spočítaný. Trpěl rakovinou slinivky břišní. A to v pokročilém stadiu. Zbývalo mu možná jen půl roku. Možná. Veškerou léčbu zastavili. Dostával obrovské dávky utišujících prostředků. Schlesingerův roztok, směs morfia a antidepresiva, pravděpodobně i kokain, jedině v tomto případě se smí legálně podávat. Lieberman měl pravděpodobně takovou tu přenosnou pumpičku, co vstřikuje látku přímo do krevního oběhu.“

Na Sawyerově tváři se objevil úžas. Walter Burns a jeho tajemství.

„Předseda Federální bankovní rady měl před sebou půl roku života a nikdo o tom nevěděl? Kde jsi získal informace?“

„Našel jsem lahvičku chemoterapeutických prostředků ve skříňce v koupelně. Tak jsem šel rovnou ke zdroji. K jeho osobnímu lékaři. Řekl jsem mu, že provádíme rutinní šetření. V Liebermanově kalendáři byla spousta záznamů o návštěvách lékaře – v nemocnici Johnse Hopkinse, na klinice Mayo. Zmínil jsem se o léku, který jsem našel. Doktor znervózněl, když jsem se ho na to ptal. Tak jsem mu jemně naznačil, že pokud neřekne FBI celou pravdu, může mít s lékařskou praxí kupu potíží. Nakonec jsem mu pohrozil soudní obsílkou, teprve pak změknul. Asi mu došlo, že když pacient nežije, může slevit na korektnosti.“

„A co Bílý dům? Museli to vědět.“

„Jestli s námi hrajou na rovinu, pak taky nic netušili. Mluvil jsem o Liebermanově malém tajemství se šéfem štábu Bílého domu. Vypadalo to, že mi v první chvíli nevěří. Musel jsem mu připomenout, že FBI si zakládá na přesnosti, odvaze a poctivosti. Taky jsem mu poslal kopii lékařských zpráv. Když prý si je přečetl prezident, pokoušely se o něj mrákoty.“

„To je zajímavé,“ poznamenal Sawyer. „Myslel jsem si, že Lieberman je něco jako finanční bůh. Pevný jako skála. A přesto se zapomněl zmínit, že brzy dojede na rakovinu a nechá zemi ve štychu. To nezní dobře.“

Jackson se ušklíbl: „Jen rekapituluju fakta. Měl jsi pravdu ohledně jeho schopností. Stal se oprávněně legendou. Přitom osobně na tom finančně nebyl zase tak skvěle.“

Jackson nalistoval v tlustém notesu příslušnou stránku. Otočil zápisník vzhůru nohama a postrčil ho po desce stolu k Sawyerovi. Ten nahlížel do záznamů, zatímco Jackson referoval dál.

„Lieberman se po pětadvacetiletém manželství před pěti roky rozvedl. Zřejmě to byl nemrava a chytil se při nějaké bokovce. Hůř si to nemohl načasovat. Senát měl zrovna projednávat jeho kandidaturu na předsednictví Federální bankovní rady. Manželka vyhrožovala, že ho v novinách zničí. Lieberman prý po funkci předsedy rady přímo prahnul, s takovou by se s ní ale musel rozloučit. Problém tedy vyřešil tak, že dal skoro všechno, co měl, bývalé manželce. Zemřela před dvěma lety. Zkomplikoval si situaci tím, že si údajně pořídil přítelkyni, dvacítku s náročným vkusem. Předsednictví Federální bankovní rady je prestižní záležitost, ale nesype balíky peněz jako Wall Street, zdaleka ne. Pravda je, že se Lieberman topil v dluzích. Bydlel v mizerném bytě za Kapitolem a snažil se ucpat finanční díru zvící Velkého kaňonu. Balík milostných dopisů, který jsme našli v jeho bytě, pochází zřejmě od ní.“

„Co je s jeho přítelkyní?“ zeptal se Sawyer.

„Nevím. Nepřekvapilo by mě, kdyby se stáhla, když zjistila, že ze zlatého dolu vytěžila veškerou žílu.“

„Netušíš, kde je teď?“

Jackson zavrtěl hlavou: „Podle všeho vypadla z obrazu už před nějakým časem. Kontaktoval jsem několik Liebermanových newyorských kolegů. Podle nich byla ta žena krásná, ale hloupoučká.“

„Asi budeš jen plýtvat časem, ale ještě po ní trochu zapátrej, Rayi.“

Jackson přikývl.

Sawyer se podíval na Barrackse: „Nešeptá se na Kapitolu, kdo nastoupí na Liebermanovo místo?“

Když Barracks odpověděl, Sawyer během minuty užasl podruhé.

„Všichni se shodli na jednom jméně: Walter Burns.“

Sawyer chvíli civěl na Barrackse a pak si do zápisníku zaznamenal Walter Burns. Vedle naškrábal slovo syčák a ještě podezřelý, to druhé opatřil otazníkem.

Vzhlédl od zápisníku: „Vypadá to, že náš vzácný Lieberman měl sakramentskou smůlu. Proč by ho potom někdo zabíjel?“

„Z řady důvodů,“ odtušil Barracks. „Předseda federální rady symbolizuje americkou měnovou politiku. Je to pohodlný terč pro nějakou zlotřilou zemičku třetího světa, která se topí v petrodolarech. Nebo pro deset organizovaných teroristů, co se specializují na atentáty na letadla.“

Sawyer zavrtěl hlavou: „Zatím se k odpovědnosti za tenhle zločin nepřihlásila žádná skupina.“

Barracks si pohrdavě odfrkl: „Dočkej času. Potvrdilo se, že zničili letadlo výbuchem, a takoví vždycky zatelefonujou. Srazit Američany z nebe a vydat politické prohlášení, pro to ta sebranka žije.“

„Krucinál!“ Sawyer práskl mohutnou pěstí do stolu, vstal a začal přecházet místností; tvář mu zrudla. Jako by mu každých deset vteřin před očima vyvstal obraz osudného kráteru. K němu se vázala skromnější, ale o to otřesnější vzpomínka na ožehnutou dětskou botku, kterou držel v ruce. Chovával v náručí všechny svoje děti. Mohlo to postihnout kterékoli z nich. Kterékoli! Věděl, že dokud bude naživu, nikdy se toho pomyšlení zcela nezbaví.

Agenti ho v obavách pozorovali. Sawyer si vysloužil pověst jednoho z nejenergičtějších agentů z celé legie FBI. I po pětadvaceti letech, kdy kráčel celou zemí po cestách zbrocených krví svých spoluobčanů, ujímá se každého dalšího případu se stejným zápalem a houževnatostí, jež projevoval ode dne, kdy u FBI nastoupil. Obvykle dával před okázalou kanonádou přednost pečlivým analýzám, ale většina agentů, kteří s ním po léta spolupracovali, naprosto jasně věděla, že jeho temperament tlumí jen tenká skořápka.

Náhle se zastavil a zadíval se na Barrackse: „Tvoje teorie má mezery, Herbe.“ Opět mluvil klidně.

„Jak to?“

Sawyer se opřel o skleněnou stěnu a zkřížil paže na širokých prsou.

„Terorista, který chce dosáhnout co největšího efektu, propašuje do letadla bombu – přiznejme si, že na domácích linkách je to snazší – a ta rozmetá letadlo na milion kousků. Mrtvá těla prší z nebe, propadnou střechami a vyruší Američany u snídaně. Nezůstane sebemenší pochybnost, že letadlo zničila bomba.“ Sawyer zmlkl a pozorně se zadíval do tváře každého agenta. „Jenže takhle to tentokrát nebylo, pánové.“

Znovu se dal do pohybu. Sledovaly ho všechny oči v místnosti. „Letadlo se řítilo k zemi v celku. Kdyby se neutrhlo pravé křídlo, našlo by se v kráteru celé. Povšimněte si jedné věci. Tomu chlápkovi od Vector Fueling Systems zřejmě za sabotáž zaplatili. Nejodpornější práci provedl Američan, který není, aspoň pokud zatím víme, členem žádné teroristické skupiny. Nechce se mi věřit, že středovýchodní teroristické organizace přijímají Američany a svěřují jim špinavou práci.

Nádrž byla poškozená, ale to mohl způsobit prostý výbuch a požár. Oheň téměř zničil zbytky kyseliny. Stačil trochu větší žár, a nenašli bychom po ní sebemenší stopu. Kaplan potvrdil, že letadlo by se zřítilo, i kdyby se křídlo od trupu neodtrhlo. Pravý motor se zahltil úlomky a vysadil, hydrauliku řízení poškodil požár a výbuch, aerodynamika křídla, i kdyby zůstalo na místě, byla narušená. Kdyby se nenašla v kráteru roznětka, vypadalo by to, že se letadlo zřítilo následkem nějaké osudové technické závady. A aby nedošlo k omylu, roznětku jsme našli úplným zázrakem.“

Sawyer se podíval skrz jednu ze skleněných stěn a pokračoval: „Když si to dáme dohromady, co z toho vyplývá? Někdo spáchal na letadlo atentát, ale nechtěl, aby to tak vypadalo. To není typický modus operandi teroristů. Pak se ovšem případ ještě víc zamlžuje. Logika nás nutí uvažovat jiným směrem. Zaprvé náš čerpadlář skončil s plným zásobníkem v těle. Měl sbalené věci, napůl se přestrojil, ale jeho zaměstnavatel nejspíš změnil plán. Zadruhé v letadle seděl Arthur Lieberman.“ Sawyer pohlédl na Jacksona. „Ten člověk cestoval do Los Angeles pravidelně jako hodinky každý měsíc s toutéž leteckou společností a toutéž linkou, je to tak?“

Jackson zamhouřil oči a zvolna přikývl. Všichni agenti se bezděčně předklonili a sledovali Sawyerovu úvahu.

„Takže o vysoké pravděpodobnosti toho, že zmíněný muž poletí určitou linkou, nemusíme debatovat. Logicky vzato, terčem musel být Lieberman, pokud jsme nepřehlédli jinou významnou osobnost. Zkusme spojit dvě skutečnosti. Naši strůjci atentátu se nejdřív snažili, aby to vypadalo jako nehoda. Ale potom usmrtili čerpadláře. Proč?“ Sawyer si změřil pohledem všechny v místnosti.

Konečně promluvil David Long: „Nechtěli riskovat. Třeba to bude vypadat jako nehoda, třeba ne. Nemohli čekat, až se v novinách dočtou, k čemu se vyšetřovatelé přiklonili. Museli toho chlápka oddělat hned. Kromě toho, pokud ho podle původního plánu chtěli vystrnadit do světa, vyvolalo by podezření, kdyby se neobjevil v práci. I kdybychom neuvažovali o sabotáži, jeho útěk by obrátil naši pozornost právě tím směrem.“

„Souhlasím,“ řekl Sawyer. „Ale když to domyslíte, proč z čerpadláře neudělat šíleného fanatika? Prostřelit mu spánek, pistoli vložit do ruky, někam položit dopis na rozloučenou s prohlášením typu ‚Nenávidím USA‘, ať si myslíme, že byl sám a sám. Místo toho ho někdo provrtal olovem, zanechal důkazy, že se chlápek chystal na útěk, takže teď víme, že za tím stojí další lidi. Sakra, proč si to takhle zkomplikovali?“ Sawyer si mnul bradu.

Ostatní agenti se zase na židlích opřeli a tvářili se zmateně.

Sawyer nakonec spočinul očima na Jacksonovi. „Nějakou předběžnou informaci o mrtvém od soudního lékaře nemáme?“

„Slíbili, že to upřednostní. Brzy se dovíme víc.“

„Objevili jste v jeho bytě ještě něco?“

„Jedno jsme tam kupodivu neobjevili, Lee.“

Sawyerovi svitlo v očích: „Osobní doklady, ne?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jackson. „Chlápek, který způsobí leteckou katastrofu a chystá se na cestu, nebude prchat pod vlastním jménem. K eventuálnímu plánovanému útěku mu museli pořídit falešné doklady, dobré falešné doklady.“

„Ovšem, Rayi, ale mohl si je schovat někde jinde.“

„Nebo je ten, kdo ho zabil, prostě sebral,“ zaspekuloval Barracks.

„Proč ne,“ připustil Sawyer.

Při těch slovech se dveře SIOC otevřely a dovnitř vstoupila Marsha Reidová. Drobná žena mateřského typu, s nakrátko střiženými vlasy barvy pepř a sůl, brýle zavěšené na řetízku a v černých šatech, jedna z nejlepších specialistek FBI na otisky prstů. Reidová vyslídila pomocí tajuplných obloučků, zákrutů a rýh některé z nejhorších zločinců na světě.

Marsha pokynula přítomným agentům, posadila se a otevřela složku, kterou si přinesla.

„Nesu výsledky z AFIS, ještě se z nich kouří,“ prohlásila věcně, ale s humorným nádechem. „Robert Sinclair je ve skutečnosti Joseph Philip Riker, v současné době hledaný v Texasu a Arkansasu pro vraždu a nedovolené ozbrojování. Jeho zatykač má tři stránky. Poprvé byl zatčen pro ozbrojenou loupež v šestnácti letech. Naposledy byl odsouzen pro úkladnou vraždu. Odseděl si sedm let. Propuštěn byl před pěti roky. Od té doby se mu připisuje řada zločinů, včetně dvou nájemných vražd. Je to mimořádně nebezpečný člověk. Jeho stopa vychladla před půldruhým rokem. Od té doby o něm nebylo ani vidu ani slechu. Až doteď.“

Všichni agenti u stolu ohromeně zírali.

„Jak můžou takového chlapa zaměstnat u společnosti, která zásobuje letadla palivem?“ otázal se užasle Sawyer.

Odpovědi se chopil Jackson: „Mluvil jsem se zástupcem Vector Fueling Systems. Mimochodem, firma se těší dobré pověsti. Sinclair, respektive Riker, u nich byl zaměstnán jen měsíc. Měl skvělá doporučení. Předtím údajně pracoval u několika společností se stejným zaměřením na Severozápadě a v jižní Kalifornii. Prověřovali si jeho doporučení, ovšem pod jménem Sinclair. Všechno se zdálo v pořádku. Šokovalo je to jako každého.“

„A co otisky prstů? Museli ho prověřovat i podle otisků prstů. Z toho mohli poznat, co je zač.“

Reidová klidně pozorovala Sawyera. Hovořila jako autorita: „Záleží na tom, kdo snímá otisky, Lee. I zkušeného odborníka lze oklamat, znáš to. Existují syntetické materiály, člověk by přísahal, že je to kůže. Otisky se dneska dají koupit na ulici. Stačí to s nimi umět, a z recidivisty se stane vážený občan.“

„A protože ho hledají pro tolik zločinů, pravděpodobně si změnil i tvář,“ přisadil si Barracks. „Hlavu na to, že obličej v márnici se nepodobá tomu na policejních letácích.“

Sawyer se podíval na Jacksona: „Jak se Riker dostal k plnění letadla určeného na linku 3223?“

„S týdenním předstihem požádal, aby ho nasadili na pracovní směnu od půlnoci do sedmi hodin ráno. Linka 3223 pravidelně odlétá v šest čtyřicet pět. Každý den. V palubním deníku se uvádí, že plnění paliva skončilo v pět patnáct. Podle rozpisu přišla řada na Rikera. Na tuhle směnu se lidi dobrovolně moc nehlásí, takže po Rikerovi rádi sáhli.“

Sawyera napadla jiná otázka: „A kde je pravý Robert Sinclair?“

„Pravděpodobně mrtvý,“ ozval se Barracks. „Riker si přisvojil jeho totožnost.“

Nikdo Barracksův dohad nekomentoval, teprve Sawyer ho zpochybnil: „A co když Robert Sinclair vůbec neexistoval?“ Na to se Reidová zatvářila zmateně. Sawyer úvahu rozvinul. „Přisvojit si totožnost skutečného člověka přináší řadu problémů. Jak sehnat staré fotografie, můžou se nečekaně vynořit spolupracovníci a přátelé a novou totožnost rozmetat. Proto se to dělává jinak.“ Sawyer sešpulil rty a povytáhl obočí, usilovně přemýšlel. „Mám takové tušení, že leccos zjistíme, když se vrátíme k tomu, jak si u Vectoru ověřovali Rikerova doporučení. Vrhni se na to, Rayi, včera bylo pozdě.“

Jackson přikývl a něco si poznamenal.

Reidová se podívala na Sawyera: „Myslíš si to, co já?“

Sawyer se usmál: „Nebylo by to poprvé, co utkali člověka z civilizačního harampádí. Z čísla sociální pojistky, výčtu předchozích zaměstnání, fotografií, bankovních účtů, dokladů o vzdělání, falešných telefonních čísel a podvržených doporučení.“ Podíval se na Reidovou. „A z falešných otisků prstů, Marsho.“

„Na tom musela pracovat dost chytrá parta,“ poznamenala.

„Nepochyboval jsem, že za tím nevězí prosťáčkové,“ potvrdil Sawyer. Rozhlédl se kolem stolu. „Nebudeme se odchylovat od standardního postupu, pokračujte ve výsleších členů rodin obětí, ale nechci na tom promarnit moc času. Klíčem k celé záležitosti je Lieberman.“ Náhle změnil téma. „Rychlá systemizace funguje?“ zeptal se Raye Jacksona.

„Naplno.“

Rychlá systemizace je zvláštní druh nepřetržité show v podání FBI, kterou Sawyer v minulosti úspěšně využil. Jejím smyslem je elektronický sběr, třídění a vyhodnocování veškerých informací, stop, anonymních tipů a všeho, co souvisí s vyšetřováním, čímž se čelí dezorganizaci a zmatku. Integrované vyšetřování a bezprostřední, včasný přístup k informacím podstatně zvyšují šanci na úspěch, soudí FBI.

Středisko Rychlé systemizace vyšetřování letecké katastrofy na lince 3223 se nachází v opuštěném tabákovém skladišti na okraji Standardsvillu. Namísto tabákových listů, naskládaných od země do stropu, je v budově nejmodernější počítačová a telekomunikační technika obsluhovaná na směny desítkou agentů, kteří po čtyřiadvacet hodin denně zásobují informacemi rozsáhlé databáze.

„Potřebujeme, aby systém zázračně zapracoval. A ani to možná nebude stačit.“ Sawyer se na chvilku odmlčel a pak zavelel: „Do práce!“

24

„QUENTINE?“ SIDNEY STANULA VE DVEŘÍCH SVÉHO DOMU, ÚDIV ve tváři.

Quentin Rowe na ni mžoural oválnými brýlemi: „Můžu dál?“

Sidneyini rodiče odjeli nakoupit ovoce. Sotva Sidney a Quentin vešli do obývacího pokoje, přišourala se rozespalá Amy s medvídkem Pú.

„Ahoj, Amy,“ pozdravil ji Rowe. Přiklekl k ní, podal jí ruku, ale děvčátko ucuklo. Rowe se na ni usmál. „Když jsem byl jako ty, taky jsem se styděl.“ Vzhlédl k Sidney. „Asi proto jsem se dal na počítače. Nemluví na člověka, ani se ho nedotýkají.“ Zmlkl, očividně se nad něčím zamyslel. Podíval se na Sidney a zeptal se: „Máte čas na kus řeči?“ Sidney váhala.

„Prosím, Sidney.“

„Uložím dcerku, touhle dobou je zvyklá spát. Vrátím se za pár minut.“ Sidney odnesla Amy.

Jen odešla, Rowe se dal na pomalou procházku pokojem. Prohlížel si četné fotografie rodiny Archerových rozeseté po stěnách a stolcích. Když se Sidney vrátila, otočil se.

„Máte krásnou holčičku.“

„Je to človíček. Někdy je to s ní těžké.“

„Zvlášť teď, viďte?“

Sidney přikývla.

Rowe se na ni upřeně zadíval: „Moji rodiče zahynuli při leteckém neštěstí, když mi bylo čtrnáct.“

„Ach Quentine…“

Pokrčil rameny: „Už je to dávno. Ale líp než ostatní chápu, jak vám je. Byl jsem ještě dítě. Neměl jsem vůbec nikoho.“

„V tom jsem přece jen šťastnější.“

„Ano, Sidney, neustále si to připomínejte.“

Zhluboka se nadechla: „Můžu vám nabídnout něco k pití?“

„Čaj, jestli neobtěžuju.“

Za chvíli se usadili v obývacím pokoji na pohovce. Rowe distinguovaně upíjel čaj a balancoval s talířkem na kolenou. Odložil šálek a s patrnou nemotorností se k ní otočil. „Především se vám chci omluvit.“

„Quentine…“

Zvedl ruku: „Vím, co chcete říct, ale byl jsem trochu mimo. To, co jsem si dovolil, jak jsem se k vám choval… Někdy dřív mluvím, než myslím. Vlastně jsem často tak nemožný. Nevhodně se prezentuju. Jednou vypadám jako šašek, jindy jako cynik, ale nejsem takový.“

„Já vím, Quentine. Vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Všichni v Tritonu si vás váží. Jason nebyl výjimkou. Pokud vás to uklidní, cítím se ve vaší společnosti líp než s Nathanem Gamblem.“

„Vy i zbytek světa,“ rychle dodal Rowe. „V souvislosti s tím bych měl vysvětlit, že mě dost ničí to handrkování s Gamblem ohledně CyberComu, tuhle obrovskou šanci můžeme prošvihnout.“

„Myslím, že Nathan už pochopil, co je v sázce.“

Rowe nepřítomně přikývl.

„Pak jsem vám chtěl říct, že mě moc sebralo, co se přihodilo Jasonovi. To se nemělo stát. Jason byl pravděpodobně jediný člověk u firmy, s kterým jsem si rozuměl. Byl talentovaný, technicky jsme byli na stejné úrovni, ale on se uměl taky prezentovat, což je právě to, co mi chybí.“

„Podle mě si počínáte dobře.“

Rowe se rozzářil: „Vážně?“ Pak si povzdechl. „Vedle Gamblea většina lidí vybledne.“

„Dejme tomu, ale nedoporučovala bych vám, abyste ho napodoboval.“

Rowe odložil čaj: „On a já vypadáme asi jako dost podivný pár.“

„Těžko proti vašemu spojení něco namítat, vzhledem k úspěchům, jakých jste dosáhli.“

Jeho tón náhle zhořkl: „Jistě. Vydělali jsme horu peněz. Když jsem začínal, měl jsem nápady. Báječné nápady, ale žádný kapitál. Pak se objevil Nathan.“ Zatvářil se nepříliš příjemně.

„Nejen to, Quentine. Měl jste vizi budoucnosti. Já ji chápu, aspoň do té míry, nakolik může technický laik. A vím, že ta vize vás vede k zájmu o CyberCom.“

Rowe udeřil pěstí jedné ruky do dlaně druhé.

„Přesně tak, Sidney. Přesně. V sázce je neuvěřitelně mnoho. Technologie CyberComu tak dramaticky předčí všechno ostatní, monumentálně ční do výšky, že to připomíná nástup nového Grahama Bella.“ Podíval se na ni a vlastní intuicí se až otřásl. „Víte, že to jediné, co přibrzďuje neomezené možnosti Internetu, je jeho obrovitost a mimořádná štědrost, takže ani vyspělým uživatelům počítače se často nedaří efektivně lovit v jeho síti a podléhají pocitu marnosti?“

„A CyberCom to změní?“

„Ano! Ano, ovšem.“

„Přiznávám, že i když na téhle záležitosti pracuju řadu měsíců, nevím přesně, čím vlastně CyberCom tak ční nad ostatní. Právníci těžko chápou technickou stránku věci, zvlášť ti, co nevynikali v exaktních vědách jako já.“ Usmála se.

Rowe se opřel, štíhlá postava zaujala co nejpohodlnější polohu, neboť rozhovor se stočil na technické téma.

„Řečeno terminologií bližší právníkům, CyberCom nedokázal nic míň než vytvořit umělou inteligenci, jakéhosi inteligentního zprostředkovatele, který se dokáže snadno orientovat v nekonečně rozvětvené síti Internetu a jeho potomků.“

„Umělou inteligenci? Já myslela, že to existuje jen ve sci-fi.“

„Vůbec ne. Jsou samozřejmě různé stupně inteligence. CyberCom dospěl k té nejvyšší, jakou znám.“

„Jak to funguje?“

„Dejme tomu, že chcete vyhledat všechny články na nějaké sporné téma, zároveň z nich potřebujete stručný výtah, utřídit je na pro a proti, shrnout argumentaci, analyzovat ji atakdále. Když se o to v obrovském labyrintu Internetu pokusíte vlastními silami, bude vám to trvat věčnost. Jak jsem řekl, zdrcující množství informací, které Internet vstřebal, je jeho největším problémem. Člověk je špatně vybavený na to, aby si poradil s něčím tak rozsáhlým. Ale když tuhle překážku překonáte, jako by před vámi ve slunečním světle ožil povrch Pluta.“

„A CyberCom do dokázal?“

„S CyberComem pod křídlem vytvoříme bezdrátovou síť založenou na satelitním spojení, dokonale vybavenou odpovídajícím softwarem, takže se brzy dostane ke každému počítači v Americe, případně na celém světě. Tento software nabídne uživateli komfort, o kterém jsem donedávna jen snil. Zeptá se uživatele, kterou informaci přesně potřebuje. Položí doplňující otázky, pokud to bude považovat za nutné. Nato se obrátí na naši satelitem propojenou síť a probádá každou molekulu počítačové konglomerace, které říkáme Internet, dokud neshromáždí vyčerpávající, dokonale utříděné odpovědi na každou vaši otázku a další na ty, které jste nepoložila, protože jste si neuvědomila jejich souvislost s tématem. A nejlepší na tom je, že inteligentní zprostředkovatel se bude chovat jako chameleon a přizpůsobí se tak, aby mohl komunikovat s kterýmkoli řídícím počítačem jiné sítě. Neschopnost komunikovat s jinými systémy je totiž další nevýhodou Internetu. A to všechno dokáže miliardkrát rychleji než člověk. Jako by za několik minut dokázal prozkoumat každou kapku vody v Nilu. Neuvěřitelně rychle. Konečně se k obrovským zdrojům znalostí, které se nashromáždily a každodenně se rozrůstají, opravdu efektivně dostane bytost, která je potřebuje.“ Soustředěně se na ni zadíval. „A to lidstvo jako soubor jedinců. A tím to nekončí. Přizpůsobivost Internetu každé síti je jen částečkou rozlousknutého rébusu. Posune standard kódování řádově výš. Představte si, že bude průběžně odrážet každý pokus ilegálně dešifrovat elektronicky přenášenou informaci. Nejenže zabrání houževnatým útokům počítačových pirátů, ale bude vetřelce horlivě pronásledovat a vystopuje je. Myslíte, že se to bude líbit například bezpečnostním agenturám? Tohle je další milník technické revoluce. Určí způsob přenášení a využívání dat v příštím století. Jak na sobě pracovat, učit se, myslet. Představte si počítače, které se nebudou chovat jako hloupé stroje, co jen přesně reagují na příkazy zadané člověkem. Už brzy využijí obrovské intelektuální kapacity k tomu, že budou samostatně myslet, řešit za nás problémy, což dneska vypadá jako fantazie. To způsobí, že mnohé zastará, včetně většiny stávajících výrobků Tritonu. Všechno se změní. Podobně jako když spalovací motor vstoupil do éry koňmi tažených kočárů, jen daleko podstatněji.“

„Panebože,“ vydechla Sidney. „To znamená potenciální zisk…“

„Ano, ano, budeme vydělávat miliardy prodejem softwaru, síťových pojítek – každý uživatel na světě bude chtít být s námi on-line. A to je jen začátek.“ Rowea tato stránka věci očividně nezajímala. „A přesto Gamble nerozumí, není schopen pochopit…“ Podrážděně vstal a mával rukama. Uvědomil si, co dělá, sedl si, ale tvář mu zčervenala. „Já… omluvte mě, někdy se nechám unést.“

„To nic, Quentine, chápu vás. Vím, že Jason sdílel váš zápal pro technologie CyberComu.“

„Mnohokrát jsme si o tom pěkně popovídali.“

„Gamble ví, co by to znamenalo, kdyby CyberCom získala jiná společnost. Věřím, že nad rozbory přijde definitivně k rozumu.“

Rowe přikývl.

„Musíme doufat,“ dodal rychle. Sidney pohlédla na diamantové cvočky v jeho ušním lalůčku. Jsou jedinou a celkem malou extravagancí tohoto muže. Stonásobný milionář Rowe žije dál spíš jako chudý student, kterým býval před deseti lety. Konečně Rowe přerušil mlčení. „Hodně jsme s Jasonem mluvili o budoucnosti. Byl to vynikající člověk.“ Kdykoli vyslovil Jasonovo jméno, zdálo se, že sdílí stejně hluboký žal jako Sidney. „Teď už asi nebudete pracovat na záležitosti s CyberComem, viďte?“

„Právník, který mě nahradí, je špičkový odborník. Nezklame vás.“

„No dobře,“ vydechl dost nepřesvědčivě.

Vstala a položila mu ruku na rameno: „Ta smlouva se uzavře, Quentine.“ Všimla si, že má prázdný šálek. „Nedáte si ještě čaj?“

„Cože? Eh, ne, ne, děkuju.“ Znovu se zahloubal a nervózně si mnul ruce. Když se na Sidney podíval, domnívala se, že ví, na co myslí.

„Měla jsem nedávno improvizovanou schůzku s Nathanem.“

Rowe pomalu přikývl: „Něco mi o tom řekl.“

„Takže víte všechno o Jasonově cestě?“

„Myslíte o té povídačce, že jede k přijímacímu pohovoru?“

„Ano.“

„U jaké společnosti?“ zeptal se věcně.

Sidney zaváhala, ale odhodlala se k odpovědi: „U AllegraPort Technology.“

Rowe posměšně odfrkl: „To bych bral leda jako vtip. AllegraPort do dvou let zkrachuje. Kdysi byli na špičce, ale nechali si ujet vlak. V tomhle oboru musíte pořád inovovat a rozvíjet se, jinak končíte. Jason by o přechodu k nim nikdy vážně neuvažoval.“

„Což se ostatně ukázalo. Vůbec ho neznali.“

Rowe věděl patrně i o tom.

„Nebylo za tím něco jiného? Nevím, jak to vyjádřit…“

„Něco osobního? Třeba jiná žena?“

„Neměl jsem to říkat,“ zamumlal Rowe jako dítě v rozpacích. „Nic mi do toho není.“

„Ne, to je v pořádku. Netvrdím, že mě to nikdy nenapadlo. Ale náš vztah byl v poslední době vůbec nejlepší za všechna léta, co se známe.“

„Nikdy vám nenaznačil, že se něco děje? Něco, co by ho přinutilo… odcestovat do Los Angeles a nesdělit vám pravý důvod?“

Sidney zpozorněla. Nepřišel ji Rowe oťuknout? Nevyslal Gamble druhého nejdůležitějšího muže firmy, aby z ní vytáhl informace? Když viděla Roweův ztrápený výraz, pochopila, že přišel sám za sebe, aby se dopátral, co se stalo jeho zaměstnanci a příteli.

„Nic. Jason se mnou o práci prakticky nemluvil. Nemám tušení, na čem pracoval. Kéž bych věděla víc. Nevědomost mě ubíjí.“ Uvažovala, má-li se ho zeptat na nový zámek na Jasonových dveřích a na to, co jí naznačila Kay Vincentová, ale potlačila zvídavost.

Po chvíli trapného ticha se ozval Rowe: „Mám ty Jasonovy osobní věci, pro které jste přijela do kanceláře, v autě. Choval jsem se k vám hrubě, tak jsem je aspoň přivezl.“

„Děkuju, Quentine. Ujišťuju vás, že se na vás nezlobím. Všichni prožíváme náročné období.“

Rowe vstal a s úsměvem jí poděkoval.

„Musím jet. Skočím pro tu krabici. Kdybyste něco potřebovala, ozvěte se mi.“ Poté co přinesl věci, se Rowe rozloučil a otočil se k odchodu. Sidney ho zachytila za paži.

„Nathan Gamble vás nebude věčně přehlížet. Každý ví, kdo stojí za úspěchem Tritonu.“

Překvapeně se na ni ohlédl: „Opravdu si to myslíte?“

„Génius se nezapře.“

Zhluboka se nadechl: „Nevím. Gamblea by takový názor překvapil.“

Otočil se a pomalu kráčel ke svému autu.

25

KDYŽ LEE SAWYER PO SPĚŠNÉ VEČEŘI SLOŽIL HLAVU NA POLŠTÁŘ, BYLA skoro půlnoc. Přestože ho tížila nesmírná únava, oči ne a ne se zavřít. Rozhlédl se po mrňavé ložnici a rozhodl se vstát. Naboso, ve slipech a tričku prošel předsíní do obývacího pokoje a plácl sebou na ošuntělé křeslo. Povolání agenta FBI nedovoluje člověku dlouho užívat poklidu domova. Snadno se prošvihnou různá osobní výročí, narozeniny i dovolená. Někdy řeší případ celé měsíce, konec bývá v nedohlednu. Několikrát byl ve službě vážně raněn, což by traumatizovalo každou životní družku. Lidská sběř, jejímuž vykořenění zasvětil život, vyhrožovala jeho rodině. Jednal v zájmu spravedlnosti, aby byl svět, když ne lepší, tak aspoň momentálně bezpečnější. Tento vznešený cíl ovšem těžko pochopí osmiletá dcera, když jí tatínek telefonicky vysvětluje, proč opět nepřijde na její baseballové utkání, recitační matiné nebo školní představení. Věděl, jaké to bude, Peg taky. Při velké lásce opravdu věřili, že se se vším vyrovnají, a taky se jim to dlouho dařilo. Vztahy mezi ním a Peg jsou teď paradoxně lepší, než byly v posledních letech.

S dětmi je to jiné. Vzal na sebe celé břímě viny za rozpad manželství, a možná zaslouženě, uvažoval. Jenže teď s ním jeho tři starší děti hovoří, jako by ho za to chtěly trestat. Meggie se mu úplně odcizila. Nezná vůbec její vnitřní svět. To bolí nejvíc. Nic nevědět.

Člověk má možnost volby a on zvolil. Uspokojuje ho, že se velmi úspěšně prosazuje v FBI, ale za úspěch těžce platí. Přešel do kuchyně, vytáhl z ledničky pivo a znovu sebou plácl do křesla. To je jeho kouzelný prostředek pro spaní. Ještě k tomu nepotřebuje tvrdý alkohol. Zatím. Vypil pivo několika dlouhými doušky, svezl se v křesle a zavřel oči.

Za hodinu ho z hlubokého spánku vytrhlo zvonění telefonu. Pořád seděl v křesle. Sáhl na stůl a zvedl sluchátko.

„Prosím?“

„Lee?“

Sawyer zamrkal a otevřel oči: „To jsi ty, Franku?“ Podíval se na hodinky. „Nesloužíš už u FBI, já myslel, že v soukromém sektoru se dodržuje pracovní doba.“

Frank Hardy u druhého telefonu byl oblečený a seděl v kanceláři, zařízené s vybraným vkusem. Na zdi za ním visela řada upomínek na dlouholeté vynikající působení v FBI. Hardy se zasmál. „Konkurence je velká, Lee. Den by neměl mít jen čtyřiadvacet hodin.“

„Upřímně přiznávám, žes mě zaskočil. Co se děje?“

„Jde o tu leteckou katastrofu,“ řekl Hardy věcně.

Sawyer se narovnal, rázem procitl, mhouřil oči do tmy.

„Cože?“

„Mám tady něco, co bys měl vidět, Lee. Nevím ještě přesně, co to znamená. Zrovna vařím kafe. Za jak dlouho můžeš přijet?“

„Dopřej mi třicet minut.“

„Jako za starých časů.“

Za pět minut byl Sawyer oblečený. Vložil do pouzdra pistoli, sešel na ulici a nastartoval auto. Cestou ohlásil do hlavního stanu, proč a kam jede. Frank Hardy byl jedním z nejlepších agentů, jaké kdy FBI měla. Když odešel, aby si založil vlastní bezpečnostní agenturu, všichni to považovali za velkou ztrátu, ale nikdo Hardymu nevyčítal, že se po tolika letech služby chopil příležitosti. Posledních deset let, než odešel, byl Hardy Sawyerovým parťákem. Tvořili výkonný tým, lámali rekordy v počtu objasněných mimořádně významných případů a předali spravedlnosti řadu zločinců, kteří se zakopali hluboko v podzemí. Mnozí z nich dostali trest doživotí bez možnosti předčasného propuštění a sedí v nejpřísněji střežených federálních věznicích po celé zemi. Další tucet, mezi nimi i několik mnohonásobných vrahů, dostal trest smrti.

Jestliže si Hardy myslí, že má něco důležitého, co souvisí s leteckou katastrofou, pak to tak bude. Sawyer zrychlil a za deset minut vjel na rozlehlé parkoviště. V třináctipatrové budově v Tysons Corner sídlí řada firem, žádná se však nevěnuje něčemu tak vzrušujícímu jako Hardyho agentura.

Sawyer předložil strážnému průkaz FBI a pak vyjel do nejvyššího poschodí. Přímo z výtahu vstoupil do moderně zařízené recepce. Skryté tlumené osvětlení zahánělo okolní tmu. Na pultu recepce se skvěl patnácticentimetrovými písmeny název agentury: SECURTECH.

26

SIDNEY ARCHEROVÁ POZOROVALA, JAK SE MALÝ DĚTSKÝ HRUDNÍČEK rytmicky zvedá a klesá. Rodiče hluboce spali v přízemí v pokoji pro hosty, Sidney seděla v houpacím křesle v Amyině pokoji. Po několika minutách vstala, přešla k oknu a vyhlédla ven. Nikdy nebyla soví typ. Hektické dny si přímo vyžadovaly, aby, když nastane čas k spánku, šla spát. Tma ji konejšila jako jemné víření teplé vody. Poslední události se zdály méně reálné, méně hrůzné, než opravdu byly. Až se rozední, uklidňující noční ticho vezme zasvé. Zítra se navíc koná zádušní mše za Jasona. Lidé budou přicházet do domu, aby vzdali hold jejímu manželovi a vzpomněli, jak dobrý to byl člověk. Sidney nevěděla, jak to zvládne, ale poležet si ještě několik hodin jí bránila i jiná starost.

Políbila Amy na tvář, tiše vyšla z pokoje a vydala se do Jasonovy pracovny. Sáhla nad zárubeň, vytáhla zahnutou sponku do vlasů a vložila ji do zámku dveří. Amy Archerová si ve dvou letech přisvojuje cokoli: maskaru, punčocháče, peněženky, kabelky. Jednou našli technický průkaz k autu v mixéru spolu s klíči od domu, které horečně hledali. Jindy se s Jasonem probudili a zjistili, že jim ozdobila postel s nebesy celou krabičkou nití na čištění mezizubních mezer. Otočit klikou byla pro nejmladší Archerovou hračka, většinu dveří tudíž zamykali podomácku vyrobenými šperháky nebo zajišťovali vysoko umístěnými papírovými klíny.

Sidney vstoupila a usedla k psacímu stolu. Proti ní stál monitor s plochou, temnou, spící obrazovkou. V koutku duše doufala, že se obrazovka rozzáří další zprávou odeslanou elektronickou poštou, naděje umírá poslední, ale nic se nedělo. Rozhlédla se po malé místnosti. Jasonovo hájemství ji neodolatelně přitahovalo. Dotýkala se některých jeho oblíbených věcí, jako by jí jakýmsi vnitřním vyzařováním mohly odhalit tajemství, které po sobě zanechal. Z úvah ji vytrhlo zazvonění telefonu. Opakovalo se, rychle zvedla sluchátko, aniž by tušila, kdo může volat. V první chvíli Sidney hlas nepoznala.

„Paule?“

„Promiňte, že volám tak pozdě. Několik dní se vás marně snažím zastihnout. Nechal jsem i vzkaz.“

Zaváhala: „Ano, Paule, omlouvám se, bylo toho na mě…“

„Proboha, Sid, já vám přece nic nevyčítám. Měl jsem o vás starost. Ztratila jste Jasona tak nečekaně, nevím, jak se s tím vyrovnáváte. Jste silnější než já.“

Sidney se chabě usmála: „Zrovna teď si nepřipadám moc silná.“

Hlas Paula Brophyho ještě víc zvážněl: „Spousta lidí ve firmě s vámi plně cítí. A jeden newyorský kolega z firmy Tyler & Stone je vám čtyřiadvacet hodin denně k dispozici, aby pomohl.“

„Taková podpora mě opravdu dojímá.“

„Přiletím zítra na zádušní mši.“

„To nemusíte, Paule, máte práce nad hlavu.“

„Ani ne. Nevím, jestli se vám to doneslo, ale projevil jsem zájem o převzetí záležitosti s CyberComem.“

„Opravdu?“ Sidney musela vynaložit velké úsilí, aby jí nepřeskočil hlas.

„Ano, ale nepřidělili mi to. Wharton mě dost rázně odmítl.“

„Je mi líto, Paule.“ Sidney se v tu chvíli cítila provinile. „Ale jsou i jiné zajímavé případy.“

„Jistě, jenže já jsem si myslel, že zrovna tohle je něco pro mě. Že na to mám.“ Odmlčel se. Sidney se modlila, aby se nezeptal, jestli s ní Wharton tu věc konzultoval. Když konečně promluvil, cítila se ještě provinileji. „Zítra jsem u vás, Sid. Neumím si představit, že bych tam chyběl.“

„Děkuju.“ Sidney si přitáhla župan.

„Nebude vadit, když přijedu z letiště k vám domů?“

„Ovšemže ne.“

„Vyspěte se na to, Sid. A zítra ráno na shledanou. Kdybyste něco kdykoli potřebovala, ve dne v noci, stačí zavolat, ano?“

„Děkuju, Paule. Dobrou noc.“ Sidney zavěsila. S Paulem Brophym vycházela vždycky dobře, ale uvědomovala si, že za jeho vnější uhlazeností se skrývá něco víc. Řekla Whartonovi, že na jednání s CyberComem Paul nestačí, a on přijede ve chvílích jejího hlubokého žalu. Přes svůj zármutek nepřehlédla tak zvláštní shodu okolností. A v duchu se ptala, co ho opravdu přivádí.

Když Paul Brophy zavěsil, rozhlédl se po svém velkém luxusním bytě. Když je hezkému muži čtyřiatřicet, zůstal svobodný a má půlmiliónový roční příjem, pak je New York báječné místo k životu. Usmál se a prohrábl si rukou husté vlasy. Šestimístná částka se s trochou štěstí změní na sedmimístnou. Hodně v životě záleží na tom, s kým se člověk spojí. Zvedl telefon a vyťukal číslo. Volaný se ohlásil na první zazvonění. Jakmile se Brophy představil, reagoval rychle a věcně.

„Buď zdráv, Paule, doufal jsem, že dneska večer zavoláš,“ řekl Philip Goldman.

27

FRANK HARDY ZALOŽIL VIDEOKAZETU DO PŘEHRÁVAČE UMÍSTĚNÉHO pod televizorem s velkou obrazovkou v rohu zasedací místnosti. Byly skoro dvě hodiny v noci. Lee Sawyer seděl v jednom z luxusních křesel, popíjel horkou kávu a obdivoval zařízení: „Sakra, asi se ti pěkně hýbou kšefty, Franku. Nějak zapomínám, jak vysoko ses vyšvihnul.“

Hardy se rozesmál: „Kdybys přijal moji nabídku a šel do toho se mnou, Lee, vyšvihnul by ses taky.“

„Držím se dál svýho, Franku.“

Hardy se ušklíbl: „Uvažujeme s Renée, že o Vánocích vyrazíme někam na Karibské ostrovy. Pojeď s námi. Vezmi si třeba někoho s sebou.“ Hardy se v očekávání zadíval na svého někdejšího parťáka.

„Lituju, Franku, ale zrovna teď vážně nemám koho.“

„Už jsou to dva roky. Napadlo mě… Když mě Sally opustila, já myslel, že to nepřežiju. Už se mi nechtělo navazovat nějaké známosti. A pak se objevila Renée. Větší štěstí mě nemohlo potkat.“

„Renée vypadá jako dvojče Michelle Pfeifferové, takže chápu, že jsi štěstím bez sebe.“

Hardy se rozchechtal: „Třeba si to rozmyslíš. Renée má přítelkyně, které si s ní z estetického hlediska nezadají. A ženy jedou po vysokých, urostlých chlapech, to mi věř.“

„Prima,“ zavrčel Sawyer. „Nic ti nevyčítám, ty stárnoucí plejboji, ale nemám v bance tolik prachů jako ty. Takže moje přitažlivost za ta léta poněkud poklesla. Kromě toho jsem pořád státní zaměstnanec. Mým možnostem odpovídají ekonomická třída a obchodní domy K-mart, což určitě není nic pro vás.“

Hardy se posadil, hrnek s kávou v jedné, dálkové ovládání videa v druhé ruce: „Zatáhnul bych účet za všechny, Lee,“ řekl klidně. „Ber to jako vánoční dárek. Pro tebe se totiž dost těžko vybírá.“

„Děkuju, jako by se stalo. Ostatně uvažuju, že strávím letos pár dní s dětmi. Jestli mě přijmou.“

Frank přikývl: „Rozumím.“

„Tak co pro mě máš?“

„Moje agentura je několik let hlavním bezpečnostním poradcem společnosti Triton Global,“ oznámil Hardy.

Sawyer zvedl šálek s kávou: „Triton Global? Počítače, telekomunikace. Jedna z nejbohatších společností, ne?“

„Na kursovním listu ji ale nenajdeš.“

„Proč?“

„Nejsou otevřenou společností. Dominují ve svém oboru, úžasně se rozrůstají, a to všechno bez finančních prostředků získaných na kapitálovém trhu.“

„To je ohromné. Jak to souvisí s letadlem, které se zavrtalo ve Virginii do pole?“

„Před několika měsíci vzniklo u Tritonu podezření, že některé tajné interní informace unikají ke konkurenci. Přizvali nás, abychom podezření ověřili, a pokud se potvrdí, tak zjistili, odkud unikají.“

„Uspěli jste?“

Hardy přikývl: „Nejdřív jsme zúžili seznam konkurentů, kteří by se o něco takového mohli zajímat. A začali jsme pátrat.“

„Museli jste si pěkně máknout. Velké společnosti s tisíci zaměstnanci ve stovkách měst.“

„Ze začátku to vypadalo na příšernou zabíračku. Ale zakrátko jsme zjistili, že unikly nejzávažnější informace, tak jsme se zaměřili na vrcholové vedení Tritonu.“

Lee Sawyer se opřel v křesle a popíjel kávu.

„Takže jste vytipovali místa, kde se mohly informace „neoficiálně“ předávat, a nasadili jste na ně čmuchací techniku?“

Hardy se usmál: „Vážně nepřijmeš moji nabídku?“

Sawyer odmítl nepřímý kompliment: „Tak co bylo dál?“

„Vytipovali jsme spoustu objektů, které vlastnily podezřelé společnosti a nesloužily původnímu záměru. Na všechny jsme nasadili sledovací techniku.“ Hardy se na bývalého kolegu cynicky usmál. „Hlavně mi nemyj hlavu za neoprávněný vstup na cizí pozemek a další protizákonné kroky, Lee. Někdy účel světí prostředky.“

„Nic ti nevytýkám. Kéž bych taky někdy mohl zvolit jednodušší postup. Jenže to se hned vyrojí stovky právníků, vykřikují o nezákonnosti a moje vyhlídka na slušnou penzi se ztrácí v nedohlednu.“

„Před dvěma dny jsme provedli rutinní kontrolu skryté kamery v jedné skladištní hale nedaleko Seattlu.“

„Jak vás napadlo sledovat zrovna tohle skladiště?“

„Vyhodnocením informací jsme zjistili, že hala patří skrze sesterské firmy a kapitálové spoluúčasti skupině RTG. A to je jeden z největších celosvětových konkurentů Tritonu.“

„Jaký druh informací podle Tritonu unikal? Technické?“

„Ne. Triton se zúčastnil nabídkového řízení o získání velmi významné softwarové společnosti CyberCom. Domníváme se, že informace o tomto řízení získala společnost RTG a může jich využít k tomu, aby CyberCom koupila sama, neboť zná nabídku Tritonu a jeho zásadní stanoviska. Na základě videa, které uvidíš, jsme trochu dupnuli na RTG. Všechno samozřejmě popřeli. Prohlásili, že skladiště loni pronajali majetkově s nimi nepropojené firmě. Pokusili jsme se ji najít. Vůbec neexistuje. To znamená, že RTG buď lže, anebo je ve hře někdo další.“

Sawyer přikývl: „Dobrá. Pověz mi, jak to souvisí s mým případem.“

Hardy odpověděl stisknutím tlačítka dálkového ovládání. Velká obrazovka ožila. Sawyer a Hardy sledovali dění natočené v malé místnosti ve skladišti. Když vysoký mladý muž převzal od staršího muže stříbřitý kufřík, Hardy obraz stopnul. Podíval se na Sawyera, který se tvářil zmateně. Hardy vytáhl z kapsy košile laserové ukazovátko a zamířil ho na mladého muže.

„Tenhle člověk je zaměstnancem Triton Globalu. Neměli jsme ho na seznamu sledovaných osob, protože nepatří k vrcholovému vedení a nebyl přímo zapojený do jednání o nabytí CyberComu.“

„Přesto informace zřejmě prozradil on. Poznal jsi ještě někoho?“

Hardy zavrtěl hlavou: „Zatím ne. Ten člověk se mimochodem jmenuje Jason M. Archer a bydlel na adrese 611 Morgan Lane, Jefferson County, Virginie. Nezní ti to povědomě?“

Sawyer se soustředil. S tím jménem se už někde setkal. Najednou ho osvítilo: „Ježíšikriste!“ Napůl vstal a vyvalil oči na tvář na obrazovce, neboť se mu vybavilo jméno ze seznamu cestujících, který prostudoval nejmíň stokrát. V pravém dolním rohu byly číslice. Zaznamenaly datum a čas: 17. 11. 1995; 11,15. Sawyer jediným pohledem vstřebal informaci a rychle počítal časová pásma. Sedm hodin poté, co se letadlo zřítilo ve Virginii, ten chlap žil a natřásal se v Seattlu. „Ježíšikriste!“ zvolal znovu.

Hardy přikývl: „Správně. Jason Archer byl na seznamu cestujících na lince 3223. Ale očividně neseděl v letadle.“

Hardy nechal pás běžet dál. Když se ze zvukové stopy ozvalo zahřmění leteckých motorů, Sawyer trhl hlavou směrem k oknu, jako by se stroj řítil přímo na ně. Pak se ohlédl na Hardyho. Přítel se uculoval: „Když jsem to slyšel poprvé, reagoval jsem naprosto stejně.“

Sawyer sledoval, jak se muži na obrazovce dívají vzhůru, dokud hřmění letadla nepominulo. Hleděl na obrazovku a mhouřil oči. Něco ho zaujalo, ale nevěděl přesně co.

Hardy ho upřeně pozoroval: „Vidíš něco?“

Sawyer po chvíli zavrtěl hlavou: „Dobrá, co dělal Archer v Seattlu dopoledne téhož dne, kdy došlo k letecké katastrofě ve Virginii, když měl sedět v letadle do Los Angeles? Cestoval služebně?“

„V Tritonu vůbec nevěděli, že se Archer vypravil do Los Angeles, tím míň do Seattlu. Domnívali se, že si vzal volno, aby se věnoval rodině.“

Sawyer přivřel oči a pátral v paměti.

„Pomoz mi s tím, Franku.“

Hardy promptně vyhověl: „Archer má ženu a dcerku. Jeho manželka Sidney je právnička u firmy Tyler & Stone, hlavního právního poradce Tritonu. Manželka se věnovala řadě záležitostí Tritonu, včetně účasti Tritonu v nabídkovém řízení na získání CyberComu.“

„To je opravdu zajímavá a pro ně výhodná konstelace.“

„Přesně to mě hned napadlo, Lee.“

„Jestliže byl Archer řekněme v deset, v půl jedenácté tichomořského času v Seattlu, musel z Washingtonu letět časně ráno.“

„Prakticky v tutéž dobu odlétá linka Western Airlines do Los Angeles.“

Sawyer vstal a přešel k televizní obrazovce. Přetočil pás nazpět a stopnul ho. Pečlivě studoval každý detail obličeje Jasona Archera a vpaloval si ho do paměti. Otočil se k Hardymu: „Víme, že Archer byl na seznamu cestujících na lince 3223, ale říkáš, že jeho zaměstnavatel o té cestě neměl tušení. Jak se dověděli, že byl v letadle? Tedy údajně,“ opravil se.

Hardy nalil další kávu, vstal a přešel k oknu. Oba muži zřejmě při přemýšlení potřebovali pohyb.

„Western Airlines zastihly manželku na pracovní poradě v New Yorku a sdělily jí tu smutnou zprávu. Jednání se zúčastnila skupina lidí z Tritonu včetně prezidenta společnosti. Tam se to dověděli. Všichni a hned. Tenhle videozáznam jsem ukázal jen dvěma lidem, Nathanu Gambleovi, prezidentovi Tritonu, a Quentinu Roweovi, výrobnímu a technickému řediteli společnosti.“

Sawyer si mnul podbradek, chopil se šálku s čerstvou kávou a napil se.

„Western Airlines potvrdily, že se řádně odbavil a při nástupu do letadla odevzdal palubní vstupenku. Jinak by ani nemohly informovat jeho rodinu.“

„Víš stejně dobře jako já, že k odbavení se mohl dostavit někdo jiný s falešnými doklady. Letenku si zřejmě koupil předem. Odevzdal zavazadlo, prošel bezpečnostní kontrolou. I přes nedávné zpřísnění bezpečnostních opatření Federálním úřadem pro letectví není třeba se před nástupem do letadla prokázat dokladem s fotografií, ten se vyžaduje jen u odbavovací přepážky nebo ve zvláštních případech.“

„Někdo ovšem v letadle na Archerově místě seděl. Aerolinky měly jeho palubní vstupenku, jakmile je člověk v letadle, ven se nedostane.“

„Ať to byl kdokoli, byl to pěkný hlupák anebo velký smolař. Nejspíš obojí.“

„Jo, jenže jestli Archer letěl do Seattlu, musel mít další letenku.“

„Mohl se odbavit dvakrát, na obě linky. A letět do Seattlu pod cizím jménem.“

„To ano.“

Sawyer uvažoval nad dalšími možnostmi: „Taky stačilo domluvit se s někým a vyměnit si po odbavení letenky.“

„Ať je to jak chce, rozhodně jsem ti ušetřil kus práce.“

Sawyer si pohrával s šálkem od kávy: „Mluvil někdo s Archerovou manželkou?“

Než odpověděl, otevřel Hardy spis, který ležel před ním.

„Nathan Gamble, dvakrát krátce. Taky Quentin Rowe.“

„Jak se vyjádřila?“

„Nejdřív tvrdila, že o manželově cestě letadlem nevěděla.“

„Nejdřív? Později vykládala něco jiného?“

Hardy přikývl: „Potom Nathanu Gambleovi řekla, že jí manžel lhal. Namluvil jí, že letí do Los Angeles jednat s jinou společností o zaměstnání. Ukázalo se, že ho tam ani neznali.“

„Tohle řekl kdo?“

„Sidney Archerová. Asi telefonovala do té společnosti, aby jim sdělila, že se manžel na schůzku nedostaví.“

„Ověřil sis to?“ zeptal se Sawyer. Hardy přikývl. „Pokročil jsi nějak se svým vyšetřováním?“ Hardy se zatvářil téměř bolestně.

„Moc se v tom zatím nevyznám. Vyjít s Nathanem Gamblem není snadné. Platí účty a žádá výsledky. Jenže všechno vyžaduje čas, znáš to. Přitom…,“ Hardy zmlkl a koukal na tlustý koberec. Bylo patrné, že nedobře snáší, když něco nemůže rozlousknout. „Přitom podle Gamblea a Rowea si paní Archerová myslí, že její manžel zahynul.“

„Jestli ovšem manželka mluví pravdu. Momentálně beru všechno s velkou rezervou,“ řekl Sawyer nasupeně.

Hardy se na něho nechápavě podíval.

Sawyer jeho pohled zachytil a svěsil ramena. „Mezi námi, Franku, připadám si trochu hloupě.“

„Proč?“

„Považoval jsem za hotovou věc, že všechno bylo zaměřené na Arthura Liebermana. Celé vyšetřování jsem podřídil téhle verzi, ostatní možnosti jsem odsunul na vedlejší kolej.“

„Vyšetřování je teprve na začátku, Lee. Zatím jsi nenadělal žádnou škodu. Ostatně Lieberman i tak mohl být v jistém smyslu terčem.“

Sawyer trhl hlavou: „Jak to?“

„Uvažuj. Už sis na vlastní otázku skoro odpověděl.“

Sawyer náhle pochopil směr Hardyho úvahy a zamračil se: „Myslíš, že Archer zosnoval zřícení letadla tak, abychom považovali za terč útoku Liebermana? Poslyš, Franku, to je pěkně přitažený za vlasy.“

Hardy se nedal: „Kdybychom nekápli na tohle video, tak si přesně tohle doteďka myslíš, ne? Uvědom si, že tahle katastrofa je v něčem ojedinělá, a to že než se letadlo zarylo do země, byl trup neporušený.“

Sawyer tuto skutečnost domyslel a jeho tvář zpopelavěla.

„Nenašla se těla. Žádné ostatky, které by se daly identifikovat.“

„Právě. Kdyby se letadlo, jak se to stává, roztrhlo výbuchem ve vzduchu, měl bys k identifikaci spoustu mrtvol.“

Sawyera Hardyho slova konsternovala.

„To by jednoho dohnalo k šílenství. Jestli Archer prodal informace, pobral odměnu a chystal se utéct, musel vědět, že po něm policie půjde…“

Hardy navázal nit: „Proto aby zametl stopu, navlíkl to tak, jako by seděl v letadle, které se zarylo do země. Jestliže bude objeven důkaz o sabotáži, logicky každého napadne, že cílem byl Lieberman. Kdyby se důkaz o sabotáži nenašel, nebude přece nikdo pronásledovat mrtvolu. Všichni by přestali po Jasonu Archerovi pátrat. Případ by skončil.“

„Prokristapána, Franku, proč by nesebral prachy a prostě nepláchnul? Zmizet není takový problém. A ještě něco. Chlapa, co vlastní sabotáž provedl, někdo provrtal olovem jako řešeto.“

„Stihl by se Archer vzhledem k předpokládané době smrti vrátit a zabít ho?“ zeptal se Hardy.

„Nemám ještě závěry pitvy, ale podle toho, jak jsem mrtvolu viděl, měl by čas vrátit se na východní pobřeží a udělat to.“

Hardy přemýšlel o nové informaci a přejížděl prsty po spisu.

„Uvažuj, Franku, kolik asi Archer za svoje informace dostal? Dost, aby zaplatil čerpadláři za to, že zařídí, aby se letadlo zřítilo, a aby si najal vraha, který čerpadláře oddělá? Tohle že zosnoval člověk, který ještě před několika dny vedl řádný rodinný život? Stal se z něj přes noc rafinovaný, cynický zločinec, který sestřelí z nebe děti a starce?“

Frank Hardy sevřel rty a zadíval se na dávného přítele: „On tu sabotáž vlastnoručně neprovedl, Lee. Hele, nevykládej mi, že se z tebe stal dušezpytný analytik. Jestli mi paměť dobře slouží, nejhorší pachatelé, co jsme dopadli, vedli často příkladný život.“

Sawyera moc nepřesvědčil.

„Tak kolik?“

„Za takové informace mohli Archerovi zaplatit několik milionů.“

„To zní velkolepě, ale myslíš, že kvůli tomu zabil na dvě stě lidí, aby za sebou zametl stopu? Sotva!“

„Je tu ještě jeden háček. A ten mě nutí považovat Jasona Archera navzdory jeho vnější skořápce za všeho schopnou vůdčí osobnost. Ostatně mohl taky pracovat pro zločineckou organizaci.“

„V čem je ten háček?“

Hardy náhle zrozpačitěl: „Z účtů Tritonu zmizely nějaké peníze.“

„Peníze? Kolik?“

Hardy úkosem pohlédl na Sawyera: „Čtvrt miliardy dolarů. Co ty na to?“

Sawyer málem vylil kávu na stůl: „Cože?“

„Zdá se, že Archera nezajímal jen prodej tajemství. Vykrádal taky bankovní účty.“

„Jak? Tak velká společnost musí mít vypracovaný kontrolní systém.“

„Triton ho má, jenže vychází z předpokladu, že dostávají správné informace z banky, kam uložili peníze.“

„Teď ti nerozumím,“ řekl netrpělivě Sawyer.

Hardy si povzdechl a opřel se lokty o stůl: „V dnešní době se peníze z bodu A do bodu B přemisťují pomocí počítače. Bankovní a finanční svět je na nich zcela závislý, což ovšem přináší určitá rizika.“

„Například poklesne elektrické napětí a počítače kleknou, to myslíš?“ zajímal se Sawyer.

„Nebo někdo pronikne do počítačové sítě banky a nezákonně v ní rejdí. Není to nic nového. Víš, že FBI na odhalování počítačových zločinů vytvořila celé nové oddělení.“

„Myslíš, že tu k něčemu takovému došlo?“

Hardy se posadil, znovu otevřel spis a listoval stránkami, dokud nenašel, co potřeboval.

„Běžný účet pro Triton Global Investments Corporation vedla severovirginská pobočka Consolidated BankTrust. Triton Global Investments je přidruženou společností Tritonu pro kapitálové operace na Wall Streetu. Na účtu se shromažďovaly peníze, až celková částka dosáhla dvou set padesáti milionů.“

Sawyer ho přerušil: „Měl Archer k účtu přístup?“

„Ne. Neměl plnou moc.“

„Manipulovalo se s účtem často?“

„Zpočátku ano. Ale čas běžel a Triton ho přestal využívat. Uložené prostředky se považovaly za rezervu pro případ, že by Triton nebo některé jeho dceřiné společnosti potřebovaly finančně posílit.“

„Co se dělo dál?“

„Před několika měsíci byl u téže banky založen účet pro Triton Global Investments Limited.“

„Triton si založil další účet?“

Hardy už vrtěl hlavou: „Ne, v tom je ten vtip. Nemá s Tritonem naprosto nic společného. Ukázalo se, že společnost je fiktivní, nemá adresu, ředitele, vedení, prostě nic.“

„Víš, kdo účet založil?“

„Na podpisovém vzoru k účtu je jediné jméno. Právo disponovat s ním má Alfred Rhone, finanční ředitel společnosti. Podle našeho šetření žádný Rhone neexistuje. Ale zjistili jsme zajímavou věc.“

„Jakou?“ Sawyer se křesle nahrbil.

„Na falešném účtu proběhla řada transakcí. Telegrafické převody, vklady atakdále. Na všechny dokumenty se někdo podepsal jménem Alfred Rhone. Porovnávali jsme rukopis s podpisy všech zaměstnanců Tritonu. A našli jsme podobný. Hádej čí?“

Sawyer odpověděl okamžitě: „Jasona Archera.“

Hardy přikývl.

„Co se dělo s penězi?“

„Někdo se naboural do počítačové sítě BankTrustu a velmi opatrně účty poopravil. Pravý i falešný účet Tritonu získaly stejné číslo.“

„Prokristapána! Takovou dírou propadne i slon.“

„Správně. Den předtím, než Archer zmizel, byl vystaven telegrafický příkaz k převedení dvou set padesáti milionů z účtu Tritonu na účet založený fiktivní společností v centrále banky v New Yorku. Oddělení telegrafických operací BankTrustu uspokojil podpis našeho zplnomocněného přítele Alfreda Rhonea. Na účtu byl dostatek prostředků, všechno do puntíku souhlasilo. Převod peněz proběhl téhož dne.“ Sawyer se díval nedůvěřivě. „Bankovní úředníci udělají, co jim řekne počítač, Lee, a proč ne? Kromě toho jednotlivá oddělení banky spolu nic nekonzultují. Pokud mají krytá záda, vykonávají příkazy. Kdo dokázal tohle, dobře zná chod banky. Zmínil jsem se ti, že Jason Archer, než nastoupil u Tritonu, pracoval několik let v bance, a to v oddělení telegrafických operací?“

Sawyer zavrtěl ztrápeně hlavou: „Já věděl, že nemám rád počítače jen tak pro nic za nic. Pořád nechápu, jak se to dá provést.“

„Představ si to takhle, Lee. K bohatému chlápkovi se uměle vytvoří dvojče a tenhle panák vejde do banky středem, vybere mu z účtu všechny peníze a zase je uloží na účet se stejným číslem. Jediný rozdíl je v tom, že BankTrust považuje za boháče oba, oběma vydá stejný výpis, ale započítá v bilanci tutéž částku dvakrát.“

„Peníze zmizely bez sebemenší stopy?“

Hardy přisvědčil: „Nečekal jsem, že nějakou najdeme. Nikde nic. Jednali jsme už s oddělením FBI pro odhalování podvodů ve finančních institucích. Zahájili vyšetřování.“

Sawyer usrkl kávu a náhle ho něco napadlo: „Nemyslíš, že má v obojím prsty RTG? Jinak se mi nezdá, že by Archer podstoupil dvojí riziko, podvedl banku a prodal tajné informace.“

„Podle mě, Lee, se mohl Archer původně zabývat jen krádeží tajemství a RTG ho třeba postrčila k bankovnímu podvodu, aby ještě víc poškodila Triton. Měl nejlepší předpoklady provést obojí.“

„Ale banka musela tu ztrátu pokrýt. Tritonu to nijak neublížilo.“

„Ne, chyba lávky. Triton přišel o peníze přinejmenším do té doby, než si BankTrust ujasní, kde se stala chyba, a než se celá záležitost vyšetří. Případem se bude zabývat vedení banky. Nitky se budou rozplétat měsíce, což dneska dopoledne Tritonu sdělili. Jistě si umíš představit, že to Nathana Gamblea dost sebralo.“

„Triton ty peníze na něco potřebuje?“

„To si piš. Hodlal tu rezervu složit jako záruku, aby si naklonil CyberCom, který chce získat.“

„Takže jednání ztroskotalo?“

„Ještě ne. Podle posledních zpráv Nathan Gamble možná poskytne prostředky z vlastní kapsy.“

„Kristepane, copak ten chlap jen tak podepíše šek na takovou částku?“

„Gamble je několikanásobný miliardář. Jenže takhle to udělat nechtěl. Zaplácne ztrátu Tritonu ve výši dvě stě padesát milionů ze svého. Pro něho to znamená momentální minus pět set milionů dolarů. A to je i na něj moc.“ Hardy se otřásl, jako by si vzpomněl na své poslední setkání s Gamblem. „Jak jsem řekl, dost ho to sebralo. Ale nejvíc mu záleží na tom, co všechno Archer prodal RTG. Jestli totiž RTG získá CyberCom, pak konečná ztráta Tritonu bude činit mnohem víc než čtvrt miliardy dolarů.“

„Teď když v RTG vědí, že po nich jdete, nemůžou informace, které jim Archer poskytl, využít.“

„To není tak jednoduchý, Lee. Ode všeho se distancovali, a tohle video má k usvědčujícímu důkazu daleko. RTG se už o CyberCom ucházela. Jestliže jejich nabídka bude o něco sladší než návrh Tritonu, jak se prokáže, že se z jejich strany jedná o nějakou nekalost?“

„Rozhodně se všechno komplikuje.“ Sawyer sklesle pozoroval zbytek kávy.

Hardy rozhodil rukama a zasmál se: „Tak to je můj příspěvek.“

„Věřil jsem, že jsi mě nevytáh z postele kvůli kapesní krádeži,“ usmál se Sawyer. Vzápětí však vážně dodal: „Archer je zřejmě geniální šílenec, Franku.“

„Souhlasím.“

Sawyer náhle ožil: „Jenže každý dělá chyby a na člověka se občas usměje štěstí, jako na tebe s tím videem. Kromě toho, oč je naše práce těžší, o to skýtá větší radost, ne?“ zazubil se.

Hardy pobaveně, byť znaveně přikývl: „Na co se nejdřív vrhneš?“

Sawyer dopil kávu a opět si nalil. Jako by mu množství možností, které se v případu otevřely, vlilo do žil novou energii.

„Především si od tebe zatelefonuju a požádám o vyhlášení celosvětového pátrání po Jasonu Archerovi. Pak potřebuju ještě na hodinku tvůj bystrý mozek. Ráno pošlu tým agentů na Dullesovo letiště, aby zjistili co nejvíc o tamních pohybech Jasona Archera. A zatím sám vyslechnu někoho, kdo je možná klíčovou osobou celého případu.“

„Koho?“

„Sidney Archerovou.“

28

„JÁ JSEM PAUL BROPHY, SIDNEYIN KOLEGA, PANE…“

Brophy stál v hale domu, cestovní tašku v ruce.

„Já jsem Bill Patterson. Sidneyin otec.“

„Sidney o vás často mluvila. Škoda že se poznáváme až teď. Při takové smutné příležitosti. Musel jsem přijet kvůli vaší dceři. Je jednou z mých nejbližších kolegyň. Rozhodně je to pozoruhodná žena.“

Bill Patterson sledoval, jak si Brophy odložil tašku do kouta haly.

V tmavomodrém dvouřadovém obleku, s kravatou podle poslední módy, v nablýskaných polobotkách a modelových ponožkách vypadal vysoký a štíhlý Brophy reprezentativně. Cosi v jeho uhlazeném chování, to, jak se nenuceně pohyboval ve smutkem sklíčené domácnosti, způsobilo, že se Patterson zamračil. Za léta svého manažerského působení si na žvanily vypěstoval výkonný radar. Právě spustil poplašný signál.

„Sjede se sem celá naše velká rodina… Paule… říkám vám správně?“ Patterson položil zvláštní důraz na slovo rodina.

Brophy se na něho podíval a rychle si ho zařadil.

„Ano. V dnešní době není nic důležitějšího než rodina. Doufám tedy, že neruším. To bych opravdu nerad. Volal jsem včera večer Sidney. Řekla, že to bude v pořádku. Pracoval jsem s vaší dcerou řadu let. Zabývali jsme se případy, ze kterých by jeden dostal žaludeční vředy. Ale co vám budu vykládat. Posledních pět let před odchodem na odpočinek jste prakticky řídil Bristol-Aluminium. Četl jsem o vás na pokračování v Journalu. A té slávy na stránkách Forbesu před několika lety, když jste šel do důchodu.“

„Řídit každou firmu je tvrdá práce,“ připustil starší muž a pookřál, když si nakrátko vybavil svou triumfální kariéru.

„Hlavně jste to dal pocítit konkurenci.“ Brophy blýskl svým nejpřátelštějším úsměvem. Patterson ho opětoval. Asi to bude slušný chlapík, koneckonců se obtěžoval cestováním. Dnešní dopoledne se ostatně nehodí k nějakým konfrontacím.

„Nedáte si něco k jídlu nebo pití? Říkáte, že jste přiletěl dneska ráno z New Yorku?“

„Prvním letadlem. Kdybych mohl dostat kávu, bylo by to skvělé… Sidney?“ Brophy hltal očima vysokou postavu, která se objevila na schodech.

Celá v černém, s matkou, rovněž ve smutku, po boku, Sidney sestupovala do haly.

„Vítám vás, Paule.“

Brophy k ní rychle přešel, zeširoka ji objal a klovl do tváře, ale ještě několik vteřin nepovolil sevření. Poněkud zneklidněná Sidney ho představila matce.

„Jak se vyrovnává se situací Amy?“ zeptal se Brophy starostlivě.

„Teď je u přátel. Nepochopila by, co se stalo.“ Sidneyina matka si ho nepříliš potěšeně prohlížela.

„Správně, správně.“ Brophy ustoupil o krok. Je sice bezdětný, ale nemusel položit tak hloupou otázku.

Sidney mu bezděčně pomohla. Obrátila se k matce: „Paul přiletěl dneska ráno z New Yorku.“

Matka nepřítomně přikývla a odběhla do kuchyně připravit snídani.

Brophy si prohlížel Sidney. Její hedvábné blond vlasy zvlášť vynikaly na pozadí černých šatů. Připadala mu ve smutku nesmírně atraktivní. Ačkoli sledoval svůj vlastní zájem, vyvedlo ho to z míry. Ta žena je krásná.

„Všichni ostatní jedou rovnou do kaple. Po bohoslužbě se sejdou tady.“ Zdálo se, že ji ta představa děsí.

Brophy pohotově zareagoval: „Snažte se zachovat si klid, a kdybyste potřebovala chvíli soukromí, postarám se, aby řeč nestála a dohlédnu, aby každý měl občerstvení. Když nic jiného, naučil jsem se jako právník mnoha slovy neříct nic.“

„Nemusíte se vrátit do New Yorku?“

Brophy zavrtěl hlavou a vítězoslavně se usmál: „Zdržím se nějaký čas v naší washingtonské centrále.“ Vytáhl z náprsní kapsy saka plochý minikazetový magnetofon. „Vybavení nosím s sebou. Už jsem nadiktoval tři dopisy a řeč, kterou pronesu na večírku pro přispěvatele na naši politickou kampaň. Zkrátka, zůstanu tady, dokud mě budete potřebovat.“ Delikátně se usmál, schoval magnetofon, sklonil se k ní a uchopil ji za ruku.

Sidney mu, trochu v rozpacích, úsměv oplatila a pomalu vyvinula ruku.

„Potřebuju se před odjezdem ještě upravit.“

„Výborně, připletu se v kuchyni k vašim rodičům.“

Vykročila směrem k ložnici. Brophy ji pozoroval, tvář se mu rozzářila úsměvem, když pomyslel na své vyhlídky. Nato vešel do velké kuchyně, kde Sidneyina matka smažila vajíčka na slanině a opékala topinky. Bill Patterson stál v pozadí a potýkal se s kávovarem. Zazvonil telefon. Patterson si sundal brýle a zvedl sluchátko na druhé zazvonění.

„Prosím?“ Přendal si sluchátko do druhé ruky. „Ano, je. Cože? Mhm, poslyšte, nemohlo by to počkat? Tak dobře, vydržte chvilku.“

Paní Pattersonová pohlédla na manžela: „Kdo volá?“

„Henry Wharton.“ Patterson se podíval na Brophyho. „To je šéf vaší firmy, viďte?“

Brophy přikývl. To, že je Goldmanovým apoštolem, nikdo netuší. Nepatří k Whartonovým oblíbencům a upřímně se těší na den, kdy ho odstaví z čela firmy Tyler & Stone.

„Je to skvělý člověk, lidsky se zajímá o podřízené,“ prohlásil.

„Ano, jenže nevolá právě vhod,“ poznamenal Patterson. Položil sluchátko na stůl a vyšel z kuchyně. S usmiřujícím úsměvem přistoupil Brophy k paní Pattersonové, aby jí nabídl pomoc.

* * *

OTEC JEMNĚ ZAKLEPAL NA DVEŘE. „HOLČIČKO?“

Sidney otevřela dveře ložnice. Patterson spatřil na posteli spoustu fotografií Jasona a zbytku rodiny. Zhluboka se nadechl a polkl.

„Holčičko, volá někdo z vaší firmy. Tvrdí, že s tebou musí naléhavě mluvit.“

„Neřekl, jak se jmenuje?“

„Henry Wharton.“

Sidney se zamračila, ale vzápětí se její tvář prosvětlila.

„Pravděpodobně volá, aby se omluvil, že se nemůže zúčastnit zádušní mše. Nepatřím momentálně do kruhu jeho vyvolených. Vezmu si to tady, tati. Ať okamžik počká.“

Když zavíral dveře, znovu pohlédl na fotografie. Odtrhl se od nich a spatřil, že se na něho dcera dívá skoro s provinilým výrazem, jako by ji v pubertě přistihl v jejím pokoji při kouření.

Přešel k ní, políbil ji na tvář a dlouze objal.

* * *

V KUCHYNI OPĚT ZVEDL SLUCHÁTKO: „HNED SI VÁS VEZME,“ PRONESL nevrle. Odložil sluchátko a chystal se dál zápasit s kávovarem, když někdo zaklepal na dveře. Všichni tři přítomní v kuchyni vzhlédli. Patterson se zadíval na manželku: „Čekáš někoho tak brzy?“

Zavrtěla hlavou: „To bude nejspíš sousedka s nákupem. Běž otevřít, Bille.“

Patterson poslušně zamířil k hlavním dveřím.

Brophy následoval staršího muže do předsíně.

Patterson otevřel dveře. Proti němu stáli dva dobře oblečení pánové.

„Přejete si?“ zeptal se Patterson.

Lee Sawyer ihned předložil průkaz. Muž vedle něho učinil totéž. „Jsem zvláštní agent FBI Lee Sawyer. To je můj kolega Raymond Jackson.“

Bill Patterson se podíval na doklady a poté zmateně na muže, kteří je drželi. Upřeně ho pozorovali.

* * *

SIDNEY RYCHLE SHRÁBLA FOTOGRAFIE, PRODLELA JEN U JEDINÉ, TÉ ZE dne, kdy se narodila Amy. Jason v nemocničním plášti na ní drží několik minut starou dcerku. Stálo za to zvěčnit nebetyčnou pýchu novopečeného otce. Uložila snímek do kabelky. Cítila, že ho bude i v průběhu dne potřebovat, už teď toho na ni začíná být moc. Uhladila si šaty, přešla k nočnímu stolku, sedla si na postel a zvedla sluchátko.

„Dobré ráno, Henry.“

„Sid.“

Kdyby neseděla, určitě by se skácela na podlahu. Takhle se sesypala vnitřně. Jako by jí něco rozdrtilo mozek.

„Sid?“ zopakoval hlas znepokojeně.

Sidney se úporně snažila soustředit se. Připadalo jí, jako by se prodírala k vodní hladině ze strašlivé hloubky, kde člověk nemůže přežít. Mozek najednou znovu nastartoval a ona bojovala o každý centimetr. Jakmile potlačila neodbytné mdloby, podařilo se jí vyřknout jméno, o němž si myslela, že ho takto už nikdy nevysloví. Z rozechvělých rtů se vydraly dvě slabiky.

„Jasone?“

29

SIDNEYINA MATKA PŘEŠLA OBÝVACÍM POKOJEM, ABY SE PŘIPOJILA k manželovi u dveří, a Paul Brophy nenápadně ustoupil zpátky do kuchyně. FBI? Vyvíjí se to zajímavě. Brophy hloubal, jestli se má spojit s Goldmanem, a povšiml si sluchátka, které Bill Patterson odložil na stůl. Volá Henry Wharton. O čem se asi baví, pomyslel si Brophy. Kdyby to věděl, mohli by s Goldmanem slušně zabodovat.

Vykoukl z kuchyňských dveří. Skupinka stále přešlapovala v předsíni. Přeběhl ke stolu, zakryl rukou mikrofonní vložku a přiložil sluchátko k uchu. Zalapal po dechu a vyvalil oči, neboť slyšel dva velmi intimně rozmlouvající hlasy. Sáhl do náprsní kapsy. Přiložil magnetofon ke sluchátku a nahrával rozhovor manželů.

* * *

ZA PĚT MINUT BILL PATTERSON ZNOVU ZAKLEPAL NA DVEŘE LOŽNICE. Když Sidney konečně otevřela, otce překvapilo, jak vypadá. Oči měla stále zarudlé a ztrápené, ale spatřil v nich světélko, jaké se v nich neobjevilo od Jasonovy smrti. Zarazilo ho také, co spatřil na posteli – napůl sbalený kufr. Aniž by odvrátil oči od kufru, řekl: „Holčičko, nevím, co chtějí, ale jsou tu pánové od FBI. Rádi by s tebou mluvili.“

„Od FBI?“ Najednou zakolísala a otec ji musel podepřít.

V Pattersonově tváři se zračilo hluboké znepokojení: „Co se děje, děťátko? Proč balíš?“

Sidney se podařilo uklidnit se.

„Nic mi není, tati. Já… musím jen po bohoslužbě někam odjet.“

„Odjet? Kam? O čem to mluvíš?“

„Tati, prosím tě, teď ne. Není čas něco vysvětlovat.“

„Ale Sid…“

„Prosím tě, tati.“

Dceřiny prosebné oči nakonec Pattersona přinutily, aby ustoupil, ale nedokázal potlačit zklamání a obavy.

„Dobře, Sidney.“

„Kde jsou agenti, tati?“

„V obývacím pokoji. Prý by si s tebou chtěli důvěrně pohovořit. Snažil jsem se jich zbavit, ale to víš, jsou od FBI.“

„Nevadí, tati, promluvím s nimi.“ Sidney se na okamžik zamyslela. Podívala se nejdřív na telefon, potom na hodinky. „Zaveď je do knihovny a řekni, že přijdu za dvě minuty.“

Sepjala ruce, přešla ke kufru, zavřela ho, zvedla a zastrčila pod postel.

Otec sledoval její počínání a tázavě povytáhl obočí: „Opravdu víš, co děláš?“

Odpověděla okamžitě: „Vím.“

* * *

JASON ARCHER SEDĚL SPOUTANÝ NA ŽIDLI. USMÍVAJÍCÍ SE KENNETH Scales mu přiložil k hlavě glocka. Další muž postával v pozadí. „Skvěle jsi ten telefonát zvládnul, Jasone,“ poznamenal Scales. „Možná by ses uplatnil ve filmu. Škoda že už to nestihneš.“

Jason po něm blýskl očima plnýma zběsilého vzteku: „Ty parchante! Ubližuješ mojí ženě i dcerce, roztrhnu tě, přísahám!“

Scales se rozchechtal: „Výborně. Jen mi řekni, jak to provedeš?“ Udeřil Jasona pistolí do čelisti. Dveře malé místnosti se pootevřely. Když se Jason po úderu vzpamatoval a zadíval se ke škvíře, rozzuřeně zasyčel. V prudkém vzepětí sil sebou i s židlí smýkl a přistál u nohou muže ve dveřích. To už se ho však zmocnil Scales se svým kumpánem a odvlekli ho po podlaze zpátky.

„Ty hajzle, zabiju tě, zabiju!“ vykřikl Jason na návštěvníka.

Muž vstoupil do místnosti a zavřel za sebou. Usmál se, zatímco Jasona drsně usadili a přelepili mu ústa leukoplastí.

„Zase vás děsí ošklivé sny, Jasone?“

* * *

POTÉ CO BILL PATTERSON DOPROVODIL AGENTY FBI DO MALÉ, ALE pohodlně zařízené knihovny, vrátil se do kuchyně, kde našel manželku a Brophyho. Zmateně se zadíval na telefon. Někdo ho zavěsil. Právník si všiml jeho pohledu.

„Dovolil jsem si zavěsit. Musel jste se zabývat jinými věcmi.“

„Děkuju, Paule.“

„Za málo.“ Brophy usrkl kávu a spokojený sám se sebou se nenápadně dotkl minikazety uschované bezpečné v kapse kalhot. „Propána…,“ zadíval se na Pattersona. „Agenti FBI. Co můžou chtít?“

Patterson pokrčil rameny: „Nevím a neví to ani Sidney.“ Preventivně hájil dceru jako vždycky. Na čele mu naskočily ustarané vrásky. „Dneska je všechno nevhod, to jediné vím jistě,“ zamručel a usedl ke stolu, aby se podíval do novin. Užuž chtěl něco říct, když vtom spatřil titulek na první straně.

30

KDYŽ SIDNEY VSTOUPILA DO MÍSTNOSTI, AGENTI SAWYER A JACKSON vstali. Jen ji Sawyer spatřil, jako by procitl z letargie. Vědomě zatáhl břicho a ruka mu vyletěla k vlasům v marné snaze přinutit k poslušnosti vzpurné esíčko. Vzápětí ruku svěsil, chvilku na ni civěl, jako by mu nepatřila, a v duchu se ptal, proč něco takového udělal. Oba agenti se představili a opět předložili průkazy. Sawyer zaznamenal, že Sidney, než usedla naproti nim, se na něho pozorně zadívala.

Sawyer ji bleskurychle ohodnotil. Oduševnělá, inteligentní, krásná žena. A ještě něco. Přísahal by, že se už někde viděli. Zkoumal očima její ztepilý zevnějšek. Vkusné černé šaty odpovídaly vážné události, byť někde těsně, až provokativně přiléhaly k postavě. Dokonale tvarované nohy v černých punčochách rovněž velmi inspirovaly. Žal dodával její tváři zvláštní půvab. „Neviděli jsme se už někdy, paní Archerová?“

Nefalšovaně užasla: „Myslím, že ne, pane Sawyere.“

Ještě chvilku ji zkoumal, pokrčil rameny a rychle přistoupil k výslechu: „Jak jsem řekl vašemu otci, paní Archerová, chápeme, že jsme se nemohli dostavit v nevhodnější chvíli, ale potřebovali jsme s vámi hovořit co nejdřív.“

„Smím se zeptat, v jaké záležitosti?“ Sidneyin hlas zněl mechanicky. Její oči těkaly po místnosti, pak utkvěly na Sawyerově obličeji. Spatřily vysokého, statného muže s upřímným pohledem. Za normálních okolností by Sidney s Lee Sawyerem plné spolupracovala. Okolnosti však nebyly zdaleka normální.

V jejích zelených očích se teď jiskřilo a Sawyer musel přivolat na pomoc rozum, když zjistil, že ho ochromují. Ve snaze číst v jejich hloubce se začal pohybovat v nebezpečných vodách.

„Týká se to vašeho manžela, paní Archerová,“ řekl rychle.

„Říkejte mi prosím Sidney. Co vás ohledně manžela zajímá? Souvisí to s tou leteckou nehodou?“

Sawyer neodpověděl hned. Znovu, tentokrát nenápadně ji studoval. Každé slovo, každá odmlka, každé hnutí ve tváři je důležité. Vždycky to bývá velmi únavné, často marné, ale někdy neuvěřitelně plodné.

„Nebyla to nehoda, Sidney,“ pronesl konečně.

Krátce zamžikala očima, jako se za bouřky zamihotá světlo v domě. Pootevřela ústa, ale nevyšlo z nich slůvko.

„Letadlo se stalo obětí atentátu, všichni lidé na palubě, všichni do jednoho, byli záměrně zavražděni.“ Sawyer pokračoval v pozorování. Sidney se asi na minutu zcela propadla do sebe. V obličeji se jí zračila opravdová, nelíčená hrůza. Oči náhle ztratily horečnatou jiskru.

Po minutě se Sawyer jemně připomenul: „Sidney? Sidney?“

Sidney sebou trhla, vrátila se do přítomnosti, ale vzápětí se zase ztratila. Náhle se jí z hrdla vydral chroptivý dech. Na okamžik si myslela, že všechno kolem pozvrací. Složila hlavu na kolena a přitiskla k ní ruce. Její poloha se ironickou shodou okolností podobala pozici, jakou doporučují letecké společnosti cestujícím v případě nebezpečí havárie. Když začala sténat a celé její tělo se nekontrolovatelně roztřáslo, Sawyer vstal a usedl vedle ní. Jednou paží ji pevně objal kolem ramen, druhou jí sevřel ruku.

Mrkl na Jacksona: „Vodu, čaj, skoč pro něco, Rayi!“

Jackson vyběhl.

Sidneyina matka nalila Jacksonovi nervózně se chvějící rukou sklenici vody. Když se agent obrátil k odchodu, Bill Patterson zvedl noviny: „Tak o tohle jde, ano?“ Velký, výrazný titulek hrozivě hlásal:

LETADLO WESTERN AIRLINES TERČEM SABOTÁŽE.

federální vláda nabízí odměnu dva miliony dolarů

„Jason a všichni ostatní se stali oběťmi teroristů. Proto jste tu, viďte?“ Paní Pattersonová si zakryla rukama obličej, svezla se na židli u stolu a její tiché štkaní naplnilo místnost.

„Teď ne, omluvte mě, pane, ano?“ Jacksonův tón nepřipouštěl odpor. Vyšel z kuchyně se sklenicí vody v ruce.

Paul Brophy mezitím vyšel před dům a navzdory zimě ostentativně kouřil cigaretu. Kdyby někdo vyhlédl oknem obývacího pokoje, spatřil by, že tiskne k uchu malý mobilní telefon.

* * *

SAWYER VNUTIL SIDNEY VODU TÉMĚŘ NÁSILÍM, ALE PO CHVÍLI SE dokázala zpříma posadit. Když se vzpamatovala a vrátila mu s vděčným pohledem sklenici, Sawyer už se k letecké katastrofě nevracel.

„Věřte, že kdyby to nebylo tak krajně naléhavé, ihned bychom odešli, Sidney.“

Přikývla. Smrtelná bledost ji neopustila. Sawyer využil chvilky, aby si utřídil myšlenky. Vypadalo to, že se Sidney ulevilo, když jí kladl zdánlivě nevinné otázky týkající se Jasonovy práce u Triton Global. Sidney odpovídala celkem klidně, byť ji některé dotazy mátly. Sawyer se rozhlédl. Vybudovali si hezký domov. „Měli jste nějaké finanční problémy?“ zeptal se.

„Co tím sledujete, pane Sawyere?“ Sidney se zatvářila nekompromisně. Náhle zjihla, vybavil se jí Jasonův svatební slib, že jí snese k nohám celý svět.

„V této fázi se zajímáme o všechno, madam,“ odpověděl Sawyer a bez váhání čelil jejímu pohledu. Jeho oči jako by se propalovaly pod vnější skořápku, četly myšlenky, pronikaly do nejbolavějších zákoutí. Uvědomila si, že s ním bude muset jednat velmi obezřetně. „Hovoříme se všemi rodinnými příslušníky cestujících z onoho letadla. Jestliže se stalo objektem sabotáže kvůli někomu na palubě, musíme zjistit kvůli komu a proč.“

„Chápu.“ Sidney se zhluboka nadechla. „Abych vám tedy odpověděla, finančně jsme na tom za poslední léta nejlíp.“

„Jste právní poradkyní Tritonu, viďte?“

„Je to jeden z mých padesáti klientů. Proč se ptáte?“

Sawyer změnil taktiku: „Dobrá, víte, že si váš muž vzal pár dnů volna?“

„Jsem jeho manželka.“

„Jistě, tím spíš nám tedy vysvětlíte, proč si vzal volno a jak to, že se ocitl v letadle na lince do Los Angeles.“ Sawyer málem řekl údajně ocitl v letadle, ale naštěstí to slovo spolkl.

Sidney odpověděla věcně: „Vidím, že jste už mluvili s někým z Tritonu. Možná i s Henry Whartonem. Jason mi nejdřív řekl, že ho do Los Angeles posílá služebně Triton. Ráno v den odletu jsem mu připomněla, že mám v New Yorku jednání s Tritonem. Tehdy mi sdělil, že cestuje do Los Angeles, protože mu tam nabídli práci. Nechtěl, abych se o jeho cestě do Los Angeles zmínila někomu z Tritonu. Zachovala jsem se podle toho. Vím, že to nebylo nejsprávnější, ale stalo se.“

„Jenže v Los Angeles mu práci nenabídli.“

„Ne,“ přiznala.

„A máte jako jeho manželka tušení, proč se vlastně do Los Angeles vydal? Nějaké podezření?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne? Nic vás nenapadá? Víte určitě, že to nemá nic společného s Tritonem?“

„Jason se mnou o záležitostech společnosti mluvil zřídka.“

„Pročpak?“ Sawyer zatoužil po šálku kávy. Po noční hlídce s Hardym ho začínalo tělo zrazovat.

„Naše firma zastupuje několik jiných společností, které lze pokládat za konkurenty Tritonu. Ale samotní klienti včetně Tritonu nad případnými konflikty mávli rukou, a pokud to bylo nezbytné, čas od času jsme postavili čínskou zeď…“

„Cože?“ ozval se Ray Jackson. „Čínskou zeď?“

Sidney se na něho podívala: „Tak říkáme tomu, když přerušíme komunikační linky, zablokujeme přístup do souborů, zamezíme konzultacím a vypustíme rušivý šum kolem určitého klienta, když se jiný právník firmy ujme zastupování nového klienta a mohlo by dojít ke konfliktu zájmů. Kvůli klientům zabezpečujeme v počítačových databázích veškeré otevřené záležitosti kódem. Stejně zajišťujeme nejaktuálnější výsledky jednání. Situace se rychle vyvíjí, nechceme, aby klienty zaskočily zásadní změny podmínek. Lidská paměť je nespolehlivá, počítače si pamatují mnohem líp. Přístup k takovým souborům je omezen heslem na vedoucího právníka případu. Teorie praví, že právnická firma by se měla radši rozdělit, aby se vyhnula těmto problémům. Proto ta péče.“

Sawyer se předklonil: „Kteří z vámi zastupovaných klientů by se mohli dostat do konfliktu s Tritonem?“

Sidney chvíli přemýšlela. Na mysli jí vytanul název, ale znejistěla, má-li ho vyslovit. Ale pokud tak učiní, výslech možná dospěje rychleji k závěru.

„RTG Group.“

Agenti si rychle vyměnili pohledy. Otázku položil Sawyer: „Kdo z vaší firmy zastupuje RTG?“

Všiml si přitom, že než Sidney Archerová odpověděla, zajiskřilo jí v očích.

„Philip Goldman.“

* * *

PŘED DOMEM ARCHEROVÝCH SE ZAČALA ZIMA PROKOUSÁVAT I VELMI drahými rukavicemi Paula Brophyho.

„Ne, nemám tušení, co se děje,“ řekl do mobilního telefonu. Trhl hlavou směrem od telefonu, když druhý účastník šlehl sžíravou replikou otevřeně přiznanou Brophyho ignoranci. „Počkej, Philipe. Jsou z FBI. Ti nosí u sebe bouchačky, ne? Neočekával jsi, k čemu dojde, jak jsem to mohl očekávat já?“

Úcta k pronikavé inteligenci Philipa Goldmana nutila Brophyho ke klidu. Pevně svíral tuhnoucí rukou telefon. „Ano, určitě to byl on. Znám jeho hlas a oslovoval ji jménem. Všechno jsem nahrál. Zhostil jsem se úkolu skvěle, nemyslíš? Cože? Ano, rozhodně se tu zdržím, uvidím, co se dá ještě zjistit. Jistě, ozvu se za několik hodin.“ Brophy strčil telefon do kapsy, zapraskal zkřehlými prsty a vrátil se do domu.

* * *

SAWYER SLEDOVAL SIDNEY ARCHEROVOU, JAK PŘEJÍŽDÍ SEM TAM rukou po loketní opěrce pohovky. Vážil pro a proti, má-li ji zasáhnout těžkým kalibrem a sdělit jí, že Jason Archer rozhodně není pohřben v kráteru ve Virginii. Nakonec, po velkém vnitřním dilematu, zvítězil profesionální přístup. Vstal a nabídl Sidney ruku: „Děkuju za spolupráci, paní Archerová. Kdybyste si vzpomněla na něco, co by nám pomohlo, zastihnete mě ve dne v noci na těchto číslech.“ Předal jí navštívenku. „Na zadní straně je můj telefon domů. Věnovala byste mi vizitku s telefonními čísly, kde bych zastihl já vás?“ Sidney zvedla ze stolu kabelku, sáhla do ní a podala mu jednu z úředních navštívenek.

„Soucítím s vámi vzhledem k manželově osudu,“ řekl Sawyer a myslel to vážně. Jestli má Hardy pravdu, to, co tuto ženu čeká v příštích hodinách, bude procházkou růžovým sadem proti tomu, čemu bude muset čelit v budoucnu. Ray Jackson vyšel z místnosti. Sawyer ho chtěl následovat, když vtom mu Sidney položila ruku na rameno.

„Pane Sawyere…“

„Jmenuju se Lee.“

„Lee, nejsem tak hloupá, abych nevěděla, že to všechno vypadá moc špatně.“

„Ani na okamžik jsem si nemyslel, že jste hloupá, Sidney.“ Vyměnili si pohledy plné vzájemného respektu, ale Sawyerova reakce ji nepovzbudila.

„Máte důvodné podezření, že se můj manžel účastnil něčeho…,“ zarazila se, hlasitě polkla, než vyslovila nepředstavitelná slova, „něčeho nezákonného?“

Zadíval se na ni a neodbytné povědomí, že tu ženu už někde viděl, se proměnilo v jistotu.

„Řekněme, Sidney, že aktivity vašeho manžela před odletem nám dělají trochu starosti.“

Sidney pomyslela na všechny ty Jasonovy pozdně noční návraty do kanceláře.

„V Tritonu něco neklape?“

Sawyer viděl, jak nervózně spíná ruce. Jeden z nejméně sdílných agentů FBI by jí málem v náhlém popudu prozradil všechno, co ví. Odolal pokušení.

„Vyšetřování pokračuje, Sidney. Víc vám nemůžu říct.“

Ustoupila o krok: „Ovšem, chápu.“

„Zůstaneme ve spojení.“

Když odešel, na Sidney dolehla určitá obava – vybavila se jí podobná poznámka Nathana Gamblea. Náhle se před ní rozevřela chladná náruč strachu. Zkřížila paže a schoulila se ke krbu.

Telefonát od Jasona ji vymrštil do euforických výšin. Ještě nikdy se tak neradovala, ale z jeho skromné sdílnosti zase zplihla. Neustále se v ní mísil krajní zmatek, bezmoc a bezmezná loajalita k manželovi, poněkud nesourodý emocionální elixír, aby ho její organismus dlouho snášel. Jaké překvapení jí asi přinese zítřek?

* * *

KDYŽ AGENTI VYCHÁZELI Z DOMU, MOTAL SE KOLEM NICH VÝŘEČNÝ Paul Brophy.

„Moje firma se samozřejmě intenzivně zajímá, jestli se případně neodehrálo něco nekalého, rozumí se, pokud jde o Jasona Archera a Triton.“ Zmlkl a s nadějí vzhlédl k agentům.

Sawyer pokračoval v chůzi.

„Pochopitelně,“ utrousil. Agent FBI se zastavil u cadillaku Billa Pattersona, který parkoval na příjezdové cestě. Když si opřel nohu o zadní nárazník, aby si pevněji zavázal tkaničku u boty, spatřil na něm reflexní samolepku s nápisem MAINE, REKREAČNÍ RÁJ. Kdy jsem se naposled rekreoval? pomyslel si. Pěkný průšvih, když si člověk ani nevzpomene. Povytáhl si kalhoty a obrátil se k právníkovi, který okouněl na chodníčku.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

Brophy pohlédl k hlavním dveřím a rozběhl se k agentům.

„Brophy. Paul Brophy.“ A rychle dodal. „Opakuju, jsem newyorský právník a nemám se Sidney Archerovou skoro nic společného.“

Sawyer si ho zblízka prohlížel: „A přesto jste sem vážil cestu kvůli zádušní mši. Aspoň jste to říkal.“

Brophy střídavě pozoroval oba muže. V očích Raye Jacksona se blýsklo a zabodl je do Paula Brophyho. Užvaněný, mamonem posedlý advokát, to z něj přímo čišelo.

„Zastupuju tady totiž Firmu. Zkrátka aby tu někdo byl. Sidney Archerová pracuje jen na zkrácený úvazek a já jsem byl zrovna služebně ve městě.“

Sawyer civěl na velký mrak nad domem.

„Opravdu? Víte, už jsem se na paní Archerovou informoval. Podle lidí, s nimiž jsem hovořil, je jedním z nejlepších právníků Firmy Tyler & Stone. Bez ohledu na úvazek. Požádal jsem tři osoby, aby nezávisle na sobě sestavily žebříček pěti největších es Firmy, a víte co? Ta dáma Figurovala v každém žebříčku.“ Podíval se na Brophyho a dodal: „Zvláštní je, že vaše jméno neuvedl nikdo.“

Brophy něco zadrmolil, ale Sawyer pokračoval. „Jak jste tady dlouho, pane Brophy?“ Pokývl směrem k domu Archerových.

„Asi hodinu. Proč?“ Brophyho kňouravý tón prozradil, že ho Sawyer ranil.

„Stalo se za vaší přítomnosti něco neobvyklého?“

Brophy byl na jedné straně celý žhavý, aby agentům sdělil, že si nahrál slova mrtvého muže, na druhé straně byla tato informace příliš cenná, aby ji jen tak poskytl.

„Vůbec nic. Sidney je unavená a deprimovaná, aspoň se zdá.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Jackson, sundal si brýle proti slunci a měřil si právníka.

„Nic. Jak jsem řekl, nijak zvlášť Sidney neznám. Vlastně ani nevím, jestli to v jejich manželství klapalo.“

„Mhm.“ Jackson ohrnul ret a znovu si nasadil brýle. Podíval se na parťáka. „Vyrazíme, Lee? Pánovi je určitě zima. Měl byste se jít dovnitř ohřát,“ řekl a pohlédl na Brophyho. „Běžte povzbudit svoji známou neznámou.“

Jackson a Sawyer se otočili a zamířili k autu.

Brophy zrudl hněvem. Znovu se ohlédl k domu a zavolal za nimi: „Hej, tak dobře, přijala telefonát.“

Oba agenti se otočili dokonale unisono.

„Cože?“ otázal se Sawyer. Ve spáncích mu bušilo nedostatkem kofeinu a nebavilo ho dál poslouchat toho pitomce. „Jaký telefonát?“ Brophy se k nim přiblížil, ještě jednou se ohlédl k domu a přidušeným hlasem řekl: „Bylo to asi těsně před vaším příjezdem. Telefon bral Sidneyin otec a volající se představil jako Henry Wharton.“ Agenti se zatvářili zmateně. „Ředitel firmy Tyler & Stone.“

„Ano?“ zareagoval vlažně Jackson. „Vida, projevil zájem. Chtěl vědět, jak se jí daří.“

„To jsem si taky myslel, jenže…“

Sawyerovi se tavila pojistka.

„Jenže co?“ zeptal se podrážděně.

„Nevím, jestli si můžu dovolit něco takového říct.“

Sawyerův hlas se vrátil k normálu, ale slova zněla ještě výhrůžněji: „Na prázdné tlachání je trochu zima, pane Brophy, takže se vás znovu slušně ptám a vy mi odpovězte, víckrát se slušně ptát nebudu.“ Sawyer se naklonil k Brophyho nyní vyděšenému obličeji, statný Jackson mu dýchal do týla.

„Zatímco jste mluvili se Sidney, volal jsem Henrymu Whartonovi,“ vyhrkl Brophy a dramaticky se odmlčel. „Když jsem se zeptal, jestli telefonoval Sidney, oněměl překvapením. Vůbec jí nevolal. A když Sidney dotelefonovala a vyšla z ložnice, byla bílá jako stěna. Myslel jsem, že omdlí. Všiml si toho i její otec a dost ho to zneklidnilo.“

„No, kdyby mi FBI zaklepala na dveře v den, kdy by se konala zádušní mše za manželku, asi bych taky vypadal dost bídně,“ prohlásil Jackson. Svíral ruku v pěst, hrozící rozdrtit cokoli.

„Podle jejího otce prý tak vypadala předtím, než jí oznámil, že jste přijeli.“ Brophy se významně odmlčel, ale co z toho? Návštěva agentů FBI tedy Sidney nerozrušila.

Sawyer se narovnal a podíval se k domu. Povšiml si Jacksonova hrozivého výrazu. Sawyer zkoumal Brophyho tvář. Jestli je ten chlap vodí za nos… Ale ne, bylo zřejmé, že říká pravdu, přinejmenším část pravdy. Očividně prahne po tom, aby jim sdělil něco, co by srazilo Sidney hřebínek. Sawyera nezajímala Brophyho osobní vendeta. Zajímal ho ten telefonát.

„Děkujeme za informace, pane Brophy. Kdyby vás ještě něco napadlo, tady je moje číslo.“ Předal právníkovi navštívenku a zanechal ho stát na zahradě.

Když se rozjeli do města, pohlédl na kolegu: „Od téhle chvíle dáme Sidney Archerovou sledovat nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně. Taky chci úplný seznam těch, kdo do jejich domu telefonovali posledních čtyřiadvacet hodin, včetně toho, o kom se zmínil ten navoněnej panák.“

Jackson se díval z okna: „Myslíš, že jí telefonoval manžel?“

„Prožila si dost velké peklo, takže se muselo stát něco zvlášť důležitého vzhledem k tomu, nakolik ji to sebralo. Když jsme s ní hovořili, bylo vidět, že je chvílemi mimo. Úplně mimo.“

„Myslí si teda, že manžel nežije?“

Sawyer pokrčil rameny: „Nerad bych dělal ukvapené závěry. Budeme ji sledovat a uvidíme. Instinkt mi říká, že Sidney Archerová je v téhle křížovce moc zajímavou částí tajenky.“

„Když mluvíš o instinktech, nemůžeme se někde zastavit a najíst se? Šilhám hlady.“ Jackson pozoroval řadu restaurací, které míjeli.

„To se ví, a dneska platím já, Rayi. Pro mýho parťáka není ani to nejlepší dost dobrý.“ Sawyer se usmál a odbočil na parkoviště McDonalda. Jackson se na Sawyera znechuceně podíval. Pak zavrtěl hlavou, sáhl po radiotelefonu a vyťukal číslo.

31

ŠTÍHLÝ LEARJET SE HNAL PO NEBI, ANIŽ BY OD NĚJ PILOT POŽADOVAL maximální výkon. Philip Goldman se rozvaloval v křesle v luxusní kabině a popíjel čaj, zatímco stevardka sbírala jídelní tácy. Proti Goldmanovi seděl Alan Porcher, prezident a výkonný ředitel RTG Group, světového konsorcia s hlavním sídlem v západní Evropě. Opálený, štíhlý Porcher držel v ruce sklenici vína, a než promluvil, pozorně zkoumal právního poradce.

„Triton Global prohlašuje, že má konkrétní důkazy o tom, jak nám jejich zaměstnanec předal v jednom z našich skladišť v Seattlu choulostivé materiály. Brzy se nám zřejmě ozvou jejich právní zástupci, to si umím živě představit.“ Porcher se odmlčel. „Z vaší firmy Tyler & Stone pochopitelně. Není to paradox?“

Goldman odložil šálek a sepjal ruce v klíně: „A to vás trápí?“

Porcher se zatvářil překvapeně: „A nemělo by?“

Goldman odpověděl prostě: „Při vší úctě k jejich prohlášení jste nevinní.“ A rychle dodal: „Není to paradox?“

„Přesto jsem zaslechl o jednání kolem CyberComu věci, které mě znepokojují, Philipe.“

Goldman si povzdechl a naklonil se dopředu: „Jaké?“

„CyberCom prý možná získá nový majitel dřív, než si myslíme. Podle všeho neznáme nejaktuálnější nabídku Tritonu. Až s nabídkou vyrukujeme my, musím mít jistotu, že bude přijata. Nedovolí mi učinit nabídku dvakrát. A CyberCom se přirozeně kloní k Američanům.“

Goldman na Porcherova slova pokyvoval hlavou ze strany na stranu. „Tím bych si nebyl tak jist. Internet nezná geopolitické hranice. Proč by vedoucí postavení nemohl získat někdo na druhé straně Atlantiku?“

Než Porcher odpověděl, napil se vína: „Zajisté, strategicky to bude souměřitelné, podstatný potenciál zůstane na západní polokouli. Proto musíme nabídnout nesouměřitelné podmínky.“ Porcherovi se chladně blýsklo v očích.

Goldman si metodicky otíral ústa ubrouskem.

„Povězte mi, odkud získáváte tyto informace?“

Porcher pobaveně zamával rukama: „Cvrlikají si o tom vrabci.“

„Já vrabcům nevěřím. Věřím faktům. A fakt je, že známe poslední nabídku Tritonu. Do nejmenšího detailu.“

„Ano, jenže Brophy vypadl z kola. Nemůžu spoléhat na neaktualizované informace.“

„Pochopitelně. Jak jsem řekl, přiblížil jsem se k vyřešení i tohoto problému. Když uspěju, a já uspěju, snadno trumfnete Triton a získáte takový přírůstek, který vám zajistí dominantní postavení na informační dálnici, až kam do budoucna oko dohlédne.“

Porcher si Goldmana upřeně prohlížel.

„Víte, Philipe, často jsem se sám sebe ptal, co vás v téhle záležitosti motivuje. Jestli, uspějeme, o čemž mě neustále ujišťujete, a získáme CyberCom, Triton nebude s prací vaší firmy moc spokojený. Asi se obrátí na jinou.“

„Doufejme.“ Když na to Goldman pomyslel, jeho obličej prozářila jakási vize.

„Nevím, jestli jste mě správně pochopil.“

Goldman přeladil do pedantického tónu: „Triton Global je největší klient firmy Tyler & Stone. Triton Global je klient Henryho Whartona. Proto se Henry stal ředitelem. Přestane-li Triton využívat služeb firmy, hádejte, kdo jí zajistí největší finanční přínos a nahradí tudíž Whartona ve funkci ředitele?“

Porcher ukázal na Goldmana: „V tom případě doufám, že záležitosti RTG budou nejvyšší prioritou firmy.“

„To vám zaručuju.“

Porcher odložil sklenici vína a zapálil si cigaretu.

„Teď mi povězte, jak chcete vyřešit náš problém.“

„Zajímají vás prostředky, nebo výsledek?“

„Rád bych vychutnal váš brilantní styl. Většinou, pokud vím, vám práce činí potěšení. Jen zase nenasazujte ten profesorský tón. Univerzitu jsem absolvoval před dávnými lety.“

Goldman na Porcherovu poznámku povytáhl obočí: „Zdá se, že mi vidíte do ledví.“

„Jste jeden z mála právníků, který uvažuje jako obchodník. Vítěz má pravdu. Zákony až potom.“

Goldman přijal od Porchera nabízenou cigaretu a zapálil si.

„Poslední události nám nabídly jedinečnou příležitost získat z první ruky, prakticky okamžitě nejaktuálnější informace o aktualizované nabídce Tritonu. O pár hodin je předběhneme, předložíme náš návrh a vyčkáme, až se vymáčknou. CyberCom jejich nabídku odmítne a vy se stanete hrdým vlastníkem dalšího klenotu, který ozdobí vaši rozlehlou říši.“

Porcher zvolna vydechl cigaretový kouř a široce otevřenýma očima se zadíval na svého společníka: „Dokážete to?“

„Dokážu.“

32

„PŘIPRAV SE, LEE, ŽE BÝVÁ NĚKDY NEOMALENÝ, ALE JE TO OSOBNOST.“ Frank Hardy mrkl na Sawyera a vykročili dlouhou chodbou k výtahu, který je dopraví do nejvyššího patra budovy společnosti Triton Global.

„Slibuju, že s ním budu jednat v rukavičkách, Franku. Obětem obvykle nešermuju před nosem pěstí.“

Sawyer v chůzi přemýšlel o výsledcích šetření pohybu Jasona Archera na letišti. Jeho muži našli dva zaměstnance letiště, kteří poznali Jasona Archera na fotografii. Jedním byla pracovnice Western Airlines, která ráno sedmnáctého listopadu odbavovala jeho zavazadlo. Druhým údržbář, který si všiml Jasona, když seděl v hale a četl noviny. Zapamatoval si ho proto, že Jason nikdy nepustil z ruky koženou diplomatku, ani když četl noviny nebo pil kávu. Jason zmizel na toaletě a údržbář mezitím odešel, takže nevěděl, jestli se vrátil. Agenti FBI nemohli vyslechnout mladou ženu, která od cestujících nešťastného letadla vybírala útržky palubních vstupenek, protože byla na lince 3223 stevardkou. Spousta lidí si vzpomněla, že viděla Arthura Liebermana. Po léta byl na Dullesově mezinárodním letišti pravidelným hostem. Celkem vzato, nevytěžili žádnou užitečnou informaci.

Sawyer se díval na záda Hardymu, který rychle kráčel chodbou po tlustém koberci. Dostat se do sídla počítačové velmoci není snadné. Členové bezpečnostní služby Tritonu si počínali tak horlivě, že dokonce chtěli telefonovat do FBI, aby si ověřili číslo Sawyerova průkazu, dokud jim Hardy důrazně nevysvětlil, že to nemá smysl a zvláštní agent, veterán FBI, si zasluhuje mnohem víc úcty, než mu prokazují. Za léta služby u FBI se Sawyerovi nic takového nestalo a taky to dal v žertu sklíčenému Hardymu najevo.

„Ty, Franku, tady skladujou zlato v prutech nebo uran 235?“

„Řekněme, že jsou trochu na hlavu.“

„Jeden žasne. Obvykle se lidi podělají z FBI strachy. Vsadím se, že si troufnou i na inspektory Federálního důchodkovýho úřadu.“

„Někdejší ředitel úřadu je čirou náhodou jejich hlavním daňovým poradcem.“

„Himbajs, mají to pojištěný na všech stranách.“

Čím víc Sawyer přemýšlel o vlastní profesi, tím větší ho přepadaly chmury. Informace dneska vládnou světu. A přístup k informacím ovládají počítače. Soukromý sektor má takový náskok před vládními institucemi, že ho nikdy nemůžou dostihnout. Dokonce i FBI, která disponuje v rámci veřejného sektoru nejmodernější technikou, by patřila na spodní příčky žebříčku technické vyspělosti ve světě, v němž se prosadil Triton Global. Sawyera to pomyšlení nijak netěšilo. Jen imbecil nepochopí, že počítačové zločiny brzy zastíní všechny ostatní projevy lidského zla, přinejmenším ve finančnictví. A finance znamenají hodně. Od jejich dostatku se odvíjejí pracovní příležitosti, šťastné domovy a rodiny. A naopak. Sawyer se zastavil.

„Smím se tě zeptat, kolik ti Triton ročně platí?“

Hardy se otočil: „Proč? Snad tu nechceš zaseknout udici a ukrást mi klienta?“

„Ne, jen zkušebně nahazuju pro případ, že bych tě jednou vzal za slovo a přijal tvoji nabídku.“

Hardy si Sawyera ostře změřil: „Myslíš to vážně?“

„V mým věku se člověk naučí nikdy neříkat nikdy.“

Hardy zvážněl, přemítal o slovech bývalého parťáka.

„Nebudu zabíhat do detailů, ale Triton nám jako klient platí ročně sedmimístnou částku, nemluvě o slušném opčním paušálu.“

Sawyer tiše hvízdl: „Kristepane, doufám, že si z toho denně odkrojíš pěkný krajíc, Franku.“

Hardy odměřeně přikývl: „Ovšem. A ty můžeš taky, jestli jednou dostaneš rozum a přidáš se ke mně.“

„Dobrá, tak schválně, jaký bych u tebe pobíral plat? Stačí zhruba.“

„První rok pět až šest set tisíc.“

Sawyerovi klesla brada málem na zem.

„Nestřílej si ze mě, Franku.“

„Když jde o prachy, nikdy nežertuju. Dokud bude existovat zločin, nečekají nás hubený léta.“ Muži pokračovali v chůzi a Hardy dodal: „Popřemýšlej o tom, ano?“

Sawyer se poškrábal na bradě, vzpomněl si na narůstající dluhy, nekonečnou pracovní dobu a skromnou kancelář.

„Popřemýšlím, Franku.“ Radši změnil téma. „Takže Gamble je tu suverénním pánem?“

„Jak se to vezme. Nepochybně vládne Tritonu, ale pravým čarodějem přes techniku je Quentin Rowe.“

„Vážně? Nějaké dítě Štěstěny?“

„Ano a ne,“ pustil se do vysvětlování Hardy. „Quentin Rowe absolvoval jako nejlepší z ročníku na Kolumbijské univerzitě. Za svého působení u firem Bell Labs a Intel získal řadu cen na poli techniky.

V osmadvaceti letech založil vlastní počítačovou společnost. Její akcie vyletěly před třemi lety neuvěřitelně vysoko, a když Nathan Gamble společnost koupil, považovalo se to za nejlepší obchod desetiletí. Byl to brilantní tah. Quentin je vizionář firmy. To on tlačí na získání CyberComu. Nejsou s Gamblem nejlepší přátelé, ale neobyčejně se jim společně daří a Gamble, pokud za tím tuší dolary, Roweovi naslouchá. Prokazatelně uspěli a s tím se těžko polemizuje.“

Sawyer přikývl.

„Mimochodem, nechal jsem Sidney Archerovou nepřetržitě sledovat.“

„Vidím, že výslech posílil tvoje podezření.“

„Tak nějak. Něco s ní otřáslo, zrovna když jsme tam přijeli.“

„Co?“

„Někdo jí telefonoval.“

„Kdo?“

„Nevím. Pátrali jsme po tom. Volal z budky v Los Angeles. Ať to byl kdo chtěl, může být dneska v Austrálii.“

„Myslíš, že jí telefonoval manžel?“

Sawyer pokrčil rameny: „Podle našeho zdroje se otci Sidney Archerové, který telefon bral, představil volající jako někdo jiný. A Sidney Archerová prý po telefonátu na smrt zbledla.“

Hardy jim pomocí karty zjednal vstup do výtahu. Zatímco stoupali do nejvyššího poschodí, Hardy využil chvilky a v zrcadlových dveřích si upravil módní kravatu a uhladil vlasy. V obleku za tisíc dolarů vypadal při své štíhlé postavě skvěle. Na zápěstích se mu blýskaly zlaté manžetové knoflíčky. Sawyer vzezření bývalého parťáka ocenil a zadíval se do zrcadla na vlastní obraz. Košile, byť čistá, má odřený límeček, kravata je vykopávka z doby před deseti lety. Navíc věčně neposlušné esíčko mu trčelo na hlavě jako malý periskop. Sawyer ještě jednou přehlédl vycíděného Hardyho a s posměšnou vážností poznamenal: „Teda, Franku, dobře že jsi odešel od FBI.“

„Cože?“ trhl sebou Hardy.

„Na agenta FBI jsi děsný krasavec.“ Sawyer se zakřenil.

Hardy se rozesmál: „Když mluvíš o kráse, tuhle jsem poobědval s Meggie. Má hlavu na správným místě. Studuje práva ve Stanfordu, a to není snadné. Určitě se vyšvihne.“

„Na rozdíl od jejího fotra, chceš říct.“

Výtah zastavil a vystoupili.

„Já o svých dvou dětech tak radostný zprávy nemám, Lee, jak víš. Nejsi sám, komu se děti odcizily.“

„Dopadl jsi s dětmi přece jen líp než já.“

„Myslíš? Koukej, studovat ve Stanfordu není levný. Uvažuj o mojí nabídce. Třeba by se pak spravilo všechno ostatní. A jsme tady.“ Hardy prošel skleněnými dveřmi s leptaným symbolem orla, které se otevřely, jen k nim dorazili. Sekretářka, hezká, energická a činorodá žena, oznámila do mikrofonu jejich příchod. Stiskla tlačítko na panelu umístěném na esteticky vytříbeném kusu nábytku ze dřeva a skla, který připomínal spíš umělecké dílo než psací stůl, a pokynula Hardymu a Sawyerovi, aby pokračovali k masivní stěně z lakovaného ebenu z Macassaru. Když se přiblížili, stěna se rozestoupila. Sawyer užasle zavrtěl hlavou, jako po vstupu do budovy Tritonu už několikrát.

Ve chvilce stanuli před rozměrným psacím stolem, respektive před jakýmsi velitelským stanovištěm tvořeným soustavou monitorů, telefonů a dalších elektronických přístrojů, zabudovaných do naleštěných kubusů a stěn. Muž za psacím stolem právě odložil telefon. Obrátil se k nim.

Slova se ujal Hardy: „To je zvláštní agent FBI Lee Sawyer, Nathan Gamble, prezident Triton Global.“

Sawyer pocítil pevný stisky ruky Nathana Gamblea a muži se formálně pozdravili.

„Už jste dopadli Archera?“

Sawyera zastihla otázka v půli cesty ke křeslu. Zaznělo to jako výzva nadřízeného k podřízenému, což stačilo, aby se mu naježily všechny chlupy na silném krku. Posadil se, a než odpověděl, chvíli si tazatele prohlížel. Koutkem oka zahlédl zneklidněnou tvář svého někdejšího parťáka, který nehnutě stál u dveří. Sawyer si beze spěchu rozepnul knoflík u saka, otevřel zápisník a teprve poté spočinul očima na Gambleovi.

„Potřebuju vám položit pár otázek, pane Gamble. Doufám, že vás nezdržím dlouho.“

„Neodpověděl jste mi,“ zaznělo podrážděně.

„Ne, ani to nemám v úmyslu.“ Oba muži se do sebe zaklesli očima, Gamble nakonec uhnul a podíval se tázavě na Hardyho.

„Tohle je řádné vyšetřování FBI, pane Gamble. V jeho průběhu se obvykle nezveřejňují…“

Gamble umlčel Hardyho mávnutím ruky: „Tímhle nezdržujte. Za hodinu odjíždím, musím stihnout letadlo.“

Sawyer nevěděl, koho by chtěl spráskat víc – Gamblea nebo Hardyho za jalové žvásty.

„Asi by se rozhovoru měli zúčastnit pánové Quentin Rowe a Richard Lucas, pane Gamble.“

„Na to jste měl myslet, když jste plánoval tuhle schůzku, Hardy.“ Gamble stiskl tlačítko na ovládacím pultu. „Pošlete sem Rowea a Lucase, a hned.“

Hardy se obrátil k Sawyerovi: „Quentin Rowe přímo řídil Archerovu práci. Lucas je šéfem interní bezpečnostní služby.“

„Máš pravdu, Franku, rozhodně chci mluvit i s nimi.“

Za pár minut se otevřel široký portál a do vládcovské komnaty vstoupili dva muži. Sawyer je poctil pronikavým pohledem a rychle pochopil, kdo je kdo. Silácké chování, dotčenost z přítomnosti potenciálního konkurenta Hardyho a oblina v levém podpaží jasně charakterizovaly Richarda Lucase, šéfa bezpečnosti. Sawyer tipoval Rowea na čerstvého třicátníka. Jako by se neustále usmíval, velké oříškové oči byly spíš zasněné než pronikavé. Sawyer si pomyslel, že Nathan Gamble nemohl mít sobě nepodobnější spolupracovníky. Rozšířená skupina se přemístila k velkému konferenčnímu stolu v Gambleově mamutí kanceláři.

Gamble mrkl na hodinky a vzápětí se podíval na Sawyera: „Jsem vám k dispozici padesát minut, dobře počítejte, pane Sawyere. Myslel jsem, že mi přinášíte důležité informace. Nemůžu se ubránit zklamání. Opravdu mě ani trochu nepotěšíte?“

Sawyer se kousl do rtů a napřímil se, neskočí přece na špek. Pohlédl k Lucasovi: „Kdy jste začali podezřívat Archera?“

Lucas se celý nesvůj na židli zavrtěl. Šéfa bezpečnosti patrně nedávné události nepříjemně zaskočily.

„Vážné podezření jsme pojali po shlédnutí videa, na kterém Archer v Seattlu předává materiály.“

„Toho, co vám dodal Frank?“ Sawyer vyčkával, až mu to Lucas potvrdí.

Lucasův kalný pohled byl víc než výmluvný: „Ano. I když jsem Archera trochu podezříval i předtím.“

„Vážně?“ ozval se Gamble. „Nevzpomínám si, že bys o nějakém podezření žbleptnul. Platím ti spoustu peněz, a ty se neobtěžuješ otevřít zobák.“

Sawyer upřeně pozoroval Lucase. Řekl toho dost a zřejmě nemá co dodat. Ale Sawyerou povinností je dovést tuto věc do konce.

„Z čeho jste ho podezříval?“

Lucas dál zachmuřeně civěl na svého šéfa, ostrou výčitku ještě zcela nestrávil. Pak se tupě zadíval na Sawyera: „Bylo to spíš takové tušení než podezření. Nic konkrétního. Spíš instinkt. Někdy je to důležitější, víte, jak to myslím?“

„Zajisté.“

„Vyloženě dřel. I po pracovní době. Když sečtete hodiny, kdy se pohyboval v systému, dospějete k zajímavým číslům.“

Gamble nadsedl: „Zaměstnávám jen pracanty. Osmdesát procent zaměstnanců zařezává pětasedmdesát až devadesát hodin týdně, a to celoročně.“

„Lenoch se u vás tedy ani neohřeje,“ poznamenal Sawyer.

„Nutím lidi tvrdě pracovat, ale taky je dobře odměňuju. Počínaje manažery na střední úrovni jsou všichni milionáři. A řadě z nich není ani čtyřicet let.“ Pokývl směrem ke Quentinu Roweovi. „Nebudu vám vykládat, kolik vydělal od doby, co jsem ho koupil, ale kdyby si chtěl pořídit ostrov, postavit na něm sídlo, živit tam harém a pořídit si soukromý tryskáč, může to udělat a nevypůjčit si ani cent, a ještě mu zbyde dost, aby jeho pravnoučata studovala na prestižní univerzitě a vozila se v limuzínách. Samozřejmě nečekám, že federální byrokrat pochopí finesy svobodného podnikání. Zbývá vám sedmačtyřicet minut.“

Sawyer si umínil, že Gambleovi nedovolí, aby se ještě někdy tolik rozkecal.

„Potvrdil se ten podvod s bankovními účty?“ vybídl očima k odpovědi Hardyho.

Přítel přikývl: „Spojím tě s vašimi agenty, kteří se tím zabývají.“

Gamble vybuchl, praštil pěstí do stolu a propaloval Sawyera pohledem, jako by ho okradl on: „Dvě stě padesát milionů dolarů!“ Gamble se třásl vzteky.

Trapné ticho přerušil Sawyer: „Archer údajně nadstandardně zabezpečil dveře své kanceláře.“

„To je fakt,“ odpověděl pobledlý Lucas.

„Pak se do jeho kanceláře podívám. Co si tam vůbec nechal nainstalovat?“

Všichni přítomní se zadívali na Lucase. Sawyer skoro viděl, jak se šéfovi bezpečnosti potí dlaně.

„Před několika měsíci si objednal na dveře rafinovaný zabezpečovací systém na kartu, s číselnou klávesnicí a poplašným zařízením.“

„Bylo to neobvyklé, nebo nutné?“ zeptal se Sawyer. Poté co překonali tolik ptákovin, než se dostali sem, věděl, že to nutné nebylo.

„Vůbec to nebylo nutné. Máme nejdokonaleji zabezpečenou budovu.“ Gamble hlasitě zafrkal a Lucas se přikrčil. „Ale neobvyklé to nebylo, pár lidí si na dveře kanceláře pořídilo podobné systémy.“

Zasáhl Quentin Rowe: „Sám poznáte, pane Sawyere, že každý v Tritonu má vysoce vyvinutý smysl pro bezpečnostní opatření. Vtloukáme do hlavy všem zaměstnancům, že paranoidní péče o ochranu našich technologií je normální stav mysli. Tady Frank obchází pracoviště a přednáší na to téma zaměstnancům. Pokud má někdo se zabezpečením svojí práce problémy, může se obrátit na Richarda a jeho lidi nebo na Franka. Zaměstnanci vědí o Frankově skvělé kariéře u FBI. Můžu se spolehnout, že v otázkách ochrany nikdo nezaváhá a obrátí se na zodpovědné lidi. Naštěstí to zaměstnanci dělají už dlouho a vytěsnili tak velké potenciální problémy.“

Sawyer pohlédl na Hardyho, který souhlasně přikývl.

„Činilo vám ovšem potíže dostat se po Archerově zmizení do jeho kanceláře. Jistě jste přijali opatření, která vám to v případě odchodu, onemocnění nebo úmrtí zaměstnance umožní.“

„Samozřejmě,“ prohlásil Lucas.

„Jason je zřejmě obešel,“ řekl Rowe s nádechem obdivu.

„Jak?“

Rowe se podíval na Lucase a povzdechl si: „Podle interních předpisů se musí kód nastavený v každém individuálním zabezpečovacím zařízení na půdě společnosti nahlásit šéfovi bezpečnostní služby,“ vysvětlil. „Tady Richovi. Kromě toho všichni členové bezpečnostní služby a hlavní manažeři mají univerzální kartu, která jim umožňuje přístup do kterékoli kanceláře.“

„Nahlásil Archer kód?“

„Kód Richovi nahlásil, ale pak ho ve snímači na dveřích změnil.“

„Vy jste na tu změnu nepřišli?“ Sawyer si nevěřícně měřil Lucase.

„Nebyl důvod domnívat se, že změnil kód,“ řekl Rowe. „V pracovní době Jason dveře kanceláře většinou nezamykal. A kromě Jasona do jeho kanceláře po pracovní době nikdo nechodil.“

„Dobrá, co se týče informací, které Archer údajně předal RTG, jak se k nim dostal? Měl k nim přístup?“

„K některým ano.“ Quentin Rowe nervózně poposedl na židli a jednou rukou přejel po svém koňském ohonu. „Jason patřil do týmu připravujícího materiály pro CyberCom. Ale ty nejzásadnější a nejdelikátnější věci byly pro něho tabu. O nich věděl jen Nathan, já a další tři vedoucí pracovníci společnosti. A samozřejmě externí tým právních zástupců.“

„Kde jste tyto informace uchovávali? V registratuře? V trezoru?“ zeptal se Sawyer.

Rowe a Lucas si vyměnili úsměvy.

„U nás se pracuje s papíry minimálně,“ odpověděl Rowe. „Všechnu zásadní dokumentaci ukládáme v souborech do počítače.“

„Předpokládám, že soubory nějak chráníte. Například heslem.“

„Mnohem náročněji než heslem,“ pravil blahosklonně Lucas.

„A přesto, zdá se, Archer do souborů pronikl,“ rýpl si na oplátku Sawyer.

Lucas zkřivil ústa, jako by kousl do citronu.

Quentin Rowe si otřel brýle: „Ano, pronikl. Chcete vědět jak?“

* * *

SKUPINA MUŽŮ SE VMĚSTNALA DO MALINKÉ KANCELÁŘE PROMĚNĚNÉ v příruční sklad. Richard za přihlížení Rowea, Hardyho a Sawyera odsunul od stěny krabice. Nathan Gamble je odmítl doprovodit. Za krabicemi se objevil kabel zastrčený do zásuvky. Quentin Rowe přešel k počítači a zvedl kabely.

„Tady se Jason napíchl do naší vnitřní sítě.“

„Proč nepoužil počítač ve své kanceláři?“

Rowe zavrtěl hlavou, dřív než Sawyer dokončil otázku.

„Než získá přístup do systému vlastním počítačem, musí vyhovět sérii bezpečnostních opatření,“ vysvětloval Lucas. „Tato bezpečnostní opatření nejen potvrdí, ale prověří uživatelovu totožnost. Každý počítač v kanceláři má zabudovaný snímač duhovky, v němž je uložený elektronický obrazový záznam uživatelovy duhovky. Snímač navíc uživatele průběžně kontroluje. Kdyby Archer od psacího stolu odešel nebo si někdo sedl na jeho místo, zabezpečovací systém počítač okamžitě vypne.“

Rowe se zpříma díval na Sawyera: „Důležité je, že pokud by se Archer propracoval k jakémukoli souboru ze svého počítače, dověděli bychom se to.“

„Jak?“ zeptal se Sawyer.

„Naše síť má záznamovou jednotku. Většina systémů pracuje s něčím podobným. Jestliže uživatel vstoupí do souboru, tato skutečnost se zaznamená.“ Quentin ukázal na počítač v místnosti. „Na tomto počítači, o němž se nepředpokládalo, že je napojený na síť, a tudíž není zanesen pod číslem na správě sítě, se tomuto riziku vyhnul. Tenhle počítač je zkrátka fantom naší sítě, dalo se z něj vytřást, co libo. Na svém počítači v kanceláři si mohl najít jména a adresy určitých souborů, aniž do nich vstoupil. To pak mohl udělat po pracovní době. Zkrátil tím čas, který potřeboval strávit tady, kde by ho mohl někdo přistihnout.“

Sawyer potřásl hlavou: „Počkejte. Pokud Archer nepoužil svůj počítač, aby vstoupil do souborů, protože by se to zjistilo, a pracoval tady, kde tohle nebezpečí nehrozilo, jak víte, že do souborů vstoupil právě Archer?“

Hardy ukázal na klávesnici: „Pomohla stará osvědčená metoda. Sejmuli jsme tu spoustu otisků prstů. Všechny patřily Archerovi.“

Nakonec Sawyer položil tu nejprostší otázku: „Dobrá, a jak víte, že z tohohle počítače vstoupil do souborů?“

Lucas usedl na jednu z krabic: „Po určitou dobu vstupoval do sítě neautorizovaný počítač. Ačkoli se tady Archer nemusel podrobit identifikační proceduře, pokud do souboru vstoupil, zanechal za sebou stopu, pokud ji při uzavření souboru nevymazal. Je to možné, i když náročné. Myslím, že to praktikoval. Přinejmenším zpočátku. Později v tom polevil. Tehdy jsme na stopu kápli, postupně vylučovali možnosti, až jsme se dostali sem.“

Hardy složil ruce na prsou: „Je to ironie osudu. Zabezpečení sítě proti vetřelcům se věnovala spousta času, úsilí a peněz. Jsou tu ocelové dveře, strážní, snímací a záznamová elektronika, chytré karty – v Tritonu je všechno, nač si člověk vzpomene. A přesto…,“ obrátil oči v sloup, „někde z uvolněných panelů trčí síťové kabely zralé k napíchnutí a proniknutí do celého systému.“ Zdrceně zavrtěl hlavou a pohlédl na Lucase. „Včas jsem na tohle riziko upozornil.“

„Byl to člověk zevnitř,“ reagoval podrážděně Lucas. „Znal systém a zneužil toho.“ Lucas se na okamžik zahloubal. „A pak poslal k zemi plně obsazené letadlo. Na tuhle drobnost nezapomínejme.“

* * *

ZA DESET MINUT SE MUŽI ZASE VRÁTILI DO GAMBLEOVY KANCELÁŘE. Když vstoupili, ani se na ně nepodíval.

Sawyer se posadil.

„Dobrá, a co víte o dění v RTG?“ zeptal se.

Při zmínce o konkurenci Gamble zrudl: „Nikdo mě neokrade a neuteče s kořistí.“

„Spojení Jasona Archera s RTG se zatím neprokázalo. Zatím je to čirá spekulace,“ prohlásil Sawyer nevzrušeně.

Gamble dramaticky vypoulil oči: „Výborně! Klidně běžte a věnujte se prkotinám, ať si udržíte flek, a já se postarám o zásadní věci.“

Sawyer zaklapl zápisník a vztyčil se v celé své výši. Hardy taky vstal, popadl Sawyera za sako, ale bývalý parťák ho zpražil pohledem, který Hardy dobře pamatoval z let společné služby u FBI. Sawyer se otočil ke Gambleovi.

„Ještě deset minut, Sawyere. Ale jelikož mi už asi nic kloudného neřeknete, pohodlně chytím letadlo.“ Když Gamble míjel statného agenta FBI, Sawyer pevně stiskl jeho paži a vyvedl prezidenta do předpokoje. Podíval se přes Gamblea na sekretářku: „Nechte nás chvilku o samotě, madam.“ Žena váhavě pohlédla na Gamblea.

„Říkám, abyste šla!“ Agentův zupácký tón katapultoval ženu ze židle. Vyběhla z místnosti.

Sawyer se otočil k prezidentovi: „Ujasněme si pár věcí, Gamble. Zaprvé, nebudu skládat účty vám, a nikomu v tomhle domě. Zadruhé, i když se zdá, že jeden z vašich zaměstnanců se podílel na letecké sabotáži, položím vám tolik otázek, kolik budu chtít, a kašlu na vaše cestovní plány. A jestli mi ještě jednou řeknete, kolik mi zbývá času, tak vám ten váš chronometr strhnu z ruky a nacpu do chřtánu. Nejsem jeden z vašich poskoků, a nikdy, nikdy už tak se mnou nemluvte! Jsem agent FBI, údajně dokonce špičkový. Postřelili mě, pobodali, zkopali a pokousali takový dementní parchanti, proti kterým jste vy i v době svý vrcholný slávy vypadal jen jako otahaná děvka. Jestli si myslíte, že se z vaší šmírácký hry na ostrýho hocha poseru, tak plejtváte časem všech, včetně svýho. Teď se vraťte a seďte na prdeli.“

* * *

ASI ZA DVĚ HODINY SAWYER SKONČIL VÝSLECH GAMBLEA A JEHO nejbližších, půl hodinky strávil prohlídkou kanceláře Jasona Archera, zakázal do ní přístup a povolal tým vyšetřovatelů, aby metodicky prozkoumal každou molekulu prostoru. Prohlédl si Jasonův počítač, ale nemohl vědět, že něco chybí. Po mikrofonu zbyla jen malá, stříbřitá zásuvka.

Sawyer vykročil s Hardym k výtahu.

„Teda, Franku, nevím, proč sis dělal vrásky. Vycházím s Gamblem jedna radost.“

Hardy se rozchechtal: „Nepamatuju, že bych ho někdy viděl tak dokonale bílýho. Co jsi mu tam sakra řek?“

„Jen to, že je osobností velkýho formátu, jak jsem předpokládal. Můj upřímný obdiv ho pravděpodobně přivedl do rozpaků.“

Stanuli u výtahů.

„Moc užitečných věcí jsem se tu nedověděl,“ prohlásil Sawyer. „O Archerovi coby pachateli zločinu století se hezky fantazíruje, ale radši bych ho měl ve vazbě.“

„Podívej, tenhle spolek vzali na hůl a pro ně je to nezvyklý zážitek. Vědí, co se stalo, celkem přesně i jak se to stalo, jenže až když je po všem.“

Sawyer se opřel o stěnu a třel si čelo: „Uvědom si, že neexistuje jediný důkaz, že Archer má něco společného s tím leteckým masakrem.“

Hardy přisvědčil: „Předtím jsem řekl, že Archer možná využil Liebermana k vlastní kamufláži, ale ani pro to není důkaz. Kdo ví, co se ukáže. Archer měl možná jen z pekla štěstí, že neseděl v tom letadle.“

„Jestli je to tak, pak má na svědomí letadlo někdo jiný.“

Sawyer chtěl zmáčknout tlačítko, aby přivolal výtah, když vtom ho Hardy popadl za rukáv: „Poslyš, Lee, podle mého skromného mínění nebude hlavní problém dokázat, jestli se Archer zapletl do letecké sabotáže.“

„Co považuješ za hlavní problém, Franku?“

„Najít ho.“

Hardy odešel a Sawyer čekal na výtah. Někdo na něho zavolal: „Pane Sawyere? Máte chvilku čas?“

Obrátil se a spatřil, jak k němu míří Quentin Rowe.

„Co si přejete, pane Rowe?“

„Říkejte mi Quentine, prosím.“ Rowe se zarazil a rozhlédl se po chodbě. „Nechcete si prohlédnout jedno z našich významných pracovišť?“ Sawyer bleskově pochopil smysl jeho nabídky. „Ano. Ovšem.“

33

KE ČTRNÁCTIPATROVÉ SPRÁVNÍ BUDOVĚ TRITONU PŘILÉHALA NÍZKÁ, dvoupatrová stavba na ploše asi dvou hektarů. Sawyerovi v hlavním vchodu přicvakli návštěvnickou placku a prošel za Rowem řadou bezpečnostních kontrolních stanovišť. Rowea tu očividně nejen znali, ale měli i rádi. Zaměstnanci Tritonu ho srdečně zdravili. Rowe a Sawyer se zastavili u prosklené stěny a pozorovali při práci ve velké hale laboratorní techniky v bílých pláštích, rukavicích a chirurgických maskách.

Sawyer se podíval na Rowea: „No ne, to vypadá spíš jako operační sál než jako továrna.“

Rowe se usmál: „Tenhle sál je dokonce mnohem čistší než kterýkoli nemocniční operační sál.“

Pobaveně sledoval, jak překvapený Sawyer reaguje. „Technici testují novou generaci počítačových čipů. Prostředí musí být dokonale sterilní, naprosto bezprašné. Jakmile se tyhle prototypy stanou plně funkční, mohou přenést dva BlPSy.“

„A sakra,“ nepřítomně hlesl Sawyer, aniž měl sebemenší ponětí, co ta jednotka vyjadřuje.

„To znamená dva biliony instrukcí za vteřinu.‘“

Sawyer civěl na menšího muže: „Kdo nebo co takovou rychlost potřebuje?“

„To byste se divil. Uplatní se v řadě oborů a činností. Například při počítačovém navrhování aut, letadel, lodí, raketoplánů, budov, ve výrobních procesech všeho druhu. Na finančním a kapitálovém trhu. Vezměte si takovou společnost jako General Motors, to jsou miliony součástek, statisíce zaměstnanců, tisíce subdodavatelů a prodejců. To všechno se dá snáz zvládnout. Pomáháme všem pracovat efektivněji.“ Ukázal do jiné části haly. „Tady se testuje nová řada pevných disků. Příští rok je vrhneme na trh, kapacitou a výkonnosti o mnoho předčí dosavadní. A přesto do dvou let zastarají.“ Zadíval se na Sawyera. „Jaký systém používáte vy?“

Sawyer strčil ruce do kapes: „Možná ho neznáte, Smith Corona.“

Rowe úžasem vyvalil oči: „Žertujete?“

„Právě jsem dostal novou pásku a mašinka funguje jako hodinky.“ Sawyer zaujal obrannou pozici.

Rowe zavrtěl hlavou: „Přátelsky vás varuju. Kdo nebude umět ovládat počítač, nedokáže se plnohodnotně zařadit do společnosti. Nechci vás zastrašovat. Dnešní systémy počítají, že s nimi bude pracovat nejen průměrně inteligentní člověk, ale kdejaký idiot, neurazte se prosím.“

Sawyer si povzdechl: „Počítače jsou čím dál rychlejší, Internet, ať už je to cokoli, se šíří jako epidemie, opřádají nás nejrůznější sítě, operátory, mobilní telefony, faxy. Panebože, kde to skončí?“

„Protože v tom oboru pracuju, doufám, že k tomu nikdy nedojde.“

„Některé změny probíhají příliš rychle.“

Rowe se vlídně usmál: „Změny, které probíhají dneska, vyblednou ve srovnání s tím, co nastane v příštích pěti letech. Jsme na prahu technického průlomu, který se zdál před deseti lety nemyslitelný.“ Roweovy oči jako by rozzářeně hleděly do příštího století. „Internet v dnešní podobě bude velmi brzy nezajímavým anachronismem. Klíčovou úlohu v tom sehraje Triton Global. Pokud se všechno bude vyvíjet korektně, staneme v čele. Vzdělání, medicína, doprava, zábava, správa věcí veřejných, stravování, spotřeba, výroba – všechny lidské činnosti i nároky se promění. Chudoba, předsudky, zločin, bezpráví, nemoci podlehnou nesmírnému tlaku informací a nových objevů. Nevědomost prostě vymizí. Duchovní bohatství tisíců knihoven, souhrn vědomostí největších mozků se zpřístupní každému. Svět počítačů, jak ho známe dneska, se přerodí v obrovskou, vzájemně propojenou globální síť neomezených možností.“ Oči za brýlemi se upíraly na Sawyera. „Veškeré lidské vědění, řešení každého problému bude na dosah, stačí ťuknout do klávesnice. To je přirozený vývoj.“

„A tohle všechno získá každý člověk prostřednictvím počítače,“ pronesl skepticky Sawyer.

„Není to vzrušující vize?“

„Mě nesmírně děsí.“

Rowe zalapal po dechu: „Jak vás může děsit?“

„Asi jsem po pětadvaceti letech, kdy se živím tímhle řemeslem, trochu cynický. Říkáte, že každý člověk může získat veškeré informace. Víte, co mě okamžitě napadá?“

„Ne, co?“

„Co když to bude zlý člověk?“ Rowe nereagoval. „Co když jediným úderem do klávesnice vymaže veškeré lidské vědění?“ Sawyer sevřel ruku v pěst. „Co když všechno zničí? Nebo zpacká? Co si pak počneme?“

Rowe se usmál: „Přínos techniky převýší potenciální nebezpečí. Zřejmě se mnou nesouhlasíte, ale příští léta dokáží, že mám pravdu.“

Sawyer se podrbal v zátylku: „Jste příliš mladý, a tudíž asi nevíte, že v padesátých letech si nikdo nemyslel, že se drogy stanou obrovským problémem. Jen si to zkuste představit.“

Pokračovali v obchůzce.

„Máme v zemi pět takových závodů,“ řekl Rowe.

„Museli jste hodně investovat.“

„Mírně řečeno. Investujeme do výzkumu a vývoje deset miliard dolarů ročně.“

Sawyer hvízdl: „Hovoříte o číslech, která se vymykají mojí představivosti. Jsem samozřejmě jen houževnatý byrokrat, který se tu naparuje, a přitom žije ze státní almužny.“

Rowe se uchichtl: „Nathan Gamble rád lidi drezíruje. Jenže tentokrát narazila kosa na kámen. Z pochopitelných důvodů jsem vám nemohl zatleskat, ale musel jsem se držet, abych nevstal a nezahrnul vás ovacemi.“

„Hardy mi řekl, že jste měl vlastní společnost, prý velmi úspěšnou. Smím se zeptat, proč jste se spojil s Gamblem?“

„Kvůli penězům.“ Rowe mávl rukou kolem dokola. „Tohle přijde na miliardy dolarů. Moje firma si vedla dobře a jako řada podobných byla úspěšná i na burze. Lidi ovšem nechápou, že i když cena jedné akcie mojí firmy v den, kdy byla uvedena na trh, činila devatenáct dolarů, a za šest měsíců stoupla na sto šedesát, my jsme z toho ohromného vzestupu nic neměli. Zisk šel do kapes akcionářů.“

„I vy jste musel vlastnit slušný balík akcií.“

„Ano, jenže tehdejší legislativa a podmínky upisovatelů mi neumožňovaly ani jedinou prodat. Na papíře jsem na tom byl skvěle. Ale moje společnost neustále bojovala o přežití, výzkum a vývoj nás požíral, nic jsme nevydělávali.“ Znělo to hořce.

„A tehdy se objevil Nathan Gamble?“

„Ne, byl vlastně velmi raným investorem firmy, ještě než jsme vstoupili na kapitálový trh. Poskytl nám část základního kapitálu. Zajistil nám i něco jiného, co jsme zoufale potřebovali: vážnost na Wall Streetu, na burze. Vytvořil nám solidní obchodní zázemí. Učil nás vydělávat. Když jsme vstoupili na burzu, zajistil si odpovídající balík akcií. Později jsme s Gamblem debatovali o perspektivách a rozhodli jsme se vytvořit uzavřenou soukromou společnost.“

„Rozhodl jste se z dnešního hlediska dobře?“

„Z hlediska dolaru to bylo závratně dobré rozhodnutí.“

„Ale peníze nejsou všechno, ne, Quentine?“

„Taky si někdy říkám.“

Sawyer se opřel o stěnu, složil svalnaté paže na prsou a zpříma se zadíval na Rowea: „Je to zajímavá exkurze, ale doufám, že to není všechno, s čím jste mě chtěl seznámit.“

„Ne.“ Rowe strčil kartu do snímače na nejbližších dveřích a pokynul Sawyerovi, aby ho následoval. Posadili se ke stolku. Než Rowe promluvil, chvíli se soustředil. „Kdybyste se mě zeptal předtím, než se to všechno seběhlo, koho podezřívám, že tady krade, Jasonovo jméno by mě vůbec nenapadlo.“ Sundal si brýle a čistil je kapesníkem, který vytáhl z kapsy.

„Věřil jste mu?“

„Naprosto.“

„A teď?“

„Teď si myslím, že jsem se mýlil. Připadám si vlastně zrazený.“

„Chápu vás. Nemyslíte, že v tom mohl mít prsty i někdo jiný?“

„Proboha, doufám, že ne!“ Rowea ta představa vystrašila. „Kloním se k názoru, že to byl sám Jason, možná navíc ve spolupráci s konkurenční firmou. To dává smysl. Kromě toho Jason byl schopen bez cizí pomoci proniknout do počítačového systému BankTrustu. Není to ostatně tak těžké.“

„Jako byste mluvil z vlastní zkušenosti.“

Rowe zčervenal: „Řekněme, že jsem nezřízeně zvědavý. Probírat se cizími databázemi byla za studií moje oblíbená zábava. Se spolužáky jsme si s tím dost vyhráli, přestože nás za to místní policie nejednou kárala. Nikdy jsme ovšem nic neukradli. Dokonce jsme pak vyškolili několik policejních techniků, jak metodicky předcházet počítačovým zločinům a odhalit je.“

„Nepracoval někdo z nich na vašich zabezpečovacích opatřeních?“

„Myslíte Richarda Lucase? Ne, ten to táhne s Gamblem odpradávna. Svůj obor ovládá velmi dobře, ale taky to není moc příjemný společník. Pracovní náplň mu ovšem neukládá, aby byl příjemný.“

„Ale Archer ho doběhl.“

„Doběhl nás všechny. Rozhodně nemůžu nikomu nic vyčítat.“

„Všiml jste si na Jasonu Archerovi něčeho, co vám z dnešního pohledu připadá podezřelé?“

„Při zpětném pohledu vypadá spousta věci jinak. Sám to vím nejlíp. Přemýšlel jsem o tom a zdá se mi, že Jason jevil velmi aktivní zájem o jednání s CyberComem.“

„Přece na té záležitosti spolupracoval.“

„To nemyslím. Hodně se vyptával i na ty stránky jednání, které se ho pracovně netýkaly.“

„Například?“

„Například jestli považuju navržené podmínky za odpovídající. Jestli si myslím, že se podaří uzavřít smlouvu. Jaká bude potom jeho úloha. A podobně.“

„Vyptával se někdy na důvěrné údaje obsažené v materiálech pro jednání?“

„Přímo ne.“

„Patrně získal všechno, co potřeboval, z počítačové sítě, ne?“

„Zdá se.“

Oba muži seděli a chvíli se dívali do prázdna.

„Netušíte, kde by mohl být?“

Rowe zavrtěl hlavou: „Navštívil jsem jeho manželku Sidney.“

„Já taky.“

„Těžko věřit, že ji jen tak opustil. Taky má dceru. Krásné děvčátko.“

„Třeba neměl v úmyslu je opustit.“

Rowe se na něho udiveně zadíval: „Jak to myslíte?“

„Může se pro ně ještě vrátit.“

„Prchá přece před spravedlností. Proč by se vracel? Kromě toho, Sidney by s ním neodešla.“

„Proč?“

„Protože je zločinec. A ona je právník.“

„Možná vás to dost překvapí, Quentine, ale ne všichni právníci jsou počestní.“

„Vy myslíte… podezříváte snad Sidney Archerovou, že se na celé věci podílela?“

„Zatím jsem ani ji, ani nikoho jiného ze seznamu podezřelých nevyškrtl. Je právní zástupkyní Tritonu. Pracovala na smlouvě s CyberComem. Měla přímo ideální možnost štípnout tajemství a prodat ho RTG. Kdo ví? Musím to zjistit.“

Rowe si nasadil brýle a nervózně přejížděl rukou po skleněné desce stolku.

„Nechce se mi věřit, že by se Sidney do něčeho takového zapletla.“ Neřekl to ovšem moc přesvědčivě.

Sawyer ho upřeně pozoroval: „Nechcete mi něco říct, Quentine? Například o Sidney Archerové?“

Rowe si povzdechl a podíval se na agenta: „Jsem přesvědčený, že Sidney byla po leteckém neštěstí v Jasonově kanceláři v Tritonu.“

Sawyer přimhouřil oči: „Můžete to dokázat?“

„Večer předtím, než se Jason údajně chystal odletět do Los Angeles, jsme spolu pracovali dlouho přesčas v jeho kanceláři. Odcházeli jsme spolu. Zabezpečil před mýma očima dveře kanceláře. Od té chvíle zůstala kancelář zamčená až do okamžiku, kdy se dostavil technik dodavatelské firmy, deaktivoval poplašné zařízení a odemkl.“

„A dál?“

„Když jsme vstoupili do kanceláře, ihned jsem si všiml, že držák mikrofonu na Jasonově počítači je uprostřed ohnutý a nalomený. Jako by do něj někdo narazil a pak se ho snažil narovnat.“

„Proč myslíte, že ten někdo byla Sidney Archerová? Třeba se tam Jason ještě v noci vrátil.“

„V tom případě bychom o tom měli elektronický záznam a zapsal by ho strážný.“ Rowe se odmlčel a vybavoval si z paměti Sidneyinu noční návštěvu. Nakonec rozhodil rukama. „Neumím si to jinak vysvětlit. Vplížila se tam. Prohlašovala, že nebyla v části, kam je omezený přístup, ale teď vím určitě, že tam byla. A strážný ji kryl. Sidney si vymyslela, že tam měla schůzku s Jasonovou sekretářkou, aby převzala nějaké manželovy osobní věci.“

„Zní to tak nevěrohodně?“

„Neznělo by, kdybych se Kay Vincentové, Jasonovy sekretářky, nezeptal, jestli se Sidney mluvila. Řekla, že ano, telefonicky z domova onoho večera, kdy se Sidney rozjela do Tritonu. Věděla, že tam Kay nebude.“

Sawyer se na židli opřel, Rowe pokračoval. „K deaktivaci bezpečnostního zámku je potřeba mít speciální kartu s čipem. Navíc musíte znát heslo o třech číslicích, jinak spustí poplachové zařízení. Což se taky stalo, když jsme se původně snažili otevřít Jasonovu kancelář sami. Tím jsme zjistili, že Jason heslo změnil. Uvažoval jsem o tom, že se pokusím dostat dovnitř tehdy v noci, kdy jsem se tam srazil se Sidney, ale věděl jsem, že by to bylo marné. Měl jsem sice univerzální bezpečnostní kartu, ale bez hesla by spustil poplach.“ Odmlčel se, aby nabral dech. „Sidney asi získala Jasonovu kartu a znala od manžela heslo. Nechce se mi tomu věřit, ale do něčeho se zapletla, i když nevím do čeho.“

„Byl jsem v Archerově kanceláři a žádný mikrofon jsem neviděl. Jak vypadal?“

„Mikrofon byl na konci asi patnácticentimetrového držáku o průměru tužky. Byl zapojen přímo do počítače, na levé straně dole.

Umožňuje dávat příkazy hlasem. Jednou to úplně nahradí klávesnici. Bude to dar z nebe pro ty, kdo neumějí moc dobře psát.“

„Nic takového tam nebylo.“

„Proč taky? Nejspíš to nějaký technik z kanceláře odnesl, protože to bylo poškozené.“

Sawyer něco chvíli škrábal do zápisníku, pak položil Roweovi několik doplňujících otázek. Rowe ho doprovodil k východu.

„Kdyby vás ještě něco napadlo, Quentine, ozvěte se mi.“ Předal Roweovi navštívenku.

„Kéž bych věděl, co se tu dělo. Mám plné ruce práce s CyberComem, a teď tohle.“

„Dělám, co můžu, Quentine. Vydržte.“

Rowe se pomalu vracel dovnitř, v ruce Sawyerovu návštěvnickou placku. Sawyer rychle nasedl do auta, neboť zaslechl, jak uvnitř bzučí mobilní telefon. Hlas Raye Jacksona zněl vzrušené: „Měl jsi čich.“

„Na co?“

„Sidney Archerová se hnula z místa.“

34

ASI STO METRO ZA LETIŠTNÍM TAXÍKEM JELY DVA SLEDOVACÍ VOZY FBI. Jiné dva ujížděly paralelními ulicemi a ve strategických bodech si vyměňovaly místa za taxíkem, aby sledovaná osoba nepojala podezření. Pasažérka si odhrnula vlasy z očí, zhluboka dýchala a dívala se z okna. Sidney Archerová rychle v duchu probrala podrobnosti cesty a nebyla si jen jistá, jestli nevymění stávající přízrak za jiný.

* * *

„PO ZÁDUŠNÍ MŠI SE VRÁTILA DOMŮ, CHVÍLI SE ZDRŽELA UVNITŘ, a najednou pro ni přijel taxík,“ říkal Ray Jackson za jízdy do telefonu. „Podle mě míří na Dullesovo letiště. Zastavili jen jednou. U banky. Pravděpodobně vybrala nějaké peníze.“

Lee Sawyer si v boji s ruchem dopravní špičky tiskl telefon k uchu: „Kde jste teď?“

Jackson uvedl, kudy projíždějí.

„Nedělej si starosti, Lee, dereme se směle kupředu.“

Sawyer se rozhlížel po bočních ulicích: „Připojím se k vám za deset minut. Kolik má zavazadel?“

„Jeden středně velký kufr.“

„Tak to bude jen krátký výlet.“

„Pravděpodobně.“ Jackson se zadíval na taxík. „Do prdele!“

„Co je?“ Sawyer do telefonu skoro řval.

Jackson užasle sledoval, jak taxík náhle odbočil ke stanici podzemní dráhy Vienna.

„Vypadá to, že dáma změnila cestovní plán. Hupsne asi do podzemky.“ Jackson viděl, jak Sidney Archerová vystupuje z taxíku.

„Pošli tam okamžitě pár mládenců, Rayi.“

„Provedu, bleskově.“

Sawyer zapnul baterii výstražných světel na předku vozu a provlékal se kolem kolony aut stojící v několika proudech. Popadl telefon, který znovu zabzučel: „Mluv, Rayi, ale jen dobrý zprávy.“

Jeho parťák už dýchal normálněji: „V pořádku, nasadil jsem na ni dva mládence.“

„Za minutu jsem u stanice. Kterým směrem se vydá? Počkat, Vienna je konečná na oranžový trase. Takže jede do města.“

„Možná, Lee, jestli to ovšem není bouda, nesedne do jinýho taxíku a tradá. Dullesovo letiště je opačným směrem. Můžou taky nastat problémy se spojením, vysílačky nepracují v podzemí nejlíp. Jestli dole přestoupí a naši mládenci ji ztratí, pak sbohem.“

Sawyer chvíli přemýšlel.

„Nese kufr, Rayi?“

„Cože? Sakra! Ne, nenese!“

„Ať se dvě auta přilepí na taxík, Rayi. Pochybuju, že paní Archerová odcestuje bez čistého prádla a mejkapu.“

„Jsem na to sám. Nepřipojíš se ke mně?“

Sawyer málem souhlasil, ale náhle si to rozmyslel. Projel křižovatku na červenou.

„Vydrž to sám, Rayi. Vykryju to z jiný strany. Hlas se každých pět minut, doufejme, že nám neproklouzne.“

Sawyer se otočil do protisměru a uháněl na východ.

* * *

SIDNEY PŘESTOUPILA VE STANICI ROSSLYN A POKRAČOVALA MODROU trasou na jih. Ve stanici Pentagon se dveře vagonů podzemní dráhy otevřely a z vlaku se vyhrnulo na tisíc lidí. Sidney si nesla přes ruku bílý kabát. Nechtěla být v davu nápadná. V modrém svetru se v houšti podobně zbarvených vojenských uniforem rychle ztratila.

Dva agenti FBI se drali davem v zoufalé snaze ji znovu objevit. Nevšimli si, že Sidney nastoupila o několik vagonů dál do téhož vlaku a pokračovala na Národní letiště. Několikrát se rozhlédla, ale ve vlaku nespatřila zjevné pronásledovatele.

* * *

SAWYER ZAJEL NA STÁNÍ PŘED HLAVNÍM TERMINÁLEM NA NÁRODNÍM letišti, mávl odznakem před očima překvapeného hlídače parkoviště a vběhl do budovy. Za několik vteřin znehybněl a svěsil ramena z pocitu marnosti, když spatřil záplavu lidí v hale.

„Do prdele!“ V příští vteřině se přitiskl ke zdi, neboť Sidney Archerová prošla tři metry od něho.

Když se Sidney dostala kus dopředu, vydal se za ní. Nedlouhá pouť skončila u asi dvaceti metrové fronty před prodejní přepážkou letenek společnosti United Airlines. Mimo Sawyerovo i Sidneyino zorné pole tlačil Paul Brophy vozík se zavazadly k východu, kde se shromažďovali cestující American Airlines. V náprsní kapse měl itinerář Sidneyiny cesty odposlechnutý z jejího telefonického rozhovoru s manželem. Nepospíchal. Může si to uprostřed zdejšího chaosu dovolit. Dokonce má i čas, aby se ohlásil Goldmanovi.

Za tři čtvrtě hodiny Sidney konečně získala letenku a palubní vstupenku. Sawyer ji sledoval zdálky a všiml si, že platí z tlustého svazku bankovek. Jen zmizela za rohem, procpal se frontou a čelil s odznakem FBI v ruce první vlně rozhořčení, která se mezi cestujícími okamžitě vzedmula.

Pracovnice za přepážkou se podívala na odznak a potom na Sawyera.

„Jde o tu ženu, co jste jí právě prodala letenku, o Sidney Archerovou. O tu vysokou, hezkou blondýnu v modrém s bílým kabátem přes ruku.“ Vychrlil popis pro případ, že jeho oběť cestuje pod cizím jménem. „Kam letí? Rychle!“

Žena na moment ztuhla a vzápětí párkrát ťukla do klávesnice.

„Linka 715 do New Orleansu. Odlétá za dvacet minut.“

„Do New Orleansu?“ podivil se. A zalitoval, že Sidney Archerovou vyslýchal osobně. Ihned by ho poznala. Ale nebyl čas shánět jiného agenta. „Který východ?“

„Jedenáct.“

Předklonil se a tiše se zeptal: „Fajn, a které sedadlo?“

Žena se podívala na obrazovku: „Dvacet sedm C.“

„Jsou nějaké problémy?“ U přepážky stanula inspektorka letištního provozu. Sawyer jí ukázal průkaz FBI a rychle vysvětlil situaci. Inspektorka zvedla telefon a vyrozuměla bezpečnostní službu u východu, ta okamžitě informovala posádku. Nejmíň ze všeho totiž Sawyer potřeboval, aby mu někdo z posádky odebral pistoli a po přistání na něho čekala u dveří letadla neworleanská policie.

Za pár minut, na hlavě oblýskaný klobouk narychlo vypůjčený od člena bezpečnostní služby, a s vyhrnutým límcem kabátu, kráčel terminálem s příslušníkem ochranky aerolinií po boku, který ho provedl kolem bezpečnostních detektorů na kov. Sawyer přitom hledal v davu Sidney Archerovou. Objevil ji v řadě cestujících připravených k nástupu do letadla. Okamžitě se obrátil a sedl si zády k východu. Chvíli poté, co do letadla nastoupila poslední skupinka lidí, se i Sawyer protáhl nízkými dveřmi. Usadil se v první třídě na jedno z mála volných sedadel v jinak přeplněném letadle a usmál se. Poprvé poletí v takovém luxusu. Šátral v náprsní tašce po telefonní kartě. Narazil na navštívenku Sidney Archerové. Byla na ní Sidneyina přímá linka do kanceláře, čísla operátoru, faxu a mobilního telefonu. Sawyer potřásl hlavou. Tak to chodí v soukromém sektoru. Potřebují neustále vědět, kde člověk je. Sáhl po leteckém telefonu a zastrčil do něj kartu.

* * *

PO DVOUAPŮLHODINOVÉM LETU BEZ MEZIPŘISTÁNÍ SE STROJ SNESL na neworleanské mezinárodní letiště. Sidney Archerová se po dobu letu nehnula z místa, za což jí byl Lee Sawyer nesmírně vděčný. Mnohokrát z letadla telefonoval, takže ho na letišti očekával tým spolupracovníků. Sawyer vystoupil první, jen se dveře letadla otevřely.

Když Sidney vyšla z letištní budovy do vlhce teplé neworleanské noci, nevšimla si černého auta s tónovanými skly, které parkovalo na úzké příjezdové cestě sloužící k výstupu a nástupu cestujících. Nasedla do otlučeného šedého cadillaku s nápisem CAJUN CAB COMPANY na dveřích, rozepnula si límeček halenky a otřela si lehce orosené čelo.

„Hotel LaFitte prosím. Na Bourbon Street.“

Taxík vyrazil od obrubníku, černé auto chvilku vyčkávalo, a pak se vydalo za ním. Uvnitř vtloukal Lee Sawyer agentům do hlavy situaci, aniž by odtrhl oči od zbědovaného cadillaku.

Sidney neklidně vyhlížela oknem taxíku. Sjeli z dálnice a zamířili k Vieux Carre. Na obzoru zářila ve tmě silueta New Orleansu s hroudou superdómu v popředí.

Úzkou Bourbon Street lemují výstavné budovy, podle amerických měřítek v „historickém“ francouzském stylu. V této roční době panuje v šestašedesáti blocích Francouzské čtvrti relativní klid, leč všude čpí silný pach piva a ležérně oblečení turisté vrávorají po chodníku s kelímky moku. Sidney vystoupila z taxíku před hotelem LaFitte. Rychle se rozhlédla ulicí. Žádné auto nebylo v dohledu. Vyšla po schodech a opřela se do masivních vstupních dveří.

Uvnitř ji obklopila konejšivá atmosféra starobylosti. Noční recepční za pultíkem mírně povytáhl obočí nad tím, že Sidney nemá žádná zavazadla, ale s úsměvem přikývl, když mu vysvětlila, že je přivezou později. Nabídl jí, aby vyjela do druhého poschodí malým výtahem, ale zvolila široké schodiště. S klíčem v ruce vystoupala ke svému pokoji. Našla v něm postel s nebesy, psací stůl, knihovničky na stěnách a viktoriánskou pohovku.

Černý vůz zabočil z Bourbon Street do uličky za hotelem. Muž v džínách a větrovce vystoupil ze zadních dveří, ležérně přešel ulici a vstoupil do budovy. Za pět minut se vrátil do vozu.

Neklidný Lee Sawyer na předním sedadle se k němu otočil. „Co se tam děje?“

Muž trhl zipem na větrovce a na opasku se objevila pistole.

„Sidney Archerová se zapsala v hotelu na dva dny. Má pokoj ve druhém patře hned u schodiště. Oznámila, že zavazadla jí přivezou později.“

Řidič se podíval na Sawyera: „Myslíte, že se tu setká s manželem?“

„Předpokládejme to. Divil bych se, kdyby si sem přiletěla jen dáchnout,“ odpověděl Sawyer.

„Co chcete podniknout?“

„Diskrétně místo obklíčit. Až se vynoří Jason Archer, čapneme ho. Zatím se pokuste nainstalovat do sousedního pokoje odposlouchávací zařízení. Taky jí napíchněte telefon. Utvořte smíšený mužský a ženský tým, ať Archerovi něco nezvětří. Sidney Archerovou nesmíme podceňovat.“ Sawyerovy pokyny provázelo uznalé mručení. Podíval se oknem. „Vypadneme odtud. Nechci Jasonu Archerovi zavdat důvod, aby se stáhnul.“ Vůz se pomalu rozjel.

* * *

SIDNEY ARCHEROVÁ SEDĚLA NA ŽIDLI VEDLE POSTELE, VYHLÍŽELA oknem na křídlo hotelu LaFitte s balkony a čekala na manžela. Vstala a nervózně přecházela pokojem. Domnívala se, že setřásla agenty FBI v podzemní dráze, ale zcela jistá si nebyla. Co když ji pořád sledují? Otřásla se. Poté co jí Jason zatelefonoval, její život prodělal druhý zásadní zvrat a cítila se, jako by ji svíraly neviditelné zdi.

Jason jí dal jasné instrukce a ona se jimi bude řídit. Pevně se držela víry, že neprovedl nic špatného, jak ji ujistil. Potřebuje, aby mu pomohla. Proto nastoupila do letadla a teď přechází starobyle zařízeným pokojem v nejslavnějším městě Louisiany. Stále mu věří, i když musí přiznat, že události její vírou otřásly, ale v tom, aby mu pomohla, jí zabrání jedině smrt. Smrt? Jason už jednou jejím zákeřným chapadlům unikl. Tón jeho hlasu v ní vzbudil pochybnosti, zda je v současné době v bezpečí. Nemohl jí vykládat podrobnosti. Do telefonu ne. Až budou spolu, řekl. Tolik touží ho vidět, dotýkat se ho, potvrdit si, že není nehmotnou substancí.

Znovu usedla na židli a dívala se otevřeným oknem. Osvěžující vánek rozháněl vlhkost. Neslyšela, jak do sousedního pokoje vstoupil laskavostí neworleanské úřadovny FBI na ni nasazený párek třicátníků. Napíchli jí telefon, nainstalovali odposlouchávací zařízení, které zaznamená všechno, co se v pokoji šustne. Hodinu po půlnoci Sidney Archerová na židli usnula. Jason Archer nepřišel.

* * *

V DOMĚ BYLA TMA. ČERSTVĚ NAPADANÝ SNÍH SE TŘPYTIL V ZÁŘI úplňku. Mezi stromy se mihla postava a přiblížila se zezadu k domu. Za chvíli starý zámek zadních dveří podlehl zručnosti vetřelce oblečeného v černém. Vyzul se ze sněhulí a postavil je vedle dveří. A pak už se světelný kužel pohyboval opuštěným domem. Rodiče Sidney Archerové odjeli i s Amy domů krátce potom, co se Sidney vydala na cestu.

Vetřelec šel rovnou do pracovny Jasona Archera. Okno vedlo do zahrady, takže si dovolil rozsvítit lampu na psacím stole. Několik minut pečlivě prohledával psací stůl a hory disket. Pak zapnul Jasonův počítač. Prohlédl všechny soubory databáze. Podrobně zkoumal obsah každé diskety. Když s tím skončil, sáhl do kapsy černé bundy a vytáhl vlastní disketu. Vložil ji do počítače. Za pár minut byl úkol splněn. Softwarová štěnice se zabydlela v Jasonově počítači a zachytí všechno, co přejde přes jeho práh. Za pět minut dům zase osiřel. Na otisky bot mezi zadním vchodem a stromy se snášel sníh.

Noční návštěvník domu Archerových nevěděl, že Bill Patterson před odjezdem do Hanoveru bezděčně zasáhl do řádu věcí. Když vyjížděl s autem z garáže, všiml si, že před domem stojí známý červenomodrobílý skříňový náklaďák. Poštovní vůz se za okamžik rozjel, Patterson zaváhal a rozhodl se. Ušetří dceři práci. Prohrábl rukou hromádku pošty ve vaku z umělé hmoty. Obrátil se k domu, uvědomil si však, že už zamkl a klíče leží v manželčině kabelce. Odemčená zůstala jen vrata od garáže. Vešel do garáže, otevřel dveře forda a položil vak na přední sedadlo. Zabouchl auto a zavřel a zamkl garáž.

Mezi poštou byla i obálka s vnitřní umělohmotnou vrstvou, která chrání křehké zásilky před poškozením. Bill Patterson jí nevěnoval pozornost, ale Sidney Archerová by rukopis na obálce poznala na první pohled.

Jason Archer poslal sám sobě disketu.

35

LEE SAWYER POZOROVAL STAROBYLÝ HOTEL LAFFITE Z TEMNÉHO okna protějšího domu. FBI zřídila pozorovací stanoviště v opuštěné zděné budově, kterou hodlal její majitel do roka zrenovovat. Sawyer se napil horké kávy a mrkl na hodinky. Půl sedmé ráno. Do okna bubnovaly dešťové kapky, na celou oblast se snesla studená ranní sprška.

U okna stál stativ s fotoaparátem. Teleobjektiv byl dlouhý skoro třicet centimetrů. Přístroj zabíral vchod do penzionu LaFitte, což bylo vzhledem ke vzdálenosti a osvětlení na hranici možností. Sawyer přešel ke stolu a zadíval se na rozložené fotografie. Snímky nezkreslily obličej ani smaragdové oči. Pořídil je fotograf‘ neworleanské úřadovny FBI, když Sidney opouštěla letiště. Ačkoli o ničem nevěděla, vypadalo to téměř tak, jako by pózovala. Ušlechtilá tvář, dokonale upravené bujné vlasy. Sawyer jemně přejel prstem od štíhlého nosu k plným rtům. Náhle sebou trhl, odtáhl ruku od fotografie a rozpačitě se rozhlédl. Naštěstí nikdo z přítomných agentů nevěnoval jeho počínání pozornost.

Dokončil obhlídku úkrytu. Uprostřed velké, prakticky prázdné místnosti s holými cihlovými zdmi, začernalým dřevěným stropem a špinavou podlahou stál dlouhý stůl. Na čestném místě spočíval počítač, vedle něho zvlášť citlivý magnetofon. U nich a dalších přístrojů seděli místní agenti FBI. Jeden mladý agent si všiml Sawyerova pohledu a sundal sluchátka: „Naši lidé jsou na místě. Ona podle zvuků pravděpodobně stále spí.“

Sawyer pokývl a znovu přešel k oknu. Agenti zjistili, že v malém hotelu je obsazeno dalších pět pokojů. Ve všech případech páry. Žádný z mužů neodpovídal popisu Jasona Archera.

Několik následujících hodin ubíhalo pomalu. Sawyera, zvyklého na dlouhé sledování málokdy přinášející víc než zkažený žaludek a bolavá záda, nevyváděla nuda z míry.

Mladý agent pozorně naslouchal čemusi ve sluchátkách: „Teď odchází z pokoje.“

Sawyer vstal, protáhl se a podíval se na hodinky: „Jedenáct hodin. Možná se půjde nasnídat.“

„Jak si přejete zorganizovat sledování?“

Sawyer chvíli uvažoval.

„Tak jak jsme o tom mluvili. Ve dvou týmech. Jeden bude ten párek odvedle, druhý žena odnaproti. Můžou se střídat. Ať mají oči na šťopkách. Archerová je klíčem ke všemu. Udržujte neustále styk vysílačkami. Pamatujte, že nemá v hotelu žádné zavazadlo. Ať počítají se všemi způsoby dopravy, včetně toho, že najednou skočí do jiného letadla. Ať mají po celou dobu k dispozici auta.“

„Dobře.“

Zatímco týmy agentů dostávaly instrukce, Sawyer se znovu zadíval oknem. Měl nepříjemný pocit, že nic nechápe. Proč právě New Orleans? Proč riskovala něco takového tentýž den, kdy ji vyslýchala FBI? Rázně přerušil úvahy, neboť Sidney Archerová se objevila na schodech před hotelem. Ohlédla se přes rameno, oči plné stěží skrývaného strachu, ten pohled agent FBI okamžitě poznal. Sawyera zamrazilo v zádech, protože si náhle uvědomil, kde Sidney Archerovou viděl poprvé – na místě neštěstí. Přeběhl místnost a chopil se telefonu.

* * *

SIDNEY MĚLA NA SOBĚ BÍLÝ KABÁT, DŮKAZ TOHO, JAK SE OCHLADILO. Podařilo se jí nahlédnout do knihy hostí, aniž si jí recepční všiml. Po ní se ubytoval jen pár z Amesu ve státě Iowa. Dostali pokoj vedle ní. Přijeli asi těsně před půlnocí, ne-li později. Připadalo jí divné, že pár ze Středozápadu se ubytoval v době, kdy celý hotel hluboce spal. Její podezření zvýšilo to, že neslyšela, jak se do pokoje nastěhovali. Unavení cestovatelé si kolem půlnoci obvykle nepočínají vůči ostatním nocležníkům příliš ohleduplně. Musí předpokládat, že FBI obsadila sousední pokoj a pravděpodobně hlídá celou oblast. Navzdory veškeré obezřetnosti ji zřejmě našli. Nemělo by mě to vlastně překvapit, říkala si, když kráčela víceméně vylidněnými ulicemi. FBI se tím živí. Ona ne. A co když FBI utáhne smyčku? Od chvíle, kdy se dověděla, že její manžel žije, pochopila, že jeho naděje na přežití se podstatně zvýší, když se dostane pod ochranu zákona.

* * *

SAWYER PŘECHÁZEL PO MÍSTNOSTI, RUCE V KAPSÁCH. VYPIL TOLIK kávy, že jeho močový měchýř vysílal nepříjemné signály. Zazvonil telefon. Vzal ho mladý agent a oznámil, že volá Ray Jackson. Předal hovor Sawyerovi, který si sundal sluchátka vysílačky.

„Ano?“ Sawyerův hlas se chvěl očekáváním. Protřel si zarudlé oči, tělo po čtvrtstoletí služby nesnášelo její obtíže snáz.

„Jak se má Velký šéf?“ Jacksonův hlas zněl svěže a odpočatě.

Sawyer se rozhlédl po skličujícím prostředí: „Výborně, akorát by mi měli v apartmá vyluxovat a utřít prach.“

Jackson se uchichtl: „Teda o tom, jak jsi vyhmátnul Sidney Archerovou na letišti, se tu vyprávějí legendy. Pořád nechápu, jak jsi to dokázal.“

„Hm, jenže tím asi taky králičí nožka pro štěstí přestala fungovat. Pověz, co pro mě máš ty.“ Sawyer přesunul sluchátko k pravému uchu a napjal levou paži, aby povolila křeč.

„Budeš koukat. Chceš hádat?“

„Rayi, jsi prima parťák, přirostl jsi mi k srdci, ale na dnešek jsem přenocoval ve spacím pytli na studený podlaze, takže mě bolí celej člověk. Kromě toho nemám čistý prádlo, takže jestli nechceš, abych tě po návratu zastřelil, spusť.“

„Jen klid, šéfe. Jo, měl jsi pravdu, Sidney Archerová navštívila tenkrát v noci místo neštěstí.“

„Opravdu?“ Přestože si to Sawyer taky myslel, léta ho naučila nutnosti potvrdit si všechno z nezávislých zdrojů.

„Jeden z místních poldů…,“ Sawyer ve sluchátku slyšel, jak zašustily papíry, „strážník Eugene McKenna, uvedl, že tam Sidney Archerová v noci přijela. McKenna si myslel, že patří ke zvědavým čumilům, a chtěl ji odtud vykázat, ale řekla mu, že v letadle byl její manžel. Chtěla se tam rozhlídnout, byla prý úplně na dně. McKennovi se jí zželelo, to víš, jela celou noc atakdále. Ověřil si, že je ta, za koho se vydává, a pak ji odvezl ke kráteru, aby aspoň viděla, co se tam děje.“ Jackson zmlkl.

„V čem nám to zjištění pomůže?“ zeptal se Sawyer podrážděně.

„Ty jsi ale bručoun! Právě k tomu mířím. Cestou zpátky se Archerová vyptávala na cestovní vak z plachtoviny s monogramem manžela. Zahlídla ho v televizi. Nejspíš se našel v okolí katastrofy a vyšetřovatelé ho sebrali. A představ si, Archerová o ten vak moc stála.“

Sawyer si sedl, podíval se z okna a pokračoval v rozhovoru: „Co jí McKenna řekl?“

„Že vak patří mezi důkazní materiál a už ho odvezli. A že jí ho pravděpodobně vrátí, až skončí vyšetřování, ale to bude chvíli trvat, možná i léta.“

Sawyer vstal a nepřítomně si nalil u kávovaru další šálek, zatímco se snažil utřídit si nové informace. Močový měchýř musí vydržet.

„Rayi, jak podle McKenny tu noc Archerová vypadala?“

„Vím, co sleduješ. Jestli si opravdu myslela, že manžel byl v letadle? McKenna tvrdí, že pokud to předstírala, tak je Katharine Hepburnová vedle ní bezvýznamná herečka.“

„Dobrá, zatím se s tím spokojíme. A co vak? Máš ho?“

„To se rozumí. Na stole před sebou.“

„No a?“ Sawyer se vypjal, ale při parťákově odpovědi zase hned splaskl.

„Nic. Aspoň nic, co hledáme. V laborce ho probrali třikrát. Bylo tam jen oblečení, knížky na cestu, čistý poznámkový blok. Žádný překvapení, Lee.“

„Proč se tam potom v noci vypravila?“

„Možná si myslela, že ve vaku něco bude, ale nebylo.“

„To by odpovídalo tomu, že ji manžel obelhal.“

„Jak to?“

Sawyer dopil kávu a vstal: „Jestli byl Archer na útěku, dá se předpokládat, že buď měl v úmyslu později rodinu vzít k sobě, anebo se na ni vykašlat, ne?“

„Fajn, tomu rozumím.“

„Jeho žena si mohla myslet, že ten let je první fází útěku, proto ji ta letecká katastrofa zdrtila. Opravdu si myslela, že manžel zahynul.“

„A co peníze?“

„Správně. Pokud Sidney Archerová věděla, co manžel provedl, nebo mu v tom dokonce pomáhala, chtěla se zmocnit peněz. Snáz by se tak vyrovnala se zármutkem. Pak zahlídla v televizi ten vak.“

„Co mohla čekat, že bude ve vaku? Určitě ne balík prachů.“

„Ne, ale něco, co by ji k těm prachům přivedlo. Archer byl počítačový mág. Možná název souboru nebo disketa s informacemi, kam prachy schoval, číslo účtu u švýcarské banky, karta od schránky v úschovně na letišti. Cokoli, Rayi.“

„Jenže jsme nenašli nic, co by to aspoň vzdáleně připomínalo.“

„Ve vaku to být nemuselo. Ale když ho uviděla v televizi, napadlo ji, že by stálo za to ho prohlídnout.“

„Ty si fakt myslíš, že v tom s ním jela?“

Sawyer si unaveně sedl: „Nevím, Rayi. Nekloním se zatím k ničemu.“ Nebyla to tak docela pravda, ale nechtěl momentálně s parťákem rozebírat některé znepokojivé úvahy.

„A co ta letecká katastrofa? Jak to souvisí?“

Sawyer odpověděl úsečně: „Kdo ví? Třeba nijak. A možná že si zaplatil sabotáž, aby za sebou zametl stopy. Právě to si myslí Frank Hardy.“ Během řeči se přesunul k oknu. To, co spatřil na druhé straně ulice, ho přimělo, aby hovor co nejdřív ukončil.

„Ještě něco, Rayi?“

„Ne, to je všechno.“

„Dobře, musím totiž letět.“ Zavěsil, přiskočil k fotoaparátu a začal cvakat spouští. Potom přistoupil k oknu a sledoval, jak se Paul Brophy pátravě rozhlíží ulicí, pak vychází po schodech a vstupuje do hotelu LaFitte.

36

TYPICKÝ RUCH A VESELÍ NEDÍLNĚ SPJATÉ S JACKSONOVÝM NÁMĚSTÍM ostře kontrastovalo s dopolední komorní atmosférou Francouzské čtvrti. Muzikanti, kejklíři, akrobati na kolech, kartářky a další kumštýři, počínaje talentovanými a konče šmíráky, bojovali o pozornost a dolary nemnoha turistů, kteří se odvážili vyjít ven v nevlídném počasí.

Sidney Archerová kráčela podél trojvěžaté katedrály svatého Ludvíka a ráda by si koupila něco k jídlu. Držela se manželových instrukcí: pokud za ní nepřijde do deseti hodin do hotelu, má jít na Jacksonovo náměstí. Mířila k Francouzské tržnici na Decatur Street. Nad ní se tyčí jezdecká socha Andrewa Jacksona, jež propůjčuje náměstí důstojnost už celých sto čtyřicet let. Navštívila město několikrát za studií, kdy byla dost mladá na to, aby přežila, a dokonce se radovala z opileckých extravagancí zdejších proslulých masopustních úterků.

Za pár minut seděla na nábřeží, pila horkou kávu, nadšeně ukusovala nadýchaný máslový rohlík a melancholicky pozorovala říční lodě a remorkéry na mocné Mississippi, jak pomalu plují k nedalekému obrovskému mostu. Asi třicet metrů od ní po obou stranách zaujaly pozice týmy agentů FBI. Odposlouchávací zařízení, schopné zachytit každé její nebo jí adresované slovo, tajně nasměrovaly na ni.

I několik dalších minut zůstávala Sidney Archerová sama. Klidně dopila kávu a dívala se na mohutný proud dosahující až k vrcholu navigace a na vysoké vlny s bílými hřebeny.

„Tři dolary padesát, když uhodnu, kde jste koupila boty.“

Sidney se rázem vytrhla ze zasnění a zírala do cizí tváře. Týmy agentů nejdřív ztuhly, a vzápětí se pohnuly vpřed. Když muž stanul těsně u ní, agenti málem vyrazili sprintem, jenže ten, kdo Sidney oslovil, byl malý, černý a téměř sedmdesátiletý stařík.

„Cože?“ trhla hlavou.

„Vaše boty. Vím, kde jste je koupila. Tři padesát, jestli uhodnu.

Jestli se mejlím, zadarmo vám je vyčistím.“ Nad jeho téměř bezzubými ústy visel sněhobílý knír. Oblečený byl víceméně v hadrech. Sidney si vedle sebe na lavičce všimla dřevěné bedýnky s nášlapnou šikmou a výbavou čističů bot.

„Promiňte. Nemám zájem.“

„No tak, dámo. Koukněte, vyčistím vám boty, i když uhodnu, takže prachy nevyhodíte do vzduchu. Nebudete tratit. Za rozumnou cenu vám budou boty jen zářit.“

Sidney se ho chystala znovu odmítnout, když si všimla, jak se mu pod tenkou roztrhanou košilí ostře rýsují žebra. Podívala se na jeho boty, z nichž na několika místech čouhaly holé prsty potažené zrohovatělou kůží. Usmála se a sáhla do kabelky pro peníze.

„Nene, takhle ne, dámo. Lituju. Hra je hra, bez ní nebude žádnej kšeft.“ V jeho slovech zazněla poněkud nepřípadná hrdost. Sáhl po krabici.

„Počkejte. Tak dobře,“ řekla Sidney.

„Prosím, ale stejně nevěříte, že uhodnu, kde jste koupila ty boty, co?“

Sidney Archerová zavrtěla hlavou. Koupila je více než před dvěma lety v zapadlém obchůdku na jihu státu Maine. Určitě už neexistuje. Čistič nemá šanci. „Promiňte, ale nevěřím,“ odpověděla.

„A já vám přesto povím, kde jste ty boty koupila.“ Muž se dramaticky odmlčel a kdákavě se rozesmál. „Koupila jste je v krámě s botama!“

Sidney se taky rozesmála.

Ani dva agenti s naslouchacím zařízením kousek opodál se neubránili úsměvu.

Starý muž se po tomto představení své jediné divačce hluboce uklonil, poklekl před Sidney a pustil se do cídění bot. Přívětivě žvatlal, zatímco zručné ruce proměnily matnou čerň kůže v lesklý eben.

„Prima kvalita, dámo. Dlouho vám vydrží, když se o ně budete starat. Botičky jako stvořený pro krásný něžný kotníčky. Noha se v nich neotlačí.“

Usmála se pokloně, muž mezitím vstal a balil fidlátka. Sidney vytáhla tři dolary a hledala v kabelce drobné.

Podíval se na ni. „Nevadí, madam, mám spoustu drobnejch,“ řekl rychle.

Sidney mu v odpověď podala pětidolarovku s tím, ať jí nic nevrací.

Zavrtěl hlavou: „Vyloučeno, to nejde. Domluvili jsme se na třech padesáti, takže tři padesát.“

Navzdory protestům jí vrátil ohmatanou dolarovou bankovku a padesát centů. Když Sidney sevřela ruku s padesátníkem, ucítila na něm zespodu přilepený kousek papíru. Vyvalila na muže oči. Jen se usmál a cvrnkl rukou o štítek potrhané čepice. „S váma se obchoduje jedna radost, madam. Nezapomeňte se starat o botičky!“

Když odešel, Sidney rychle uložila peníze do kabelky, několik minut počkala, pak vstala a co nejležérněji vykročila.

Vracela se zpátky přes Francouzskou tržnici a vyhledala dámské toalety. V jedné kóji roztřesenýma rukama rozložila papírek. Krátký vzkaz byl napsán tiskacími písmeny. Několikrát si ho přečetla a pak promptně spláchla.

Vydala se po Dumaine Street k Bourbon Street, zastavila se a na okamžik otevřela kabelku. Okázale se podívala na hodinky. Po očku zjistila, že na zděné budově, v níž se nachází jedna z největších pivnic, je telefonní automat. Přešla ulici, zvedla telefon a vyťukala číslo vlastní přímé linky do kanceláře ve firmě Tyler & Stone. Byla zmatená, ale papírek ji k tomu nabádal. Neměla na vybranou, a tak uposlechla. Hlas, který se ozval po druhém zazvonění, nepatřil nikomu od firmy, ani to nebylo její ohlášení ze záznamníku s výzvou, aby volající zanechal vzkaz. Nevěděla, že hovor byl z její kanceláře propojen na jinou účastnickou linku nedaleko Washingtonu. Snažila se klidně naslouchat tichému hlasu Jasona Archera ve sluchátku.

Řekl, že ji policie sleduje. Přikázal jí, ať vůbec nemluví, hlavně ať nevysloví jeho jméno. Budou to muset zkusit znovu. Ať odjede domů. Zase jí zavolá. Hlas zněl krajně unaveně, slyšela v něm vypětí. Na závěr řekl, že ji miluje. A Amy. Všechno se prý nakonec spraví.

Obtížena tisíci naléhavých otázek, které nesměla položit, zavěsila a poněkud toporně vykročila k hotelu LaFitte, na každém kroku drcená hlubokou depresí. Ovládala se s vypětím sil, snažila se držet hlavu vzhůru a normálně jít. Bylo nesmírně důležité nedat navenek najevo strašlivou úzkost, která ji svírala. Manžel má zjevně strach z orgánů spravedlnosti, čímž podkopal její víru, že neprovedl nic špatného. Navzdory spontánní radosti z toho, že je naživu, se vnitřně tázala, co za tu radost zaplatí. Ale stejně musí vytrvat.

* * *

VYPNUL MAGNETOFON A ODPOJIL OD NĚHO TELEFON. NATO KENNETH Scales přetočil digitální pásek. Stiskl tlačítko a naslouchal hlasu Jasona Archera, který opět naplnil místnost. Škodolibě se ušklíbl, vypnul magnetofon a vyšel s místnosti.

* * *

„VLEZL TAM OKNEM Z OCHOZU,“ INFORMOVAL SAWYERA VYSÍLAČKOU agent pozorující ze střechy dočasný příbytek Sidney Archerové. „Pořád je tam, mám ho sbalit?“

„Ne,“ odpověděl Sawyer a vyhlédl oknem na ulici. Odposlouchávací zařízení umístěné v sousedním pokoji Sawyerovi prozradilo, co Paul Brophy u Sidney dělá. Prohledával pokoj. Sawyerovo původní podezření o dostaveníčku mezi kolegy vzalo víceméně zasvé.

„Teď odchází. Zase tudy, co přišel,“ ohlásil náhle agent.

„Dobře dělá,“ poznamenal Sawyer, neboť spatřil, jak se ulicí blíží Sidney Archerová. Když vstoupila do hotelu LaFitte, Sawyer nařídil týmu agentů, aby se pověsil na paty zklamanému Paulu Brophymu, který odcházel po Bourbon Street opačným směrem. Za deset minut Sawyera vyrozuměli, že Sidney Archerová telefonovala během dopolední procházky z automatu do vlastní kanceláře. Následujících pět hodin se nic nedělo. Pak Sawyer zahlédl vycházet Sidney Archerovou z hotelu. U chodníku zastavil bílý taxík a Sidney nastoupila. Vůz vzápětí vyrazil.

Sawyer rychle seběhl ze schodů a v několika vteřinách ujížděl týmž černým autem, v němž sledoval Sidney cestou z letiště. Nepřekvapilo ho, že taxík najel na dálnici číslo 10, ani že po půlhodině odbočil k letišti.

„Uhání domů,“ zamumlal spíš pro sebe. „Vypadá to, že tu nenašla, kvůli čemu přijela. Jason Archer se prostě odhmotnil.“ Veterán FBI se pod tíhou nové, zvlášť znepokojivé myšlenky zabořil do sedadla. „Ona o nás ví.“

Řidič zavrtěl hlavou: „Vyloučeno, Lee.“

„Dám na to krk,“ trval na svém Sawyer. „Přiletěla sem, čekala, pak telefonovala a teď se vrací domů.“

„Vím, že naše týmy nezpozorovala.“

„Netvrdím, že ona. Ale její manžel nebo někdo další, kdo v tom jede. Dali jí hlášku a ona jede domů.“

„Ověřovali jsme to. Telefonovala do vlastní kanceláře.“

Sawyer nespokojeně zavrtěl hlavou: „Telefon se dá propojit jinam.“

„Co ji tak najednou napadlo telefonovat? Bylo to předem domluvené?“

„Kdo ví? Tady se bavila jen s tím čističem bot. Nebo ne?“

„Ovšem. Bral ji jako turistku, zahrál na ni habaďúru a vyčistil jí boty. Toho chlapa jasně živí zdejší ulice. Vrátil jí drobné a konec.“

Sawyer se k muži prudce otočil: „Drobné?“

„Jo, čištění stálo tři padesát. Dala mu bůra. Vrátil jí dolar padesát. Nevzal spropitné.“

Sawyer se chytil rukama přístrojové desky tak, že v měkkém obložení vznikly důlky.

„Sakra, to je ono!“

Řidič se tvářil zmateně: „Vrátil jí jen drobné. Jasně jsem to viděl dalekohledem. Navíc jsme slyšeli každý slovo.“

„Budu hádat. Dal jí namísto dvou čtvrťáků padesátník, co?“

Muž zalapal po dechu: „Jak to víte?“

Sawyer si povzdechl: „Kolik znáte lidí z ulice, co odmítnou půldruhého dolaru spropitného a mají u sebe pohotově padesátník na vrácení? Není vám divný, že si řekl o tři padesát, a ne o tři nebo čtyři dolary? Proč zrovna tři padesát?“

„Aby jí mohl vrátit větší minci,“ pronesl deprimované řidič, poté co mu konečně svitlo.

„Na minci byl přilepený vzkaz,“ přikývl Sawyer a zamračeně hleděl na kufr taxíku vezoucího Sidney Archerovou. „Seberte toho rozdávačného čističe bot. Třeba nám popíše člověka, který ho najal.“ Moc naděje do toho ovšem nevkládal.

Auta přijížděla k letišti. Sawyer zbytek cesty mlčel a civěl oknem na stříbřitá letadla, jež jim hřměla nad hlavami. Za hodinu nastoupil do speciálu FBI na cestu do Washingtonu. Sidney už odstartovala k letu bez mezipřistání. Do letadla s ní nenastoupil žádný agent FBI. Sawyer se svými muži prostudoval seznam cestujících a pečlivě si prohlížel každého člověka ubírajícího se k letadlu. Jason Archer mezi nimi nebyl. Při zpátečním letu se nemůže nic stát, o tom byli přesvědčeni. Nechtěli trápit už tak dost vyplašenou Sidney.

Speciální letadlo FBI se Sawyerem a několika dalšími agenty FBI nabíralo rychlost na rozjezdové dráze a strmě zamířilo k tmavé obloze nad New Orleansem. Sawyer v duchu nasupeně přemítal, co to mělo znamenat. Proč ten náhlý výlet? Nedává to smysl. Náhle v úžasu otevřel ústa. Zahlédl v té nepřehledné změti světélko. Ale zároveň se dopustil omylu, a možná velkého.

37

SIDNEY ARCHEROVÁ KLIDNĚ POPÍJELA KÁVU, VOJÁK S OBČERSTVENÍM pokračoval dál uličkou. Natahovala se po sendviči na tácu, když vtom spatřila na papírovém ubrousku cosi modře napsaného. Podívala se blíž a trhla sebou, divže nevylila kávu.

FBI není v letadle. Musíme si promluvit.

Ubrousek spočíval na pravé straně tácu, automaticky tím směrem zašilhala. Na okamžik jí zůstal rozum stát. Pozvolna ho poznávala. Muž poklidně přežvykoval sousto a zapíjel ho sodou. Pod řídnoucími světlými, trochu nazrzlými vlasy se rýsoval podlouhlý, hladce vyholený, momentálně ustaraný obličej. Muži bylo asi pětačtyřicet, měl na sobě kalhoty z bavlněného kepru a bílou košili. Vzhledem k asi stoosmdesáticentimetrové postavě vysunul nohy zčásti do uličky. Konečně odložil sklenici se sodou, otřel si ubrouskem ústa a otočil se k ní.

„Vy jste mě sledoval,“ pronesla přidušeně. „V Charlottesvillu.“

„Poctivě přiznávám, že nejen tam. Vlastně si vás hledím hned od té letecké katastrofy.“

Sidney vylétla ruka k tlačítku pro přivolání obsluhy.

„To bych nedělal.“

Ruka se zastavila milimetry od pojítka s členy posádky.

„Proč ne?“ zeptala se chladně.

„Protože jsem tady, abych vám pomohl najít manžela,“ řekl zpříma.

Nakonec se s patrnou ostražitostí zmohla na odpověď: „Můj manžel zahynul.“

„Nejsem od FBI, nesnažím se vás nachytat. Ale protože to nemůžu dokázat, nebudu se o nic pokoušet. Dám vám jen telefon, na němž mě zastihnete ve dne v noci.“ Podal jí bílou kartičku s virginským telefonním číslem. Jinak na ní nebylo nic.

Sidney se podívala na kartičku: „Proč bych vám telefonovala? Nevím ani, kdo jste a oč vám jde. Až na to, že jste mě sledoval. Tím jste si zrovna nezískal moji důvěru,“ prohlásila podrážděně, neboť strach ustoupil. V letadle plném lidí ji nemůže ohrozit.

Muž pokrčil rameny: „Na to nemůžu přesně odpovědět. Ale vím, že váš manžel nezahynul, a vy to víte taky.“ Zmlkl, Sidney Archerová na něho civěla neschopna slova. „I když nemáte důvod mi věřit, jsem tu, abych vám pomohl, a Jasonovi taky, pokud není příliš pozdě.“

„Jak to myslíte – pokud není příliš pozdě?“

Muž se v křesle opřel a zavřel oči. Když je otevřel, bolest v nich patrná způsobila, že její podezření se začalo rozplývat.

„Nevím přesně, do čeho se váš manžel zapletl, paní Archerová. Ale vím tolik, že ať je kdekoli, hrozí mu smrtelné nebezpečí.“ Opět zavřel oči a Sidney zatrnulo u srdce.

Po chvíli se na ni zadíval. „FBI vás sleduje nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně.“ Z jeho následujících slov ji zamrazilo až v kostech. „Za to byste měla být vděčná, paní Archerová.“

Když konečně promluvila, muž se k ní musel naklonit, aby ji slyšel.

„Víte, kde je Jason?“

Muž zavrtěl hlavou: „Kdybych věděl, neseděl bych tu s vámi v letadle.“ Všiml si výrazu beznaděje v její tváři. „Upřímně přiznávám, že si nejsem ničím jist, paní Archerová.“ Vydechl a přejel si rukou po čele. Sidney si poprvé všimla, že se mu třese ruka.

„Byl jsem na Dullesově letišti téhož rána jako váš manžel.“

Sidney se rozšířily oči a rukama sevřela loketní opěrky.

„Vy jste manžela sledoval? Proč?“

Muž na ni úkosem pohlédl: „Neřekl jsem, že jsem vašeho manžela sledoval.“ Napil se sody, aby svlažil náhle vyprahlé hrdlo. „Seděl v odletové hale mezi cestujícími do Los Angeles. Vypadal nervózně, až vyplašeně. Právě proto vzbudil moji pozornost. Vstal a odebral se na pánskou toaletu. Za chvíli tam za ním vešel jiný muž.“

„Co je na tom neobvyklého?“

„Ten chlápek vstoupil do odletové haly a držel v ruce bílou obálku. A to dost nápadně, a mával s ní jako s lucernou. Byl to zřejmé signál pro manžela. Tak se to dělává.“

„Signál? K čemu?“ Sidney se natolik zrychlil dech, že musela vynaložit nemalé úsilí, aby se nezalkla.

„Aby váš manžel jednal. Což učinil. Odešel na pánskou toaletu. Druhý muž ho za chvíli následoval. Zapomněl jsem se zmínit, že byl oblečený skoro stejně jako váš manžel a nesl stejné zavazadlo. Váš manžel už odtud nevyšel.“

„Jak to, že odtud manžel nevyšel? Musel vyjít.“

„Chtěl jsem říct, že nevyšel jako Jason Archer.“

Sidney to dokonale zmátlo.

Neznámý si pospíšil s vysvětlením: „První, čeho jsem si na vašem manželovi všiml, byly boty. Měl na sobě oblek, ale na nohou černé tenisky. Nevzpomínáte si, jestli si je tehdy ráno obul?“

„Když odjížděl, spala jsem.“

„Zkrátka vyšel z toalety a jeho zevnějšek se úplně změnil. Vypadal jako univerzitní student. Měl na sobě oteplovačky s větrovkou, paruku, prostě docela jiný člověk.“

„Jak jste ho tedy poznal?“

„Ze dvou důvodů. Předně váš manžel vstoupil na toaletu těsně poté, co ji otevřeli po úklidu. Pozoroval jsem dveře jako ostříž, ale nikdo, kdo by jen vzdálené připomínal člověka, který odtud vyšel, dovnitř nevstoupil. A pak, ty černé tenisky byly hrozně nápadné. Snad si měl vzít nějaký obnošenější pár. Byl to určitě váš manžel. Ještě můžu posloužit jinou zajímavostí.“

„Jakou?“ vypravila ze sevřeného hrdla Sidney.

„Ten druhý chlap vyšel s kloboukem vašeho manžela na hlavě. Vypadal jako jeho dvojče.“

Když Sidney domyslela, co to znamená, zhluboka se nadechla.

„Váš manžel se zařadil do fronty na linku do Seattlu. Držel v ruce tutéž bílou obálku, s kterou tak nápadně mával ten druhý. Byla v ní letenka a palubní vstupenka na linku do Seattlu. Druhý chlápek se odebral k odletu do Los Angeles.“

„Takže si na toaletě vyměnili letenky. Ten druhý muž se přestrojil, aby vypadal jako Jason pro případ, že někdo sledoval dění.“

„Správně,“ přikývl neznámý pomalu. „Váš manžel chtěl, aby si někdo myslel, že letí do Los Angeles.“

„Ale proč?“ zeptala se Sidney především sama sebe.

Muž pokrčil rameny: „Nevím. Ale vím, že letadlo, kterým měl letět váš manžel, se zřítilo. Moje podezření zesílilo.“

„Ohlásil jste to policii?“

Zavrtěl hlavou: „Co bych jim řekl? Neviděl jsem, že by někdo do letadla ukládal bombu. Kromě toho mám osobní důvody proč mlčet.“

„Jaké důvody?“

Muž zvedl ruku a opět zavrtěl hlavou: „Zůstaňme při tom.“

„Jak jste zjistil manželovu totožnost? Předtím jste ho přece neznal.“

„Nikdy jsem ho neviděl. Ale než se odebral na toaletu, párkrát jsem kolem něho prošel. Měl na kufříku štítek se jménem a adresou. Umím dobře číst písmo vzhůru nohama. Snadno jsem pak zjistil, kde pracuje a čím se živí, získal jsem víc informací, než jsem potřeboval. Zároveň jsem se dověděl o vás. A hned jsem vás začal sledovat. Po pravdě řečeno, nevěděl jsem, jestli vám hrozí nebezpečí.“ Mluvil věcně a Sidney z toho nečekaného vpádu do jejího života tuhla krev.

„Když jsem navštívil kamaráda na policejní stanici ve Fairfaxu, dostali zrovna dálnopisem popis hledané osoby s fotografií vašeho manžela. Tehdy jsem vzal vaše sledování vážně. Myslel jsem si, že mě k němu dovedete.“

Sidney vydechla a schoulila se v křesle. Pak ji něco napadlo: „Jak to, že jste mě sledoval do New Orleansu?“

„Nejdřív ze všeho jsem napíchnul váš telefon.“ Ignoroval její překvapený výraz. „Potřeboval jsem rychle vědět, co chystáte. Vyslechl jsem váš rozhovor s manželem. Vyjadřoval se dost vyhýbavě.“

Letadlo se neslo po temném nebi, Sidney Archerová zatahala muže za rukáv: „Řekl jste, že nejste z FBI. Odkud tedy jste? Proč se o to zajímáte?“

Muž se pozorně rozhlédl uličkou. Když se obrátil k ní, povzdechl si: „Jsem soukromý detektiv, paní Archerová. A nezabývám se teď ničím jiným než případem vašeho manžela.“

„Kdo vás najal?“

„Nikdo.“ Než opět pokračoval, znovu se rozhlédl. „Tušil jsem, že s vámi manžel naváže spojení, což se taky stalo. A proto jsem tady. Ale v New Orleansu to, zdá se, vybouchlo. Telefonovala jste s ním, viďte? Ten čistič bot vám předal vzkaz, ne?“

Sidney Archerová zaváhala a pak přikývla.

„Naznačil vám aspoň manžel, kde je?“

Sidney zavrtěla hlavou: „Řekl, že mě zase vyhledá, až to bude bezpečnější.“

Detektiv se málem rozchechtal: „To bude možná trvat dlouho. Hodně dlouho, paní Archerová.“

Když se letadlo snášelo na washingtonské Národní letiště, muž se opět obrátil k Sidney: „Ještě pár zajímavostí, paní Archerová. Když jsem poslouchal nahrávku vašeho rozhovoru s manželem, zachytil jsem tam nějaký zvuk. Jako když teče voda. Nevím to jistě, ale podle mě vás odposlouchával ještě někdo jiný.“ Sidney užasle zírala. „FBI zřejmě taky ví, že Jason žije, radši s tím počítejte.“

Za chvíli letadlo poněkud tvrději přistálo a v kabině nastalo oživení.

„Sliboval jste pár zajímavostí. Která je ta další?“

Detektiv se předklonil a vytáhl zpod sedadla před sebou malý kufřík. Napřímil se a pohlédl jí zblízka do očí.

„Lidi, kteří zosnují leteckou katastrofu, jsou schopni všeho. Nikomu nevěřte, paní Archerová. A buďte opatrnější, než jste kdy v životě byla. Možná ani to nebude stačit. Omlouvám se, je to rada dost k ničemu, ale lepší neznám.“

Hned po přistání muž zmizel. Sidney vystoupila z letadla jako jedna z posledních cestujících. Provoz na letišti byl v tu dobu minimální. Pamětliva mužovy rady se obezřetně rozhlédla, snažila se chovat co nejnenápadněji. Utěšovalo ji jedině to, že někdo z těch, kdo ji sledují, snad patří k FBI.

* * *

POTÉ CO OPUSTIL SIDNEY ARCHEROVOU, NASTOUPIL DETEKTIV DO letištního autobusu, který ho vyložil u garáží pro dlouhodobé parkování. Bylo skoro deset hodin. Široko daleko nikdo. Nesl kazetu, kterou odevzdal při odbavení na letišti v New Orleansu. Oranžový štítek hlásal, že obsahuje nenabitou střelnou zbraň. Když došel ke svému autu, poslednímu modelu Grand Marquis, otevřel kazetu, aby pistoli nabil a uložil ji do podpažního pouzdra.

Dýka projela nejprve jeho pravou plící, opustila tělo, tentýž drastický zásah provedla na levé, takže ochromila obě a zabránila, aby se muž zmohl na výkřik. Napotřetí mu zprava prořízla krk. Kazeta dopadla na betonovou podlahu, pistole už nebyla umírajícímu majiteli k ničemu. V příštím okamžiku se zhroutil. Jeho oči skelně zíraly na vraha.

Přijela dodávka a Kenneth Scales do ní nastoupil. Za chvíli mrtvý muž osaměl.

38

LEE SAWYER SEDĚL U JEDNACÍHO STOLU V ZASEDACÍ MÍSTNOSTI Operačního střediska strategických informací v budově FBI a pročítal četná hlášení. Jednou rukou si prohrábl vlasy, opřel se na židli a dal si nohy na stůl, zatímco se vnitřně vyrovnával s novými fakty.

V pitevním protokolu se uvádělo, že Riker zemřel zhruba čtyřicet osm hodin před objevením jeho mrtvoly. Protože teplota v místnosti klesla pod bod mrazu, posmrtný rozklad těla probíhal pomaleji než za normálních okolností.

Sawyer si prohlížel fotografie automatické pistole Sig P229, kterou našli na místě činu. Číslo pistole bylo obroušeno a odvrtáno. Pak zkoumal snímky střel vyňatých z těla. Rikera zasáhlo o jedenáct střel víc, než bylo třeba k jeho usmrcení. Ta sprška olova agenta FBI dost trápila. Rikerův vrah byl patrně profesionál. Ale profesionální vrazi zřídkakdy potřebují víc než jeden výstřel. I tady byl první výstřel podle soudního lékaře osudový. Když tělo zasáhly další střely, srdce už nepracovalo.

Krvavé cákance na stolku, židli a zrcadle nasvědčovaly, že vrah zastřelil sedícího Rikera zezadu. Potom ho shodil ze židle do uličky u postele tváří dolů a ze vzdálenosti asi jednoho metru vyprázdnil do mrtvoly celý zásobník. Proč? Sawyer na tuto otázku zatím neznal odpověď. Začal proto uvažovat z jiného konce.

Navzdory rozsáhlému vyšetřování a řadě slibných tipů se o Rikerově existenci za posledních osmnáct měsíců nic nezjistilo. Žádné adresy, přátelé, bankovní účty, jako by nikde nepracoval. Rychlá systemizace je denně zahrnovala tunami dat o letecké katastrofě, ale nenarazili dosud na solidní stopu. Vědí, jak se to stalo, mají mrtvolu zločince, který sabotáž prakticky provedl, ale dál se nedostali.

Deprimovaný Sawyer listoval v dalším hlášení. Riker prodělal zásadní plastickou operaci. Fotografie pořízené při jeho posledním zatčení se naprosto nepodobají muži, který nalezl krvavou smrt v poklidném virginském obytném komplexu.

Sawyer se ušklíbl. Správně odhadl, že si Riker nevypůjčil totožnost nějakého skutečného Sinclaira. Nepřivlastnil si cizí minulost. Sinclair vznikl z jemné tkáně počítačových údajů, tak aby mohl být přijat do práce u renomované firmy zásobující na Dullesově mezinárodním letišti několik předních leteckých společností včetně Western Airlines jako žijící a dýchající osoba se skvělou pověstí čerpadláře. Firma Vector Fueling Systems se ovšem při zjišťování informací o uchazeči o práci dopustila několika chyb. Neobrátili se na Sinclairovy předchozí zaměstnavatele, jen si podle Rikerových alias Sinclairových údajů poznamenali kontaktní telefonická čísla. Všechny reference na mrtvého muže pocházely od malých firem ze státu Washington, z jižní Kalifornie a z Aljašky. Žádná z nich však neexistovala. Když se do nich Sawyerovi lidé pokoušeli dotelefonovat, ukázalo se, že čísla jsou hluchá. I adresy firem uvedené Rikerem na přihlášce byly smyšlené. Databáze však potvrdila, že číslo sociálního zabezpečení je platné.

Jeho otisky prstů ověřili v Automatizovaném systému identifikace otisků prstů virginské policie. Riker si odpykával trest ve virginském vězení a jeho otisky by systém měl obsahovat. Ale neobsahoval. To znamenalo jediné – do databází Správy sociálního zabezpečení a virginské policie někdo zasáhl. Celé systémy jsou pak tedy k ničemu. Jak na nich může člověk stavět? Pokud se nelze na systém absolutně spolehnout, nemohou si od něj nic slibovat. Jestli někdo upravoval AFIS virginské policie i databázi Správy sociálního zabezpečení, co je ještě spolehlivé? Sawyer naštvaně odložil hlášení stranou, nalil si další kávu a rázoval prostorným operačním střediskem.

Jason Archer má před nimi obrovský náskok. Existoval jediný důvod, proč měla Sidney Archerová cestovat do New Orleansu. Na cíli cesty vlastně nezáleželo. Nejdůležitější bylo, aby opustila město. A agenti FBI vyrazili za ní. Její dům nikdo nestřežil. Sawyer se dověděl od sousedů, že rodiče Sidney Archerové s její dcerou odjeli krátce poté, co se Sidney vydala na cestu.

Sawyer svíral a rozevíral pěsti. Nechali se odlákat. Naletěl jako ten nejzelenější zelenáč mezi agenty. Chybí mu pro to sice přímý důkaz, ale tak jako si byl jist vlastním jménem, věděl, že někdo vstoupil do domu Archerových a pravděpodobně si odtud něco odnesl. Vzhledem k tak riskantnímu podniku Sawyer tušil, že mu mezi prsty proklouzlo něco krajně důležitého.

Není to dobré ráno a hrozí, že situace se ještě rychle zhorší. Nezvykl si narážet na každém kroku hlavou do zdi. Spojil se s Frankem Hardym, aby si vyměnili zatím získané poznatky. Přítel se zaměřil na prošetření činnosti Paula Brophyho a Philipa Goldmana. Hardyho pochopitelně zaujalo, když se dověděl, že Brophy potají prohledával hotelový pokoj Sidney Archerové.

Sawyer si přitáhl noviny a přehlížel titulky. Sidney Archerová propadne co nevidět panice, uvažoval. Jakmile se Jason Archer stal terčem jejich pátrání, shodli se ve vedení FBI, že zveřejní, z jakých zločinů ho podezřívají: z průmyslové a obchodní špionáže a defraudace finančních prostředků Tritonu. O přímé účasti na letecké sabotáži se nezmínili, třebaže uvedli, že Jason Archer byl na seznamu cestujících nešťastného letadla, nikoli však na jeho palubě. Lidé ovšem umějí číst mezi řádky, říkal si Sawyer. Nezapomněli informovat ani o posledních pohybech Sidney Archerové. Podíval se na hodinky. Navštíví Sidney Archerovou podruhé. A navzdory osobním sympatiím k té ženě tentokrát neodejde, dokud mu neodpoví na určité otázky.

* * *

HENRY WHARTON STÁL ZA PSACÍM STOLEM, BRADU NA PRSOU, a rozmrzele pozoroval zatažené nebe za oknem. Výtisk Postu spočíval na stole obrácený titulní stránkou k desce, aby aspoň neviděl nesmírně znepokojivé titulky. Na židli před stolem seděl Philip Goldman. Očima se vpíjel do Whartonových zad.

„Opravdu si myslím, že nemáme na vybranou, Henry.“ Goldman se odmlčel, v jeho jinak neproniknutelném obličeji se mihl výraz uspokojení. „Chápu, že když Nathan Gamble po ránu telefonoval, byl mimořádně rozhořčený. Kdo mu to může vyčítat? Prý s námi dokonce možná vypoví spolupráci.“

Wharton sebou při poslední větě škubl. Než se otočil ke Goldmanovi, sklopil oči. Očividně to s ním zacloumalo. Goldman se předklonil, nedočkavě se snažil využít zřejmou výhodu. „Je to pro dobro firmy, Henry. Pro mnoho lidí to bude bolestné, ale navzdory některým mým názorovým neshodám s ní se zapojím do činnosti té skupiny už proto, že patří k výrazným individualitám naší firmy.“ Tentokrát se Goldmanovi podařilo potlačit úsměv. „Ale budoucnost firmy, budoucnost stovek lidí, nemůžeme obětovat kvůli jediné osobě, to víte sám, Henry.“ Goldman se na židli opřel, složil ruce do klína, ve tváři spokojenost. Vyloudil ze sebe povzdech. „Ujmu se toho, Henry, jestli chcete. Vím, že jste se do jisté míry spřátelili.“

Wharton konečně vzhlédl. Rychle, krátce přikývl, jako by sekl sekyrou. Goldman tiše vyšel z místnosti.

* * *

SIDNEY ARCHEROVÁ PRÁVĚ VYBÍRALA NOVINY ZE SCHRÁNKY PŘED domem, když zazvonil telefon. Vřítila se dovnitř, v ruce složený Post. Považovala za nepravděpodobné, že volá manžel, ale momentálně si nemohla být ničím jistá. Pohodila noviny na ostatní, které ještě nečetla.

Ve sluchátku zahřímal otcův hlas. Četla už noviny? O čem to k sakru píší? Taková obvinění! Bude je žalovat, prohlásil rozzlobeně. Podá žalobu na všechny, včetně Tritonu a FBI. Sidney se podařilo ho trochu uklidnit, mezitím rozložila noviny. Titulek jí vyrazil dech, jako by jí někdo uštědřil herdu do zad. Svezla se v přítmí kuchyně na židli. Rychle přečetla článek, který připisoval manželovi krádež nesmírně cenných tajemství a stovek milionů dolarů zaměstnavatele. A navíc jasně naznačil, že Jasona Archera podezřívají i z účasti na letecké sabotáži, přestože se původně soudilo, že zahynul. Teď se tedy svět z prohlášení FBI dozví, že žije a je na útěku.

Když v dolní polovině stránky objevila svoje jméno, sevřel se jí v křeči žaludek. Cestovala do New Orleansu krátce po zádušní mši za manžela, což je podle pisatele krajně podezřelé. Samozřejmě. Každý, včetně Sidney, by za takovou cestou hledal nekalé motivy. Celoživotní úzkostlivou počestnost nenávratně zničil jediný článek. Zdrceně otci zavěsila. Stěží doběhla ke kuchyňskému dřezu. Chtělo se jí zvracet, zmocnila se jí závrať. Omyla si studenou vodou obličej a krk.

Dopotácela se ke kuchyňskému stolu, kde několik minut usedavě plakala. Nikdy nepocítila takovou beznaděj. Pak ji náhle opanoval jiný pocit. Hněv. Vyběhla do ložnice, bez výběru se oblékla a za dvě minuty otevřela dveře fordu.

„Do háje!“ vykřikla, když se na ni vyvalila pošta, a automaticky se sehnula, aby ji sesbírala. Ruce na zemi rychle třídily zásilky a náhle se zastavily, neboť prsty sevřely tlustou obálku adresovanou Jasonu Archerovi. Manželův rukopis na ní způsobil, že se jí podlomily nohy. Nahmatala uvnitř něco tenkého. Podívala se na poštovní razítko. Obálka byla odeslána ze Seattlu v den, kdy Jason odjel na letiště. Bezděčně se roztřásla. Manžel má v pracovně spoustu podobných obálek. Slouží k bezpečnému zasílání disket poštou. Neměla čas přemýšlet o svém nálezu. Hodila poštu do auta, nastoupila a nastartovala.

* * *

ZA PŮL HODINY VSTOUPILA ROZCUCHANÁ SIDNEY ARCHEROVÁ v doprovodu Richarda Lucase do kanceláře Nathana Gamblea. Hned za nimi vešel konsternovaný Quentin Rowe. Sidney napochodoval ke Gambleovu psacímu stolu a strčila mu do ruky Post.

„Doufám, že jste si sehnal jednoho z opravdu nejlepších obhájců.“ Na její zuřivý tón Lucas pospíšil dopředu, ale Gamble ho mávnutím ruky zastavil. Prezident Tritonu se nesměle chopil novin a prolétl článek. Po chvíli k ní vzhlédl: „Já jsem to nenapsal.“

„Nežvaňte hlouposti.“

Gamble odložil doutník a vstal: „Promiňte, ale proč si zrovna já mám nechat srát na hlavu?“

„Můj manžel vyhazuje do povětří letadla, prodává tajemství, okradl vás. Dobře víte, že to jsou samé lži.“

Gamble se vyřítil kolem stolu k ní: „Já vám řeknu, co vím, dámo. Chybí mi balík peněz, to je fakt. A váš manžílek prodal RTG všechno, co potřebuje, aby pohřbila moji společnost. To je taky fakt. Co mám udělat, vyznamenat vás medailí?“

„Není to pravda.“

„A je!“ Gamble k ní přisunul křeslo. „Sedněte si!“

Odemkl zásuvku psacího stolu, vytáhl videokazetu a hodil ji Lucasovi. Nato zmáčkl tlačítko na psacím stole, část zdi se rozestoupila a objevil se velký televizor s videorekordérem. Zatímco Lucas zakládal kazetu, Sidney podklesly roztřesené nohy a dopadla do křesla. Podívala se na Quentina Rowea, který stál jako socha v koutě kanceláře a nespouštěl z ní své velké oči. Nervózně si olízla rty a otočila se k televizoru.

Když spatřila na obrazovce manžela, málem se jí zastavilo srdce. Od onoho strašného dne slyšela jen jeho hlas, jakoby z onoho světa. Nejdřív zaměřila pozornost na jeho vláčné pohyby, které tak důvěrně znala. Nato se zadívala do jeho tváře a zalapala po dechu. Nikdy neviděla manžela nervóznějšího, ve větším stresu. Předání diplomatky, hřmot letadla nad hlavami, úsměvy mužů, kontrola písemných materiálů – to všechno ustoupilo do pozadí, daleko do pozadí, sledovala jen Jasona. Potom mrkla na údaj o datu a čase a trhla sebou, protože pochopila, co to znamená. Když záznam skončil, otočila se a zjistila, že se všichni přítomní dívají na ni.

„Výměna se uskutečnila na půdě RTG v Seattlu dávno potom, co se zřítilo letadlo.“ Gamble stanul za ní. „Jestli mě i teď chcete žalovat z nactiutrhání, do toho. Pokud ovšem nezískáme CyberCom, těžko ze mě dostanete prachy,“ dodal ponuře.

Sidney vstala. Gamble sáhl na stůl. „Tady máte vaše noviny,“ hodil jí je. Ačkoli se sotva držela na nohou, bravurně noviny chytila.

V následujícím okamžiku vyběhla z kanceláře.

* * *

SIDNEY RYCHLE VJELA DO GARÁŽE A SLYŠELA, JAK ZA NÍ AUTOMATICKY zapadla vrata. Celá se třásla, plíce sípavě nasávaly vzduch mezi usedavými vzlyky. Sáhla po novinách. Vyklouzly jí, a když její zrak padl na titulní stránku dolů, utrpěla další šok. Děsivý a ochromující.

Fotografie byla několik let stará, ale bezpečně muže poznala. Teď se dověděla i jeho jméno – Edward Page. Pět let působil jako soukromý detektiv ve Washingtonu, předtím deset let v New Yorku jako strážník. Článek uváděl, že pracoval sám, jeho firma nesla název Private Solution. Page se stal obětí loupežného přepadení v parkovací garáži na Národním letišti. Noviny uvedly, že rozvedený Page po sobě zanechal dvě dospívající děti.

Ze stránky na ni hleděly známé oči, zamrazilo ji v celém těle. Věděla líp než kdokoli kromě Pageova vraha, že ho neusmrtil proto, aby ho obral o peníze a kreditní karty. Ten člověk zemřel několik minut poté, co mluvil s ní. Není padlá na hlavu, aby považovala detektivovu smrt za shodu okolností. Vyskočila z auta a vběhla do domu.

Vytáhla stříbřitě se lesknoucí devítku Smith & Wesson, uloženou v kovovém pouzdře ve skříni v ložnici, a rychle ji nabila. Taková zbraň velmi účinně zasáhne proti každému, kdo by se odvážil smrtícího útoku. Podívala se do peněženky. Zbrojní pas jí pořád platí.

Když se natahovala, aby vrátila pouzdro do horní poličky skříně, pistole jí vyklouzla z kapsy, narazila na noční stolek a dopadla na koberec. Bohudík ji předtím zajistila. Když ji zvedla, všimla si, že se nárazem odštípl na pažbě růžek držadla z tvrdé umělé hmoty, ale jinak se nic nepoškodilo. S pistolí v ruce se vrátila do garáže a nasedla do forda.

Náhle ztuhla. Z domu k ní dolehl jakýsi zvuk. Odjistila pistoli a zamířila na dveře spojující dům s garáží. Volnou rukou vyprostila klíčky od auta. Jeden z nich se vzpříčil, řízla se do prstu. Zmáčkla tlačítko dálkového otevírání vrat garáže umístěné na sluneční cloně. Rozbušilo se jí srdce, čekala, až se ta pitomá vrata nekonečně pomalu zvednou. Nespouštěla oči ze dveří do domu, mohly se každou chvíli rozletět.

Vybavily se jí podrobnosti z článku o vraždě Edwarda Page. Zanechal po sobě dvě dospívající děti. Tvář se jí zatvrdila odhodláním. Nezanechá po sobě děvčátko. Pevně svírala pažbu pistole. Stiskla knoflík na loketní opěrce u řidiče a boční sklo u sedadla pro spolujezdce sjelo dolů. Ve střelbě na dveře vedoucí do domu jí nic nebránilo. Nestřílela zatím na nic jiného než na terč. Ale vynasnaží se zabít každého, kdo vyjde ze dveří.

Nevšimla si muže, který se sehnul a tiše proklouzl vraty do garáže. Rychle přiskočil s tasenou pistolí ke dveřím na straně řidiče.

V tom okamžiku se začaly otevírat dveře spojující garáž s domem. Sidney sevřela zbraň ještě pevněji, až jí na ruce vystoupily žíly. Prst začal tisknout spoušť.

„Kristepane, ženská! Nestřílet! Dost!“ vykřikl muž u auta a mířil pistolí oknem na straně řidiče na Sidneyin levý spánek.

Sidney se prudce otočila a zírala zblízka do očí agenta Raye Jacksona. Náhle se dveře do garáže rozletěly, až narazily do zdi. Sidney bleskově otočila hlavu v původním směru a spatřila, jak jimi prolétl statný Lee Sawyer s pistolí v ruce. Sidney se schoulila na sedadle, z čela jí stékal pot.

Ray Jackson otevřel dveře auta a zadíval se na Sidney Archerovou a zbraň, kterou málem provrtala jeho parťáka.

„Zbláznila jste se?“ Sklonil se nad ni, vytrhl jí pistoli a zajistil. Sidney se mu v tom nepokoušela bránit, ale zuřivost jí zkřivila tvář: „Co si to dovolujete? Takhle vtrhnout do mého domu! Mohla jsem vás zastřelit.“

Lee Sawyer vsunul pistoli do pouzdra a přešel k fordu.

„Přední dveře byly otevřené, paní Archerová. Mysleli jsme, že se něco stalo, když jste nereagovala na klepání.“ Jeho upřímnost způsobila, že z ní zuřivost vyprchala tak rychle, jak vzplála. Nechala přední dveře otevřené, pospíchala přece k telefonu, když volal otec. Položila hlavu na volant. Potlačovala nevolnost. Pot jí vyrazil na celém těle. V mrazivém větru, který protahoval otevřenými vraty do garáže, se roztřásla.

„Jedete někam?“ Sawyer přehlédl auto a spočinul očima na ženě, která sklíčeně seděla na místě.

„Chtěla jsem se jen projet,“ sotva pípla. Nepodívala se na něho. Přejela rukama po volantu. Ze zpocených dlaní ulpěla na věnci volantu vlhkost.

Sawyer si povšiml hromádky pošty na sedadle spolujezdce: „Vždycky si berete poštu do auta?“

Sidney sledovala směr jeho pohledu: „Nevím, jak se sem dostala. Možná ji dal před odjezdem dovnitř otec.“

„Možná. Jen co jste odjela vy. Mimochodem, jak se vám líbilo v New Orleansu? Byl to hezký výlet?“

Sidney přitrouble civěla na agenta.

Sawyer ji pevně podepřel pod loktem: „Pojďme si promluvit, paní Archerová.“

39

NEŽ VYSTOUPILA Z AUTA, SIDNEY PEČLIVĚ SESBÍRALA POŠTU A POST stiskla v podpaží tak aby to agenti neviděli, zastrčila obálku s disketou do kapsy sportovního saka. Když se postavila vedle auta, pohlédla na pistoli, kterou jí tak náhle sebral Jackson.

„Mám platný zbrojní pas.“ Sidney mu podala doklad.

„Můžu zbraň vybít, než vám ji vrátím?“

„Pokud se budete cítit bezpečnější, prosím.“ Stiskla tlačítko dálkového ovládání vrat garáže, přibouchla dveře forda a zamířila do domu. „Jen mi nezapomeňte vrátit náboje.“

Jackson se ohromeně podíval za Sidney. Dvojice agentů za ní vykročila do domu.

„Nedáte si kávu? Nebo něco k jídlu? Je poměrně časně.“ V oznamovací větě zazněla mírná výčitka.

„Káva stačí,“ odpověděl Sawyer a ignoroval její tón. Jackson souhlasně přikývl.

Zatímco Sidney nalévala do tří šálků kávu, Sawyer si ji metodicky prohlížel. Neumyté blond vlasy jí zplihle lemovaly nenalíčený obličej poznamenaný vráskami a vyčerpáním víc, než když tu byl naposledy. Oblečení na její vysoké postavě spíš viselo. Avšak zelené oči byly jako vždycky okouzlující. Všiml si, že když nalévala kávu, mírně se jí chvěly ruce. Byla očividně na pokraji sil. Musel zdráhavě obdivovat, jak se vyrovnává s přízračnou skutečností, která metastázuje ze dne na den. Ale každý má omezené síly. Očekával, že to Sidney Archerová pochopí, než se zhroutí.

Položila šálky s kávou na tác, přidala cukřenku a smetanu. Na místi nakladla koblihy a koláčky. Všechno přenesla na kuchyňský stůl. Zatímco agenti se pustili do toho, co spočívalo na míse, Sidney chroupala celozrnný chléb.

„Znamenité koblihy. Díky. Mimochodem, vy s sebou vždycky nosíte zbraň?“ Sawyer se na ni zvídavě zadíval.

„V okolí došlo k několika vloupáním. Podstoupila jsem řádný výcvik. Zbraně mi vůbec nejsou cizí. Otec a starší bratr Kenny sloužili u námořní pěchoty. Navíc jsou vášniví lovci. Kenny má velkou sbírku střelných zbraní. Když jsem povyrostla, otec mé brával na střelnici, tam jsem zkoušela štěstí na pevný i pohyblivý cíl. Střílela jsem skoro ze všech běžně používaných typů zbraní a docela dobře to umím.“

„V garáži jste si počínala rutinovaně,“ ozval se Jackson. Všiml si na pažbě odštípnutého růžku. „Doufám, že vám neupadla nabitá.“

„Zacházím se střelnými zbraněmi velmi opatrně, pane Jacksone, nicméně vaše starost mě těší.“

Než k ní Jackson přisunul pistoli a plný zásobník, ještě jednou ji prohlédl: „Pěkný kousek. Přitom lehká. Používám stejnou munici, má vynikající průbojnost. V komoře je pořád náboj,“ připomněl jí.

„Pistole má zásobníkovou pojistku. Když v ní není zásobník, nevystřelí.“ Sidney se opatrně dotkla zbraně. „Nemám ji ráda v domě, hlavně kvůli Amy, i když ji přechovávám vybitou a v uzamčeném pouzdře.“

„Tam vám proti lupičům moc nepomůže,“ poznamenal Sawyer mezi ukousnutím koblihy a douškem kávy.

„Jen kdyby mě zaskočili. Snažím se být ve střehu.“ Po ranní příhodě ji stálo značné úsilí, aby se při hovoru na toto téma znovu neroztřásla.

Sawyer odstrčil mísu s pečivem: „Prozradíte mi, proč jste podnikla ten výlet do New Orleansu?“

Sidney zvedla noviny tak, aby byl dobře vidět titulek.

„Proč? Přivyděláváte si jako reportér a sháníte materiál na další článek? Srdečně vám děkuju, že jste mi zničil život.“ Rozhněvaně hodila noviny na stůl a odvrátila se. Levé oko jí začalo cukat. Chytila se desky stolu z borovicového dřeva, aby se neroztřásla.

Sawyer rychle přehlédl článek: „Neuvádí se tu nic, co by nebyla pravda. Váš manžel je podezřelý, že odcizil zaměstnavateli utajované informace i peníze. Taky nebyl v letadle, v němž měl být. Letadlo se zarylo do kukuřičného pole. Váš manžel je naživu a skrývá se.“ Protože neodpovídala, natáhl se přes stůl a dotkl se jejího lokte. „Říkám, že váš manžel je naživu, paní Archerová. Zdá se, že vás to nepřekvapuje. Ani teď mi nepovíte nic o cestě do New Orleansu?“

Pomalu se k němu otočila, ve tváři kupodivu klidný výraz. „Říkáte, že je naživu?“

Sawyer přikývl.

„Tak proč mi neřeknete, kde je?“

„Právě na to jsem se chtěl zeptat já vás.“

Sidney vší silou sevřela pěsti.

„Neviděla jsem manžela od onoho rána.“

Sawyer se k ní naklonil: „Podívejte, paní Archerová, nebalamuťte nás. Měla jste záhadný telefonát, přečkala jste absurdní zádušní mši za zesnulého manžela, který, jak se ukázalo, žije, a hnala se na první letadlo do New Orleansu. Cestou na letiště jste vyběhla bez kufru z taxíku a zmizela v podzemní dráze. Setřásla jste moje agenty a hurá na jih. Ubytovala jste se v hotelu a vsadím se, že jste tam čekala na manžela.“ Sidney Archerová se nevykrucovala, což svědčilo v její prospěch. Sawyer pokračoval. „Šla jste se projít, nechala jste si vycídit botky od moc sympatického starého chlapíka, kam sahá moje zkušenost jediného pouličního podnikatele, který odmítá spropitné. Nato jste telefonovala a šup, honem zase na letadlo do Washingtonu. Co mi k tomu povíte?“

Sidney potají nabrala dech a zadívala se zpříma na Sawyera: „Řekl jste, že jsem měla záhadný telefonát. Odkud to víte?“

Agenti si vyměnili pohledy.

„Máme vlastní zdroje, paní Archerová. Počet hovorů se rovněž automaticky zapisuje,“ vysvětlil Sawyer.

Sidney zkřížila nohy a předklonila se: „Myslíte telefonát od Henryho Whartona?“

Sawyer ji klidně pozoroval: „Vy jste hovořila s Whartonem?“ Nečekal, že se tak snadno chytí do pasti, rozhodně ho to nezklamalo.

„Ne. Někdo sem telefonoval a představil se jako Henry Wharton.“

„Ale vy jste s někým mluvila.“

„Ne.“

Sawyer si povzdechl: „Víme, jak dlouho telefonát trval. Dobrých pět minut. To jste jen naslouchala erotickým dechům nebo co?“

„Nemusím tu sedět a nechat se od vás a vůbec kohokoli urážet. Rozumíte?“

„Dobrá, omlouvám se. Tak kdo to byl?“

„Nevím.“

Sawyer se napřímil a bouchl velkou pěstí do stolu. Sidney málem spadla ze židle.

„Ježíšikriste, nechte toho…“

„Říkám, že nevím,“ přerušila ho rozzlobeně Sidney. „Myslela jsem si, že to je Henry, ale nebyl. Ten člověk vůbec nepromluvil. Po několika vteřinách jsem zavěsila.“ Uvědomila si, že obelhává FBI, a srdce se jí rozbušilo.

Sawyer se na ni rozmrzele podíval: „Počítače nelžou, paní Archerová.“ Bezděčně sebou po tomto prohlášení trhl, vybavilo se mu, jak počítače zklamaly v Rikerově případě. „Podle záznamu trval telefonát pět minut.“

„Otec bral telefon v kuchyni, odložil ho a šel pro mě. Zároveň jste se objevili vy dva. Považujete za nepravděpodobné, že v takové situaci zapomněl zavěsit? Copak tím se těch pět minut nevysvětluje? Zavolejte mu a zeptejte se ho. Tamhle je telefon.“ Sidney ukázala ke kuchyňským dveřím.

Sawyer se podíval na telefon a chvíli přemýšlel. Věděl, že Sidney lže, i když to znělo hodnověrně. Zapomněl, že mluví s velmi obratnou právničkou.

„Opravdu mu nechcete zavolat?“ opakovaně nabídla Sidney. „Vím, že je doma, protože před chvílí volal. Na závěr do telefonu vykřikoval, že bude žalovat FBI a Triton.“

„Zavolám možná později.“

„Prosím. Napadlo mě, že třeba budete chtít volat hned, pak byste mě aspoň neobvinil, že jsem otce přemluvila ke lži.“ Probodávala očima zadumaného agenta. „A když jsme u toho, promluvme si o vašem dalším obvinění. Tvrdil jste, že jsem setřásla vaše agenty. Jelikož jsem netušila, že mě sledují, nemohla jsem je ani setřást. Můj taxík uvízl v dopravní zácpě. Bála jsem se, že nestihnu letadlo, tak jsem přestoupila na podzemní dráhu. Nejela jsem metrem léta a vystoupila jsem ve stanici Pentagon, protože jsem si nevybavila, kde se správně přestupuje ve směru na letiště. Když jsem si uvědomila svůj omyl, nastoupila jsem do téhož vlaku. Kufr jsem si s sebou nevzala, protože jsem se s ním nechtěla vláčet v podzemní dráze, zvlášť kdybych musela utíkat, abych stihla letadlo. Zařídila jsem to tak, aby za mnou kufr letecky poslali, pokud bych se v New Orleansu zdržela. Byla jsem v New Orleansu mnohokrát. Odjakživa se mi tam líbí. Není snad tak nelogické, že jsem se tam rozjela, i když v posledních dnech moc logicky neuvažuju. Nechala jsem si tam vyčistit boty. To je zločin?“ Zadívala se na oba muže. „Doufám, že nikdo z vás nebude muset pohřbít svoji manželku, jejíž tělo se nenašlo.“

Vztekle pohodila noviny na podlahu. „Muž, o kterém se píše v tom článku, není můj manžel. Víte, jaký jsme měli nejdivočejší plán? Opékat si v zimě za domem na rožni kuřata. Pokud pamatuju, dopustil se Jason největší bezohlednosti tím, že jednou překročil povolenou rychlost a nezapnul si přitom bezpečnostní pásy. Nedokázal by se podílet na letecké sabotáži. Vím, že mi nevěříte, ale vůbec mi na tom nezáleží.“ Vstala, a než pokračovala, opřela se o ledničku. „Potřebovala jsem na chvíli pryč tady z toho. Musím vám vysvětlovat proč? Vážně musím?“ Její hlas sílil až do křiku, načež se zlomil a ztichla.

Sawyer jí užuž chtěl odpovědět, ale ihned zavřel ústa, neboť Sidney zvedla ruku a pokračovala klidným tónem. „Zdržela jsem se v New Orleansu jediný den. Náhle jsem si uvědomila, že neuteču před přízrakem, v který se změnil můj život. Mám dcerku, která mé potřebuje. A já potřebuju ji. Ona je všechno, co mi zbylo. Nechápete? Copak mě ani jeden z vás nechápe?“ Vytryskly jí slzy. Spínala a rozpínala ruce. Přerývaně se jí dmula prsa. Rychle se posadila.

Ray Jackson si nervózně pohrával s šálkem kávy a pokukoval po svém parťákovi.

„Paní Archerová, Lee i já máme rodiny. Prožíváte něco nepředstavitelného. Pochopte, že my zase děláme svoji práci. Spousta věcí zatím nedává smysl. Ale jedno je jistý. Zřítilo se letadlo plné lidí a kdo to způsobil, ten za to musí zaplatit.“

Sidney vstala na nepevných nohou, slzy jí stékaly po tvářích. Téměř hystericky ječela, oči se jí blýskaly: „Myslíte, že si to neuvědomuju? Rozjela jsem se… tam. Do toho… pekla!“ Hlas stoupal k nejvyššímu bodu, slzy jí skrápěly blůzu, oči jí lezly z důlků. „Já to viděla.“ Probodávala je pohledem. „Všechno. I… tu botu… dětskou botičku.“ Sidney sténala, svezla se na židli, vzlyky ji zkroutily natolik, že se jí záda vypjala k prasknutí, než se celá zhroutila pod tíhou pro lidskou bytost neúnosného hoře.

Jackson vstal a vykročil pro papírový ručník.

Sawyer si povzdechl, položil paži na Sidneyiny ruce a jemně stiskl. Dětská botička. Tatáž, kterou i on držel v ruce a musel se bránit slzám. Poprvé si všiml Sidneyina snubního prstýnku. Pochopil, že tu krásnou drobnou věcičku nosila hrdé celá léta. Ať Jason Archer provedl něco špatného nebo ne, má ženu, která ho miluje a věří mu. Sawyer zadoufal, že Jason je možná nevinný, byť všechno nasvědčuje opaku. Nepřál Sidney, aby musela čelit skutečnosti, že se choval proradně. Ovinul jí paži kolem ramen. Trhl sebou a strnul při každém křečovitém záchvěvu jejího těla. Šeptal jí do ucha konejšivá slova, usilovně se snažil, aby se vzpamatovala. Paměť mu na okamžik připomněla situaci, kdy podobně držel jinou mladou ženu. Tehdejší katastrofa se mu propojila se současnou hrůzou. Tenkrát byl na místě, když šlo o jedno z jeho dětí, což se mu podařilo jen několikrát. Je to krásný pocit obejmout silnou paží malou, třesoucí se bytost a snímat z ní bolest a zoufalství. Sawyer se zblízka díval na Sidney Archerovou. Užila si dost bolesti, uvědomil si. Taková muka nelze předstírat. Bez ohledu na cokoli jim Sidney Archerová řekla pravdu, aspoň z větší části. Jako by vytušila, nač myslí, stiskla mu pevněji ruku.

Jackson mu podal papírový ručník. Sawyer neviděl, že Jackson ustaraně pozoruje, jak se snaží Sidney ohleduplně uklidnit. To, co jí Sawyer říkal, aby ji utěšil, i to, jak ji opatrovnicky objímal pažemi, Raye Jacksona rozhodně nijak nenadchlo.

Za pár minut Sidney seděla v obývacím pokoji u krbu, v němž Jackson rychle rozdělal oheň. Teplo jí dělalo dobře. Když Sawyer vyhlédl širokým oknem, zjistil, že zase sněží. Díval se po místnosti a jeho pozornost upoutala krbová římsa, na níž spočívala řada zarámovaných fotografií. Jason na žádné ani vzdáleně nevypadal na spolupachatele jednoho z nejhorších zločinů, hezčí děvčátko než Amy Archerovou Sawyer snad neviděl, a k tomu krásná, okouzlující Sidney Archerová. Vzorná, dokonalá rodina, aspoň navenek. Jenže Sawyer věnoval čtvrt století života neustálému pronikání pod povrch věcí. Těší se na den, kdy to nebude muset dělat. Na čas, kdy se v motivech a okolnostech, které mění člověka ve zrůdu, bude profesionálně vrtat někdo jiný. Zatím je to však stále ještě jeho povinnost. Odvrátil se od fotografií ke skutečnosti.

„Promiňte. Když se vy dva objevíte, vždycky se sesypu.“ Sidney mluvila pomalu, přivírala oči. Zdála se menší, než si ji Sawyer pamatoval, jako by se s duševními krizemi čím dál víc hroutila do sebe.

„Kde máte dcerku?“ zeptal se.

„U rodičů,“ odpověděla vzápětí.

Sawyer zvolna přikývl.

Sidney zamžikala očima a znovu je zavřela.

„Nevyptává se na tatínka, jedině když spí,“ tiše jí splynulo z rozechvělých rtů.

Sawyer si protřel unavené oči a přesunul se blíž k ohni: „Sidney?“ Konečně otevřela oči a dívala se, jak jí halí ramena přehozem, který sebral z otomanu. Schoulila se do klubíčka a on usedl do křesla. „Sidney, zmínila jste se, že jste se rozjela na místo neštěstí. Vím, že si nevymýšlíte. Pamatujete, jak jste se s někým srazila? Ještě teď mě bolí koleno.“

Sidney se pohnula, civěla na něho, oči se jí rozšířily a zase pomalu zúžily.

Sawyer se na ni nepřestával dívat. „Máme o vás dokonce hlášení od službu konajícího strážníka. Jmenoval se McKenna, ne?“

„Ano, byl na mé hrozně hodný.“

„Proč jste se tam vydala, Sidney?“

Sidney neodpověděla. Objala si pevně pažemi nohy. Po chvíli vzhlédla. Ale upírala oči spíš na protější stěnu než na některého z agentů. Jako by hleděla do nesmírné dálky, snad až na dno umělého kráteru v zemi, do bezútěšné hlubiny, která, jak se tehdy domnívala, pohltila jejího manžela.

„Musela jsem.“ Pevně stiskla rty.

Jackson se chystal něco říct, ale Sawyer ho zarazil.

„Musela jsem,“ opakovala. Znovu jí vytryskly slzy, ale hlas nezakolísal. „Viděla jsem to v televizi.“

„Co?“ Sawyer se dychtivě předklonil. „Co jste viděla?“

„Cestovní vak. Jasonův vak.“ Při vyslovení jeho jména jí zacukala ústa. Roztřesená ruka jí vyletěla ke rtům, jako by se tam soustředil nejhlubší žal. A zase jí sklesla. „Pořád vidím jeho monogram na boku vaku.“ Odmlčela se a otřela si hřbetem ruky slzy. „V tu chvíli mě napadlo, že je to možná to jediné… jediná věc, která mi po něm zůstane. Rozjela jsem se tam, abych ji získala. Strážník McKenna mi vysvětlil, že vak nedostanu, dokud neskončí vyšetřování. Tak jsem se vrátila domů s prázdnýma rukama. S dočista prázdnýma rukama.“ Pronášela slova pomalu, jako by shrnovala životní bezútěšnost, která se před ní otevírá.

Sawyer se v křesle opřel a podíval se na parťáka. S vakem se dostali do slepé uličky. Než znovu promluvil, uběhla dobrá minuta: „Když jsem řekl, že váš manžel je naživu, nijak vás to nepřekvapilo.“ Mluvil tiše a klidné, přitom se opět neodbytně vrátil k jádru věci.

Odpověděla kousavě, ale hlas zněl unaveně. Zjevně jí docházely síly: „Četla jsem totiž článek v novinách. Překvapený výraz bych vám nabídla před roznáškou novin.“ Nehodlala líčit ponižující scénu v Gambleově kanceláři.

Sawyer klidně seděl. Čekal tuto logickou odpověď, a přesto se mu ulevilo, když ji uslyšel z jejích úst. Lháři často vymýšlejí krkolomné historky, aby mátli vyšetřování.

„Dobrá, chápu. Nechci náš rozhovor zbytečně protahovat, rád bych vám položil už jen pár otázek a dostal na ně přímé odpovědi. Nic víc. Pokud odpověď neznáte, neříkejte nic. Tak zní pravidla. Přijímáte?“

Sidney neodpověděla. Unavené oči přelétaly mezi agenty. Sawyer se nahrbil. „Zatím jsem vašeho manžela neobvinil. Ale ve vší upřímnosti, z dosud zjištěných skutečností se nejeví jako neškodný beránek.“

„Z jakých skutečností?“ ostře se otázala Sidney.

Sawyer zavrtěl hlavou: „Odpusťte, to nesmím prozradit. Ale věřte, že je toho dost na to, aby vašeho manžela zatkli. Pokud to nevíte, momentálně ho hledají poldové na celém světě.“

Pochopila neuvěřitelný význam slov a blýsklo jí v očích. Její manžel je běženec hledaný na celém světě. Zadívala se na Sawyera: „To všechno jste věděl, když jste tu byl poprvé?“

Zatvářil se trochu zkroušeně: „Jen něco,“ odpověděl konečně. Celý nesvůj se zavrtěl v křesle.

Jackson parťáka zastoupil: „Jestli váš manžel neprovedl to, co se mu připisuje, pak se z naší strany nemusí ničeho obávat. Nemůžeme pochopitelně mluvit za jiné.“

Sidney si ho změřila: „Co tím myslíte?“

Jackson pokrčil širokými rameny: „Dejme tomu, že neprovedl nic špatného. Víme nepochybně, že nebyl v letadle. Tak kde je? Kdyby letadlo náhodou zmeškal, okamžitě by vám zatelefonoval, abyste věděla, že je v pořádku. Neudělal to. Proč? Rámcová odpověď zní, že se zapletl do něčeho ne zcela legálního. Ostatně organizace a provedení celé akce naznačuje, že v tom nemá prsty jen jeden člověk.“ Zarazil se a pohlédl na Sawyera, který lehce přikývl. Jackson pokračoval. „Paní Archerová, muže, který leteckou sabotáž prakticky provedl, jsme našli v jeho bytě, zavraždili ho. Podle všeho se chystal opustit zemi, ale někdo mu změnil itinerář.“

Sidney ztěžka zopakovala: „Zavraždili ho.“ Pomyslela na Edwarda Page, ležícího v obrovské kaluži vlastní krve. Zemřel bezprostředně poté, co s ní mluvil. Přitáhla si přehoz k tělu. Zaváhala, jestli má agentům sdělit, že mluvila s Pagem. Aniž by přesně věděla proč, rozhodla se, že ne. Nabrala dech. „Tak nač se mě chcete zeptat?“

„Nejdřív vás zasvětím do jedné mé teorie.“ Sawyer se na chvilku odmčel, aby si uspořádal myšlenky. „Prozatím přijměme vaše vysvětlení, že jste odcestovala do New Orleansu z čirého rozmaru. Sledovali jsme vás tam. Víme také, že vaši rodiče s dcerkou opustili dům krátce po vás.“

„No a? Proč by se tu zdržovali?“ Sidney se rozhlédla interiérem kdysi milovaného domu. Co tady zůstalo kromě neštěstí?

„Jistě. Ale uvažte. Vy jste odjela, my jsme odjeli a odjeli i vaši rodiče.“ Zmlkl.

„Obávám se, že uhodnout pointu přesahuje moje schopnosti.“

Sawyer náhle vstal, stoupl si širokými zády ke krbu a zadíval se na Sidney. Rozhodil rukama: „Nikdo tu nebyl, Sidney. Dům vůbec nikdo nehlídal. Bez ohledu na to, proč jste se vydala do New Orleansu, strhla jste nás všechny za sebou. Takže dům úplné osiřel. Už chápete?“

Přes sálající teplo od krbu Sidney náhle zamrazilo v žilách. Posloužila, aby odvrátila jejich pozornost. Jason věděl, že ji neustále sledují. Využil ji. Využil ji, aby získal něco z domu.

Sawyer a Jackson ji bedlivě pozorovali. Skoro viděli tu náročnou duševní gymnastiku, která probíhala za jejím čelem.

Pohlédla k oknu. Zrak jí padl na šedivé sportovní sako přehozené přes houpací křeslo. V jeho kapse spočívá disketa. Náhle se jí zachtělo výslech rychle ukončit.

„Není tu nic, oč by někdo stál.“

„Nic?“ otázal se Jackson skepticky. „Váš manžel si sem nenosil spisy a jiné materiály? Nic takového?“

„Nic pracovního. V Tritonu jsou na to šíleně vysazení.“

Sawyer zvolna přikývl. Na základě vlastní zkušenosti může její prohlášení potvrdit.

„Nicméně o tom popřemýšlejte, Sidney. Nevšimla jste si, jestli se něco neztratilo nebo nebylo na svém místě?“

Sidney zavrtěla hlavou: „Ale ještě jsem se důkladně nerozhlédla.“

Jackson ožil: „Jestli nemáte námitky, můžeme dům hned prohledat.“ Pohlédl na parťáka, který nad jeho návrhem povytáhl obočí. Nato se zadíval na Sidney a čekal na odpověď.

Jelikož nic neříkala, Jackson přitlačil. „Soudní příkaz k prohlídce získáme snadno. Z mnoha důvodů. Ušetřila byste nám spoustu času a potíží. A pokud, jak uvádíte, tu nic důležitého není, neměly by vám na základě toho vzniknout problémy, ne?“

„Jsem právník, pane Jacksone,“ prohlásila Sidney chladně. „Znám správný postup. Prosím, poslužte si. Omluvte laskavě nepořádek, v posledních dnech jsem moc neuklízela.“ Vstala, odložila přehoz, natáhla se po saku a oblékla si ho. „Zatímco se tu budete přehrabovat, projdu se na čerstvém vzduchu. Jak dlouho vám to bude trvat?“

Agenti si vyměnili pohledy.

„Pár hodin.“

„Výborně, jídlo je v ledničce. Při prohlídce většinou dost vyhládne.“

Když odešla, Jackson se obrátil k parťákovi: „Sakra, to je třída, co?“

Sawyer hleděl za postavou pružně vykračující ke garáži.

„To teda je.“

* * *

SIDNEY ARCHEROVÁ SE VRÁTILA ZA NĚKOLIK HODIN.

„Nic?“ zeptala se a podívala se na dva rozcuchaně muže.

„Nepodařilo se nám nic najít,“ řekl Jackson skoro vyčítavě.

Zpražila ho pohledem: „To ovšem není můj problém.“

Dvojice se chvíli navzájem měřila očima.

„Máte nějaký dotaz?“ otázala se nakonec Sidney.

Když agenti FBI asi po hodině odcházeli, Sidney zadržela Sawyera za paži. „Vy jste mého manžela neznal. Kdybyste ho totiž znal, nepochyboval byste, že by nedokázal…“ Pohybovala rty, ale chvíli nevydala hlásku. „Nedokázal by se podílet na letecké sabotáži. Usmrtit tolik lidí…“ Zavřela oči a opřela se o vstupní dveře.

Sawyer se zachmuřil. Jak může někdo, koho milujeme, s kým jsme zplodili dítě, být schopen něčeho takového? Jenže lidé páchají zvěrstva denně, každou minutu, jsou jedinými živými bytostmi, které zabíjejí ze zlé vůle.

„Chápu, jak se na to díváte,“ řekl tiše.

Jackson cestou k autu odkopl kus štěrku a pohlédl na parťáka: „Tak nevím, Lee, s tou dámou jsme nijak nepohnuli. Naopak se zatvrdila.“

Sawyer pokrčil rameny: „Co naděláme, v její situaci bych si počínal stejně.“

Jackson se zatvářil překvapeně: „Lhal bys FBI?“

„Zmítá se někde uprostřed, neví, kterou cestou se dát. Za takové situace je bližší košile než kabát.“

„V tom se shodujeme,“ připustil nepříliš přesvědčivě Jackson, když nasedal do auta.

40

SIDNEY SE ROZBĚHLA K TELEFONU, ALE NÁHLE SE ZARAZILA. DÍVALA se na sluchátko, jako by to byla kobra chystající se ji uštknout. Jestliže jí napíchl telefon Edward Page, není pravděpodobné, že to udělali i jiní? Nechala sluchátko ležet a pohlédla na mobilní telefon, který se nabíjel na kuchyňském stole. Je bezpečnější? Zabušila pěstí do stěny zdrcená marností, neboť si představila stovky párů elektronických očí a uší, které monitorují a nahrávají každou její akci. Strčila do kabelky malou krabičku operátoru, neboť jí tento způsob komunikace připadal nejbezpečnější. Musí s ním vystačit. Přidala k němu nabitou pistoli a pospíšila k autu. Disketa bezpečně spočívala v kapse. Ta teď počká. Musí zařídit něco momentálně ještě důležitějšího.

* * *

ZAJELA FORDEM NA PARKOVIŠTĚ MCDONALDA. VSTOUPILA DOVNITŘ, objednala si zabalenou snídani, zamířila chodbou k toaletám a zastavila se u telefonních automatů. Vyťukala číslo a pročesávala očima parkoviště, jestli tam nenarazí na stopu FBI. Nezaznamenala nic neobyčejného, což bylo dobré znamení – ostatně mají být neviditelní. Ale zamrazilo ji, když si uvědomila, kdo jiný by ji mohl sledovat.

Volaný se ohlásil. Sidney trvalo několik minut, než otce uklidnila. Když mu sdělila svoji žádost, málem zase vybuchl.

„Zatraceně, co že chceš, abych udělal?“

„Prosím tě, tati. Chci, abyste s mamkou odjeli. A vzali s sebou Amy.“

„Víš, že do Maine od podzimu nejezdíme.“

Sidney oddálila sluchátko od úst a zhluboka se nadechla.

„Četl jsi přece noviny, tati.“

„Nikdy jsem nečetl pitomější slátaninu. Sid…“

„Poslouchej mě, tati! Nemám čas se hádat.“ Ještě nikdy si nedovolila takhle na otce zvýšit hlas.

Oba na chvíli ztichli.

Přerušila mlčení a věcně argumentovala. „Právě odtud odjeli agenti FBI. Jason se do něčeho zřejmě zapletl. Do čeho, to přesně nevím. Ale jestli je jen z poloviny pravda to, co se píše v tom článku…“ Otřásla se. „Na zpáteční cestě z New Orleansu mě oslovil v letadle soused. Jmenoval se Edward Page, povoláním soukromý detektiv. Vyšetřoval něco kolem Jasona.“

„Co kolem Jasona vyšetřoval?“ zeptal se Bill Patterson nedůvěřivě.

„Nevím. To mi neřekl.“

„Tak se ho zeptáme a budeme trvat na odpovědi.“

„Už se ho nezeptáme. Zavraždili ho pět minut po tom, co jsme se rozešli, tati.“

Ohromený Bill Patterson se nezmohl na slovo.

„Tak pojedete do domu v Maine, tati? Prosím tě! Co nejdřív.“

Několik vteřin váhal s odpovědí. Pak promluvil zesláblým hlasem: „Vyjedeme hned po snídani. Pro všechny případy s sebou vezmu bouchačku.“

Sidney se úlevou napřímila.

„Sidney?“

„Ano, tati?“

„Chci, abys jela s námi.“

Sidney zavrtěla hlavou: „To nemůžu, tati.“

„Proč ne, k sakru?“ vybuchl otec. „Jsi tam úplně sama. A jsi Jasonova žena. Klidně si tě můžou vzít na mušku.“

„Hlídá mě FBI.“

„Myslíš, že jsou všemohoucí? Nebo že se nemýlí? Neblázni, holčičko!“

„Nejde to, tati. Pravděpodobně mě nesleduje jen FBI. Kdybych jela s vámi, potáhnou za mnou.“ Sidney se při těch slovech celá roztřásla.

„Ježíšmarjá, dítě…“ Sidney zřetelně slyšela, jak se otec zajíkl. „Poslouchej, pošlu maminku s Amy do Maine a já přijedu a zůstanu s tebou.“

„Nechci, aby se do toho někdo z vás zamotal. Stačí, že v tom lítám já. Ty musíš být s Amy a maminkou. Abys je chránil. Já se o sebe postarám.“

„Vždycky jsem věřil v tvoje schopnosti, holčičko. Jenže… tohle je jiná káva. Jestli ti lidé jednou zabili…“ Bill Patterson nedokončil větu. Oněměl při představě, že by měl ztratit svoji nejmladší násilnou smrtí.

„Já to zvládnu, tati. Mám pistoli. FBI mě nespustí z očí. Denně se ti budu hlásit.“

„Sid…“

„Tati, já to zvládnu.“

Patterson chvíli mlčel. Nakonec pronesl rezignovaně: „Dobrá, ale ozvi se dvakrát denně.“

„Jasně, dvakrát denně. Pozdravuj maminku. Ten článek ji musel rozčílit. Ale neříkej jí, o čem jsme spolu mluvili.“

„Maminka není hloupá, Sid. Bude se ptát, proč máme tak najednou jet v tuhle roční dobu do letního domu v Maine.“

„Prosím tě, tati! Něco vymysli.“

Bill Patterson si povzdechl: „Chtěla jsi ještě něco?“

„Dej za mě Amy pusinku. Vyřiď jí, že ji s tatínkem máme nade všechno rádi.“ Sidney se zamžily oči. Tolik toužila být s dcerkou, ale právě se té možnosti načas zbavila. Aby byla Amy v bezpečí, musí se držet daleko od ní, co nejdál.

„Všechno vyřídím, děvenko,“ řekl tiše Bill Patterson.

* * *

SIDNEY ZHLTLA SNÍDANI AŽ NA ZPÁTEČNÍ CESTĚ DOMŮ. VTRHLA dovnitř a do minuty seděla před manželovým počítačem. V rámci bezpečnostních opatření se v místnosti zamkla. Pro případ, že by musela využít tísňového volání, si s sebou vzala mobilní telefon. Vytáhla z jedné kapsy saka disketu, z druhé pistoli a obojí položila před sebe na stůl.

Zapnula počítač a pozorovala na obrazovce, jak se probouzí. Když se chystala zasunout disketu do mechaniky, trhla sebou, oči přikované k monitoru. Právě se objevila informace oznamující volnou kapacitu paměti. Něco nesouhlasilo. Ťukla párkrát do klávesnice. Na obrazovku znovu naskočilo číslo označující volnou kapacitu paměti pevného disku. Sidney je pomalu přečetla: 1 356 177 kilobytů, zhruba 1,3 gigabytů. Upřeně se dívala na tři poslední číslice. Vybavilo se jí, co viděla, když seděla před počítačem naposled. Poslední tři číslice souhlasily s měsícem a dnem Jasonova narození – tři, nula, sedm, tehdy se nad tím rozplakala. A rozplakala by se zase. Připravila se na to, ale kapacita paměti se zmenšila. Jak to? Nedotkla se počítače od…

Prokristapána!

Sevřel se jí žaludek, vyskočila ze židle, popadla pistoli a zastrčila disketu do kapsy bundy. Nejradši by do té mizerné obrazovky vypálila celý zásobník. Sawyer měl a neměl pravdu. Nemýlil se v tom, že zatímco byla v New Orleansu, někdo navštívil dům. Zmýlil se v tom, že něco odnesl. Naopak tu něco zanechal. Uložil něco do manželova počítače. Něco, co z něj musí rychle dostat.

* * *

ZA DESET MINUT BYLA ZPÁTKY U MCDONALDA A VYŤUKALA ČÍSLO NA telefonním automatu. Hlas sekretářky zněl odměřeně.

„Dobrý den, paní Archerová.“

Paní Archerová! Má tutéž sekretářku už skoro šest let a jako paní Archerovou ji přestala oslovovat od druhého dne. Sidney se rozhodla to ignorovat.

„Je tam Jeff, Sáro?“ Jeff Fisher působí u firmy Tyler & Stone coby interní počítačový guru.

„Nevím. Mám vás přepojit na jeho asistenta, paní Archerová?“

„Co blázníte s tou paní Archerovou, Sáro?“ vyhrkla Sidney spontánně.

Sarah hned neodpověděla, ale pak se vzrušeně, o překot rozšeptala do telefonu: „Ten článek v novinách obletěl celou firmu, Sid. Faxovali to do všech zastoupení. Z Tritonu hrozí, že s námi přeruší veškerou spolupráci. Pan Wharton běsní. A není tajemství, že šéfíkové ze všeho obviňují vás.“

„Vím o tom tak málo jako všichni.“

„Jenže ten článek naznačil… sama víte co.“

Sidney si hlasitě povzdechla.

„Přepojila byste mě na Henryho? Hned tu věc vyjasním.“

Sekretářčina slova jí otřásla: „Vedení svolalo na dopoledne poradu, telekonferenci i se šéfy všech zastoupení. Údajně pro vás připravujou nějaký dopis.“

„Dopis? Jaký dopis?“ Sidneyin obličej opanoval užaslý výraz.

Slyšela, jak kolem Sarah procházejí lidé. Když hluk ustal, promluvila sekretářka ještě tišeji: „Já… nevím, jak bych vám to řekla, ale zaslechla jsem, že snad jde o výpověď.“

„O výpověď?“ Sidney se jednou rukou opřela o zeď, aby neupadla. „Nikdo mě zatím z ničeho neobvinil, a oni nelenili a už mě odsoudili? Kvůli tomu článku?“

„Všichni se klepou, aby firma vůbec přežila. A většina ukazuje prstem na vás.“ Rychle dodala: „A na vašeho manžela. To, že zůstal naživu… Lidi to berou jako podraz, dokonalou zradu.“

Sidney dlouze vydechla a svěsila ramena. Padla na ni nesmírná únava.

„Proboha, Sáro, co mi to připisují?“ Sarah nic neříkala. Sidney nahmatala v kapse disketu. Pistole jí dělá na saku bouli a tlačí ji. Bude si muset zvyknout. „Ráda bych vám to vysvětlila, Sáro, ale nedokážu to. Můžu říct jen to, že jsem neprovedla žádnou špatnost a nechápu, co mi tak zkomplikovalo život. Nemám ovšem moc času. Mohla byste diskrétně zjistit, jestli je Jeff u sebe? Prosím vás, Sáro.“

„Nezavěšujte, Sid,“ řekla sekretářka po chvíli.

Ukázalo se, že Jeff si vzal na pár dní volno. Sarah jí dala jeho telefon domů. Sidney se modlila, aby někam neodjel. Odpoledne kolem třetí hodiny ho konečně zastihla. Původně se s ním chtěla sejít ve firmě. Teď to nepřipadalo v úvahu. Namísto toho se domluvili, že za ním zajede domů do Alexandrie. To, že nebyl několik dní v kanceláři, neškodí, aspoň nezná fámu, která ji opřádá. Jakmile se zmínila, že má nějaký problém kolem počítače, horlivě přislíbil pomoc. Jen si něco zařídí, ale v osm hodin bude doma. Sidney nezbývalo než do té doby počkat.

* * *

ASI ZA DVĚ HODINY, KDYŽ SIDNEY NERVÓZNĚ PŘECHÁZELA OBÝVACÍM pokojem, se ozvalo zaklepání na dveře. Podívala se kukátkem a mírně překvapená otevřela. Lee Sawyer nečekal, až ho pozve dál. Prošel halou a usadil se v jednom z křesel li krbu, který ovšem dávno vyhasl.

„Kde máte kolegu?“

Sawyer její otázku ignoroval.

„Zastavil jsem se v Tritonu,“ řekl. „Nezmínila jste se, že jste tam ráno zašla na návštěvu.“

Stála před ním se zkříženýma rukama. Osprchovala se a převlékla do černé plisované sukně a bílého svetříku s výstřihem do véčka. Ještě vlhké vlasy si hladce sčesala dozadu. Byla jen v punčochách, lodičky ležely u pohovky.

„Neptal jste se.“

„Co soudíte o tom videu s manželem?“

„Ještě jsem o tom moc nepřemýšlela.“

„To vám tak věřím.“

Než odpověděla, posadila se na pohovku a stáhla nohy pod sebe.

„Co si vlastně přejete?“ zeptala se škrobeně.

„Neškodilo by, kdybyste pro začátek vyklopila pravdu. Od toho bychom mohli dospět k nějakým výsledkům.“

„Například k uvěznění mého manžela na doživotí? Tak si představujete výsledek?“ vmetla mu do tváře.

Sawyer si nepřítomně pohrával prsty s odznakem na opasku. Přísný výraz z jeho obličeje zmizel. Když se na ni podíval, v očích měl únavu, statné tělo se klonilo k jedné straně.

„Poslyšte, Sidney, už jsem to říkal, taky jsem byl tenkrát v noci na místě neštěstí. Já… i já jsem držel v ruce tu botičku.“ Hlas se mu zlomil. Sidney se objevily v očích slzy, ale nepřestávala ho pozorovat, i když se celá roztřásla.

Sawyerovi se vrátil hlas, mluvit tiše, ale zřetelně: „Viděl jsem po celém vašem domě fotografie velmi šťastné rodiny. Hezký manžel, jedno z nejroztomilejších děvčátek, co chodí po světě…“ Odmlčel se a dodal: „A velmi krásná manželka a matka.“ Při těch slovech Sidney zrůžověly tváře.

Zrozpačitělý Sawyer rychle pokračoval: „Zdá se mi nelogické, aby váš manžel, i kdyby okrádal svého zaměstnavatele, se ještě podílel na letecké sabotáži.“ Sidney naslouchala, slza jí skanula po tváři a dopadla na pohovku. „Nebudu lhát a namlouvat vám, že považuju manžela za zcela nevinného. Už kvůli vám ale doufám, že nevinný je a celý ten propletenec se nějak vysvětlí. Ale mým úkolem je vypátrat, kdo způsobil tu leteckou katastrofu a zabil tolik lidí.“ Zhluboka se nadechl. „Včetně človíčka, kterému patřila ta botka.“ Znovu se odmlčel. „A já svůj úkol splním.“

„Pokračujte,“ povzbudila ho a jednou rukou si nervózně stáhla dolní okraj sukně.

„Nejlepší vodítko, jaké momentálně mám, je váš manžel. A můžu ho využít jedině vaším prostřednictvím.“

„Chcete, abych vám pomohla najít manžela?“

„Chci, abyste mi pověděla všechno, co mi pomůže dostat se věci na kloub. Copak nechcete totéž?“

Sidney odpověděla po dobré minutě. To slůvko zaznělo mezi dvěma vzlyky: „Ano.“ Chvíli mlčela. Pak se na něho podívala. „Ale moje holčička mě potřebuje. Nevím, co je s Jasonem, a kdyby se něco stalo i se mnou…“ Zmlkla.

Sawyer na ni zmateně pohlédl a pak pochopil, co vlastně řekla. Natáhl se a jemně ji uchopil za ruku: „Sidney, pevně věřím, že s tím nemáte nic společného. A proto vás nezatknu a nevezmu vás vaší dcerce. Možná jste mi předtím neprozradila všechno, co víte, ale kristepane jste jen člověk. Neumím si představit tlak, který na vás doléhá. Důvěřujte mi, prosím vás. A svěřte se mi.“ Pustil její ruku a usadil se.

Osušila si oči, zmohla se na úsměv a sebrala síly. Než učinila rozhodný krok, zhluboka se nadechla: „Toho dne, kdy jste sem přišli poprvé, mi telefonoval manžel.“ Jen to vyslovila, pronikavě zkoumala Sawyera, jako by se stále obávala, že jí nasadí želízka. Namísto toho se jen nahrbil, obličej mu ještě víc poznamenaly vrásky.

„Co vám říkal? Povězte mi to co nejpřesněji.“

„Připustil, že to vypadá špatně, ale prý mi všechno vysvětlí, jen co se sejdeme. Byla jsem šťastná, že je naživu, moc jsem se ho nevyptávala. Telefonoval mi taky z letiště v den, kdy se stalo to neštěstí, těsně předtím, než nastoupil do letadla.“ Sawyer se napřímil. „Ale neměla jsem čas se s ním vybavovat.“

Sidney se obrnila proti dalšímu návalu pocitu provinění vyvolanému vzpomínkami. Pověděla Sawyerovi o tom, že Jason často pracoval v kanceláři do pozdní noci, i o jejich ranním rozhovoru předtím, než odjel na letiště.

„To on vám navrhl setkání v New Orleansu?“ zeptal se Sawyer.

Sidney přikývla: „Řekl, že pokud mě nevyhledá v hotelu, mám si vyjít na Jacksonovo náměstí, pošle mi tam vzkaz.“

„Předal vám ho ten čistič bot?“

Sidney opět přikývla.

Sawyer si povzdechl: „Takže z toho automatu jste volala Jasonovi.“

„Podle vzkazu jsem vyťukala číslo vlastní kanceláře, ale ozval se Jason. Řekl, abych mlčela, protože nablízku je policie. A prý abych se vrátila domů, že se mi přihlásí, jakmile to bude bezpečně.“

„A přihlásil se?“

Zavrtěla hlavou: „Zatím ne.“

Sawyer pečlivé volil slova: „Víte, Sidney, obdivuju vaši oddanost, opravdu. Ctíte manželský slib nade všechno, ani Bůh snad nezamýšlel, abyste podstoupila tak strašnou zkoušku.“

„Nicméně?“ Pátravě se na něho zadívala.

„Nicméně nastal čas, kdy musíte dohlédnout za oddanost, za city, které k někomu chováte, a uvážit holá, nesmlouvavá fakta. Nejsem moc výmluvný, ale pokud váš manžel provedl něco zlého – přitom netvrdím, že provedl – pak by vás to nemělo strhnout s sebou. Jak jste řekla, máte dcerku, která vás potřebuje. Já mám čtyři děti, a i když nejsem nejlepší otec na světě, nepouštím to ze zřetele.“

„Co tedy navrhujete?“ zeptala se přidušené.

„Spolupráci. Nic víc. Vy budete informovat mě, já vás. Zrovna pro vás něco mám. Berte to jako vstřícnou zálohu. Článek v novinách v podstatě shrnuje to, co víme. Video jste viděla. Váš manžel se setkal s jistými lidmi a něco si vyměnili. V Tritonu se domnívají, že jim prodal informace, které mají zabránit tomu, aby získali CyberCom. Navíc mají v rukou solidní důkazy o Jasonově účasti na bankovním podvodu.“

„Důkazy vypadají přesvědčivě, ale přesto jim nevěřím. Prostě nemůžu.“

„Často i velké ukazatele zavádějí špatným směrem. Můj úkol spočívá v tom, abych zjistil, jestli neklamou. Znovu přiznávám, že v naprostou nevinu vašeho manžela nevěřím, ale naproti tomu si nemyslím, že je jediným viníkem.“

„Domníváte se, že pracoval pro RTG?“

„Nemůžu to vyloučit,“ upřímně připustil Sawyer. „Sledujeme tuhle verzi spolu s ostatními. Je nejpřímočařejší, ale člověk nikdy neví.“ Odmlčel se. „Sdělíte mi ještě něco?“

Sidney zaváhala a zamyslela se nad rozhovorem s Edem Pagem těsně předtím, než byl zavražděn. Když její oči spočinuly na šedém saku, přehozeném přes opěradlo křesla, hrklo v ní. Uvědomila si, že v kapse spočívá disketa a schůzka s Jeffem Fisherem se blíží. Polkla a začervenala se: „Na nic už si nevzpomínám. Ne.“

Sawyer ji ještě chvíli pozoroval a pak zvolna vstal: „Pokud jde o informace z mé strany, možná vás bude zajímat, že kolegáček Paul Brophy vás špehoval až do Louisiany.“

Sidney ta zpráva ochromila.

„Prohledal váš pokoj v hotelu, zatímco jste venku popíjela kávu. Tuhle informaci vám poskytuju k volnému použití.“ Zamířil ke dveřím a tam se otočil. „Aby nedošlo k omylu, sledujeme vás čtyřiadvacet hodin denně.“

„Nechystám se na další výlety, jestli vám dělá starost tohle.“

Jeho reakce ji překvapila: „Tu pistoli nezamykejte, Sidney. Mějte ji na dosah ruky a neustále nabitou. Vlastně…,“ Sawyer si rozepnul sako, sundal pouzdro, vyňal z něj pistoli a podal pouzdro Sidney. „Podle mých zkušeností bouchačka v kabelce ztrácí na významu. Buďte prosím opatrná.“

Sidney po jeho odchodu stála v otevřených dveřích a přemýšlela o krutém osudu muže, který jí dal podobnou radu předtím.

41

LEE SAWYER SE DÍVAL NA ASYMETRICKÉ TROJÚHELNÍKY Z ČERNÉHO a bílého mramoru sestavené tak, že vytvářely dokonalé obložení stěn a podlah. Patrně měly naplňovat jakýsi rafinovaný umělecký záměr. Agenta FBI z nich ovšem ihned rozbolela hlava. Skrze zdobně vyřezávané dvoukřídlé dveře z březového dřeva, s tabulkami z leptaného skla, vsazené mezi dvě repliky korintských sloupů k němu doléhal cinkot nádobí a stříbrných příborů z rozlehlé jídelny. Svlékl si kabát, sundal klobouk a obojí předal půvabné mladé ženě v černé minisukni a těsné blůzce, která dávala vyniknout živůtku s už tak dost vynikajícím obsahem. Obdržel oplátkou známku na vyzvednutí svršků, doprovázenou velmi vřelým úsměvem. Když mu předávala známku, jedním prstem mu přejela po dlani a zabořila mu ho tak hluboko do kůže, aby signál vzrušil diskrétní partie mužského těla. Takovými doteky určitě udělá i z chcípáka chlapa, pomyslel si.

Objevil se vrchní číšník a měřil si agenta FBI od hlavy k patě.

„Mám tu schůzku s Frankem Hardym.“

Muž znovu přejel očima agentův pomuchlaný zevnějšek. Nezdržoval se jeho dalším zkoumáním. Sawyer využil příležitost a povytáhl si kalhoty, což lidé jeho zdravé konstituce činí mnohokrát denně. „Jak jste na tom s hamburgery, příteli?‘“ zeptal se. Vytáhl žvýkačku a nacpal si ji do úst.

„S hamburgery?“ Zdálo se, že muž při té představě omdlí. „Tady podáváme francouzskou kuchyni, pane. Nejlepší v hlavním městě.“ Jeho výrazná artikulace svědčila o potlačovaném rozhořčení.

„Francouzskou? Výborné, to budete mít určitě senzační pomfrity!“

Vrchní číšník se rychle otočil na podpatku a vedl Sawyera obrovskou jídelnou, v níž řady křišťálových lustrů jiskřivě zářily nad klientelou, která si oslnivostí nezadala s broušenými osvětlovacími tělesy.

Vždycky elegantně oblečený Frank Hardy se vztyčil v rohovém boxu a pokývnutím hlavou k sobě zval někdejšího parťáka. Jen k němu Sawyer došel, objevila se servírka.

„Co si dáš k pití, Lee?“

Sawyer natěsnal své statné tělo do boxu.

„Režnou na odkašlání,“ zachrčel, aniž vzhlédl.

Servírka na něho užasle zírala: „Prosím?“

Hardy se rozesmál: „Přítel si právě svérázně drsným způsobem objednal čistý burbon. Já si dám ještě jedno martini.“

Servírka odešla s očima v sloup.

Sawyer se hlasitě vysmrkal do kapesníku a rozhlížel se po jídelně: „Teda Franku, vybral jsi bezva zapadák.“

„Myslíš?“

„Jo, protože já bych tě zatáhnul ke Třem kočkám. Jenže to by nebylo na nejvyšší úrovni. Prý se tu touhle roční dobou těžko sežene rezervace.“

Hardy se uchichtl a dopil zbytek aperitivu.

„Nedokážeš se ani občas těšit z darů života?“

„Co bych nedokázal, když to nemusím platit. Večeře pro dva tu určitě stojí tolik, že by na to prasklo moje penzijní připojištění.“

Muži se chvilku navzájem dobírali, servírka se mezitím vrátila, postavila před ně pití a nehnutě vyčkávala, aby přijala objednávku.

Sawyer přehlédl jídelní lístek, vytištěný ozdobným, přitom velmi čitelným písmem, bohužel pouze ve francouzštině. Odložil desky na stůl.

„Co je na jídelníčku nejdražšího?“ zeptal se servírky. Pronesla název jídla francouzsky.

„A je to vážně k jídlu? Ne jako hlemýždi a podobný svinstvo?“

Servírka ho s povytaženým obočím a kamenným výrazem ujistila, že hlemýždě jako lahůdku by na jídelním lístku našel, ale menu, které doporučila, je nezahrnuje.

Sawyer se zazubil na Hardyho. „Tak to si dám.“

Jen servírka odešla, přilepil žvýkačku na popelník, sáhl do košíčku uprostřed stolu pro krajíček chleba a začal ho ohryzávat. „Tak zjistil jsi něco o RTG?“ zeptal se s plnou pusou.

Hardy položil ruce na stůl a uhlazoval ubrus: „Philip Goldman je hlavní právní poradce RTG, a to už dlouhá léta.“

„Nepřipadá ti to divný?“

„Co?“

„Že RTG využívá služeb téže právnické firmy jako Triton a naopak? Nejsem právník, ale nemůže někdo podlehnout a dostat se na šikmou plochu?“

„To není tak jednoduchý, Lee.“

„No ne, ohromně jsi mě uklidnil.“

Hardy jeho ironii ignoroval: „Goldman se těší vynikající pověsti v celých Státech a je už dlouho pro RTG neotřesitelnou autoritou. Triton je pro firmu Tyler & Stone relativně novým zákazníkem. Přitáhl ho Henry Wharton. Dřív mezi společnostmi nevznikaly přímé konflikty. Třenice nastaly, až když společnosti začaly prudce růst a rozšiřovat pole působnosti. Ale vždycky se to urovnalo k plné spokojenosti, dosáhlo se kompromisu, všechno písemně a se všemi náležitostmi. Tyler & Stone je špičková firma a tuhle reputaci nechce nikdo ztratit. Postavení a důvěra se budují celá desetiletí.“

„Důvěra? V tomhle případě to slovo zní poněkud nepatřičně.“ Sawyer naslouchal a pohrával si s drobty chleba před sebou.

„Ohledně CyberComu ovšem došlo k přímému konfliktu,“ pokračoval Hardy. „Jak RTG, tak Triton chtějí CyberCom získat. Firmě Tyler & Stone etický kodex zakazoval zastupovat oba klienty.“

„Takže se v té záležitosti rozhodli zastupovat Triton. Proč?“

Hardy pokrčil rameny: „Wharton je ředitel. Triton je jeho klient, chápeš? Samozřejmě nechtěli v téhle záležitosti přenechat zastupování obou společností jiným firmám. Pro každou firmu představuje takové sousto velké pokušení.“

„Goldmana asi rozladilo, když Wharton upozadil jeho klienta.“

„Spíš ho chtěl zabít, jak jsem se doslechl.“

„Mohl ovšem pracovat v zákulisí, aby hlavní cenu získala RTG.“

„Vyloučeno. Nathan Gamble není hlupák, dobře si to nebezpečí uvědomoval. A kdyby RTG vyhrála nad Tritonem, víš, co by se stalo?“

„Budu hádat. Gamble by přešel k jiné právnické firmě?“

Hardy přikývl: „Ostatně četl jsi titulky. Zuřivě zaútočili na Sidney Archerovou. Myslím, že se pod ní kymácí židle.“

„Tohle ji teď tolik netrápí.“

„Mluvil jsi s ní?“

Sawyer přikývl a dopil burbon. Po chvilce váhání se rozhodl, že Hardymu o přiznání Sidney Archerové neřekne. Hardy pracuje pro Gamblea a Sawyer dobře věděl, jak by Gamble s takovými informacemi naložil – zničil by ji. Prezentoval skutečnost jako dohad: „Možná odfrčela do New Orleansu, aby se setkala s manželem.“

Hardy se podrbal na bradě: „To zní logicky.“

„Potíž je, Franku, že v tom není ani špetka logiky.“

„Jak to?“ Hardy se zatvářil překvapeně.

Sawyer se opřel lokty o stůl: „Uvažuj. Objeví se u ní FBI a zahrne ji spoustou otázek. Z toho by neznervózněla leda mumie. A ona téhož dne odletí na rande s manželem?“

„Třeba nevěděla, že ji sledujete.“

Sawyer zavrtěl hlavou: „Kdepak. Ta dáma je chytrá jako liška. Myslel jsem si, že z ní dostanu, jak to bylo s tím ranním telefonátem v den zádušní mše za jejího manžela, ale ona z toho vybruslila s naprosto přijatelným vysvětlením. A zrovna tak, když jsem na ni uhodil, že setřásla moje lidi. Věděla, že ji sledují. A přesto se vydala na cestu.“

„Třeba Jason Archer nevěděl, že ji sledujete.“

„Jestli ten chlap spáchal všechno to svinstvo, není natolik padlý na hlavu, aby nepochopil, že jeho ženu asi sledujeme, ne? Uznej.“

„Jenže ona do New Orleansu odjela, Lee. To neoddiskutuješ.“

„Ani nechci. Podle mě ji manžel kontaktoval a požádal, aby vyrazila do New Orleansu, přestože jsme ji sledovali.“

„Proč by to od ní za takové situace žádal?“

Sawyer si pohrával s ubrouskem a neodpovídal. Přinesli jim jídlo.

„Vypadá to dobře.“ Sawyer okukoval dokonale naaranžované lahůdky.

„To ano. Cholesterol ti vyletí do rekordní výše, ale zemřeš jako šťastný člověk.“

Hardy natáhl paži a cinkl nožem o Sawyerův talíř.

„Neodpověděl jsi mi. Proč by to od ní Jason Archer žádal?“

Sousto zmizelo z vidličky v Sawyerových ústech.

„Co se týče jídla, nepřeháněl jsi, Franku. Představ si, že když jsi mě zval na večeři, chystal jsem se zrovna otevřít konzervu fazolí s párkem.“

„Nenasírej mě a mluv, Lee.“

Sawyer odložil vidličku.

„Když se Sidney Archerová vydala do New Orleansu, vzal jsem s sebou všechny svoje lidi, protože jsme museli pokrýt řadu tras. Přesto nám málem proklouzla. Kdybych neměl na letišti z pekla štěstí, nevěděli jsme, kam odletěla. Konečně jsem pochopil, proč ty manévry: chtěla odvrátit naši pozornost.“

Hardy se tvářil nedůvěřivě: „Jak to myslíš? Odvrátit pozornost od čeho?“

„Říkám, že jsem s sebou vzal všechny svoje lidi, Franku. Myslím opravdu všechny. Když jsme byli pryč, nikdo dům Archerových nehlídal.“

Hardy se nadechl a sklesl na opěradlo židle.

„To je v prdeli!“

Sawyer si ho otráveně změřil: „To vím taky. Pěkně jsem to pohnojil, jenže je pozdě si nadávat a naříkat.“

„Ty myslíš…“

„Někdo navštívil dům, zatímco panička se špacírovala podél Mississippi.“

„Počkej, ty myslíš, že…“

„Zkraťme to. Jason Archer poskočil v seznamu podezřelých do nejužší špičky.“

„Myslíš, že manželka v tom jede s ním?“

Než Sawyer odpověděl, pozřel další sousto: „Kdyby ses mě zeptal před týdnem, pravděpodobně bych řekl, že ano. Ale teď? Teď si myslím, že netuší, co se děje.“

Hardy se zaklonil: „Ty tomu vážně věříš?“

„Noviny ji rozcupovaly. U firmy to má nahnutý. Manžel se neukázal a ona se vrátila domů s prázdnýma rukama. Co vlastně získala, kromě toho, že ji čím dál víc bolí hlava?“

Hardy se znovu pustil do jídla, ale dál se tvářil zamyšleně.

Sawyer potřásl hlavou. „Kristepane, tenhle případ je jako marmeládová kobliha. Pokaždý když se zakousneš, postříkáš se náplní.“ Sawyer si nacpal do úst obrovské sousto.

Hardy se rozesmál a rozhlédl se po jídelně. Náhle ho něco zaujalo: „Myslel jsem, že je na cestách.“

Sawyer sledoval směr jeho pohledu: „Kdo?“

„Quentin Rowe.“ Diskrétně naznačil očima. „Tamhle je.“

Rowe seděl o hodný kus dál v poměrně izolovaném boxu v koutě. Světlo svíček propůjčovalo jeho stolu v hojně zalidněné restauraci intimitu. Měl na sobě drahý hedvábný blejzr, košili bez límečku zapnutou až ke krku a barevně sladěné hedvábné kalhoty. Koňský ohon se mu mrskal na zádech, neboť nad večeří živě rozmlouval se svým společníkem, mužem něco víc než dvacetiletým, v drahém obleku. Seděli těsně vedle sebe a nespouštěli ze sebe oči. Hovořili tiše a Roweova paže krátce spočinula na ruce společníka.

Sawyer povytáhl na Hardyho obočí: „Hezký páreček.“

„Pozor. Odkláníš se od oficiální politiky.“

„Koukej, žít a nechat žít, to je moje heslo. Každý ať si randí, s kým chce.“

Hardy nepřestával pozorovat pár: „Majetek Quentina Rowea se odhaduje na tři sta milionů dolarů, a jestli to tak půjde dál, stane se před čtyřicítkou miliardářem. Takže je docela slušná partie.“

„Armáda krasavic si kvůli němu určitě zoufá.“

„To si piš. Ale Rowe je vážně génius. Zaslouží si úspěch.“

„Jistě, trochu mě povodil po jejich společnosti. Tomu, co vykládal, jsem z poloviny nerozuměl, ale bylo to zajímavý. Ne že by mě moc nadchlo, kam celá ta technika spěje.“

„Pokrok nezastavíš, Lee.“

„Nechci ho zastavit, Franku, jen bych si rád uchoval možnost volby, nakolik se do něj zapojím. Podle Rowea se nezdá, že takovou možnost dostanu.“

„Trochu z toho jde hrůza. Ale je to rozhodně lukrativní.“

Sawyer pohodil hlavou směrem k Roweovi: „Když mluvíme o párečcích, Rowe a Gamble tvoří podivný spřežení.“

„Z čeho tak soudíš?“ Hardy se zazubil. „Ale vážně, prostě na sebe narazili ve správný čas. Ostatní jsou legendy.“

„To jsem pochopil. Gamble měl pytle peněz a Rowe přispěl mozkem, ne?“

Hardy zavrtěl hlavou: „Nepodceňuj Nathana Gamblea. Vydělat tolik peněz na Wall Streetu není nijak snadný. Je to chytrý chlap a obchodník každým coulem.“

Sawyer si otřel ústa ubrouskem: „To jsem rád, protože jinak nemá osobního kouzla nazbyt.“

42

V OSM HODIN VEČER DORAZILA SIDNEY K JEFFU FISHEROVl, KTERÝ obýval řadový domek na okraji Starého Města, alexandrijské vilové čtvrti pro elitu. Měl na sobě tričko Massachusettského technického institutu, okopané tenisky a čepici Red Sox nasazenou na skoro plešaté hlavě. Malý, zavalitý Fisher ji uvítal a zavedl do velké místnosti zavalené od podlahy ke stropu počítači, náhradními díly a součástkami. Kabely se plazily po palubové podlaze a ústily do mnohanásobných zásuvek. Sidney si pomyslela, že místnost vypadá spíš jako velitelský sál Pentagonu než pokoj v klidné předměstské oblasti.

Fisher hrdě pozoroval její zřejmý úžas.

„Musel jsem to tu přece jen trochu zredukovat. Už jsem nad tím začal ztrácet kontrolu.“ Zeširoka se zašklebil.

Sidney vytáhla z kapsy disketu: „Jeffe, mohl byste tuhle disketu dát do vašeho počítače a zjistit, co na ní je?“

Fisher převzal disketu, na jeho tváři se objevilo zklamání: „A to je všechno? Váš počítač v kanceláři tu disketu přečte taky, Sidney.“

„Já vím, ale bála jsem se, abych ji nepokazila. Přišla poštou a může být poškozená. Nejsem takový počítačový fenomén jako vy, Jeffe. Ráda nakupuju u odborníků.“

Fisher jen zářil. Polichotit ješitnosti dělá divy.

„Dobře. Hned to bude.“

Chystal se vložit disketu do počítače.

Sidney mu zadržela ruku: „Je tenhle počítač on-line, Jeffe?“

Podíval se na počítač a pak na ni.

„Ano. Jsem napojený na tři sítě, kromě toho mám prostřednictvím Massachusettského technického institutu rozšířený přístup na Internet. Proč?“

„Můžete použít počítač, který není napojený? Totiž, pokud jste on-line, může se přece do vaší databáze dostat každý účastník sítě, ne?“

„Ano, to je dvousměrná ulice. Přijímám i vysílám. Ostatní se můžou k mojí databázi dostat. Výměna tvoří podstatu systému. Je to ovšem výměna ve velkém, občas se ptám, jestli má smysl.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se.

„Slyšela jste o Van Eckově záření?“ Sidney zavrtěla hlavou. „To je prakticky elektromagnetické vysílání.“ Sidney se tvářila nechápavě: „Cože?“

Fisher se na židli otočil a podíval se na zmatenou právničku. „Každé elektrické proudění vytváří magnetické pole, počítače vyzařují samozřejmě magnetické pole taky, a to poměrně silné. Toto vyzařování se dá snadno zachytit a zaznamenat. Navíc počítače vydávají digitální impulsy. Tahle obrazovka,“ ukázal na monitor nad počítačem, „vyzařuje vlastně širokopásmový signál, který zachytí běžné dostupné přijímací zařízení. Můžu se projíždět se směrovou anténou, černobílým televizorem a elektronikou za pár dolarů centrem Washingtonu a vykrádat informace z počítačové sítě kterékoli právnické firmy i vládních institucí. Velmi snadno.“

Sidney nepřesvědčil.

„Chcete říct, že můžete vidět to, co vidí na obrazovce někdo jiný? Jak to?“

„Velmi jednoduše. Písmo, linky, obrázky, všechno na obrazovce se skládá z milionů drobných teček, tedy obrazových prvků neboli pixelů. Když vyťukáte příkaz, elektrony zažehnou na příslušném místě obrazovky odpovídající pixely – jako když se maluje obraz. Obrazovku průběžně bombardují elektrony a rozsvěcují pixely. Ať hrajete počítačové hry, nebo editujete text, vidíte na obrazovce výsledek díky tomuto procesu. Sledujete mě?“ Sidney přikývla.

„Dobrá, kdykoli jsou elektrony vystřeleny na obrazovku, vyšlou vysokonapěťový elektromagnetický ráz. Televizní monitor přijme tyto rázy pixel za pixelem. Ovšem běžný televizor nedokáže pixely správně uspořádat a rekonstruovat to, co bylo na obrazovce počítače. K přesné obrazové reprodukci slouží tedy umělý synchronizační signál.“

Fisher se odmlčel, podíval se na počítač a pokračoval. „Dálnopis? Fax? To je totéž. Mobilní telefon? Stačí, abych minutu snímal váš signál, a zjistím vaše vnitřní elektronické sériové číslo, účastnické číslo, technické parametry stanice a provozovatele sítě. Zamíchám trochu čipy v jiném mobilním telefonu, naprogramuji do něj všechna data, a můžu klidně prodávat meziměstské hovory a účtovat je vám. Jakákoli informace, která projde počítačem, putuje po telefonních linkách nebo vzduchem a je snadnou kořistí. A výsledek? V bezpečí není vůbec nic. Víte, jakou mám teorii? Kvůli problémům se zabezpečením a ochranou dat brzy přestaneme používat počítače. Vrátíme se k psacím strojům a hlemýždí poště.“

Sidney se tvářila nechápavě.

„Hlemýždí pošta je hanlivé označení pro naši federální poštu. Možná se budou smát naposled. Vzpomeňte si na moje slova. Ten den se blíží.“

Najednou Sidney napadla aktuální otázka: „A co normální telefon, Jeffe? Jak je možné, že zavolám řekněme do vlastní kanceláře, a hovořím s někým, o kom vím, že tam nemůže být?“

„Někdo pronikl do přepínače,“ odpověděl okamžitě Fisher.

„Do přepínače?“ zeptala se úplné popletená Sidney.

„To je nervový uzel elektronické sítě, jímž procházejí veškeré signály z kabelových telefonů i radiotelefonů na území Spojených států. Kdo tam pronikne, může klidně komunikovat s kýmkoli.“ Fisher se znovu obrátil k počítači. „Ale navzdory všemu, co jsem uvedl, mám svůj počítač velmi dobře zabezpečený, Sid.“

„Naprosto spolehlivě? Nemůže do něj nikdo proniknout?“

Jeff se rozesmál: „Neznám lidský mozek, kterému by se to podařilo.“

Sidney se zadívala na disketu a přála si, aby v ní mohla zalistovat a počíst si.

„Promiňte, jestli mluvím jako psychopat.“

„To nic. Neuražte se, ale většina právníků, co znám, mi tak trochu jako psychopati připadá. Zřejmě se to na právnické fakultě procvičuje v seminářích. Tohle zvládneme, nebojte se.“ Odpojil od počítače telefon. „Teď jsme oficiálně off-line. Mám vynikající antivirový program, preventivně mi ošetří celý systém. Právě všechno pročesal, myslím, že jsme v bezpečí.“

Pokynul jí, aby se posadila. Otočila si židli, takže oba viděli na obrazovku. Fisher několikrát ťukl do klávesnice a na obrazovce se objevil adresář diskety. Podíval se na Sidney. „Celkem deset souborů, počet bytů odpovídá zhruba čtyřem stům stránek standardního textu. Ale jestli je tam nějaká grafika, těžko můžu rozsah odhadnout.“ Fisher znovu ťukl do kláves. Z toho, co se objevilo na obrazovce, mu zajiskřilo v očích.

Sidney civěla na obrazovku a protáhla tvář. Samý zmatek, jakési technikou vytvořené hieroglyfy.

Pohlédla na Fishera: „Neporouchal se počítač?“

Fisher zabušil do kláves. Obrazovka se vyprázdnila, ale vzápětí se objevil tentýž digitální chaos. Pak dole naskočil rámeček s příkazovou řádkou požadující heslo.

„Ne, disketa je v pořádku. Kde jste k ní přišla?“

„Dostala jsem ji poštou. Od klienta,“ dodala nepřesvědčivě.

Naštěstí se Fisher zcela pohroužil do řešení technického hlavolamu a dál se na původ diskety nevyptával.

Jeho prsty se ještě několik minut míhaly po klávesnici, snažil se otevřít ostatní soubory. Vždycky se objevily tytéž hieroglyfy. A vzápětí žádost o heslo. Nakonec se k ní otočil a usmál se.

„Je to zakódované,“ prohlásil.

Sidney na něho upřeně hleděla: „Zakódované?“

Fisher ukázal hlavou k obrazovce: „Zakódováním se srozumitelná podoba textu před odesláním promění v nesrozumitelnou.“

„K čemu je dobré odesílat něco, co příjemce nemůže přečíst?“

„Může, pokud zná klíč, kterým lze zprávu rozšifrovat.“

„A jak se získá klíč?“

„Odesilatel vám ho musí poslat, pokud ho neznáte.“

Sidney poposedla na židli. Jason jí měl ten zatracený klíč poslat.

„Neznám.“

„Tomu nerozumím.“

„Poslal by někdo zakódovanou zprávu sám sobě?“ zeptala se.

Fisher se na ni podíval: „Sotva. Tedy, běžně se to nedělá. Pokud má člověk zprávu v rukou, nebude ji zakódovávat a posílat prostřednictvím Internetu sám sobě někam jinam. Zbytečně by někomu poskytl příležitost, aby ji zachytil a možná i rozšifroval. Ale říkala jste, že vám ji poslal klient, ne?“

Sidney se najednou roztřásla.

„Neměl byste kávu, Jeffe? Zdá se mi, že je tu trochu zima.“

„V kávovaru je čerstvě uvařená celá konvice. Udržuju tady trochu nižší teplotu než jinde v domě, protože horko škodí zařízení. Hned jsem zpátky.“

„Díky.“

Když se Fisher vrátil se dvěma šálky kávy, Sidney civěla na obrazovku.

Fisher usrkl horkou tekutinu, Sidney se uvelebila na židli a zavřela oči. Fisher se nahrbil a zkoumal obrazovku. Vrátil se k nedokončené úvaze: „Ano, sám sobě by člověk neposílal ani zakódovanou zprávu.“ Usrkl další doušek kávy. „To se dělá, když se zpráva posílá někomu jinému.“

Sidney otevřela oči a prudce se napřímila. V paměti se jí vybavil jako fantom záblesk signálu elektronické pošty na obrazovce Jasonova počítače. Objevil se a hned zmizel. Klíč. Byl to klíč? Odeslal ho?

Sidney stiskla Fisherovu paži: „Jeffe, jak je možné, že se na obrazovce objeví elektronická pošta, a pak zmizí? Neuloží se do schránky. Prostě nikam. Jak se to může stát?“

„Celkem snadno. Odesilatel má určitou možnost přenos zrušit. Nemůže to ovšem udělat, pokud už příjemce poštu otevřel a přečetl. V některých systémech, záleží na jejich konfiguraci, můžete zprávu stáhnout, dokud ji příjemce neotevřel. 1 v tomhle směru je to lepší než federální pošta.“ Fisher se zašklebil. „Někdo vás například nasere, napíšete mu to a dopis odešlete, jenže pak litujete, že jste se unáhlila. Jenže jakmile hodíte dopis do schránky, už ho nedostanete zpátky. Za žádnou cenu. U elektronické pošty ano. Do určitého okamžiku.“

„A co přenos ze sítě do sítě? Například v rámci Internetu?“

Fisher si mnul bradu: „To je složitější, protože zpráva prochází komplikovanějším řetězcem. Tak trochu jako opičí dráhou na cvičišti.“ Sidney se opět tvářila nechápavě. „Vylezete na jedné straně na zavěšenou lavici, zhoupnete se a seskočíte na druhé. To je velmi hrubá analogie k cestování takové pošty Internetem. Částice jsou flexibilní, ale jejich soudržnost není absolutní. Takže někdy odeslanou zprávu nelze získat zpět.“

„Ale není to vyloučené?“

„Pokud zprávu posíláte až na místo v rámci jedné informační sítě – například America Online – můžete ji získat zpátky.“

Sidney rychle přemýšlela. Doma mají America Online. Ale proč by jí Jason posílal klíč a pak odeslání zrušil? Otřásla se. Přenos mohl taky zrušit někdo jiný.

„Jeffe, pokud odesíláte elektronickou poštu a chcete, aby se dostala k adresátovi, ale někdo si to nepřeje, může ji zadržet? Zrušit přenos proti vůli odesilatele?“

„To je divná otázka. Ale odpověď zní ano. Stačí mít jen přístup ke klávesnici. Proč se ptáte?“

„Jen tak nahlas uvažuju.“

Fisher na ni tázavě pohlédl: „Stalo se ještě něco, Sidney?“

Ignorovala otázku: „Dá se přečíst zpráva i bez klíče?“

Fisher se zadíval na obrazovku a pak se pomalu obrátil k Sidney: „Existují některé metody, které skýtají jistou naději.“ Znělo to váhavě a poněkud odměřeně.

„Zkusil byste to, Jeffe?“

Sklopil oči: „Poslyšte, Sidney, hned potom, co jste mi telefonovala, jsem brnknul do firmy, abych zkontroloval, jak probíhá práce na některých projektech. Dověděl jsem se…“ Zarazil se a ustaraně se na ni zadíval. „Řekli mi o vás.“

Sidney vstala, oči klopila k zemi.

„Než jste přijela, taky jsem si přečetl článek v novinách. Tohle s tím souvisí? Nerad bych si nadělal problémy.“

Sidney si znovu sedla, zpříma pohlédla na Fishera a uchopila ho za ruku: „Jeffe, na našem domácím počítači se mihla elektronická pošta. Myslím, že ji odeslal manžel. Ale zase zmizela. Mám dojem, že to byl klíč k téhle zprávě. Disketu poslal Jason normální poštou sám sobě. Ať je na disketě cokoli, musím si to přečíst. Neprovedla jsem nic špatného, navzdory tomu, že to naše firma a noviny tvrdí. Nemůžu to nijak dokázat. Zatím. Můžu vám na to dát jen čestné slovo.“

Fisher si ji dlouho prohlížel a nakonec přikývl: „Dobrá, věřím vám. Jste u firmy jeden z mála právníků, které mám rád.“ Odhodlaně se otočil k obrazovce. „Třeba vám přijde vhod ještě káva. J es cl i máte hlad, v ledničce jsou sendviče. Tohle bude asi chvíli trvat.“

43

VEČERE S FRANKEM HARDYM SE KONALA ČASNĚ, UŽ V OSM HODIN zaparkoval Sawyer u chodníku před domem, v němž bydlel. Když vystupoval z auta, v žaludku ho nesmírné příjemně hřálo. Mozek ovšem nesdílel příznivé rozpoložení. Případ se tak komplikuje, že neví, čeho se chytit.

Jen přibouchl dveře auta, spatřil, jak se k němu ulicí nese Rolls-Royce Silver Cloud. Okolí zřídka, pokud vůbec, vídalo takovou demonstraci bohatství. Celním sklem Sawyer zahlédl za volantem řidiče s černou čepicí. Musel se podívat dvakrát, pak mu svitlo, co ho udivilo. Řidič seděl na pravé straně, protože vůz pocházel z Velké Británie. Auto zvolnilo a tiše za ním zastavilo. Sawyer neviděl na zadní sedadla, protože skla byla tónovaná a zvenčí zneprůhledněná. Jestlipak jsou ta skla původní, nebo jimi vůz vybavili dodatečně? pomyslel si. Ale neměl čas o tom dlouho uvažovat. Zadní okno sjelo dolů a on hleděl do tváře Nathana Gamblea. Řidič zatím vystoupil a stanul u pravých zadních dveří.

Sawyer přehlédl dlouhé, masivní vozidlo, načež spočinul očima na prezidentovi Tritonu: „Pěkný vozítko. Kolik vám žere?“

„Nestarám se. Máte rád basketbal?“ Gamble odřízl konec doutníku a chvilku trvalo, než si ho zapálil.

„Prosím?“

„Národní basketbalovou ligu. Vysoký černý chlapíci v trenýrkách pobíhají po palubovce za balíky prachů.“

„Koukám na to v televizi, když mám čas.“

„Tak si nastupte.“

„Proč?“

„Uvidíte. Slibuju, že se nebudete nudit.“

Sawyer se rozhlédl ulicí a pokrčil rameny. Strčil klíčky od auta do kapsy a mrkl na řidiče: „Já to zvládnu, příteli.“ Otevřel dveře a nastoupil. Když dopadl na kožené sedadlo, spatřil, že vzadu proti směru jízdy sedí Richard Lucas. Sawyer lehce pokývl hlavou. Šéf bezpečnosti Tritonu mu oplatil podobným způsobem. Rolls svižně vyrazil.

„Nezapálíte si?“ Gamble mu nabídl doutník. „Pravá Kuba. Zákon zakazuje dovážet je do Států. Asi proto je mám tak rád.“

Sawyer si vzal nabízený doutník a odřízl konec nástrojem, který mu Gamble podával. Překvapilo ho, že se k němu natáhl Lucas s butanovým zapalovačem, ale nechal si posloužit.

Párkrát rychle zabafal, a když se doutník rozhořel, dlouze potáhl.

„Ujde. Budu muset vaše nezákonné kouření přehlídnout.“

„Tisíceré díky.“

„Mimochodem, jak víte, kde bydlím? Doufal jsem, že mě nesledujete. Dost špatně to snáším.“

„Mám na práci lepší věci, než vás sledovat, to mi věřte.“

„Tak jak?“

„Jak co?“ Gamble se na něho zadíval.

„Jak víte, kde bydlím?“

„Co vám na tom záleží?“

„Celkem dost. Při své práci neroztrubuju do světa, kde bydlím.“

„Dobrá, vzpomenu si. Jak jsme to zjistili? Že by v telefonním seznamu?“ Gamble energicky zavrtěl hlavou a pobaveně zamrkal na Sawyera. „Ne, to asi ne.“

„Taky byste mě tam těžko našli.“

„Právě. Třeba jsme se jen obrátili do sebe.“ Gamble vyfoukl ke stropu několik dokonalých kroužků dýmu. „Totiž, na naši počítačovou techniku. Jsme velmoc a víme všechno.“ Gamble se uchechtl, zadýmal z doutníku a významně se podíval na Lucase.

Lucas čelil Sawyerovu pohledu: „Adresu nám sdělil Frank Hardy. Samozřejmě důvěrně. Nebudeme tu informaci šířit. Chápu vás.“ Richard Lucas se odmlčel. „Zůstane to mezi námi,“ dodal. „Sloužil jsem deset let u CIA.“

„Eh, Richi, ani já ho neshodím.“ Pach alkoholu z Gambleova dechu se šířil autem. Gamble se natáhl a otevřel dvířka v dřevěném obložení rollse. Objevil se slušně zásobený bar. „Tipuju vás na skotskou se sodou, vážený.“

„Vypil jsem svoji dávku při večeři.“

Gamble naplnil čínskou sklenici z leptaného skla obsahem láhve se štítkem Johnnie Walker. Sawyer se podíval na Lucase, který se tvářil nevzrušeně. Zřejmě to patří k běžnému rituálu.

„Myslel jsem, že se po našem nedávném pokecu hned tak neuvidíme,“ poznamenal Sawyer.

„Pěkně jste mě setřel, ale pravda je, že jsem si to zřejmě zasloužil. Testoval jsem vás svým běžným arogantním hulvátstvím, jenže vy jste neztratil z chocholu ani pírko. Asi si umíte představit, že nepřijímám moc lidí, kteří by si ke mně mohli tolik dovolit. A pokud, radši se s nimi blíž seznámím. Navíc ve světle posledního vývoje událostí bych si s vámi rád popovídal o případu.“

„Ve světle jakého vývoje?“

Gamble se napil svého drinku: „Dobře víte, o čem mluvím. O Sidney Archerové. O New Orleansu. O RTG. Právě jsem proklepal Hardyho.“

„Pracujete rychle. Rozloučili jsme se ani ne před dvaceti minutami.“

Gamble vytáhl ze skříňky v zadní části rollsu telefon. „Nezapomínejte, Sawyere, že působím v soukromém sektoru. Kdo sebou čile nemrská, nemrská sebou vůbec, víme?“

Než Sawyer odpověděl, vytáhl doutník z úst: „Začínám se orientovat. Mimochodem, nezmínil jste se, kam jedeme.“

„Ne? Vydržte. Už tam budeme. A pak pěkně pokecáme.“

* * *

ARÉNA USAIRU ZŮSTANE DOMOVEM BASKETBALISTŮ WASHINGTON Bullets a hokejistů Washington Capitals přinejmenším do té doby, než se dokončí nový stadion v centru. Na utkání Bullets – Knicks ji diváci zaplnili do posledního místa. Nathan Gamble, Lucas a Sawyer vyjeli výtahem do prvního patra arény, kde se nacházejí luxusní lóže významných společností. Když Sawyer kráčel chodbou a prošel dveřmi s nápisem TRITON GLOBAL, připadalo mu, že nastupuje do luxusního dopravního letadla. Nebylo tu jen pár spartánských sedadel, lóže si rozměry nezadala se slušným bytem.

Za barovým pultem obsluhovala mladá žena, na dlouhém stole bylo teplé a studené občerstvení. V lóži se nacházela koupelna, toaleta, bohatě čalouněné pohovky, křesla a v rohu televizor s velkoplošnou obrazovkou, na níž se míhali hráči. Z divácké sekce, k níž vedlo schodiště, Sawyer slyšel jásot davu. Mrkl na televizor. Domácí Bullets vedli o sedm bodů nad vysoce favorizovanými Knicks.

Sawyer si sundal klobouk, odložil kabát a následoval Gamblea k baru.

„Něco si dejte. Nevydržím se dívat na míčové hry bez skleničky v ruce.“

Sawyer pokývl na barmanku: „Budweiser, jestli máte.“

Mladá žena sáhla do ledničky, vytáhla plechovku a chtěla mu pivo nalít do sklenice.

„Plechovka mi vyhovuje. Díky.“

Sawyer se rozhlédl prostornou lóží. Kromě nich tu nikdo jiný nebyl. Oči mu zabloudily ke stolu s občerstvením. Přestože se bohatě navečeřel, pikantní čipsy ho přitahovaly.

„Bývá tu vždycky tak prázdno?“ zeptal se Gamblea a nabral si hrst čipsů. Lucas zůstal stát a opřel se o stěnu.

„Obvykle je tu natřísknuto,“ odpověděl Gamble. „Zaměstnanci to berou jako vyznamenání. Povzbudí je to k intenzivnější práci.“ Barmanka mu podala pití. Gamble v odpověď zašustil v kapse svazkem stodolarovek, přitáhl si z pultu pohár a naplnil ho bankovkami. „Tady má barmanka nádobu na spropitný. Čím větší, tím lepší.“ Gamble přešel k Sawyerovi a mladá žena málem omdlela radostí.

Sawyer ukázal plechovkou piva k televizoru: „Vypadá to na vynikající utkání. Divím se, že se tu nemačkají lidi z Tritonu.“

„Já bych se zas divil, kdyby se mačkali. Přikázal jsem, aby se na dnešní utkání nevydávaly žádné vstupenky.“

„Pročpak?“ Sawyer se napil piva.

Gamble mu sevřel volnou rukou paži: „Protože jsem si s vámi chtěl důvěrně poklábosit.“

Uvedl ho po schodech do divácké sekce. Nabízel se odtud dokonalý, bezprostřední pohled na hrací plochu. Sawyer pozoroval s trochou závisti dvě skupinky vysokých, svalnatých a velmi bohatých mladých mužů pobíhající sem tam po hřišti. Sekce, v níž seděl, byla ze tří stran chráněna plexisklem. Po obou stranách seděli v luxusních lóžích diváci. Za touto zástěnou se ovšem dalo důvěrně rozmlouvat i uprostřed patnácti tisícového davu.

Muži se posadili. Sawyer pohodil hlavou směrem, odkud přišli. „Rich nemá rád basketbal?“

„Lucas je ve službě.“

„Má vůbec někdy volno?“

„Když spí. Občas mu to dopřeju.“ Gambie se opřel v pohodlném křesle a napil se.

Sawyer se zvědavě rozhlížel. Nikdy v takové lóži nebyl a po prvotřídní večeři s Hardym si připadal mírně povzneseně. Aspoň bude mít o čem vyprávět Rayovi. Když se podíval na Gamblea, zmizel mu úsměv ze rtů. Nic v životě není zadarmo. Za všechno se platí. Rozhodl se požádat o cenovku.

„Tak o čem chcete poklábosit?“

Gamble civěl na bojující sportovce, aniž by je vnímal.

„Fakt je, že CyberCom potřebujeme. A moc.“

„Poslyšte, Gamble, nejsem váš obchodní poradce, jsem polda. Na tom, jestli získáte CyberCom, mi nezáleží ani za mák.“

Gamble vcucnul do úst kostku ledu. Tvářil se, jako by nic neslyšel.

„Člověk tvrdě maká, něco buduje, a pořád nemá vystaráno, chápete? Pořád se vás o to někdo snaží připravit. Pořád se vás někdo snaží oškubat.“

„Jestli hledáte soucit, obraťte se na jiná místa. Peníze, které máte, nemůžete utratit za celý život. Tak co se sakra honíte?“

Gamble vybuchl: „Protože si člověk sakramentsky snadno zvykne, proto!“ Rychle se uklidnil. „Protože si jeden zvykne být na špičce. Že se jím všichni poměřujou. A základem toho jsou prachy.“ Zadíval se na Sawyera. „Chcete vědět, kolik činí můj roční příjem?“

Navzdory vlastnímu přesvědčení to Sawyera zajímalo.

„Když řeknu ne, stejné mi to prozradíte, tak co.“

„Miliardu dolarů.“ Gamble bez zábran vyplivl kostku ledu z úst do sklenice.

Sawyer polkl doušek piva, aby strávil omračující informaci.

„Na dani z příjmů zaplatím letos čtyři sta milionů dolarů. Za to bych si snad od FBI zasloužil trochu něžné, láskyplné péče.“

Sawyer si ho změřil: „Jestli hledáte něžnou, láskyplnou péči, obraťte se na šlapky ze Čtrnácté ulice. Přijde to levnějc.“

Gamble na něho pohlédl: „Do prdele, copak se u vás na věci nedokážete podívat trochu velkoryse?“

„Poučte mě, co to přesně znamená.“

Gamble odložil sklenici: „Jednáte s každým stejně,“ řekl znechuceně.

„Promiňte, a to je snad špatně?“

„Nejen špatně, je to pitomost.“

„Vy jste se asi nikdy neobtěžoval, abyste si přečetl Deklaraci nezávislosti, hlavně tu laskavou, trochu nadnesenou pasáž o tom, že lidé byli stvořeni jako sobě rovní?“

„Mluvím o realitě. Mluvím o obchodu.“

„Já to nerozlišuji!.“

„To je, jako kdybych se choval k řediteli centrální banky stejně jako k vrátnýmu v budově. Jeden mi může půjčit miliardy dolarů, druhý tak akorát vydrhnout hajzly.“

„Mojí povinností je dopadnout zločince. Bohaté, chudé, ty mezi tím. Pro mě žádné rozdíly neexistují.“

„Jo, jenže já nejsem zločinec. Jsem daňový poplatník, pravděpodobně největší v téhle zemi, a žádám jen o trochu vstřícnosti, s kterou se v soukromém sektoru setkávám, aniž bych o ni žádal.“

„Ať žije veřejný sektor!“

„Já nežertuju.“

„Nežertoval jsem ani vteřinu.“ Sawyer si ho upřeně prohlížel. Když Gamble uhnul očima, Sawyer se zadíval na svoje ruce a upil pivo. Ve společnosti tohohle chlapa se mu vždycky zdvojnásobí puls.

Zdařilá akce domácích dole na hřišti zvedla diváky ze sedadel.

„Mimochodem, pomyslel jste někdy na to, že je něco v nepořádku, když jste bohatší než Bůh?“

Gamble se zachechtal: „A co tamti řízkové dole?“ Ukázal na basketbalisty. „Vlastně vzhledem k současnému stavu světa jsem měl lepší rok než Bůh.“ Promnul si oči. „Jak jsem řekl, teď mi nejde o peníze. Máte pravdu, nahromadil jsem víc, než můžu spotřebovat. A nežádám nic než trochu úcty. Všichni čekají, co podniknete.“

„Nepleťte si úctu se strachem.“

„Podle mě jdou ruku v ruce. Dostal jsem se tam, kde jsem, protože jsem byl tvrdej prevít. Když mi někdo ublížil, ublížil jsem mu taky, jenže šikovnějc. Vyrůstal jsem v otřesný bídě, v patnácti jsem se autobusem rozjel do New Yorku, začínal jsem na Wall Streetu jako poslíček za pár babek denně, vypracoval jsem se na špičku, a nikdy jsem se neohlížel zpátky. Vydělal jsem bohatství, ztratil bohatství, a zase ho získal. Mám pět čestných doktorátů z nejváženějších univerzit, a přitom jsem nedokončil ani devátou třídu. Stačilo jen poskytnout dostatečně velký dar.“ Povytáhl obočí a zašklebil se.

„Blahopřeju.“ Sawyer se chystal vstát. „Myslím, že půjdu.“

Gamble ho popadl za paži, ale okamžitě pustil.

„Poslyšte, čtu noviny. Mluvil jsem s Hardym. A cítím, že mi RTG dýchá na záda.“

„Opakuju, to není můj problém.“

„Jsem pro férovou hru, ale nikomu nedaruju, jestli prohraju proto, že mě vlastní zaměstnanec zaprodal za jidášský groš.“

„Údajně zaprodal. Zatím jsme nic nedokázali. Ať se vám to líbí nebo ne, nic jinýho u soudu neplatí.“

„Viděl jste tu videokazetu. Jaký důkaz ještě potřebujete? Nechci nic, než abyste konal svoji povinnost. Co tady nesedí?“

„Viděl jsem, jak Jason Archer předává jakési dokumenty nějakým lidem. Nemám nejmenší tušení, co to bylo za dokumenty i za lidi.“

Gamble klesl do křesla: „Koukejte, potíž je v tom, že jestli se RTG doví, co nabízím CyberComu, a trumfnou mě, jsem vyřízený. Potřebuju, abyste dokázal, že mě okradli. Jestli získají CyberCom, nebude se zkoumat, za jakých okolností uzavřeli smlouvu. Prostě jim bude patřit. Chápete, kam mířím?“

„Pracuju ze všech sil, pane Gamble. Ale nic mě nedonutí, abych přistřihl vyšetřování na míru vašich obchodních zájmů. Vražda stojedenaosmdesáti nevinných lidí pro mě znamená víc, než kolik platíte na dani z příjmů.“ Gamble mlčel. „Chápete, kam mířím já?“ Gamble pokrčil rameny. „Jestli se ukáže, že za tím stojí RTG, ujišťuji vás, že vynaložím veškeré síly, abych je uzemnil.“

„Nemůžete je pořádné skřípnout už teď? Okázalé vyšetřování FBI by je pravděpodobně vyřadilo ze hry o CyberCom.“

„Případ se vyšetřuje, pane Gamble. Všechno chce svůj čas. Jsme byrokrati s velkým B, už jste zapomněl?“

„Čas je přesně to, čeho se mi nedostává,“ zavrčel Gamble.

„Lituju, odpověď zní ne. Máte ještě nějaké nesplnitelné přání?“

Oba muži sledovali mlčky několik minut hru. Sawyer si ze stolku před sebou vzal kukátko. Hra se mu přiblížila na dosah. „Jak jste na tom s firmou Tyler & Stone?“ zeptal se.

Gamble se ušklíbl: „Kdyby nebyli v jednání s CyberComem tak daleko, hned bych je kopnul do prdele. Fakt ovšem je, že potřebuju jejich odbornou pomoc a právní záštitu. Tedy momentálně.“

„Ale ne Sidney Archerovou.“

Zavrtěl hlavou: „Nikdy by mě nenapadlo, že ta dáma provede něco takového. V obchodním právu absolutní špička. A navíc kočka k pohledání. Taková ztráta!“

„Prosím?“

Gamble na něho užasle pohlédl: „Promiňte, čteme stejný noviny? Je v tom namočená přinejmenším po její pěknou prdelku.“

„Myslíte?“

„Vy ne?“

Sawyer pokrčil rameny a dopil pivo.

„Dáma vystartovala hned po zádušní mši za manželem,“ pokračoval Gamble. „Hardy mi řekl, že se pokusila setřást vaše maníky. Pak jste ji sledovali po celým New Orleansu. Chovala se podezřele, někam telefonovala a hned potom se vrátila domů. Hardy se zmínil, že zatímco odlákala celou vaši svitu, někdo zřejmě proklepal jejich dům. Mimochodem, to jste znamenitě zpackal.“

„Napříště si musím dát pozor, s čím se Frankovi svěřím.“

„Platím mu fůru peněz. Proto mě informuje.“

„Určitě se vám vyplatí, co do něj cpete.“

„Čím víc do něj cpu, tím víc z něj leze. Horem dolem.“

Sawyer na něho úkosem pohlédl: „Za všechno, co pro vás Frank udělal, si ho moc nevážíte, co?“

Gamble se uchichtl: „Věřte nevěřte, já si potrpím na kvalitu.“

„Frank byl jedním z nejlepších agentů, jaké kdy FBI měla.“

„Pamětnické záležitosti mě nezajímají. Zato umím ocenit pohotové, komplexní služby.“ Gambleův úsměv rázem ztuhl ve škleb. „Na druhé straně nezapomenu, když mi někdo něco zmrší.“

Chvíli mlčky sledovali hru. Dřív promluvil Sawyer: „Quentin Rowe vám někdy něco zmršil?“

Gamblea otázka překvapila: „Proč se ptáte?“

„Protože ten mládenec je vaše zlaté vejce, a vy s ním podle všeho jednáte jako se sráčem.“

„Kdo říká, že je to moje zlatý vejce?“

„A ne snad?“ Sawyer se opřel a zkřížil paže.

Gamble neodpověděl hned. Přemýšlel nad skleničkou.

„Za život jsem měl spoustu zlatých vajec. Jeden závodní kůň dostih nedělá.“

„Ale Rowe pro vás má cenu.“

„Kdyby neměl, neujal bych se jeho společnosti.“

„Takže ho tolerujete?“

„Pokud tečou do kasy dolary.“

„Měl jste štěstí.“

Gamble se očividně rozzuřil: „Vytáhl jsem z věže ze slonový kosti bohéma, co si sám neuměl vydělat desetník, a uplácal jsem z něj nejbohatšího třicátníka v zemi. Kdo myslíte, že měl štěstí?“

Sawyer naklonil ke Gambleovi hlavu: „Neupírám vám slávu. Šel jste za svým snem a uskutečnil jste ho. Na tom přece stojí celá Amerika.“

„Takovou poklonu od federálního byrokrata si musím vychutnat.“ Gamble opět věnoval pozornost basketbalu.

Sawyer vstal a zmáčkl plechovku od piva.

Gamble k němu vzhlédl: „Kam jdete?“

„Domů. Mám za sebou dlouhý den.“ Pozvedl zmačkanou plechovku. „Dík za pivo.“

„Řidič vás zaveze domů. Já se tu ještě zdržím.“

Sawyer se rozhlédl po luxusní lóži: „Dneska jsem si užil na vysoké noze dost. Pojedu autobusem. Děkuju za milé pozvání.“

„Jo, i mě nepředstavitelně těšilo,“ pronesl Gamble s krajním sarkasmem.

Agent vykročil ke schodům.

„Hej, Sawyere!“ zvolal Gamble a agent se otočil.

Gamble na něho bezelstně civěl a pak si zhluboka povzdechl. „Víte, že jsem vás trochu pochopil?“

Než Sawyer odpověděl, chvilku si ho prohlížel: „To je dobře.“

„Nebyl jsem vždycky takhle bohatý. Zatraceně dobře si pamatuju, jaký to bylo nemít prachy, a moc. Asi proto jsem takový mizera, když jde o kšeft. Bojím se, abych neskončil tam, co jsem začal.“

Sawyer se zamyslel.

„Přeju hezký sportovní zážitek.“ Zanechal Gamblea hluboce zamyšleného nad sklenicí.

Když Sawyer sestupoval ze schodů, málem vrazil do Richarda Lucase, který zaujal pozici pod nimi. Jestlipak zaslechl něco z jeho rozhovoru s Gamblem, ptal se v duchu. Pokývl Lucasovi, vykročil kolem baru, rozmáchl se a hodil. Plechovka od piva opsala vzduchem oblouk a dopadla do nádoby na odpadky.

Barmanka ho odměnila obdivným pohledem: „No ne, s takovou vás Bullets rádi angažujou,“ řekla a strojeně se usmála.

„Jo, jako povinnou bílou akvizici.“

Než definitivně opustil lóži, ještě se otočil.

„Hlavu vzhůru, Richi!“

44

JEFF FISHER POKORNĚ HLEDĚL NA OBRAZOVKU, UNAVENÁ SIDNEY Archerová seděla vedle něho. Poskytla mu všechny osobní informace o Jasonovi, na které si vzpomněla, aby se dostali na kloub správnému heslu. Nic nepomohlo.

Fisher zavrtěl hlavou: „Probrali jsme všechny jednoduché možnosti a jejich variace. Drastická metoda taky selhala. Vyzkoušel jsem nahodilé řady písmen a čísel, ale tady je tolik možností, že se nedají probrat za život.“ Otočil se k Sidney. „Myslím, že váš manžel opravdu věděl, co dělá. Podle mě vytvořil nahodilou kombinaci čísel a písmen o dvaceti až třiceti jednotkách. Tohle nerozluštíme.“

Sidneyina naděje pohasla. Mít v ruce disketu s informacemi – pravděpodobně takovými, které by vysvětlily manželův osud – a naprostá nemožnost se s nimi seznámit, je k zešílení.

Vstala a přecházela místností, zatímco Fisher datloval na klávesnici. Po chvíli se zastavila u okna. Na stole pod ním se navršila pošta. Nahoře ležel časopis Field & Stream. Sidney tupě hleděla na hromadu listovních zásilek, na časopis, a pak se zadívala na Fishera. Nevypadá vůbec na milovníka přírody, pomyslela si. Pak pohlédla na štítek s adresou na obálce časopisu. Stálo na něm jméno Fred Smithers, ale adresa odpovídala domu, v němž se nacházela. Zvedla časopis.

Fisher dopíjel kokakolu a díval se na ni. Když spatřil v jejích rukou časopis, zamračil se: „Pořád mi chodí pošta toho chlapa. Řada firem si k jeho jménu zapsala moji adresu. Já mám 6215 Thorndike, on 6251 Thorndrive, což je na druhé straně fairfaxského okresu. Celá ta hromada je jeho. Za pouhý týden. Vysvětloval jsem to našemu listonoši, tisíckrát jsem volal na poštu, obtelefonoval jsem i všechny firmy, které mi sem omylem posílají jeho poštu. Nic se nezměnilo.“

Sidney se pomalu obrátila k Fisherovi. V hlavě jí zrála nepravděpodobná myšlenka.

„Jeffe, adresa elektronické pošty je jako každá jiná adresa nebo telefonní číslo, ne? Když člověk poplete adresu, zásilka dojde někomu, komu nepatří. Jako tenhle časopis.“ Zvedla Field & Stream. „Nemám pravdu?“

„Ovšem,“ odpověděl Fisher. „To se stává běžně. Já mám většinu adres, které používám, naprogramovanou, takže stačí na ni ukázat myší a kliknout. To prakticky vylučuje omyl.“

„A co kdybyste musel vyťukat celou elektronickou adresu?“

„Pak je možnost omylu mnohem větší. Adresy bývají dlouhé.“

„Takže stačí špatně ťuknout a zpráva putuje ke kdovíkomu?“

Fisher přikývl a chroupal čipsy: „Pořád dostávám cizí elektronickou poštu.“

Sidney se na něho tázavě zadívala: „Co s ní děláte?“

„Nejčastěji úplně jednoduchou věc. Stačí kliknout příkaz k odpovědi odesilateli a dát mu standardní zprávu, že uvedl špatnou adresu a celou zásilku mu prostě vrátit. Tak zároveň okamžitě pozná, o kterou zásilku jde. Nemusím ani znát odesilatelovu adresu, vrácení proběhne automaticky.“

„Myslíte, že kdyby Jason odeslal elektronickou poštu na nesprávnou adresu, příjemce ji může jednoduše vrátit na Jasonovu adresu se zprávou, že se zmýlil?“

„Ano. Tedy pokud se to děje v rámci téže sítě, například America Online, pak je to poměrně jednoduché.“

Sidney náhle vstala: „Pokud příjemce zásilku vrátil, bude v Jasonově schránce, ano?“

Fisher k ní vzhlédl, tón jejího hlasu ho trochu vystrašil: „No, ano.“

Sidney sáhla po kabelce.

„Kam jdete?“ užasl Fisher.

„Zjistit, jestli na domácí počítač nedošla nějaká elektronická pošta. Kdyby tam bylo heslo, rozluštím disketu.“ Sidney vytáhla disketu z mechaniky a uložila ji do kabelky.

„Když mi sdělíte manželovo uživatelské jméno a heslo, dostanu se k jeho poště i tady odtud. Jsem napojený na America Online. Nevyžaduje to specifický hardware. Prostě si poštu přetáhnu sem. Jestli je ve schránce klíč k rozšifrování, přečteme si disketu tady.“

„Já vím, Jeffe. Ale může někdo zjistit, že jste do Jasonovy schránky sáhl odtud?“

Zamhouřil oči: „Možné to je. Pokud se na to někdo zaměří.“

„Musíme předpokládat, že to někoho moc zajímá, Jeffe. Bude bezpečnější, když sem elektronickou poštu nepřetáhnete, aby vás nikdo nevystopoval.“

Pobledl. Mluvil pomalu, nervozita ovládla jeho hlas i obličej: „Do čeho jste se zapletla, Sidney?“

Odvrátila se a řekla: „Já se ozvu.“

Když odešla, seděl Fisher několik minut před obrazovkou, načež připojil k počítači telefon.

* * *

SAWYER LEŽEL NA POHOVCE, PROČÍTAL ZNOVU ČLÁNEK O JASONU Archerovi v Postu a vrtěl hlavou. Obrátil list a jen jeho oči padly na jiný titulek, hrklo v něm. Ve dvou minutách článek zhltl. Skočil k telefonu a zavolal na několik míst. Jen skončil, už se hnal ze schodů. A za pár okamžiků se řítil autem ulicí.

* * *

SIDNEY ZAPARKOVALA NA PŘÍJEZDOVÉ CESTĚ. POSPÍŠILA DO DOMU, shodila ze sebe kabát a šla rovnou do manželovy pracovny. Těsně předtím, než otevřela schránku America Online, sebou trhla: „Panebože!“ Vzhledem k tomu, co by v ní mohlo být, to nemůže provést tady. Rychle přemýšlela. Firma Tyler & Stone má v počítačích software America Online, může se dostat do schránky odtud. Popadla kabát, rozběhla se k hlavním dveřím a otevřela je. Vykřikla tak, že se to rozlehlo celou ulicí.

Na prahu stál Lee Sawyer a netvářil se přívětivě.

Zalapala po dechu a ruka jí vylétla ke krku: „Co tu děláte?“

Namísto odpovědi zvedl Sawyer noviny: „Tohle jste sotva přehlédla, co?“ Sidney zírala na snímek Eda Page, výraz tváře ji prozradil.

„Já… nestačila jsem, ne, totiž…,“ zajíkla se.

Sawyer vstoupil do domu a přibouchl dveře. Sidney ustupovala do obývacího pokoje.

„Myslel jsem, že jsme se dohodli. Pamatujete? Na výměně informací. Takže si promluvíme. A hned!“ Poslední slova téměř zařval.

Prosmýkla se kolem něho ke dveřím. Chytil ji za paži a odhodil na pohovku. Vyrazila proti němu.

„Vypadněte!“ vykřikla.

Zavrtěl hlavou a zvedl noviny: „Chcete v tom jet sólo? Pak ať si vaše dcera hledá novou matinku.“

Vrhla se na něho, vyťala mu políček a málem stačila přidat další. Popadl ji za obě paže a medvědí silou stiskl. Zuřivě s ním bojovala.

„Nepřišel jsem se s vámi prát, Sidney. Pomůžu vám, ať váš manžel provedl něco zlého nebo ne. Ale zatraceně, musíte se mnou jednat na rovinu.“

Zápasili dál, dopadli na pohovku. Sidney se ocitla na jeho klíně a nemotorně se ho snažila zneškodnit. Pevně ji držel, dokud napětí v jejích pažích nepovolilo. Pustil ji, ona se okamžitě stáhla na druhý konec pohovky a schoulila se do klubíčka. Opřel se a vyčkával. Sidney se napřímila a otřela si slzy rukávem. Olízla si rty a zadívala se na noviny na podlaze. Snímek Eda Page ji přitahoval.

„Mluvila jste s ním v letadle z New Orleansu, viďte?“ zeptal se Sawyer velmi tiše. Viděl Page nastupovat v New Orleansu do letadla. Podle seznamu cestujících seděl vedle Sidney. Význam té skutečnosti pochopil až teď. „Tak co, Sidney?“ Váhavě přikývla. „Povězte mi o tom. A tentokrát všechno.“

Učinila tak, včetně Pageova vylíčení Jasonova převleku na letišti a toho, jak jí sledoval a odposlouchával telefon.

„Mluvil jsem se soudním lékařem,“ řekl Sawyer, když skončila. „Page zabil někdo, kdo věděl, jak na to. Bodl jednou do každé plíce. Přeťal krční tepnu a hrdelní žílu. Page zemřel v několika okamžicích. Tohle neprovedl typický pouliční ničema, co ubodá oběť kapesním nožem pro pár dolarů.“

Sidney se zhluboka nadechla: „Vystrašilo mě to tak, že jsem vás málem zastřelila v garáži. Myslela jsem si, že mě přišli oddělat.“

„Netušíte kdo?“

Sidney zavrtěla hlavou a mnula si tvář. Posadila se a dívala se na něho: „Vážně nevím nic jiného, než že kolem mě obchází smrt.“

Sawyer jí stiskl ruku: „Pokusíme se ji zaplašit.“ Vstal a podal jí kabát, který spadl na podlahu. „Detektivní kancelář Private Solutions sídlí v Arlingtonu naproti soudu. Podívám se tam. Teď bych vás ovšem měl rád někde, kde bych na vás mohl dohlédnout. Plácneme si?“

Sidney Archerová ztěžka polkla, cítila se provinile, neboť nahmatala v kapse disketu. To je tajemství, které zatím nemůže prozradit.

„Plácneme.“

* * *

KANCELÁŘ EDWARDA PAGE SE NACHÁZELA V TĚŽKO POPSATELNÉ nízké administrativní budově naproti Arlingtonskému obvodnímu soudu. Když člen bezpečnostní služby spatřil Sawyerův průkaz, nemohl projevit víc úslužnosti. Dovedl je k výtahu, vyjeli do druhého poschodí, pokračovali spoře osvětlenou chodbou a zastavili se před solidními dubovými dveřmi s nápisem PRIVATE SOLUTIONS vyrytým na kovové tabulce. Strážný vytáhl klíč a pokusil se odemknout.

„Do háje!“

„Co je?“ zeptal se Sawyer.

„Nepasuje tam klíč.“

„Univerzálním klíčem byste měl odemknout všechny dveře v budově, ne?“

„Jo, měl. Jenže s tímhle chlápkem byly problémy už dřív.“

„Jaké?“ vytrvale vyzvídal Sawyer.

Strážný se na něho podíval: „Vyměnil si zámek. Správa budovy mohla vyskočit z kůže. Tak jim dal klíč, co údajné k novýmu zámku patří. Ale jak vidíte, nepatří.“

Sawyer se rozhlížel chodbou: „Jinak se tam nedostaneme?“

Strážný zavrtěl hlavou: „Ne. Zkusím brnknout panu Pageovi domů. Ať přijde a odemkne vám. Pořádně mu zvednu mandle za tuhle klukovinu. Co kdyby se něco stalo a já jsem se potřeboval dostat dovnitř?“ Strážný důležitě poplácal na pouzdro s pistolí. „Víte, jak to myslím?“

„Panu Pageovi byste volal zbytečně,“ řekl Sawyer klidně. „Je mrtvý. Zavraždili ho.“

Mladému muži se pozvolna odkrvovala tvář.

„Ježíšmarjá! Panenko skákavá!“

„Policie tu zřejmě zatím nebyla, co?“ otázal se Sawyer. Strážný zavrtěl hlavou.

„Jak proniknout dovnitř?“ ptal se spíš sám sebe strážný a těkal očima po chodbě, zda někde nevykukují potenciální zabijáci.

Sawyer namísto odpovědi vrazil svým statným tělem do dveří, až zapraštěly. Zopakoval výpad, zámek se vylomil, dveře se rozletěly a narazily do vnitřní stěny místnosti. Sawyer si oprašoval kabát a ohlédl se na zkoprnělého mladého strážného: „Řeknu vám, až budeme odcházet. Zatím moc děkuju.“

Strážný stál několik vteřin s otevřenými ústy, zatímco dvojice vstoupila dovnitř. Pak pomalu couval k výtahu a neustále vrtěl hlavou.

Sidney se podívala na poškozené dveře a pak na Sawyera: „To je k nevíře, že se vás ani nezeptal na soudní příkaz k domovní prohlídce. Mimochodem, máte ho vůbec?“

Sawyer si ji změřil: „Proč vás to zajímá?“

„Občas u soudu vystupuju jako advokátka. Tak mě napadlo se zeptat.“

Pokrčil mohutnými rameny: „Uzavřeme dohodu, paní advokátko. Když něco najdeme, vy to tu pohlídáte a já skočím pro příkaz k domovní prohlídce.“ Za jiných okolností by Sidney Archerová vyprskla smíchy, takhle se na Sawyerovu odpověď aspoň pousmála.

I to mu zvedlo náladu.

Kancelář byla prostě, ale vkusně a účelně zařízena. Následující půlhodinu prohledávali malou místnost, neobjevili ovšem nic mimořádného. Mimo jiné narazili na dopisní papíry se soukromou adresou Pageova bytu v Georgetownu. Agent usedl na roh psacího stolu a rozhlížel se po skromném prostoru: „Kéž bych měl v kanceláři takový pořádek. Ale nevidím nic, co by nám nějak pomohlo.“ Znovu přehlédl místnost a tvářil se mrzutě. „Radši bych, kdyby tu bylo všechno vzhůru nohama. Aspoň bychom věděli, že se tu někdo o něco zajímal.“

Zatímco mluvil, Sidney udělala kolem místnosti další kolečko. Náhle se vrátila do rohu, kde stálo v řadě několik modrošedých, kovových kancelářských skříní. Pohlédla dolů na podlahu pokrytou fádním tmavobéžovým kobercem.

„To je divné.“ Poklekla, obličejem se téměř dotýkala koberce. Pozorně zkoumala malou mezeru oddělující poslední skříň od předchozích. Ostatní skříně k sobě těsně doléhaly. Opřela se do poslední skříně ramenem. Těžký kus nábytku se ani nepohnul. „Pomohl byste mi?“ Ohlédla se po Sawyerovi. Přešel k ní, pokynul, aby uhnula z cesty, a skříň odstrčil. „Rozsviťte,“ řekla vzrušeně. Stiskl vypínač a postavil se vedle ní: „Co je?“

Sidney ustoupila stranou, aby agent FBI lépe viděl. Na podlaze, kde předtím spočívala skříň, byla rezavá skvrna, ne velká, ale nyní jasně patrná. Zmatený Sawyer se na ni podíval. „No a? Ve své kanceláři vám ukážu deset takových skvrn. Koberec absorbuje rezavějící kov. Dost rychle. To jsou skvrny od rezu.“

Sidney zajiskřilo v očích: „Opravdu?“ Vítězoslavně ukázala na podlahu. V koberci byly vytlačeny nehluboké, ale zřetelně viditelné rýhy, které svědčily o tom, že skříň původně přiléhala k sousedce. Nebývala mezi nimi mezera.

Ukázala na skříň, kterou odsunul. „Nakloňte ji, podíváme se zespoda na dno.“

Sawyer poslechl.

„Žádné stopy po rezu,“ konstatoval a ohlédl se na ni. „Někdo sem přestěhoval tuhle skříň, aby zakryl skvrny od rezu. Proč?“

„Protože skvrny pocházejí od jiné skříně. Ta skříň tu už není. Ti, kdo ji odnesli, tu mohli luxovat, jak chtěli, a snažit se vyhladit rýhy, ale rez se nedá vyčistit, protože koberec na něj chemicky reaguje. Udělali to nejlepší, co mohli. Zakryli místo jinou skříní a doufali, že se nad mezerou nikdo nepozastaví.“

„Nepočítali ovšem s vámi,“ řekl Sawyer s víc než upřímným obdivem.

„Nešlo mi do hlavy, že by člověk se zřejmým smyslem pro pořádek jako pan Page strpěl, aby mezi skříněmi byla mezera. Někdo mu tu stěhoval nábytek.“

„To znamená, že se někdo zajímal o Eda Page a o to, co uchovával v té skříni. Vydali jsme se správným směrem.“ Sawyer zvedl telefon na Pageově psacím stole. Úsečné Raye Jacksona požádal, aby zjistil všechno, co se dá, o Edwardovi Pageovi. Zavěsil a podíval se na Sidney. „Když jsme nenašli nic pozoruhodného tady, co kdybychom navštívili skromný příbytek zesnulého Edwarda Page?“

45

PAGEŮV BYT SE NACHÁZEL V PŘÍZEMÍ VELKÉHO DOMU Z PŘELOMU století, který po adaptaci nabízel exkluzivní, mírně historizující byty. Ochromený majitel nemovitosti proti Sawyerovu záměru prohlédnout si byt nic nenamítal. Přečetl si v novinách o Pageově smrti a vyděsil se. Byt tehdy navštívili dva detektivové a vyslechli domácího a několik obyvatel domu. Domácímu se telefonicky ozvala Pageova dcera z New Yorku. Soukromý detektiv patřil k typickým nájemníkům. Pobýval v bytě poněkud nepravidelně, někdy byl pryč i několik dní, ale nájemné platil prvního dne v měsíci a choval se tiše a spořádaně. Podle domácího neměl blízké přátele.

Klíčem od domácího, který rovněž bydlí v domě, odemkl Sawyer vstupní dveře a spolu se Sidney vešel do bytu. Rozsvítil a zavřel za nimi. Doufal, že přinejmenším narazí na studánku, když ne na mocný pramen.

Než opustili Pageovu kancelář, nahlédli do záznamů bezpečnostní služby. Kancelářskou skříň odstěhovali den předtím dva chlapi ve „stěhováckých“ stejnokrojích, kteří se prokázali hodnověrným pracovním příkazem a klíči od dveří kanceláře. Sawyer nepochyboval, že stěhovací firma byla fiktivní a obsah Pageovy skříně, pravděpodobně hotový informační poklad, se zatím proměnil v hromádku popela.

Interiér Pageova obydlí připomínal prostotou a útulností pánskou pracovnu. Sawyer a Sidney procházeli místnostmi, aby se seznámili se základním uspořádáním bytu. Obývacímu pokoji dominoval krásný krb s bohatým viktoriánským obložením. Celou jednu stěnu vyplnila knihovna. Edward Page byl vášnivý, eklektický čtenář, jeho knižní fond nenaznačoval specifické zaměření. Nenalezli však žádné deníky, zápisníky či stvrzenky, z nichž by vyčetli, kde se Page v poslední době pohyboval nebo koho kromě Sidney a Jasona Archerových sledoval. Po metodickém prohledání obývacího pokoje a jídelny se Sawyer a Sidney přesunuli do dalších částí bytu.

Kuchyně a koupelna nevydaly nic pozoruhodného. Sawyer se zaměřil na obvyklé úkryty jako splachovadlo na toaletě, v ledničce zkontroloval, jestli plechovky s kokakolou a hlávky salátu nejsou skrýšemi materiálů, pro něž byl Ed Page zavražděn. Sidney vešla do ložnice, důkladnou prohlídku zahájila pod postelí, pokračovala matracemi a skončila v šatníku. Na kufrech chyběly staré visačky leteckých společností. Odpadkové koše byly prázdné. Sidney a Sawyer se posadili na postel a rozhlíželi se. Agentovy oči utkvěly na zarámovaných fotografiích na nočním stolku. Zachycovaly Edwarda Page s rodinou, zřejmě ve šťastnějších časech.

Sidney uchopila jednu z fotografií: „Pěkná rodina.“ V duchu se jí najednou vybavily fotografie v jejím domě. Připadalo jí strašně dávno, kdy se toto slovní spojení hodilo na její rodinu. Podala fotografii Sawyerovi.

Manželka je opravdu hezká paní, syn miniaturou otce, pomyslel si. Dcera je krasavice, rusovláska s dlouhýma hříběcíma nohama, vypadá na snímku na čtrnáct let. Podle časového údaje záběr vznikl před pěti lety. Dneska děvče určité láme mnohá mužská srdce, uvažoval Sawyer. Podle domácího žije paní s dětmi v New Yorku a Page tady. Proč?

Když se chystal vrátit fotografii rodiny Pageových na místo, ucítil, že zadní strana rámečku je mírně vydutá. Uvolnil ji. Vypadlo několik fotografií, oproti zarámované polovičního formátu. Posbíral je z podlahy a zadíval se na ně. Na všech byla tatáž osoba. Mladý, asi pětadvacetiletý muž. Fešák, na jeho vkus až příliš hezký, poněkud zženštilý typ.

Měl na sobě nejmódnější oblek, vlasy příliš dokonale upravené. Sawyer si všiml, že tvar čelistních kostí a posazení hlubokých hnědých očí se podobá rysům Eda Page. Obrátil všechny fotografie na rub. Byl čistý, jen na jediném snímku se krasopisně skvělo jméno „Stevie“. Patrně Pageův bratr. Pokud ano, proč jeho fotografie schoval?

Sidney se na něho podívala: „Co o tom soudíte?“

Pokrčil rameny: „Někdy mi připadá, že tenhle případ si vyžaduje chytřejší mozek, než je můj.“ Vrátil na místo všechny fotografie vyjma té se jménem na rubu. Zastrčil ji do kapsy kabátu. Ještě jednou se rozhlédli po místnosti, vstali, vyšli z bytu a pečlivé za sebou zamkli.

* * *

SAWYER DOPROVODIL SIDNEY K DOMU A POTOM, Z PŘEÚZKOSTLIVÉ opatrnosti, prohlédl zahradu, přesvědčil se, jestli v domě není nikdo jiný a každé okno a vnější dveře jsou zevnitř zajištěné.

„Ve dne v noci, kdyby se tu něco šustlo, vznikl nějaký problém nebo jste si chtěla jen popovídat, mi zavolejte. Rozumíte?“ Sidney přikývla. „Venku hlídkují dva muži. Můžou u vás být v několika vteřinách.“ Zamířil k hlavním dveřím. „Jedu teď zařídit pár věcí, zastavím se tu ráno.“ Obrátil se k ní. „Zvládnete to tady?“

„Ano.“ Sidney si sevřela rukama paže.

Sawyer si povzdechl a opřel se o dveře: „Doufám, že jednou vám tenhle případ předložím v úhledném balení, Sidney. Vynasnažím se.“

„Vy… pořád si myslíte, že Jason je vinen, viďte? Nemůžu vám to samozřejmě vyčítat. Všechno… tomu nasvědčuje, chápu.“ Zapátrala očima v Sawyerově ustaraném obličeji. Vysoký muž si povzdechl a na okamžik odvrátil hlavu. Když se na ni znovu podíval, spatřila v jeho očích jakousi jiskřičku.

„Nerozebírejme to, Sidney,“ řekl. „Začínám mít určité pochybnosti.“

Vypadala zmateně.

„O Jasonovi?“

„Ne, o všem ostatním. Věřte, že za nejdůležitější považuju najít živého a zdravého vašeho manžela. Pak můžeme rozmotat všechno ostatní. Chápete?“

Zachvěla se a pak přikývla: „Ano.“ Když se obrátil a vykročil, dotkla se jeho paže. „Děkuju, Lee.“

Pozorovala Sawyera oknem. Přešel k černému autu, v němž seděli dva agenti FBI, ohlédl se k domu, spatřil ji a zamával. Chabě se pokusila mu mávání oplatit. Vzhledem k tomu, co se chystala podniknout, se cítila provinile. Odstoupila od okna, všude zhasla, oblékla si šedé sportovní sako, sáhla po kabelce a vyběhla zadními dveřmi ven několik vteřin předtím, než se jeden ze Sawyerových mužů vydal na obchůzku domu a okolí. Proklouzla shlukem okrasných jehličnanů na konci zahrady a vyšla na silnici o blok dál. Po chvilce ostré chůze došla k telefonní budce. Během deseti minut pro ni přijel taxík.

Za půl hodiny vsunula kartu do štěrbiny zabezpečovacího zařízení a těžké skleněné dveře hlavního vchodu do budovy firmy Tyler & Stone se pootevřely. Rozběhla se k výtahu. Za minutu vystoupila ve svém patře. V polotmě tiše postupovala chodbou. Knihovna se nachází na jejím konci za halou. Dvoukřídlé dveře s výplněmi z mléčného skla nebyly zamčené. Od prahu viděla police plné knih, vytvářejících pozoruhodnou firemní odbornou knihovnu. Otvíral se před ní rozlehlý prostor s řadou ohraničených kójí určených pro klidnou práci. Za příčkou se rýsovaly počítačové terminály, jichž právníci i neprávníci využívají k odborné přípravě.

Než se Sidney odvážila vstoupit, rozhlédla se setmělým prostorem knihovny. Neslyšela žádný zvuk, nic se nehýbalo. Naštěstí žádný z mladších kolegů nenastavoval pracovně noc. Okna po obou stranách knihovny jindy nabízela pohled do ulic města, ale na všech teď byly stažené žaluzie. Nikdo zvenčí nemohl vidět dovnitř.

Sidney se posadila k jednomu z opuštěných terminálů a dovolila si rozsvítit lampičku na stolku s počítačem. Vytáhla z kabelky disketu a položila ji na desku stolku. Počítač ve chvilce ožil. Vyťukala nezbytné příkazy, aby naskočil America Online, a lehce sebou trhla, když probuzený modem tiše zabzučel. Jen se napojila na síť, napsala manželovo uživatelské jméno a heslo. V duchu mu děkovala, že když si před lety tento systém pořídili, donutil ji vrýt si obojí do paměti. Nervózně hleděla na obrazovku. Dech se jí zrychlil, svaly v obličeji napjaly, zmocňovala se jí žaludeční nevolnost, jako by čekala v úloze obžalované na výrok poroty. Když se ozval počítačový hlas, mírně nadskočila, ale přesně v to doufala.

„Máte poštu,“ oznámil.

Chodbou se ke knihovně tiše blížily dva páry nohou.

* * *

SAWYER SE ZADÍVAL NA JACKSONA. STANULI PROTI SOBĚ V ZASEDACÍ místnosti FBI.

„Tak co jsi zjistil o panu Pageovi, Rayi?“

Jackson se posadil a rozevřel zápisník: „Pěkně jsem si pokecal s personálním oddělením newyorské policie. Page tam sloužil jako strážník. Taky jsem mluvil s Pageovou bývalou manželkou. Vytáhnul jsem ji z postele, ale říkal jsi, že je to důležitý. Bydlí pořád v New Yorku. Po rozvodu se spolu stýkali minimálně. Zato udržoval velmi vřelé kontakty s dětmi. Mluvil jsem s jeho dcerou. Je jí osmnáct a studuje v prvním ročníku na univerzitě.“

„Co ses od ní dověděl?“

„Spoustu věcí. Otec prý byl v posledních týdnech nervózní. Nechtěl, aby ho navštívili. Začal pravidelně nosit bouchačku. To nedělal léta. Zbraň měl s sebou i v New Orleansu, Lee. Našli ji v tašce vedle jeho mrtvoly. Vrah mu nedal šanci ji použít.“

„Proč se přestěhoval z New Yorku sem, když tam zůstala jeho rodina?“

Jackson pokývl: „To je zajímavý. Exmanželka se nevyjádřila ani tak, ani onak. Jen řekla, že manželství se rozpadlo a hotovo. Pageova dcera si to vysvětlila jinak.“

„Jak?“

„Mladší bratr Eda Page taky bydlel v New Yorku. Před pěti lety spáchal sebevraždu. Byl diabetik. Opil se a píchnul si obrovskou dávku inzulínu. Page svého mladšího bratra miloval. Dcera říká, že se potom změnil.“

„A kvůli tomu se odstěhoval?“

Jackson potřásl hlavou: „Podle dcery byl Ed Page přesvědčený, že bratr nespáchal sebevraždu, ani nezemřel nešťastnou náhodou.“

„Myslel si, že byl zavražděn?“

Jackson přikývl.

„Proč?“

„Požádal jsem newyorskou policii o zapůjčení celého spisu. Možná v něm najdeme nějaké odpovědi, ale krátce jsem mluvil s detektivem, který případ vyšetřoval, a ten tvrdí, že všechno nasvědčovalo na sebevraždu nebo nešťastnou náhodu. Bratr se řádně opil.“

„Našlo se pro sebevraždu nějaké vysvětlení?“

Jackson se uvelebil pohodlněji: „Jak jsem řekl, Steven Page byl diabetik, tudíž nepřekypoval zdravím. Pageova dcera uvedla, že strýc měl neustálé potíže se správným dávkováním inzulínu, hladina cli líru v krvi mu strašně kolísala. I když zemřel v osmadvaceti letech, jeho vnitřní orgány jako by patřily mnohem staršímu člověku.“ Jackson se odmlčel a zadíval se na chvíli do notesu. „Kromě toho měl Steven Page nedlouho předtím pozitivní test na HIV.“

„A sakra. Proto nejspíš chlastal,“ zamumlal Sawyer.

„Asi.“

„Možná proto spáchal i sebevraždu.“

„Přesně to si myslí newyorská policie.“

„Jak se nakazil?“

Jackson zavrtěl hlavou: „To se neví. Aspoň oficiálně. Koroner těžko mohl zjistit původ. Ptal jsem se bývalé Pageovy ženy. Nic jsem z ní nedostal. Dcera mi ovšem sdělila, že strýc byl homosexuál. Nehlásil se k tomu veřejně, ale ona si tím je jistá a myslí si, že to ho přivedlo k nákaze virem HIV.“

Sawyer se podrbal na hlavě a zafuněl: „Existuje nějaká souvislost mezi případnou vraždou homosexuála v New Yorku před pěti lety, údajným zcizením tajemství a krádeží peněz Tritonu Jasonem Archerem a leteckou katastrofou ve Virginii?“

Jackson si olízl rty: „Třeba, zatím z nám neznámých důvodů, Page věděl, že Archer nenastoupil do toho letadla.“

Sawyer se na okamžik cítil provinile. Od rozhovoru se Sidney, o němž se parťákovi nezmínil, to ví – Page zjistil, že Jason do nešťastného letadla nenastoupil.

„A když Jason Archer zmizel, Page se ho snažil vypátrat přes jeho ženu,“ řekl Sawyer.

„Tohle do sebe zapadá. A vůbec, co když Triton najal Page, aby se zaměřil na únik informací, a on vyčmuchal Archera?“

Sawyer zavrtěl hlavou: „Jejich bezpečnostní služba a agentura Franka Hardyho na to mohly nasadit víc než dost lidí.“

Do místnosti vstoupila žena se spisem.

„Tohle právě přišlo faxem od newyorské policie, Rayi.“

Jackson převzal složku: „Děkuju, Jennie.“ Když odešla, zahloubal se do spisu, zatímco Sawyer si vyřídil několik telefonátů.

„To je materiál o Stevenovi Pageovi?“ zeptal se Sawyer a ukázal na spis.

„Jo. Je to dost zajímavý čtení.“

Sawyer si nalil šálek kávy a přisedl k parťákovi.

„Steven Page pracoval u Fidelity Mutual na Manhattanu,“ spustil Jackson. „To je jedna z největších investičních společností v zemi. Bydlel v luxusním bytě, obklopený starožitnostmi a obrazy, skříň měl plnou obleků od Brooks Brothers, v podzemní garáži jaguára. Nashromáždil slušné osobní portfolio z akcií, obligací, podílů v investičních fondech a na finančním trhu. Za víc než milion dolarů.“

„To je v osmadvaceti letech hezká hromádka. Ovšem řada investičních bankéřů dosáhla fantastických úspěchů. Pořád slyšíš, jak tihle povaleči vydělávají haldy prachů, a nikdo neví jak. Nejspíš odírají takový lidi, jako jsme my dva.“

„Jo, jenže Steven Page nebyl bankéř. Pracoval jako finanční analytik, sledoval finanční a kapitálový trh. Pobíral pevný plat, podle protokolu žádný velký balík.“

Sawyer svraštil čelo: „Jak potom přišel k takovému portfoliu? Defraudací u Fidelity Mutual?“

Jackson zavrtěl hlavou: „Newyorská kriminálka to zkoumala. U Fidelity se nic neztratilo.“

„K jakému závěru dospěla newyorská kriminálka?“

„Myslím, že si s tím moc nelámali hlavu. Page objevili v jeho bytě, dveře a okna byly zevnitř zajištěný. A když soudní lékař v pitevním protokolu uvedl, že Page pravděpodobně spáchal sebevraždu předávkováním inzulínem, úplně ztratili zájem. Pokud to nevíš, Lee, mordparty jsou v New Yorku poměrně dost vytížený.“

„Díky, žes mé zasvětil do problémů newyorské policie. Kdo po něm dědil?“

Jackson zalistoval ve spisu: „Steven Page nezanechal závěť. Jeho rodiče dávno zemřeli. Neměl děti. Jako jediný sourozenec pobral všechno jeho bratr Edward Page.“

Sawyer se napil kávy: „To je zajímavý.“

„Nemyslím si, že Ed Page odkrouhnul mladšího bratra, aby mohl dopřát dětem nejlepší vzdělání. Podle všeho byl stejné překvapený jako ostatní, že jeho bratr je milionář.“

„Zarazilo tě něco v pitevním protokolu?“

Jackson vyňal ze složky dvě stránky a podal je Sawyerovi: „Jak jsem řekl, Stevena Page zabila obrovská dávka inzulínu. Vlastnoručně si ji píchl do stehna. To je mezi diabetiky oblíbená partie. Řada podkožních vpichů na stehně svědčila o tom, že tam inzulín aplikoval běžně. Na injekční stříkačce, nalezené vedle těla, byly jen jeho otisky prstů.

V toxikologické zprávě se uvádí, že měl v krvi jedna celá osm promile alkoholu. Vzhledem k předávkování inzulínem to vlastně nehrálo žádnou roli. Podle chladnutí mrtvoly zemřel dvanáct hodin před objevením. Tělesná teplota činila dvacet sedm stupňů. Nastala úplná posmrtná ztuhlost odpovídající době smrti stanovené podle tělesné teploty. Zemřel tedy mezi třetí a čtvrtou hodinou ranní. Posmrtné promodrání odpovídalo poloze těla. Zemřel tam, co ho našli.“

„Kdo ho našel?“

„Majitelka domu. Asi to nebyl moc příjemný pohled.“

„Na smrt bývá zřídka. Zanechal dopis na rozloučenou?“

Jackson zavrtěl hlavou.

„Telefonoval někomu Page, než natáhnul bačkory?“

„Steven Page telefonoval ze svého bytu naposled večer v půl osmé.“

„Komu volal?“

„Bratrovi.“

„Vyslechla policie Eda Page?“

„To si piš. Zvlášť potom, co zjistili, že Steven Page byl v balíku.“

„Měl Ed Page alibi?“

„Naprosto neprůstřelný. Tenkrát byl strážníkem. Když jeho bratr umíral, zrovna se s policejním oddílem účastnil zátahu na obchodníky s drogama na Lower East Side.“

„Vyptávala se policie Eda Page na ten telefonát?“

„Uvedl, že bratr byl rozrušený. Steven se mu svěřil, že má HIV. Ed Page prohlásil, že bratr mluvil, jako by už něco vypil.“

„Nerozjel se za ním?“

„Prý chtěl, ale Steven si to údajně nepřál. Nakonec mu zavěsil. Ed Page se mu pokusil zavolat znovu, ale nikdo to nebral. V devět hodin musel nastoupit do služby. Domníval se, že bude lepší, když se bratr vyspí, chtěl si s ním promluvit na druhý den. Služba mu skončila až v deset hodin dopoledne. Trochu se prospal a ke třetí hodině dorazil k bratrově kanceláři. Když se dověděl, že Steven nepřišel do práce, rozjel se rovnou k němu do bytu. Objevil se tam zároveň s policií.“

„Kristepane. Určitě si připisoval velký díl viny.“

„Kdyby to byl můj mladší bráška… Sakra! Zkrátka a dobře, uzavřeli to jako sebevraždu. A všechno tomu nasvědčovalo.“

Sawyer vstal a začal přecházet sem a tam: „A přesto si Ed Page nemyslel, že bratr spáchal sebevraždu. Proč asi?“

Jackson pokrčil rameny: „Třeba bylo přání otcem myšlenky. Možná se cítil provinile a namlouval si něco jinýho, aby se mu ulevilo. Kdo ví? Newyorská kriminálka nezjistila nic podezřelýho, a když koukám na tenhle spis, já taky ne.“

Sawyer neodpověděl. Soustředěně přemýšlel.

Jackson převzal pitevní protokol Stevena Page a uložil ho do spisu. Podíval se na Sawyera. „Našel jsi něco v Pageově kanceláři?“

Sawyer zamyšleně hleděl na parťáka: „Ne. Zato jsem našel něco zajímavého v jeho bytě.“ Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl fotografii se jménem Stevie na rubu. Podal snímek Jacksonovi. „Zajímavé na tom je, že to schoval za jinou fotku. Určitě je to snímek Stevena Page.“

Jen Jacksonovy oči spočinuly na fotografii, úžasem otevřel ústa.

„Ach panebože!“ Vyskočil ze židle. „Ach panebože!“ zopakoval o oktávu výš, ruce svírající fotografii se mu zničehonic roztřásly. „Ne… to není možný!“

Sawyer mu položil ruku na rameno: „Rayi? Rayi? Oč sakra jde?“

Jackson přeběhl k druhému stolu v místnosti. Horečně se sápal po spisech, listoval v nich, odhazoval je a vrhal se na jiné, počínal si čím dál posedleji. Konečně se zastavil s rozevřenou složkou v ruce, oči fascinované něčím mezi papíry.

Sawyer okamžitě stanul vedle něho. „Krucinál, Rayi, oč jde?“ zeptal se důrazně.

V odpověď předal Jackson parťákovi fotografii ze spisu, který držel v ruce. Sawyer užasle zíral na snímek. Hleděl z něho, tentokrát v jiné póze, zženštilý Steven Page.

Sawyer popadl fotografii, kterou nalezl na nočním stolku v bytě Eda Page, a znovu se na ni zadíval. Přenesl pohled na fotografii ze spisu. Oba snímky nepochybně zachytily téhož muže.

Sawyer na Jacksona vyvalil oči. „Kde jsi přišel k té fotce, Rayi?“ zeptal se pomalu, téměř šeptem.

Jackson si nervózně olízl rty a potřásl hlavou: „To je neuvěřitelný.“

„Kde, Rayi, kde?“

„V bytě Arthura Liebermana.“

46

Datum: 95-11-26 08:41:52 EST

Odesilatel: ArchieKW2

Adresát: ArchieJW2

Milý jiný Archie, dej si pozor na překlepy. Mimochodem, často posíláš zprávy sám sobě? Tahle je trochu melodramatická, nicméně heslo sedí. Možná bychom mohli komunikovat zašifrovaně. Nejlepší systém prý má tajná služba. Na shledanou v nekonečném světě počítačových sítí. Čau.

Datum: 95-11-19 10:30:06 PST

Odesilatel: ArchieJW2

Adresát: ArchieKW2

Sid všechno špatně všechno naruby disketa v poště 092191.19282.29962.291151.39461 seattleskladištěpomocrychlepomoc

* * *

SIDNEY ZÍRALA NA OBRAZOVKU A JEJÍ DUŠEVNÍ STAV KOLÍSAL MEZI zešílením a mdlobami. Měla pravdu. Jason se překlepl, ťukl do K místo do J. Děkuju, ArchieKW2, ať jsi, kdo jsi. Fisher měl taky pravdu ohledně hesla, skládalo se skoro ze třiceti znaků. A to pouze z číslic.

Když se podívala na datum původní zprávy, sevřelo se jí srdce. Manžel úpěnlivě žádal o rychlou pomoc. Nemohla pro něho nic udělat, a přesto jí podvědomí jedovatě našeptávalo, že ho nechala napospas osudu. Vytiskla stránku a zastrčila ji do kapsy. Konečně aspoň rozluští disketu. Při tom pomyšlení se jí zvýšila hladina adrenalinu v krvi.

Ta jí rázem poskočila ještě výš, když zaslechla, že někdo vchází do knihovny. Příkazem ukončila program a vypnula počítač. Roztřesenýma rukama uložila disketu do kabelky. Čekala, kdy se ozve další zvuk. Krátce, přerývaně dýchala, ruku položila na pažbu pistole.

Zvuk se ozval zprava, protáhla se za židlí a přikrčeně se kradla vlevo. Došla k uličce a zastavila se. Přímo proti ní se na polici rýsovaly svazky občanského a obchodního zákoníku, nad nimiž strávila na studiích a v prvních letech praxe nemálo času. Mezerou mezi knihami spatřila ve tmě mužskou postavu. Do obličeje neviděla. Neodvážila se pohnout ze strachu, aby nenadělala hluk. Vtom muž zamířil přímo k ní. Pevně uchopila pistoli a ukazováčkem odjistila. Vytáhla ji z pouzdra a ustupovala. Sehnutá couvala za regálem, uši napjaté, aby jí neunikl sebemenší zvuk. Horečně přemýšlela, jak odtud uniknout. Potíž byla v tom, že do knihovny vedly pouze jedny dveře. Nezbývalo než ji celou obejít, pokud možno s náskokem před neznámým, dostat se k východu a pak vyrazit ďábelským tryskem. Výtahy jsou na konci chodby. Snad to dokáže.

Postoupila vždycky o několik kroků a vyčkávala. Uvědomovala si, že působí určitý hluk, který muž slyší, ale doufala, že z něj neodhadne její strategii. Ale kroky za ní dokonale kopírovaly její manévry. Mozek signalizoval poplach. Byla téměř ti východu, ve tmě zahlédla dveře s výplněmi z mléčného skla. Sbírala fyzické i duševní síly na poslední kradmé kroky, potom se rozběhne. Ještě dva metry. Dveře byly na dosah. Opřela se o zeď a začala počítat do tří.

Nedostala se za první číslici.

Oslepilo ji jasné světlo. Než se jí vrátil zrak, stál před ní muž. S ještě rozšířenými zorničkami instinktivně napřáhla pistoli směrem k němu.

„Proboha, zbláznila jste se?“ Philip Goldman rychle pomrkával, aby se přizpůsobil ostrému světlu.

Sidney na něj civěla s otevřenými ústy.

„Co to má znamenat, že se tu takhle plížíte? Navíc s pistolí?“

Sidney se přestala třást a napřímila se.

„Jsem společnicí téhle firmy, Philipe. Mám právo se tu pohybovat.“ Hlas se jí zachvěl, ale pevné čelila jeho pohledu.

„Všeho do času,“ pronesl s jízlivým úsměškem Goldman. Vytáhl z náprsní kapsy obálku. „Vlastně ušetřím firmě náklady za poslíčka.“ Podal Sidney obálku. „Uvnitř je vaše výpověď. Kdybyste ji namístě podepsala, ušetříte všem starosti a firmu zbavíte nesmírného břemene.“

Sidney obálku nepřevzala, nepřestala se však dívat a mířit pistolí na Goldmana.

Goldman si pohrával prsty s obálkou, načež pohlédl na pistoli. „Odložila byste tu bouchačku, než si připíšete do trestního rejstříku další zločin?“

„Nic jsem neprovedla a vy to dobře víte,“ vychrlila na něj.

Goldman obrátil oči v sloup: „Ovšem. Určitě jste naprosto nic nevěděla o zločinných plánech milovaného pana manžela.“

„Jason neprovedl žádnou špatnost.“

„Nebudu se s vámi dohadovat, když na mě míříte střelnou zbraní. Odložila byste ji laskavě?“

Sidney pomalu svěsila ruku s devítkou. Najednou ji něco napadlo. Kdo rozsvítil? Goldman přece nebyl poblíž vypínače!

Než stačila zareagovat, silná ruka jí sevřela paži a vytrhla pistoli. Někdo s ní prudce smýkl ke zdi. Svezla se na podlahu, hlava ji rozbolela od nárazu. Když vzhlédla, tyčil se nad ní hřmotný muž v řidičské uniformě a mířil jí její pistolí na hlavu. Za pistolníkem se objevil další muž.

„Zdravíčko, Sid. Zesnulý pan manžel už víckrát netelefonoval?“ Paul Brophy se rozchechtal.

Otřesené Sidney se podařilo vstát, opřela se o zeď a snažila se nabrat dech.

Goldman se podíval na hřmotného muže: „Dobrá práce, Parkere, běžte k vozu. Přijdeme za pár minut.“

Parker přikývl a zastrčil Sidneyinu pistoli do kapsy. Všimla si, že se mu pod sakem uniformy rýsuje pouzdro s vlastní zbraní. K její hrůze sebral z podlahy také kabelku, která jí během krátkého souboje upadla, a odešel.

„Vy jste mě sledovali!“

„Zajímá mě, kdo se po pracovní době pohybuje ve firmě. Elektronické čidlo ve vchodu to spolehlivé hlásí. Docela mě potěšilo, když se na obrazovce v půl druhé ráno objevilo vaše jméno.“ Podíval se na police se zákoníky. „Studujete zákony, nebo se řídíte manželovým příkladem a chcete ukrást tajné materiály?“ Nebýt toho, že k ní Paul Brophy rychle přiskočil, udeřila by Goldmana v zápalu hněvu pěstí do tváře.

Goldman se tvářil nevzrušeně.

„Snad abychom se odebrali k obchodnímu jednání.“ Sidney se vrhla vpřed, aby proběhla dveřmi, ale Brophy jí zastoupil cestu a zatlačil ji zpátky do knihovny. Provrtávala ho očima.

„Působit jako právník v proslulé firmě a pak loupit v neworleanském hotelu, to je velký sešup, Paule.“ Brophymu zmizel úsměv z tváře.

Sidney se podívala na Goldmana: „Když se teď rozkřičím, někdo mě možná zaslechne.“

Goldman odpověděl chladně: „Asi jste zapomněla, Sidney, že všichni právníci a kolegové dneska odletěli na výroční konferenci firmy na Floridu. Zdrží se tam několik dní. Bohužel mě tu zdržely nečekané pracovní problémy, takže odlétám až zítra ráno. Paul je na tom podobně. Všichni ostatní už jsou pryč.“ Podíval se na hodinky. „Takže si křičte, jak račte. I když byste s námi měla ve vlastním zájmu spolupracovat.“

Sidney si oba muže měřila přimhouřenýma očima: „O čem to mluvíte?“

„Lépe všechno prohovoříme v mé kanceláři.“ Goldman se pohnul ke dveřím. V ruce se mu objevil malorážní revolver, jímž svůj návrh zdůraznil.

* * *

BROPHY ZAVŘEL A ZAMKL ZEVNITŘ DVEŘE KANCELÁŘE. GOLDMAN MU předal revolver a sedl si ke svému psacímu stolu. Pokynul Sidney, aby se posadila naproti němu.

„Prožíváte velmi vzrušující měsíc, Sidney.“ Znovu zamával dopisem s výpovědí. „Obávám se, že díky nedávným výstřelkům se vaše působení u firmy chýlí ke konci. Nepřekvapilo by mě, kdyby na vás naše firma a Triton podaly žalobu. Podle trestního práva.“

Sidney teď provrtávala Goldmana očima: „Držíte mě tu proti mé vůli pod pohrůžkou zbraní, a vyhrožujete mi trestním právem?“

„Paul a já jako zaměstnanci firmy jsme zpozorovali vetřelkyni, která pronikla do knihovny a dělala tam bůhvíco. Pokusili jsme se podezřelou zadržet, ale ona? Vytáhla na nás pistoli. Podařilo se nám ji naštěstí zbavit zbraně, aniž by došlo ke zranění, a teď vetřelkyni zadržujeme, než přijede policie.“

„Policie?“

„Ach, správně, ještě jsem ji nezavolal, že? Promiňte moji roztržitost.“ Goldman se natáhl k telefonu, sňal sluchátko, opřel se o opěradlo, ale číslo nevyťukal. „A, už si vzpomínám, proč jsem ještě nevolal policii.“ Přeladil do provokativního tónu. „Nezajímá vás důvod?“ Sidney neodpověděla. „Jste specialistka na obchodní smlouvy, Sidney. Co kdybych vám navrhl jistou smlouvu? Takovou, která by vám zaručila nejen svobodu, ale i určitý ekonomický efekt, vzhledem k tomu, že teď budete nezaměstnaná.“

„Tyler & Stone není jediná firma ve městě, Phile.“

Goldman sebou při důvěrnějším oslovení trhl.

„Ve vašem případě vypadá situace jinak. Pro vás totiž žádné firmy neexistují. Tady, v celé zemi, možná na celém světě.“

Sidneyina tvář prozrazovala zmatek.

„Podívejme se na to racionálně, Sid.“ Goldmanovi se zajiskřilo v očích, když jí vrátil verbální ťafku. „Váš manžel je podezřelý z letecké sabotáže, v jejímž důsledku zahynulo skoro dvě stě lidí. Navíc je zřejmé, že ukradl peníze a tajemství klientovi této firmy v hodnotě mnoha set milionů dolarů. Tyto zločiny zajisté dlouhodobě plánoval.“

„Ještě jsem v tomhle absurdním scénáři nezaslechla svoje jméno.“

„Měla jste přístup k nejdůvěrnějším materiálům společnosti Triton Global, možná i takovým, které zůstávaly nedostupné pro vašeho manžela.“

„Souviselo to s mojí prací. Na tom není nic zločinného.“

„Jak se rádo říká v právnických kruzích, a ostatně se to vtělilo i do etického kodexu: je žádoucí vyvarovat se i ‚zdání nevhodnosti‘. Myslím, že jste tuto mez dávno překročila.“

„Jak? Ztrátou manžela? Tím, že mě firma vyhodila z práce bez jediného důkazu? Proč si teď nepromluvit o soudní při? Například Sidney Archerová versus Tyler & Stone ohledně protiprávní výpovědi?“

Goldman se podíval na Brophyho a lehce pokývl. Sidney k němu otočila hlavu. Když spatřila, jak z kapsy vytahuje minimagnetofon, zachvěla se jí brada.

„To je moc šikovná věcička, Sid.“ usmál se Brophy. „Nahrává věrně, jako byste mluvila přímo k ní.“ Stiskl tlačítko přehrávání.

Po minutě poslechu nahrávky jejího rozhovoru s manželem se Sidney prudce otočila ke Goldmanovi: „Co hernajs chcete?“

„To se uvidí. Nejdřív musíme stanovit tržní cenu. Jakou hodnotu má ta nahrávka? Dokazuje, že jste lhala FBI. To je těžký zločin. Pak je tu napomáhání a podněcování ke zločinu. Tedy spoluvina. Další těžké zločiny. To jsou jen některé položky. Nejsme sice odborníci na trestní právo, ale přibližnou představu si z toho jistě uděláte. Otec kdovíkde, matka ve vězení. Jak je stará vaše dcera? Tragická situace.“ Potřásl hlavou v parodickém soucitu.

Sidney vyskočila ze židle: „Jste hajzl, Goldmane. Oba jste hajzlové!“ Sidney v záchvatu zběsilosti vyrážela slova. Pak se vrhla přes stůl, popadla oběma rukama Goldmana za krk, a kdyby staršího kolegu opět nezachránil Brophy, asi by mu vážně ublížila.

Goldman kašlal, lapal po dechu, a jakmile mu od Sidney nehrozilo bezprostřední nebezpečí, zuřivě na ni koulel očima.

„Ještě jednou se mé dotknete, a shnijete ve vězení,“ prskal.

Sidney ztěžka dýchala a divoce si měřila muže. Zbavila se Brophyho sevření, ale nemohla se hnout, protože na ni mířil revolverem. Goldman si utáhl kravatu, uhladil košili a poté se znovu zmohl na suverénní tón: „Navzdory vaší hrubiánské reakci jsem ochoten zachovat se vůči vám štědře. Pokud věci posoudíte racionálně, nepochybně přijmete nabídku, kterou vám hodlám učinit.“ Zadíval se na Sidney a pokývl hlavou směrem k židli.

Sidney se třásla, dýchala přerývaně, nakonec si však sedla.

„Výborně. Vylíčím situaci co nejstručněji. Vím, že jste hovořila s Rogerem Egertem, který po vás převzal celou záležitost s CyberComem. Znáte nejaktuálnější nabídku Tritonu vůči CyberComu.

1 to bezpečně vím. A pořád ještě máte heslo k počítačovému souboru obsahujícímu všechno, co se týká transakce s CyberComem.“ Sidney tupě civěla na Goldmana, zatímco v duchu předstihovala jeho slova. „Chci obojí. Nejaktuálnější nabídku a heslo umožňující přístup k souboru pro případ, že by se na poslední chvíli v návrhu Tritonu něco změnilo.“

Sidney hovořila klidně, důrazně, opět dýchala normálně: „RTG musí moc záležet na získání CyberComu, když vám platí něco víc než vaši hodinovou taxu za porušování práv klienta, nemluvě o krádeži obchodního tajemství.“

Goldman nevzrušeně pokračoval: „Na oplátku vám vyplatíme deset milionů dolarů, samozřejmě tak, abyste je nemusela zdanit.“

„Abyste mě ekonomicky zajistili, když budu nezaměstnaná? Za moje mlčení?“

„Tak nějak. Zmizíte v některé příjemné cizí zemičce a budete v luxusu vychovávat vaše děvčátko. Uzavře se smlouva s CyberComem. Triton Global se nezhroutí. Tyler & Stone zůstane životaschopnou firmou. Nikdo na to nedoplatí. Alternativy? Ty už nejsou zdaleka tak příjemné. Pro vás. Podstatnou roli teď ovšem hraje čas. Potřebuju, abyste mi odpověděla do minuty.“ Zadíval se na hodinky a odpočítával vteřiny.

Sidney se svezla na opěradlo židle, ramena jí poklesla, rychle probírala možnosti, které jí zbyly. Když bude souhlasit, zbohatne. Když ne, může, a pravděpodobně půjde do vězení. A Amy? Pomyslela na Jasona a všechny hrůzy posledního měsíce. Vydaly by na několik životů. Když ale viděla vítězoslavný výraz v Goldmanově obličeji a představila si, jak se za ní Paul Brophy šklebí, zatvrdila se.

Rozhodla se, jak bude postupovat.

Přijme jejich podmínky, ale bude hrát vlastní hru. Předá Goldmanovi požadované informace, ale hned nato se spojí se Sawyerem a všechno mu řekne. 1 o existenci diskety. Musí doufat, že se všechno obrátí v dobré. Odhalí pravou tvář Goldmana a jeho klienta. Nezbohatne, zdi vězení ji možná na čas oddělí od Amy, ale nebude ji vychovávat za Goldmanovy vyděračské peníze. A hlavně, bude se moci sama sobě podívat do očí.

„Čas vypršel,“ oznámil Goldman.

Sidney mlčela.

Goldman zavrtěl hlavou a opět zvedl telefonní sluchátko. Konečně, téměř neznatelně, Sidney přikývla. Goldman za stolem vstal, ve tváři široký úsměv: „Výborně. Jak tedy zní aktualizovaná nabídka a heslo?“

Sidney zavrtěla hlavou: „Moje pozice je poněkud vratká. Nejdřív peníze, potom informace. Nebo klidně hned volejte policii.“

Goldman na okamžik zaváhal.

„Ano, správně, vaše pozice je vratká. Vzhledem k tomu můžeme projevit určitou flexibilitu. Nemyslíte?“ Vstal a přešel ke dveřím. Sidney to zmátlo. „Teď když jsme dosáhli dohody, žádám splnění všech bodů, dřív vás nepustím. Později vás těžko někdo najde,“ dodal na vysvětlenou.

Když Sidney vstala a otočila se, Brophy uložil revolver do pouzdra na opasku a schválně se o ni otře! ramenem, rty těsně u jejího ucha: „Až se usadíte v novém životě, zatoužíte možná po společnosti. Budu mít spoustu volného času a peněz, že nebudu vědět co s nimi. Uvažujte o tom.“

Kopla ho do rozkroku a Brophy klesl na podlahu.

„Už jsem uvážila, Paule, teď jen abych se z vás nepozvracela. Držte se ode mě dál, abyste si uchránil tu trochu mužství, co vám zbývá.“

Pak rázně vykročila chodbou, Goldman vedle ní. Brophymu se přece jen podařilo vstát. Přidržoval si ohanbí a s bledou tváří vrávoral za nimi.

* * *

LIMUZÍNA S MOTOREM V CHODU JE JIŽ OČEKÁVALA V NEJNIŽŠÍM podlaží garáže hned u výtahu. Goldman podržel dveře a Sidney nastoupila. Brophy stále lapal po dechu, bolestně přikrčený nastoupil poslední a sedl si proti Goldmanovi a Sidney. Neprůhledná skleněná přepážka oddělující kabinu řidiče byla zatažená.

„Zařídíme všechno poměrně rychle. Zajisté sama uznáte, že je ve vašem vlastním zájmu, abyste neopouštěla současné bydliště, než se věci trochu uklidní. Pak odletíte na smluvené místo, pošlete si pro dcerušku a otevře se před vámi šťastný život.“ Goldman se rozplýval žoviálností.

Sidney odpověděla věcně: „A co Triton a firma? Zmínil jste se o soudní při.“

„To se dá ošetřit. Proč by se firma pouštěla do tak dvousečného soudního sporu? A copak může Triton něco dokázat?“

„Tak proč bych vám měla vyhovět?“

Brophy, stále pobledlý, zvedl minimagnetofon: „Kvůli tomuhle, ty děvko. Jestli nechceš hnít celý život v kriminále.“

Sidney zachovala klid: „Chci tu nahrávku.“

Goldman pokrčil rameny: „Momentálně to není možné. Snad později, až se věci vrátí do normálních kolejí.“

Zadíval se ke skleněné přepážce. „Parkere?“

Přepážka sjela dolů.

„Můžeme vyrazit, Parkere.“

Ruka, která se objevila v prostoru mezi přední a zadní částí limuzíny, držela pistoli. Brophymu se naráz rozskočila hlava a padl tváří dolů na podlahu vozu. Na Goldmana a Sidney vystříkla krev, mimo jiné. Goldman otevřel ústa a ohromeně zaječel, když pistole zamířila na něho: „Proboha! Ne! Parkere!“

Střela se Philipu Goldmanovi zaryla do čela a rozhodným způsobem ukončila dlouhou kariéru neobyčejně arogantního právního zástupce. Výstřel ho odhodil dozadu, krev zalila obličej i zadní okno limuzíny. Nato se svalil na Sidney, která vykřikla. Pistole nyní mířila na ni.

V krajní hrůze zaryla nehty do jemného koženého čalounění sedadla. Na okamžik spatřila hlavu zakrytou černou lyžařskou maskou, načež ochromeně zírala do ústí pistole, vzdáleného od jejího obličeje necelé dva metry. V očekávání smrti se jí vryl ‚do paměti každý detail zbraně.

Pak pistole pokynula k pravým zadním dveřím limuzíny. Protože Sidney dál ztuhle seděla, gesto paže směrem ke dveřím bylo důraznější. Roztřesená a neschopná pochopit, co se stalo, kromě toho, že zůstala naživu, od sebe odstrčila bezvládné Goldmanovo tělo a začala přelézat Brophyho mrtvolu. Nemotorně se sunula po mrtvém právníkovi, ruka jí sklouzla po krvavé skvrně a celá se na něho svalila. Instinktivně ucukla. Snažila se něčeho zachytit prsty a ucítila pod Brophyho ramenem tvrdý předmět. Prsty spontánně sevřely kov. Jelikož byla obrácena ke střelci zády, podařilo se jí nepozorovaně zastrčit původně Goldmanův revolver do kapsy kabátu.

Když otevřela dveře, něco ji uhodilo do zad. Na smrt vyděšená se otočila a spatřila na Brophyho mrtvole kabelku, která se odrazila od jejích zad. Zahlédla, jak ruka držící disketu, kterou jí poslal Jason, mizí za přepážkou. Roztřesenýma rukama se chopila kabelky, otevřela dokořán těžké dveře a vypadla z auta. Vrávoravě vstala a z posledních sil, jež jí zbývaly, se rozběhla.

Muž v limuzíně se naklonil přes přepážku. Na předním sedadle vedle něho spočíval zhroucený Parker s prostřeleným pravým spánkem. Muž opatrně sebral ze sedadla v zadní části limuzíny minimagnetofon, který tam předtím dopadl, a na několik vteřin spustil přehrávání. Když zaslechl hlasy, sám pro sebe pokývl hlavou. Opatrně posunul Brophyho mrtvolu trochu stranou, zastrčil magnetofon několik centimetrů pod ni a nechal ji klesnout na podlahu. Disketu uložil do ledvinky u pasu. Nakonec pečlivě sesbíral tři nábojnice vyhozené pistolí. Nebude to poldům zbytečně ulehčovat. Potom vystoupil z limuzíny a pistoli, s níž zavraždil tři lidi, vložil do pytlíku z umělé hmoty. Odhodí ji někde cestou, ale ne zas tak daleko, aby ji policie nenašla.

Kenneth Scales si sundal lyžařskou masku. V ostrém světle uprostřed prázdné podzemní garáže se v mrazivých modrých očích zajiskřilo uspokojením. Úspěšně odvedl další noční práci.

* * *

SIDNEY ÚPORNĚ, ZNOVU A ZNOVU TISKLA TLAČÍTKO PŘIVOLÁVAČE výtahu, až se před ní otevřely dveře. V kabině se opřela o stěnu. Byla celá potřísněná krví. Cítila ji na obličeji i na rukou. A přitom se nemohla z plných plic rozkřičet. Musí to ze sebe dostat. Nejistou rukou stiskla knoflík sedmého poschodí. Netušila, proč přežila, ale nechtěla podstoupit riziko, že by si to vrah rozmyslel.

Jakmile dorazila na dámskou toaletu a spatřila v zrcadle svůj zakrvácený obraz, vyzvracela se do výlevky a svezla se na podlahu, kde zůstala ležet. Sténala a nemilosrdné křeče vyprázdněného žaludku otřásaly celým jejím tělem. Po chvíli se jí podařilo vstát a začala ze sebe smývat krev, jak to nejlépe šlo. Omývala si horkou vodou tvář, až ji palčivá bolest zbavila tiku. Roztřesenými prsty si prohrabovala vlasy a zbavovala je toho, co tam nepatřilo.

Vyšla z toalety a rozběhla se chodbou do své kanceláře, kde si oblékla nepromokavý plášť, který přechovávala ve skříni. Dokonale zakryl krvavé skvrny na oblečení, které se jí nepodařilo odstranit. Zvedla telefon a chtěla volat na tísňovou linku policie. V druhé ruce svírala malorážní revolver. Nemohla se zbavit pocitu, že na ni ta naleštěná pistole kdykoli znovu zamíří. Že muž s černou maskou podruhé její život neušetří. Vyťukala první dvě číslice. Vtom se jí vybavilo něco, co její ruku rázem ochromilo. Interiér limuzíny, hlaveň pistole jí míří do obličeje. Ruka s pistolí jí kyne ke dveřím. A těsně předtím to spatřila.

Držadlo pažby. S odštípnutým růžkem. Odštípl se, když doma vytáhla zbraň ze skříně a upadla jí na podlahu. Ten muž měl její pistoli. Zavraždil její devítkou dva muže.

Vyvstal jí před očima další obraz. Magnetofonový pásek s nahrávkou jejího rozhovoru s Jasonem. Zůstal v limuzíně s mrtvými muži. Najednou Sidney Archerová nad slunce jasněji pochopila, proč zůstala naživu – dostalo se jí laskavosti, že shnije zaživa ve vězení za vraždu. Jako dítě vyděšené k smrti se vrhla do nejvzdálenějšího kouta kanceláře a zhroutila se na podlahu. Její tělo se prudce, spontánně otřásalo, sténala a plačtivě naříkala. Zdálo se, že se už nikdy nevzpamatuje.

47

SAWYER ÚPORNĚ STUDOVAL FOTOGRAFII STEVENA PAGE. OBLIČEJ mrtvého muže se mu v mysli neustále zvětšoval, až musel snímek odložit, aby ho úplně nepohltil.

„Myslel jsem si, že je to fotka jednoho z Liebermanových dětí. Snímky ležely na stole vedle sebe. Nedošlo mi, že měl dvě, ne tři děti.“ Jackson se plácl do čela. „Nepřikládal jsem tomu takovou důležitost. Vyšetřování se přesunulo od Liebermana na Archera…“ Ztrápený Jackson vrtěl hlavou.

Sawyer seděl na kraji stolu. Jen nejbližší spolupracovníci by poznali, že veterána mezi agenty FBI nedokázalo za celou jeho profesionální dráhu nic tak překvapit jako vývoj tohoto případu.

„Promiň, Lee.“ Jackson ještě jednou úkosem pohlédl na fotografii a schoulil se. Sawyer lehce plácl parťáka po zádech: „To není tvoje chyba, Rayi. Za daných okolností bych tomu nepřipisoval význam ani já.“ Sawyer vstal a začal přecházet místností. „Jenže teď víme, že to důležité je. Potřebujeme si ověřit, že je to Steven Page, i když o tom vůbec nepochybuju.“ Najednou se zastavil. „Ty, Rayi, newyorská policie nezjistila, jak Steven Page získal tolik peněz?“

Jacksonův mozek pracoval na nejvyšší obrátky: „Page možná Liebermana vydíral. Třeba kvůli jeho milence. Oba byli finančníci, pohybovali se ve stejných kruzích, to by vysvětlovalo jeho jmění.“

Sawyer zavrtěl hlavou: „O jeho milence patrně věděla spousta lidí, to se pak těžko vydírá. A pak, lidi si většinou neschovávají a nevystavují fotografie svých vyděračů, Rayi.“ Jackson se zatvářil schlíple. „Ne, v tom musí být něco hlubšího.“ Sawyer se opřel o stěnu zasedací místnosti, zkřížil ruce a svěsil hlavu na prsa. „Mimochodem, co jsi vypátral o té tajemné milence?“

Jackson chvíli koukal do složky: „Víceméně nic. Našel jsem spoustu lidí, kteří o ní slyšeli. Většinou záhy připustili, že fáma mohla být zčásti neopodstatněná. Obávali se k tomu neanonymně vyjadřovat. Musel jsem je uklidňovat. Výsledek je dost podivný. Všichni o ní slyšeli, uměli ji dobře popsat, ale každý ji vypodobnil trochu jinak. Zkrátka…“

„Zkrátka nikdo tu tajemnou dámu vlastně nikdy neviděl.“

Jackson protáhl obličej: „Jo, právě. Jak to víš?“

Sawyer se zhluboka nadechl: „Hrál sis někdy jako dítě na tichou poštu, Rayi? První v řadě něco poví druhému, ten to předá dalšímu, a než se sdělení dostane k poslednímu, vůbec se nepodobá tomu, co řekl ten první. Fáma se taky šíří rychle, všichni jí věří jako evangeliu a málem by přísahali, že viděli na vlastní oči, o čem mluví, a přitom to není vůbec pravda.“

„To je fakt. Moje babička čte Star. Věří všemu, co píšou, a sama pak přesvědčivě vykládá, že Liz Taylorová nastoupila do raketoplánu s Elvisem, jako by to viděla na vlastní oči.“

„Právě. Není na tom zbla pravdy, ale lidi šíří dezinformaci a zaníceně jí věří prostě proto, že se ji dočetli nebo ji vyslechli, a pokud ji potvrdil někdo další, tím hůř.“

„Takže…“

„Takže si myslím, že milenka s blond hřívou vůbec neexistovala, Rayi. Dokonce se domnívám, že ji někdo stvořil účelové.“

„Pročpak?“

Než Sawyer odpověděl, zhluboka se nadechl: „Aby zakryl fakt, že Arthur Lieberman a Steven Page byli milenci.“

Jackson klesl na židli a civěl na Sawyera: „To myslíš vážně?“

„Proč by v bytě vedle fotografií jeho dětí stála Pageova? A co ty milostné dopisy nalezené v jeho bytě? Proč na nich chyběl podpis? Ze srovnání s podpisy na výplatní pásce vyplývá, že je to rukopis Stevena Page. A konečně, jak by se Page stal milionářem ze svého platu? Ale pokud spal s chlápkem, který udělal milionáře ze spousty lidí, tak celkem snadno.“

„Dobře, proč si teda vymýšlel historku s milenkou? To mohlo ohrozit jeho předsednickou kandidaturu.“

Sawyer zavrtěl hlavou: „V dnešní době, Rayi? Kdyby tohle bylo měřítkem, spousta předních politiků země by musela sbalit krám a jít od válu. Taky mu to nezabránilo, aby stanul v čele významné federální instituce. Ale myslíš, že by se to Liebermanovi podařilo, kdyby se ukázalo, že je homosexuál a půl života měl milence? Uvědom si, že naše finanční kruhy jsou jedny z nejkonzervativnějších na světě.“

„No jo, tím by se zatraceně rychle odepsal. Proto teda ta kamufláž. Cizoložit se smí, ovšem jen s opačným pohlavím.“

„Správně. Vymyslel si heterosexuální aféru, aby zakryl tu homosexuální. Totéž se dělá v Hollywoodu s hvězdami, které nepřitahuje druhé pohlaví. Filmová studia se postarají o formální manželství. Celý ten složitý humbuk chrání lukrativní kariéru. Liebermanova habaďúra nebyla z nejdokonalejších, ale umožnila mu kariéru. Jeho manželka možná znala, možná neznala pravdu. Ale velkoryse ji při rozvodu odškodnil, takže nic neprozradila. Ostatně už je pod drnem. Nemůže promluvit.“

Jackson si otřel čelo: „Ježíšmarjá.“ Podíval se zmateně na Sawyera. „Jestli to bylo takhle, pak Steven Page sebevraždu spáchal, nebyl důvod ho zabíjet.“

Sawyer znovu zavrtěl hlavou: „Existoval velmi pádný důvod, proč ho zabít, Rayi.“

„Proč?“

Sawyer se na chvíli odmlčel, podíval se na svoje ruce a tiše pronesl: „Nezkusíš si tipnout, od koho se Steven Page nakazil virem HIV?“

Jackson vyvalil oči: „Od Liebermana?“

Sawyer vzhlédl: „Moc by mě zajímalo, jestli byl Lieberman HIV pozitivní.“

Jacksonovi se najednou rozbřesklo: „Když se Page dověděl, že co má spočítaný, neměl důvod mlčet.“

„Správně. Nakazit se od milence smrtelnou chorobou obvykle neposiluje oddanost. Steven Page měl v rukou profesionální budoucnost Arthura Liebermana. To už je podle mě dostatečný motiv k vraždě.“

„To znamená, že se na tenhle případ musíme podívat z úplně jinýho hlediska.“

„Souhlasím. Momentálně se nabízí řada spekulací, ale nemáme vůbec nic, co by se dalo předložit státnímu zástupci.“

Jackson vstal ze židle a začal uspořádávat spisové složky.

„Takže ty si vážně myslíš, že Lieberman zabil Page?“

Když Sawyer neodpovídal, Jackson se otočil a zjistil, že se starší agent dívá do prázdna.

„Lee?“

Sawyer se na něho konečně podíval: „To jsem neřekl, Rayi.“

„Ale…“

„Sejdeme se ráno. Vyspi se, budeš to potřebovat.“ Sawyer vstal a přešel ke dveřím. „Mám teď schůzku s někým, s kým si potřebuju naléhavě promluvit,“ dodal.

„S kým?“

Sawyer se otočil: „S Charlesem Tiedmanem, ředitelem Sanfranciské federální rezervní banky. Lieberman už neměl příležitost s ním mluvit. Nejvyšší čas, aby to někdo udělal.“

Sawyer zanechal Jacksona, skloněného nad hromádkami spisů, s dost zamotanou hlavou.

48

SIDNEY ARCHEROVÁ SE POMALU ZVEDLA Z PODLAHY. SPOJITÉ POCITY beznaděje a strachu ustupovaly a pozvolna je nahrazoval ještě silnější impuls, touha přežít. Odemkla zásuvku psacího stolu a vytáhla z ní cestovní pas. Ve své profesi byla nejednou narychlo vyslána přes oceán. Tentokrát se vydá na cestu z toho nejosobnějšího důvodu – aby si zachránila život. Vstoupila do sousední kanceláře. Patří mladému kolegovi, který vášnivě fandí týmu Atlanta Braves. Tuto věrnost odráží celý jeden regál. Sáhla po baseballové čepici, dlouhé vlasy si vyhrnula nahoru a upevnila sponkami, načež si ji narazila na hlavu.

Zkontrolovala obsah kabelky. Peněženka byla kupodivu stále plná stodolarových bankovek z výletu do New Orleansu. Zabiják se peněz nedotkl. Vyšla z budovy, mávla na taxi, sdělila řidiči cíl cesty, vděčně klesla na sedadlo a vůz se rozjel. Opatrně vytáhla z kapsy Goldmanův revolver, vložila ho do pouzdra od Sawyera a zapnula si nepromokavý plášť.

Taxík zastavil před Union Station a Sidney vystoupila. Nikdy by se nepokoušela projít se zbraní bezpečnostní kontrolou na letišti. Při cestování vlakem tato starost odpadá. Pro začátek měla prostý plán: Prchne na bezpečné místo a bude se snažit přijít věcem na kloub. Naváže kontakt s Lee Sawyerem, ale ne dokud se bude nacházet v téže zemi jako agent FBI. Zkomplikovala si situaci tím, že se snažila pomoct manželovi. Obelhala FBI. Při zpětném pohledu provedla hloupost, ale v dané situaci nemohla jednat jinak. Musela pomáhat manželovi. Musela se ho zastat. Teď? Její pistole zůstala na místě, kde došlo k vraždám, stejně tak magnetofonový pásek se záznamem jejího rozhovoru s Jasonem. Přestože se Sawyerovi s mnohým svěřila, co si nyní pomyslí? Určitě zacvaká želízky. Málem znovu propadla zoufalství, ale sebrala odvahu, vyhrnula si do tváře límec proti mrazivému větru a vstoupila do nádražní budovy.

Koupila si jízdenku na nejbližší rychlík do New Yorku. Vlak odjede za dvacet minut a na Pensylvánské nádraží v centru New Yorku dorazí v půl šesté ráno. Taxíkem se přepraví na Kennedyho letiště a tam si zakoupí letenku na ranní linku do zahraničí, ještě přesně neví, do které země. Přešla k bankomatům v dolní hale a vybrala si ještě nějaké peníze. Jakmile po ní vyhlásí pátrání, platební karty jí budou k ničemu. Vtom si uvědomila, že nemá jiné oblečení a bude muset cestovat inkognito. Potíž byla v tom, že žádný z četných obchodů s oděvy na nádraží neměl tak pozdě v noci otevřeno. Musí počkat, až bude v New Yorku.

Vstoupila do telefonní budky a vytáhla malý adresář. Vypadla z něj navštívenka Lee Sawyera. Upřeně se na ni zadívala. Hernajs! Musí to udělat, vděčí mu za hodně. Vyťukala Sawyerovo číslo domů. Po čtvrtém zazvonění se ozval záznamník. Zaváhala a pak praštila telefonem. Vyťukala jiné číslo. Zdálo se jí, že telefon nekonečně dlouho vyzvání, než se ozval ospalý hlas.

„Jeffe?“

„Kdo volá?“

„Sidney Archerová.“

Sidney slyšela, jak se Fisher vymotává z přikrývky, pravděpodobně se dívá na hodinky.

„Čekal jsem, že se ozvete. Asi jsem usnul.“

„Nemám moc času, Jeffe. Stalo se něco hrozného.“

„Co? Co se stalo?“

„Čím míň víte, tím líp.“ Odmlčela se a horečně přemýšlela. „Dám vám číslo, kde mě právě teď zastihnete, Jeffe. Vyhledejte, prosím vás, telefonní automat a hned mi zavolejte.“

„Pane na nebi… vždyť jsou dvě hodiny v noci!“

„Jeffe, udělejte, oč vás prosím!“

Fisher něco zabručel, nicméně souhlasil: „Stihnu to tak za pět minut. Dejte mi to číslo.“

Za necelých šest minut telefon zazvonil. Sidney ho okamžitě zvedla: „Voláte z automatu? Přísahejte!“

„Ano. A mrzne mi kdeco. Tak povídejte.“

„Mám to heslo, Jeffe. Bylo v Jasonově elektronické poště. Měla jsem pravdu, poslal to na špatnou adresu.“

„To je fantastický. Dokážeme přečíst disketu.“

„Ne, bohužel.“

„Proč?“

„Protože jsem o disketu přišla.“

„Cože? Jak to?“

„Na tom nesejde. Je pryč. A nedostanu ji zpátky.“ Sidneyin hlas zněl ztrápené. Soustředila se, aby řekla to nejdůležitější. Fisher by měl načas odjet z města. Hrozí mu nebezpečí, možná vážné nebezpečí, zkušenost z parkovací garáže to naznačuje. Fisherova slova ji ochromila: „Náhodou máte štěstí, dámo.“

„Jak to myslíte?“

„Naučil jsem se zodpovědně si zabezpečovat data, jsem tím přímo posedlý. Ztratil jsem za léta spoustu souborů jen proto, že jsem si nepořídil záložní kopii.“

„Rozumím správně tomu, co říkáte, Jeffe?“

„Když jsme se snažili dešifrovat soubor a vy jste na chvíli odešla do kuchyně…,“ dramaticky se odmlčel, „udělal jsem kopie diskety. Jednu na pevný disk, druhou na disketu.“

Sidney nejdřív otevírala ústa naprázdno. Když konečně promluvila, Fisher z jejích slov zrudl: „Já vás miluju, Jeffe.“

„Kdybyste přijela, můžeme se konečně podívat, co na té věcičce je.“

„Nemůžu, Jeffe.“

„Proč?“

„Musím odcestovat. Potřebuju, abyste poslal disketu na adresu, kterou vám dám. Ne poštou, ale FedExem. Podejte ji hned ráno. Je to důležité, Jeffe.“

„Ničemu nerozumím, Sidney.“

„Moc jste mi pomohl, Jeffe, ale nechci, abyste tomu rozuměl. Nerada bych, abyste se do toho ještě víc zapletl. Zastavte se teď doma, vezměte disketu a jděte se dospat do hotelu. Blízko vás na Starém Městě je Holliday Inn. Pošlete mi účet.“

„Sid…“

„Jakmile ráno otevřou na Starém Městě kancelář FedExu, podejte zásilku,“ zopakovala. „Pak zavolejte firmu a požádejte o prodloužení volna o pár dní. Kde žije vaše rodina?“

„V Bostonu.“

„Výborně. Jeďte do Bostonu a zůstaňte u svých nejbližších. Vyúčtujte mi cestovní náklady. Leťte první třídou. Hlavně už jděte.“

„Sid!“

„Musím okamžitě odejít, tak se se mnou nehádejte, Jeffe. Udělejte všechno, jak říkám. Jedině tak budete relativně v bezpečí.“

„Nežertujete?“

„Máte s sebou něco na psaní?“

„Ano.“

Zalistovala v adresáři: „Napište si adresu. Tam pošlete disketu.“ Dala mu adresu a telefonní číslo rodičovského letního domu v Bell Harboru ve státě Maine. „Moc mé mrzí, že vás musím takhle obtěžovat, ale jste jediný, kdo mi může momentálně pomoct. Děkuju.“ Sidney zavěsila.

Fisher položil sluchátko, ostražitě se ve tmě rozhlédl, přeběhl k autu a rozjel se domů. Užuž se chystal zaparkovat u obrubníku, když si povšiml o blok dál stojící černé dodávky. I v chabém pouličním osvětlení rozeznal na předním sedadle dvě postavy. Okamžitě se mu zrychlil dech. Otočil se s autem do protisměru a rozjel se zpátky do Starého Města. Když míjel dodávku, nevěnoval řidiči pozornost. Po chvíli ve zpětném zrcátku zjistil, že dodávka jede za ním.

Zajel na parkoviště před jednopatrovým cihlovým domem. Pohlédl na vývěsní štít: CYBER@CHAT. Spřátelil se s majitelem, a dokonce mu pomáhal s instalací a nastavením počítačů, které Cyber@Chat nabízí hostům k zábavě i poučení.

Podnik s barovým pultem je otevřený celou noc a těší se dobré pověsti. I v tuto dobu byl ze tří čtvrtin obsazený, většinou studenty, kteří nemusí ráno vstávat a jít do práce. Avšak namísto hlučné hudby, vyřvávajících štamgastů a oblaků kouře (vzhledem k citlivým počítačům je kouření zakázáno) se tu ozývají zvuky počítačových her a hosté často vedou vášnivé diskuse o tom, co se mihotá na četných obrazovkách. Samozřejmě se tu taky tradičně flirtuje, muži a ženy se potulují sem tam a hledají kamarádství, jakkoli krátké.

Fisher objevil majitele, mladého muže mezi dvacítkou a třicítkou, za barem, a dal se s ním do navenek nezávazného hovoru. Vysvětlil mu svou situaci natolik, aby mu přítel mohl účinně pomoct, a diskrétně mu předal papírek s adresou do Maine, kterou mu nadiktovala Sidney. Majitel zmizel v místnůstce za pultem. Za pět minut seděl Fisher jako přikovaný u jednoho z počítačů. Letmým pohledem z okna zjistil, že černá dodávka parkuje v uličce naproti. Fisher zaměřil pozornost na počítač.

Servírka mu přinesla láhev piva, sklenici a talířek jednohubek. Vedle talířku položila na stolek u počítače plátěný ubrousek. Uvnitř pečlivě složeného ubrousku byla čistá tříapůlpalcová disketa. Fisher ho nonšalantně rozbalil a rychle zastrčil disketu do mechaniky. Vyťukal několik příkazů, telefonní modem se přihlásil pronikavým zvukem. Fisher se ve chvilce spojil se svým domácím počítačem. Za půl minuty přenesl soubory zkopírované ze Sidneyiny diskety z pevného disku svého domácího počítače na čistou disketu. Podíval se znovu z okna. Dodávka se nehnula.

Servírka se zastavila u jeho stolku. Zjevně zasvěcená do jeho plánu se zeptala, nemá-li nějaké další přání. Na tácu spočívala obálka FedExu s vnitřní ochrannou vrstvou, opatřená štítkem s adresou do Bell Harboru. Fisher se opět podíval z okna. Spatřil na ulici dva strážníky, kteří postávali u hlídkového vozu a tloukli špačky. Když se servírka natáhla pro disketu, což bylo součástí plánu, do něhož ji spěšně zasvětil majitel, Fisher zavrtěl hlavou. Vzpomněl si na Sidneyino varování. Ani on nechtěl své přátele do ničeho zaplést, pokud to není nezbytně nutné. Šeptem servírku instruoval. Přikývla, odnesla obálku FedExu do místnůstky za pultem, a ani ne za minutu se vrátila. Podala mu obyčejnou, ale podobně vyztuženou obálku. Podíval se na ni a usmál se, když viděl, jak je ofrankovaná. Přítel velmi velkoryse odhadl, kolik je třeba zaplatit za doporučenou zásilku s doručenkou pro odesilatele. Rozhodně ji pošta nevrátí jako nedostatečně vyplacenou. Pošta je sice pomalejší než FedEx, ale za daných okolností není jiná možnost, rozhodl Fisher. Zastrčil disketu do obálky, zalepil ji a uložil do kapsy kabátu. Zaplatil účet, servírce nechal tučné spropitné. Stříkl si do obličeje a na oblečení trochu piva, nato jedním douškem sklenici vypil.

Když vyšel z podniku a zamířil k autu, rozsvítily se světlomety dodávky a Fisher zaslechl, jak startuje. Dodávka se rozjela směrem k němu. Fisher začal vrávorat a hlasitě zpívat. Dva strážníci v ulici k němu obrátili hlavy. Fisher jim okázale zasalutoval, uklonil se, načež sebou žuchnul do auta, nastartoval a po nesprávné straně ulice vyrazil k policistům.

Když je s kvílejícími pneumatikami míjel, překračoval povolenou rychlost nejmíň o třicet kilometrů v hodině, a strážníci okamžitě skočili do hlídkového vozu. Jakmile se za něj zavěsili, dodávka, která ho sledovala v bezpečném odstupu, se ztratila. Hazardní jízdou a pivním dechem si Fisher vysloužil želízka a rychlý transport na policejní stanici.

„Doufám, že máte dobrýho advokáta, člověče,“ vyštěkl na něho strážník z předního sedadla.

Fisher odpověděl naprosto pravdivě, s nádechem humoru: „Náhodou jich znám spousty, seržante.“

Na policejní stanici mu sňali otisky prstů a zinventarizovali, co měl u sebe. Dovolili mu, aby si zatelefonoval. Než tak učinil, zdvořile požádal dozorčího seržanta o laskavost. Za chvilku s radostí sledoval, jak obálka přistála v přihrádce s policejními zásilkami k odeslání. Ráno se jí ujme „hlemýždí pošta“. Kdyby ho tak teď viděli jeho kamarádi z techniky. Cestou do cely si Fisher zvesela pohvizdoval. Na absolventa Masschusettského technického institutu si někdo jen tak nepřijde.

* * *

LEE SAWYERA PŘÍJEMNĚ PŘEKVAPILO, ŽE KVŮLI VÝSLECHU CHARLESE Tiedmana nemusí cestovat do Kalifornie. Když zatelefonoval do Sanfranciské federální rezervní banky, dověděl se, že Tiedman je ve Washingtonu na konferenci. Ačkoli byly skoro tři hodiny ráno, Tiedman, řídící se stále tichomořským časem, se schůzkou okamžitě souhlasil. Sawyerovi se dokonce zdálo, že ředitel rezervní banky po rozhovoru s ním velmi baží.

V hotelu Four Seasons v Georgetownu, kde se Tiedman ubytoval, proti sobě ředitel banky a zvláštní agent FBI usedli v salonku vedle restaurace, v níž skončil provoz před několika hodinami. Tiedman, malý, hladce oholený čerstvý šedesátník měl ve zvyku neustále nervně rozhazovat rukama. I v tuto pokročilou noční dobu měl na sobě tmavošedý proužkovaný oblek s vestou a motýlkem, na konci zlatého řetězu zřejmě visely zlaté hodinky. Sawyer si dovedl toho rtuťovitého mužíčka představit s kuklou a brýlemi proti prachu za volantem veteránského roadsteru s otevřenou střechou. Jeho konzervativní vzhled odpovídal spíš východnímu než západnímu pobřeží a Sawyer se při počáteční společenské konverzaci brzy dověděl, že Tiedman strávil mnoho let v New Yorku, teprve pak se přemístil do Kalifornie. V prvních minutách schůzky jen zřídka pohlédl agentu FBI do obličeje, většinou své vodnaté šedé oči za křehkými brýlemi s drátěnou obroučkou upíral na koberec.

„Předpokládám, že jste Arthura Liebermana dobře znal,“ řekl Sawyer.

„Studovali jsme spolu na Harvardu. Oba jsme začínali ve stejné bance. Byl jsem mu na svatbě za svědka a on zase mně. Patřil k mým nejstarším a nejbližším přátelům.“

Sawyer kul železo za žhava: „Jeho manželství skončilo rozvodem, ne?“

Tiedman se podíval na agenta.

„Ano,“ odpověděl.

Sawyer zalistoval v zápisníku: „Nestalo se tak v době, kdy se o něm uvažovalo jako o předsedovi Federální bankovní rady?“

Tiedman přikývl.

„Přišlo to v nevhodnou chvíli.“

„Lze to tak říct.“ Tiedman si nalil do sklenice vodu z karafy na stole a dlouze se napil. Měl úzké, suché, trochu rozpraskané rty.

„Pokud vím, rozvod zpočátku probíhal dost divoce, ale brzy se všechno urovnalo a jeho nominaci to nijak neovlivnilo. Lieberman měl štěstí.“

Tiedmanovi se blýsklo v očích: „Tomu říkáte štěstí?“

„Myslel jsem tím, že získal předsednictví. Jako jeho blízký osobní přítel o tom patrně víte víc než kdokoli jiný.“ Sawyer se na Tiedmana bezelstně tázavě zadíval.

Tiedman dobrou minutu mlčel, pak si zhluboka povzdechl a opřel se v křesle. Zpříma pohlédl na Sawyera.

„Je sice pravda, že se Arthur stal předsedou Federální bankovní rady, ale aby utlumil ‚divoký‘ průběh rozvodu, přišel prakticky o všechno, co do té doby nashromáždil, pane Sawyere. Nezasloužil si tak nefér jednání.“

„Ale předseda pobírá slušný plat. Ověřil jsem si to. Sto třicet tři tisíc šest set dolarů ročně. To je výjimečný příjem.“

Tiedman se rozesmál: „Možná, ale než Arthur nastoupil ve Federální bankovní radě, vydělal stovky milionů dolarů. V důsledku toho měl náročné choutky, a tak se zadlužil.“

„Zadlužil se hodně?“

Tiedman opět zabodl oči do koberce: „Řekněme, že dluhy byly poněkud větší, než aby je mohl umořovat ze svého předsednického platu, byť relativně slušného.“

Sawyer tuto informaci zaznamenal a položil otázku z jiného soudku: „Co byste mi pověděl o Waltru Burnsovi?“

Tiedman si Sawyera ostře změřil: „Co vás zajímá?“

„Všeobecná charakteristika,“ odpověděl nevinně Sawyer.

Tiedman se nervózně kousl do rtů a pohlédl na agentův zápisník. Sawyer jeho pohled zachytil a ihned zápisník sklapl. „Neoficiální názor.“

Tiedman rezignoval: „Nepochybuju, že Burns usedne do předsednického křesla po Arthurovi. To je skoro hotová věc. Byl Arthurovým stoupencem. Jak hlasoval Arthur, tak i Walter.“

„Je na tom něco špatného?“

„Obvykle ne.“

„Co to znamená?“

Když se malý muž zadíval agentovi do tváře, nabyl jeho obličej podivuhodně energických rysů.

„To znamená, že není moudré se podřizovat, když zdravý rozum velí jinak.“

Sawyer se opřel: „Takže vy jste s Liebermanem ne vždycky souhlasil.“

Tiedman se agentovým očím vyhnul. Výraz jeho tváře však prozradil, co si myslí. Očividně litoval, že k tomuto rozhovoru svolil.

„Členové Federální bankovní rady se mají řídit vlastním úsudkem a hájit svá stanoviska, ne se slepě podřizovat od reality odtrženým argumentům, které mohou vést ke katastrofálním důsledkům.“

„To je velmi závažné prohlášení.“

„Rozhodujeme o velmi závažných záležitostech.“

Sawyer se odvolal na poznámky z rozhovoru s Waltrem Burnsem: „Burns tvrdí, že Lieberman zpočátku popadl býka za rohy, aby otřásl trhem a získal si jeho pozornost. Vy to patrně považujete za nepříliš vhodný přístup.“

„Přesněji řečeno za absurdní.“

„Když to bylo tak protismyslné, proč s tím většina souhlasila?“ otázal se Sawyer s náznakem skepse.

„Existuje bonmot, který používají kritikové ekonomických prognóz: Sdělte ekonomovi požadovaný výsledek, a on najde čísla, která ho potvrdí. Washington je plný snaživců, kteří hloubají nad přesně týmiž údaji, ale interpretují je naprosto neslučitelným způsobem, počínaje schodkem státního rozpočtu a konče přebytky ve fondu sociálního pojištění.“

„Jinými slovy, s údaji lze manipulovat.“

„Samozřejmě záleží na tom, kdo expertizu platí a jakému politickému cíli má posloužit,“ prohlásil Tiedman drsně otevřeně. „Nepochybně znáte zákon, který praví, že každá akce budí odpovídající reakci?“ Sawyer přikývl. „Jsem přesvědčen, že je odvozen víc z politiky než z exaktních věd.“

„Neberte to jako výraz neúcty, ale nebylo to proto, že většina považovala vaše názory za nesprávné?“

„Nejsem vševědoucí, pane Sawyere. Ale za čtyřicet let jsem poznal finanční trh dost důvěrně. Zažil jsem vzestupy a pády. Vím, jak vypadá silná ekonomika i ta, co balancuje nad propastí. Pamatuju předsedy federální rady, kteří v krizových momentech přijímali okamžitá, efektivní opatření, a jiné, kteří vršili chybu na chybu a stavěli ekonomiku na hlavu. Špatně naordinované půlprocentní zvýšení federální úrokové míry může zlikvidovat statisíce pracovních příležitostí a zničit celá hospodářská odvětví. S tak obrovskou mocí se nesmí zacházet lehkovážně. Arthurovo nesystémové zvyšování či snižování federální úrokové míry vážně ohrozilo ekonomickou budoucnost každého amerického občana. Měl jsem pravdu.“

„Byli jste přece s Liebermanem blízcí přátelé. Neradil se s vámi?“

Tiedman si nervózně pohrával prstem s knoflíkem saka: „Arthur mě kdysi o radu žádával. Často. Ale za poslední tři roky se na mě neobrátil ani jednou.“

„Kryje se to s obdobím, kdy hrál jojo s úrokovými mírami?“

Tiedman přikývl: „Dospěl jsem k závěru, stejně jako jiní členové rady, že Arthur popichuje líný finanční trh, aby ho rozpumpoval. Jenže to radě nepřísluší, je to příliš nebezpečné. Narodil jsem se do Velké krize. Nerad bych za ní umřel.“

„Netušil jsem, jak velkou mocí rada disponuje.“

Tiedman si Sawyera nevraživě měřil: „Víte, že když se rozhodneme zvýšit úrokové míry, dost přesně odhadneme, kolik firem zbankrotuje, kolik lidí ztratí práci, kolik propadne hypoték? Máme k dispozici úhledně seřazené všechny údaje a pečlivě je studujeme. Pro nás to jsou ovšem jen čísla. Nikdy si oficiálně za ně nic nedosazujeme. Kdybychom to dělali, nikdo z nás by asi neměl žaludek na to, aby v téhle práci pokračoval. Já rozhodně ne. Kdybychom se zabývali sebevraždami, vraždami a vůbec statistikou kriminality, asi bychom ještě hlouběji pochopili, jak obrovskou moc máme nad našimi spoluobčany.“

„Vraždami? Sebevraždami?“ Sawyer se na něho upřeně zadíval.

„Vy první určitě prohlásíte, že peníze jsou kořenem veškerého zla. Nebo přesněji řečeno nedostatek peněz je kořenem veškerého zla.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel. Podle všeho si vaše moc nezadá…“

„S mocí Boží?“ Tiedmanovi se v očích zajiskřilo. „Patříme k jednomu z nejlépe chráněných státních tajemství. Kdyby průměrní občané věděli, co můžeme a co jsme v minulosti často způsobili, vezmou náš palác útokem a uvrhnou nás do vězení, pokud by neudělali něco horšího. A možná právem.“

Sawyer se zadíval do poznámek: „Pamatujete si data podstatnějších změn úrokových měr?“

Tiedman se vytrhl z hlubokomyslných úvah: „Z hlavy to nevím. Pro bankéře je to zarážející zjištění, ale moje paměť na čísla už není tak dobrá jako dřív. Dodám údaje později.“

„Budu vám vděčný. Mohl tu být jiný důvod, proč si Lieberman zahrával s úrokovými mírami?“ Sawyer zaznamenal v bankéřově výrazu směs úzkosti a znepokojení.

„Co tím myslíte?“

Sawyer se naklonil dopředu: „Říkal jste, že se dopouštěl určitých výstřelků. A náhle se zas vrátil k normálu. Nepřipadá vám to záhadné?“

„Z tohoto hlediska jsem o tom neuvažoval. Nechápu, kam míříte.“

„Budu mluvit co nejotevřeněji. Co když Lieberman manipuloval úrokovými mírami proti své vůli?“

Tiedman užasle povytáhl obočí: „Jak by k tomu mohl někdo Arthura donutit?“

„Vydíráním,“ odpověděl stručně Sawyer. „Nic vás nenapadá?“

Tiedman změnil polohu a nervózně se rozpovídal: „Slyšel jsem, že Arthur měl před lety románek. Tedy milenku…“

Sawyer ho přerušil: „Na to vám neskočím, a vy víte proč. Lieberman vyplatil svoji manželku, aby se vyhnul skandálu a mohl se ucházet o předsednictví v radě, ale v tom případě nešlo o ženu.“ Sawyer se předklonil tak, že jeho obličej byl jen pár centimetrů od Tiedmanova. „Co mi povíte o Stevenu Pageovi?“

Bankéřovi ztuhly v obličeji rysy, ale jen na okamžik: „O kom?“

„Tohle vám možná osvěží paměť.“ Sawyer vytáhl z kapsy fotografii, kterou Ray Jackson našel v Liebermanově bytě. Ukázal snímek Tiedmanovi.

Bankéř sáhl roztřesenýma rukama po fotografii. Sklonil hlavu, čelo mu zbrázdily vrásky. Nicméně Sawyer zahlédl, že v mužových očích kmitlo poznání.

„Jak dlouho jste o tom věděl?“ zeptal se tiše.

Tiedman otevřel ústa, ale nezmohl se na slovo. Nakonec fotografii agentovi vrátil a napil se vody. Když promluvil, nedíval se na Sawyera, zřejmě se mu snáz hledala slova.

„Já jsem je vlastně seznámil,“ zněla překvapivá odpověď. „Steven pracoval ve Fidelity Mutual jako finanční analytik. Arthur byl tehdy ředitelem Newyorské federální rezervní banky. Mně představili Stevena na finančnickém symposiu. Řada kolegů, kterých jsem si vážil, na něho pěla ódy. Byl to mimořádně chytrý mladý muž s některými pozoruhodnými myšlenkami týkajícími se finančního trhu a úlohy Federální bankovní rady při ovlivňování globální ekonomiky. Vystupoval jako kultivovaná, až charismatická osobnost, absolvoval univerzitu jako jeden z nejlepších v ročníku. Věděl jsem, že Arthur ho rád zahrne do svého intelektuálního okruhu. Steven a Arthur se taky rychle spřátelili.“ Tiedman znejistěl.

„Natolik, že jejich přátelství brzy rozkvetlo v něco jiného?“ napověděl Sawyer.

Tiedman přikývl.

„Věděl jste tehdy, že Lieberman je homosexuál nebo přinejmenším bisexuál?“

„Věděl jsem, že mu hapruje manželství. Tehdy jsem ovšem netušil, že tyto potíže způsobila Arthurova sexuální… dezorientace.“

„Pokusil se tu situaci řešit. Rozvedl se.“

„Nemyslím, že to byl Arthurův nápad. Arthur by určitě velmi rád udržoval alespoň navenek zdání šťastného heterosexuálního manželství. Dneska sice čím dál víc lidí přiznává barvu, ale Arthur byl nesmírně uzavřený člověk a finanční kruhy jsou velmi konzervativní.“

„Takže se chtěla rozvést milostivá paní. Věděla o Pageovi?“

„Myslíte jmenovitě? Ne, to ne. Ale patrné věděla, že Arthur někoho má a že to není žena. Proto rozvod probíhal zpočátku tak divoce a celkově jednostranně. Arthur musel jednat rychle, než jeho manželka sdělí advokátům své podezření. Stálo ho to veškeré peníze, co měl. Svěřil se mi s tímto nesmírně intimním tajemstvím jako jedinému příteli pod slibem přísného mlčení. Řekl jsem to jen vám a rovněž doufám v krajní diskrétnost.“

„Vážím si vaší důvěry, Charlesi,“ pronesl tiše Sawyer. „Pochopte, že pokud důvodem atentátu na letadlo byl Lieberman, musím prozkoumat každou možnost, abych zločin objasnil. Slibuji, že nepoužiju informaci, kterou jste mi právě sdělil, pokud nebude mít klíčový význam pro vyšetřování. Jestliže Liebermanův románek s případem nesouvisí, nikdo se ode mě nedoví, co jste mi svěřil. Stačí?“

„Stačí,“ řekl Tiedman po chvíli. „Děkuju.“

Sawyer si povšiml, že na bankéře padla únava, a rozhodl se vést výslech rychle ke konci: „Víte, za jakých okolností zemřel Steven Page?“

„Četl jsem o tom v novinách.“

„Věděl jste, že byl HIV pozitivní?“

Tiedman zavrtěl hlavou.

„Ještě pár otázek. Bylo vám známo, že Lieberman trpěl rakovinou slinivky břišní v konečném stadiu?“ Tiedman přikývl. „Jak se s tím vyrovnával? Zdrtilo ho to? Trápil se tím?“

Tiedman neodpověděl hned. Tiše seděl, ruce sepjaté v klíně. Pak se zadíval na Sawyera: „Arthur mi připadal šťastný.“

„Člověk, který věděl, že zemře, vám připadal šťastný?“

„Chápu, že to zní divně, ale jinak to neumím popsat. Byl šťastný a vyrovnaný.“

Zmatený agent FBI Tiedmanovi poděkoval a odešel. Hlavou mu vířil zcela nový okruh otázek, na něž, stejně jako na ty ostatní, stále nenacházel odpovědi.

49

SIDNEY ARCHEROVÁ SEDĚLA SAMA V JÍDELNÍM VOZE, ZATÍMCO VLAK se řítil nocí do New Yorku. Za oknem se slévaly tmavé obrazy a rozrušená Sidney pila kávu a přikusovala v mikrovlnce ohřátý koláček. Pravidelný klapot kol na kolejnicích a mírné pohupování vagonu na nejzatíženějším severojižním koridoru ji konejšilo. Při nastupování do vlaku projevila patřičnou obezřetnost a prošla několik vagonů, než se usadila.

Po větší část cesty vlakem přemýšlela o dcerce. Připadalo jí, že ji nesevřela v náruči celou věčnost. A netuší, kdy ji zase uvidí. Brání jí v tom jedině jistota, že kdyby se pokusila Amy vyhledat, ublížilo by to její holčičce. A to nechce, i kdyby ji už nikdy neměla vidět. Jen co se dostane do New Yorku, zatelefonuje rodičům. Jak jim vysvětlí další hrůznou zprávu, která je čeká? Novinové titulky označí jejich milovanou, báječnou dceru za vražedkyni na útěku. Nemůže podniknout nic, aby je ochránila před náporem nevybíravé pozornosti. Určitě je v Bell Harboru ve státě Maine vystopují, ale snad jim ta cesta na sever poskytne aspoň trochu vzácného času a ochrany před odpornou vlezlostí médií.

Sidney věděla, že má jediný trumf, jímž může rozplést to, co se na ni řítí a hrozí rozvrátit její život – informace v ulitě ochranné obálky, které se za ní brzy poženou na sever rychlostí Federal Expressu. Disketa je všechno, co má. Jason ji považoval za životně důležitou. Co když se mýlil? Otřásla se a nutila mozek odvrátit se od potenciálních hrůz. V tomhle musí manželovi věřit. Vyhlédla oknem, za nímž se míhaly rozmazané stromy, skromné domky s nachýlenými televizními anténami, ošklivé budovy z tvárnic, patrně opuštěné tovární objekty.

Když vlak vjížděl do ztemnělých útrob Pensylvánského nádraží, stála Sidney u dveří. Hodinky ukazovaly pět hodin třicet minut. Necítila se unavená, i když si nepamatovala, kdy naposledy spala. Na časnou ranní hodinu bylo na nádraží dost živo. Sidney čekala ve frontě na taxíky, ale rozhodla se, že si před odjezdem na Kennedyho letiště ještě zatelefonuje. Zároveň se taky musí zbavit revolveru, přestože jí jeho chladný kov dodával pocit bezpečí, který tolik potřebovala. Pořád netušila, kam se vydá, ale dlouhá jízda taxíkem na letiště jí poskytne dostatek času, aby si stanovila cíl.

Cestou k telefonnímu automatu si koupila Washington Post, přelétla titulky. O vraždách se zatím nic neobjevilo, i když mrtvoly už mohli najít, jen reportéři prostě nestačili do uzávěrky sepsat články. Pokud její bývalé kolegy ještě nenašli, nebude to dlouho trvat. Parkovací garáž se pro veřejnost otevírá v sedm hodin, ale zaměstnanci do ní mají volný přístup kdykoli.

Vyťukala číslo rodičů v Bell Harboru. Pozdravil ji nahraný vzkaz telefonní společnosti oznamující, že volané číslo není v provozu. Zaúpěla, ale vzápětí si uvědomila proč. Rodiče vždycky na zimu nechávali telefon odpojit. Otec pravděpodobně zapomněl požádat o znovuzapojení. Určitě to udělá, jakmile tam dorazí. To, že telefon nefunguje, znamená, že ještě nedojeli.

Sidney rychle propočítávala cestovní čas. Když byla malá, otec jezdíval celou cestu na jeden zátah asi za třináct hodin. Zastavovali jen na jídlo, a když brali benzin. Jak stárnul, přestával tolik spěchat. Poté co odešel na odpočinek, v půli cesty zastavovali a přespávali, takže cíle dosáhli až druhého dne. Pokud vyrazili podle předpokladu včera ráno, dojedou do Bell Harboru dneska odpoledne. Pokud vyrazili podle předpokladu. Sidney si uvědomila, že si neověřila, jestli rodiče odjeli. Rozhodla se to okamžitě napravit. Telefon třikrát zazvonil a ozval se záznamník. Řekla do telefonu jen to, že volala ona. Často na dálku záznamník kontrolují. Nikdo to tedy v domě rodičů nevzal. Zavěsila. Zkusí to znovu z letiště. Podívala se na hodinky a odhodlala se k ještě jednomu telefonátu. Teď když ví o pletkách Paula Brophyho s RTG, něco jí tu nehraje. Vybavila se jí jediná osoba, které by se mohla na něco zeptat. Musí to udělat, než se na veřejnost dostane informace o vraždách.

„Kay? Tady Sidney Archerová.“ Hlas ve sluchátku zazněl nejdřív rozespale, ale vzápětí plně ožil. Kay Vincentová se posadila na posteli.

„Sidney?“

„Promiň, že volám tak časně, ale potřebuju, abys mi v něčem pomohla.“ Kay neodpovídala. „Vím, co všechno se o Jasonovi píše v novinách, Kay, a…“

Kay ji přerušila: „Já těm slátaninám nevěřím, Sidney. Jason by nikdy nic takového neprovedl.“

Sidney vydechla úlevou: „Děkuju, Kay. Už jsem si myslela, že jsem jediná, kdo neztratil víru.“

„Zdaleka ne, Sidney. Co potřebuješ?“

Sidney využila okamžik, aby uklidnila nervy a ustálila rozechvělý hlas. Spatřila strážníka, který kráčel vestibulem nádraží. Otočila se k němu zády a nahrbila se ke zdi.

„Kay, Jason se mnou nikdy nemluvil o svojí práci.“

Kay pohrdavě odfrkla: „Není divu. Pořád nám vtloukají do hlav, že všechno je děsně tajný.“

„Jistě. Jenže to tajemství mi teď stojí v cestě. Potřebuju vědět, na čem Jason pracoval několik posledních měsíců. Podílel se na nějakém větším projektu?“

Kay si přesunula sluchátko k druhému uchu. Její manžel zdravě chrápal.

„No, pracoval na finančních podkladech pro jednání s CyberComem.“

„Ano, o tom už něco vím.“

Kay se uchichtla: „Vracel se z toho skladiště a vypadal, jako by se pral v bahně s krokodýlem, špinavý od hlavy k patě. Ale vydržel a odvedl skvělou práci. Dokonce se zdálo, že ho to baví. Jinak věnoval spoustu času integraci systémů páskového zálohování dat společnosti.“

„Myslíš automatické zálohování elektronické pošty, dokumentů, dokladů a vůbec všeho?“

„Jo.“

„Proč potřebovali integrovat systém páskového zálohování dat?“

„Jak asi uhodneš, společnost Quentina Rowea měla předtím, než ji koupil Triton, v tomto směru prvotřídní systém. Kdežto Nathan Gamble a Triton ne. Mezi námi, já si myslím, že Nathan Gamble ani netuší, co to páskové zálohování je. No a Jason dostal za úkol integrovat zálohovací systém Tritonu s mnohem pokročilejším Roweovým.“

„Co všechno integrace zahrnovala?“

„Probrat veškeré zálohované soubory Tritonu a přeformátovat je tak, aby byly kompatibilní s novějším systémem. Veškerou elektronickou poštu, doklady, výkazy, formuláře, co prošly počítačem. I tohle dokončil. Teď je systém plné integrovaný.“

„Kde byly uloženy staré soubory? V hlavní budově?“

„Kdepak. Ve skladišti v Restonu. V krabicích naskládaných po deseti na sobě. Na stejném místě co veškeré finanční doklady. Jason tam strávil spoustu času.“

„Kdo mu ten úkol uložil?“

„Quentin Rowe.“

„Ne Nathan Gamble?“

„Podle mě o tom zpočátku ani nevěděl. Teď ovšem ví.“

„Myslíš?“

„Ano, protože Jason dostal od Nathana Gamblea elektronickou poštou pochvalu za dokončenou práci.“

„Vážně? To není Gambleův styl.“

„Ano, taky mě to překvapilo. Ale je to tak.“

„Nevíš náhodou, kdy ho pochválil?“

„Ale ano, protože to byl jinak strašný den.“

„Jak to myslíš?“

Kay Vincentová si zhluboka povzdechla: „Protože toho dne se zřítilo to letadlo.“

Sidney sebou trhla: „Víš to jistě?“

„Na to se nedá zapomenout, Sid.“

„Ale Nathan Gamble byl toho dne v New Yorku. Byla jsem tam s ním.“

„Na tom nezáleží. Jeho sekretářka odesílá elektronickou poštu podle pokynů bez ohledu na to, jestli je Gamble v kanceláři nebo ne.“

Sidney se marně snažila zorientovat: „Kay, předpokládám, že jednání s CyberComem nijak nepokročilo. Triton požadované materiály zadržuje, ne?“

„Jaké materiály?“

„Gamble nechce postoupit finanční materiály CyberComu.“

„To snad ne. Vím naopak, že jim už finanční materiály předal.“

„Cože?“ Sidney téměř vykřikla. „Viděl je předtím někdo z právníků firmy Tyler & Stone?“

„To nevím.“

„Kdy materiály předali?“

„Shodou okolností právě v den, kdy Nathan Gamble poslal Jasonovi tu pochvalu.“

Sidney se zatočila hlava: „V den, kdy se zřítilo letadlo? Víš to naprosto jistě?“

„Mám dobrého známého v podatelně. Dostal zvláštní úkol – zajistit tisk materiálů a pak je dopravit do CyberComu. Proč? Je to tak důležitý?“

„Vlastně ani nevím,“ odpověděla Sidney po chvíli.

„Tak co bys ještě potřebovala vědět?“

„Už nic, Kay, i tak mám o čem přemýšlet.“ Sidney jí poděkovala, zavěsila a zamířila ke stanovišti taxíků.

* * *

KENNETH SCALES SE ZADÍVAL. NA VZKAZ, KTERÝ DRŽEL V RUKOU, a oči se mu zúžily. Disketa je zašifrovaná. Potřebují heslo. Pohlédl na jedinou osobu, o níž věděli, že musela přijmout elektronickou poštou tak vzácnou zprávu. Jason by neposlal manželce disketu, aniž by jí dodal heslo. Musel ho odeslat elektronickou poštou ze skladiště. Heslo. Sidney stála ve frontě na taxíky před Pensylvánským nádražím. Měl se o ni postarat už v limuzíně. Nenechává rád lidi naživu, není to jeho styl. Ale rozkaz je rozkaz. Bude ji držet na krátké, neviditelné uzdě, dokud nezjistí, kam se heslo podělo. Dostal za úkol ji sledovat, na vražedné choutky musí zapomenout. Vykročil.

* * *

KDYŽ PŘEDJEL TAXÍK, SIDNEY, ZAHLÉDLA V OKNĚ AUTA ČÍSI ODRAZ. Zadíval se na ni na okamžik nějaký muž, ale s nervy napjatými k prasknutí jí to připadalo příliš dlouho. Bleskově se otočila a jejich oči se do sebe na hrůzostrašnou vteřinu vpily. Ďábelské oči z limuzíny! Scales zaklel a vyrazil kupředu. Sidney skočila do taxíku, který se hned rozjel. Scales se prodral přes několik lidí, kteří čekali před ním, srazil protestujícího dozorčího stanoviště taxíků na chodník a skočil do prvního volného vozu. Nesmí Sidney ztratit.

Sidney se ohlédla. Tma a plískanice omezovaly viditelnost. Ale provoz byl v tuto ranní hodinu relativně slabý, zahlédla světlomety, které se rychle přibližovaly. Otočila se k řidiči: „Vím, že to zní bláznivě, ale někdo nás sleduje.“ Sdělila mu nový cíl cesty. Zničehonic odbočil vlevo, vzápětí ostře doprava, uháněl prázdnou postranní ulicí a pak se vynořil na Páté avenue.

Taxík se Sidney zastavil před mrakodrapem. Vyskočila, rozběhla se ke vchodu a něco vytáhla z kabelky. Vložila kartu do štěrbiny ve zdi a dveře se s cvaknutím otevřely. Vešla dovnitř a zavřela za sebou.

Strážný za mramorovým pultem v hale ospale vzhlédl. Sidney znovu hrábla do kabelky a vytáhla zaměstnaneckou průkazku firmy Tyler & Stone. Strážný pokývl a uvelebil se na židli. Když Sidney stiskla tlačítko, aby přivolala výtah, ohlédla se. Tak časně ráno je v provozu jediný výtah. Druhý taxík s kvílejícími pneumatikami zastavil před budovou, vyskočil z něj muž, přiřítil se ke skleněným dveřím a zabušil na ně. Sidney viděla, že strážný vstal ze židle.

Zavolala na něj: „Myslím, že mě ten člověk pronásleduje. Možná je ozbrojený. Buďte prosím opatrný.“

Strážný na ni chvíli civěl, pak přikývl. Podíval se ke vchodu. Cestou ke dveřím mu sjela ruka k pouzdru s pistolí. Než Sidney nastoupila do výtahu, ještě jednou se ohlédla. Strážný vyhlížel na ulici. Sidney vydechla úlevou, vešla do výtahu a stiskla tlačítko dvaadvacátého poschodí. Za několik vteřin vstoupila do setmělých prostor firmy Tyler & Stone a pospíšila do jedné z kanceláří. Rozsvítila, vytáhla adresář, vyhledala telefonní číslo a vyťukala ho.

Volala dlouholeté sousedce a přítelkyni rodičů, sedmdesátileté Ruth Childsové. Ruth zvedla telefon hned po prvním zazvonění a podle energického projevu, i když bylo teprve něco málo po šesté hodině, patrně už dávno vstala. Ruth jí jemně vyjádřila soustrast se ztrátou manžela a na Sidneyinu otázku odpověděla, že Pattersonovi a Amy odjeli včera kolem desáté hodiny dopolední, balili prý na cestu ve spěchu. Věděla také, že mají namířeno do Bell Harboru, ale jinak nic.

„Viděla jsem, jak tvůj táta ukládá do kufru pouzdro s brokovnicí, Sidney,“ prohlásila provokativně.

„Nechápu proč,“ chabě zareagovala Sidney. Užuž by se rozloučila, když Ruth řekla něco, z čeho se jí rozbušilo srdce: „Tu noc, než odjeli, jsem o ně měla docela starost. Pořád tady kroužilo auto. Špatně spím, a pokud usnu, stačí málo, abych se probudila. Víš, jaký je tu klid. Nikdo nevystrčí večer nos, ledaže jde někoho v okolí navštívit. Včera ráno tu to auto bylo zas.“

„Zahlédla jste někoho uvnitř?“ Sidney se zachvěl hlas.

„Ne, moje oči už nejsou, co bejvávaly, zvlášť na dálku.“

„Je tam ještě to auto?“

„Ach ne. Odjelo hned po rodičích. Zaplaťpámbu. Mám za dveřma pořád baseballovou pálku. Jen ať někdo zkusí lézt mi do domu. Bude těžce litovat.“

Než Sidney zavěsila, poradila Ruth Childsové, aby byla opatrná a zavolala policii, pokud se auto znovu objeví, i když to považovala za víc než nepravděpodobné. Auto teď bude daleko od Hanoveru i od Virginie. Byla si skoro jistá, že míří do Bell Harboru ve státě Maine. Teď se tam vydá i ona.

Zavěsila a otočila se k odchodu. Vtom zaslechla cinknutí výtahu, který zastavil v poschodí, kde se nacházela. Neuvažovala dlouho, kdo jím tak časně přijel. Předpokládala to nejhorší. Vytáhla malý revolver a rozběhla se z kanceláře směrem od výtahu. Má aspoň výhodu, že se tu vyzná.

Dusot běžících nohou potvrdil její nejhorší podezření. Utíkala, co nejrychleji mohla, kabelka jí narážela do boku. Slyšela dech pronásledovatele, který se vřítil do tmavé chodby za ní. Stahoval náskok. Zrychlila jako za časů své basketbalové slávy, ale nestačilo to. Musí změnit taktiku. Zabočila za roh, zastavila se, rychle se obrátila, zaklekla do střelecké pozice a zamířila před sebe. Muž v plném tempu vyběhl zpoza rohu a zastavil se na krok od ní. Spatřila v jeho ruce nůž, na jehož ostří světélkovala krev. Jeho tělo se napjalo k útoku. Sidney jako by to vycítila, vypálila tak, že mu střela proletěla těsně kolem levého spánku.

„Příští vám vyrazí mozek.“ Vstala, očima se vpíjela do mužovy tváře a pokynula mu, aby odhodil nůž, což učinil. „Zpátky,“ vyštěkla a pokynula mu revolverem. Přinutila ho ustupovat chodbou, dokud nedošli ke kovovým dveřím.

„Otevřete!“

Muž ji probodával očima. I s revolverem namířeným na jeho hlavu si připadala jako dítě s proutkem proti rozzuřenému psu. Otevřel dveře a podíval se dovnitř. Světlo se automaticky rozsvítilo. Byla to rozmnožovna a tiskárna, velká místnost s masivními stroji, stohy papíru a ostatními potřebami nezbytnými pro chod činorodé právnické firmy. Pokynula mu k dalším dveřím na opačné straně místnosti. „Pokračujte!“ Muž prošel dveřmi. Sidney je zachytila, držela otevřené a sledovala, jak postupuje vpřed. Když otevřel další dveře, ohlédl se na ni. Vedly do skladu s kancelářskými potřebami.

„Jestli odtud vyjdete, zastřelím vás.“ Bránila vstupním dveřím ramenem, aby se zavřely, revolverem mířila na muže, natáhla se přes pult a okázale zvedla telefon. Jen za mužem zaklaply dveře, Sidney zavěsila, tiše zavřela dveře tiskárny a rozběhla se chodbou k výtahům. Stiskla přivolávač a dveře se okamžitě otevřely. Kabina bohudík zůstala ve dvaadvacátém poschodí. Skočila dovnitř a zmáčkla tlačítko přízemí, neustále naslouchala, jestli se za ní muž nerozběhli. Mířila otevřenými dveřmi do chodby, ale všude byl klid. Jakmile sjela do přízemí, zmáčkla knoflíky všech dvaadvaceti poschodí a vyskočila z výtahu. Vydechla si úlevou a zmohla se dokonce na úsměv. Vzápětí se jí však zmocnila hrůza, neboť zabočila za roh a málem upadla přes mrtvolu strážného. Ovládla výkřik, vyběhla z budovy a prchala ulicí.

* * *

BYLO ČTVRT NA OSM RÁNO. SAWYER KONEČNĚ ZAVŘEL OČI, KDYŽ zazvonil telefon. Vymrštil k němu mohutnou paži a zvedl sluchátko.

„Prosím?“

„Lee?“

Sawyerův zemdlený mozek se rozjel na plné obrátky, agent se posadil na posteli: „Sidney?“

„Nemám moc času.“

„Kde jste?“

„Poslouchejte mě!“ Stála znovu u telefonního automatu na Pensylvánském nádraží.

Odhodil přikrývku a přesunul sluchátko k druhému uchu: „Dobře, poslouchám.“

„Právě se mě pokusil zabít nějaký muž.“

„Kdo? Kde?“ vyhrkl Sawyer, popadl kalhoty a oblékal se.

„Nevím kdo.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se v obavách.

Sidney se rozhlédla po nádraží plném lidí. Zdánlivě sami spořádaní Newyorčané. Problém je, že mezi nimi může být nepřítel. „Ano.“

Sawyer si vydechl.

„Tak co se stalo?“

„Jason poslal po letecké katastrofě k nám domů elektronickou poštou zprávu. Obsahovala heslo.“

„Cože?“ vyhrkl znovu Sawyer. „Kristepane, poslal zprávu elektronickou poštou?“ Sawyer v obličeji zbrunátněl. Držel v ruce bezdrátový telefon, přecházel pokojem, oblékal si košili, ponožky, kalhoty.

„Nemůžu teď vysvětlovat, jak jsem se k té zprávě dostala, hlavní je, že ji mám.“

Sawyer vyvinul maximální úsilí, aby se ovládl a uklidnil: „Co v té zprávě sakra bylo?“

Sidney vytáhla z kapsy kabátu list papíru se zprávou: „Máte u sebe něco na psaní?“

„Moment.“

Sawyer vběhl do kuchyně a popadl v zásuvce kus papíru a propisku. „Diktujte. Ale pozorně, přesně, bez sebemenší chybičky.“ Sidney se řídila jeho pokynem, včetně toho, že upozornila na neoddělená slova a tečky členící číselnou řadu hesla, přesně tak, jak tomu bylo na vytištěné stránce, kterou držela v ruce. Sawyer si prohlížel, co napsal. Znovu to s ní pro přesnost probral.

„Netušíte, co zpráva znamená, Sidney?“

„Neměla jsem moc času nad ní hloubat. Jason napsal, že všechno je špatně a nemám důvod mu nevěřit. Všechno bylo špatně.“

„A co disketa? Víte, co je na ní?“ Znovu rychle přečetl zprávu. „Dostala jste ji poštou?“

Sidney zaváhala a pak řekla: „Ještě ne.“

„To heslo je klíčem k disketě? Soubory jsou zašifrované?“

„Netušila jsem, že jste takový počítačový odborník.“

„Chystáte mi samá překvapení.“

„1 mě to zaskočilo.“

„Kdy myslíte, že disketu dostanete?“

„Těžko říct. Poslyšte, musím jít.“

„Počkejte. Jde mi o toho chlapíka, co se vás pokusil zabít. Jak vypadal?“

Popsala mu ho. Při vzpomínce na maniacké modré oči se otřásla. Sawyer si všechno poznamenal. „Dám porovnat popis s databází, uvidíme, jestli z ní něco vypadne.“ Najednou v něm hrklo. „Počkejte, nechal jsem vás hlídat. Co se stalo s mými lidmi? Voláte z domova?“

Sidney polkla: „Momentálně mě nikdo nehlídá. Aspoň ne vaši lidé. A taky nejsem doma.“

„A prozradíte mi laskavě, kde jste?“

„Už musím jít.“

„Stůjte, sakra! Nějaký mizera se vás pokusil oddělat a moji lidé nikde. Chci vědět, co se děje!“ rozkřikl se.

„Lee?“

Trochu se uklidnil: „Co je?“ zeptal se stroze.

„Ať se stane cokoli, ať se setkáte s čímkoli, chci, abyste věděl, že jsem neudělala nic špatného. Nic.“ Potlačila slzy a tiše dodala: „Věřte mi, prosím vás.“

„O čem to mluvíte? Krucinál, co to má znamenat?“

„S b o h e m.“

„Ne! Počkejte!“ Ve sluchátku cvaklo a Sawyer vztekle praštil telefonem. Podíval se na zprávu a pak ji položil vedle telefonu. Přikrčil se. Podlomily se mu nohy, ucítil žaludek v krku. Přešel do koupelny a polkl pár kapek medicíny pro lepší zažívání. Otřel si ústa hřbetem ruky, vrátil se do kuchyně, zvedl kus papíru, na který si zaznamenal zprávu, a usedl ke stolku. Tiše odříkával slova, která četl. Pozor na překlepy. Z první části vyplývalo, že Archer poslal zprávu nesprávné osobě. Sawyer přečetl jména adresátů a odesilatelů. Sidney řekla, že Jason poslal elektronickou poštu domů. ArchieJW2. To je uživatelská adresa Jasona Archera, složená z jeho jména a iniciál. Zpráva původně došla na adresu ArchieKW2. Jason Archer ťukl do K namísto do J, to je jasné. ArchieKW2 odeslal zprávu odesilateli a upozornil ho na omyl, čímž se vlastně dostala k zamýšlenému cíli: do rukou Sidney Archerové.

Odkaz na skladiště v Seattlu má logiku. Jason se zřejmé ocitl během schůzky s kýmsi v nebezpečí. Výměna se nějak zvrtla. Všechno špatně? Těchto slov se zřejmě Sidney chytila jako důkazu manželovy neviny. Všechno naruby! To smysl příliš neupřesňuje. Pak se Sawyer zadíval na heslo. Panenanebi, Jason musí být hlava, když dokáže takové dlouhé heslo složené z čísel udržet v paměti. Moc z toho Sawyer nevyrozuměl. Přiblížil tvář těsně k papíru, oči se mu rozslzely. Jason patrně neměl čas zprávu dokončit.

Sawyer zakýval ztuhlým krkem ze strany na stranu a zaklonil hlavu. Disketa. Musí získat tu disketu. Ostatně Sidney Archerová ji dostane. Jeho úvahy přerušilo vyzvánění telefonu. Popadl sluchátko, přesvědčený o tom, že znovu volá Sidney

„Prosím?“

„Tady Frank, Lee.“

„Kristepane, Franku, nemůžeš volat v nějakou slušnější hodinu?“

„Je to špatný, Lee. Moc špatný. Volám z podzemních garáží firmy Tyler & Stone.“

„Co se děje?“

„Došlo tu k trojnásobný vraždě. Radši sem přijeď.“

Sawyer položil telefon. Pochopil pravý význam Sidneyiných posledních slov. Mizera!

* * *

ULICE VEDOUCÍ K PODZEMNÍM PARKOVACÍM GARÁŽÍM SVÍTILA červenými a modrými majáky, všude parkovaly policejní vozy a sanitky. Sawyer a Jackson jednomu ze strážců uzavřeného prostoru zamávali před nosem odznaky. Ustaraný Frank Hardy na ně čekal u vjezdu a odvedl je do nejnižšího, čtvrtého podzemního patra garáží, kde byla teplota pod bodem mrazu.

„Vypadá to, že se tu vraždilo hodně časně ráno, stopy ještě nevychladly. Mrtvoly jsou v dobrým stavu, samozřejmě až na ty díry navíc,“ informoval Hardy.

„Jak ses o tom dověděl, Franku?“

„Floridská policie vyrozuměla ředitele firmy Henryho Whartona, mají tam zrovna konferenci. Ten zavolal Nathanu Gambleovi, který hned telefonoval mně.“

„Takže se krágluje v okruhu právnické firmy?“ zeptal se Sawyer.

„Udělej si obrázek sám. Všichni jsou ještě tady. Triton ovšem tyhle vraždy zvlášť zajímají. Proto Wharton okamžitě telefonoval Gambleovi. Taky jsme se dověděli, že dneska po ránu byl zavražděn strážný v budově, kde jsou newyorské kanceláře firmy Tyler & Stone.“

Sawyer na něj vyvalil oči: „V New Yorku?“

Hardy přikývl.

„Ví se o tom něco?“

„Zatím ne. Ale podle hlášení vyběhla asi hodinu před objevením mrtvoly z budovy žena.“

Sawyer se vyrovnával s informacemi, zatímco se proplétali shlukem policistů a techniků kriminálky obléhajících levou stranu nablýskané limuzíny. Oboje dveře byly otevřené. Sawyer sledoval, jak technici snímají otisky a veškeré stopy z interiéru limuzíny. Fotograf cvakal na místě činu spouští ostošest, jiný technik natáčel prostor videokamerou. Soudní lékař, muž středního věku v bílé košili s vyhrnutými rukávy a kravatou zastrčenou za ní, s gumovými rukavicemi a chirurgickou maskou, rozmlouval se dvěma muži v tmavomodrých nepromokavých pláštích. Oba muži přešli k Hardymu a agentům FBI.

Hardy představil Sawyera a Jacksona dvojici detektivů washingtonské kriminálky Royceovi a Holmanovi. „Seznámil jsem je s tím, proč se o případ zajímá FBI, Lee.“

„Kdo objevil mrtvoly?“ zeptal se Jackson Royce.

„Účetní, který pracuje v budově. Přijel chvíli před šestou. Má parkovací místo tady dole. Připadalo mu divné, že tu tak časně vidí limuzínu, zvlášť když blokovala několik parkovacích míst. Vozidlo má tónovaná, zvenčí neprůhledná skla. Zaklepal, nikdo se neozval. Nato otevřel zadní dveře. Přecenil se. Ještě teď nahoře zvrací. Zmohl se aspoň na to, že nám zatelefonoval.“

Muži se přiblížili k limuzíně. Hardy pokynul agentům FBI, aby se podívali dovnitř. Sawyer pohlédl dopředu, dozadu a poté na Hardyho: „Toho chlapa na podlaze odněkud znám.“

„Proč ne, je to Paul Brophy.“

Sawyer se zadíval na Jacksona.

„Pán na zadním sedadle s dírou nad očima je Philip Goldman,“ informoval Hardy.

„Právní zástupce RTG,“ dodal Jackson.

Hardy přisvědčil a pokračoval: „Oběť na předním sedadle je James Parker, zaměstnanec místního zastoupení RTG, limuzína taky patří RTG.“

„Proto ten zájem Tritonu,“ poznamenal Sawyer.

„Uhodls,“ připustil Hardy.

Sawyer se sklonil do limuzíny, nejdřív studoval ránu na Goldmanově čele, pak se zaměřil na Brophyho mrtvolu. Přes rameno ho klidně, metodicky informoval Hardy. Vyšetřovali se Sawyerem nespočet vražd. Tady jsou aspoň všechny části těl pohromadě. Viděli řadu takových, kde tomu tak nebylo: „Všechny usmrtily výstřely. Zřejmě z velkorážní zbraně a vypálené z bezprostřední blízkosti. Při střelbě na Parkera se hlaveň přímo dotýkala těla. Brophy ji koupil z několika centimetrů, aspoň co můžu soudit. Goldmana vrah zastřelil asi z jednoho metru, možná i z nepatrně větší vzdálenosti, jak naznačuje ožehnuté čelo.“

Sawyer souhlasně přikývl: „Střelec zřejmě seděl vepředu. Nejdřív odprásknul řidiče, pak Brophyho a nakonec Goldmana,“ uvažoval Sawyer.

Hardy se netvářil přesvědčeně. „Třeba, ale vrah taky mohl sedět vedle Brophyho a naproti Goldmanovi. Otevřenou přepážkou oddělal Parkera, zastřelil Brophyho a pak Goldmana, anebo naopak. Musíme počkat na pitvu, která nám objasní dráhy střel. To nám upřesní pořadí.“ Odmlčel se a dodal: „A možná leccos vysvětlí.“ Interiér limuzíny nabízel opravdu strašlivý pohled.

„Dá se určit přibližný čas smrti?“ zeptal se Jackson.

Royce nakoukl do notesu: „Posmrtná ztuhlost ještě nedosáhla vrcholu, zdaleka ne. Promodralost teprve začíná. Všichni se nacházejí v podobném posmrtném stadiu. Vzhledem k tomu a míře poklesu tělesné teploty soudní lékař předběžně odhadl, že smrt nastala před čtyřmi až šesti hodinami.“

Sawyer mrkl na hodinky: „Teď je půl deváté. Takže mezi druhou a čtvrtou hodinou ranní.“

Royce přikývl.

Jackson se otřásl, neboť ho ovanul průvan, když se otevřely dveře výtahu a vyhrnuli se z nich další policisté. Sawyer se ušklíbl nad oblaky páry, která vycházela všem od úst. Hardy se usmál. „Vím, nač myslíš, Lee. Tentokrát nikdo nemanipuloval s klimatizací jako u tvojí poslední mrtvoly, ale i tak je tu pěkná ledárna…“

„Zajímal by mě co nejpřesnější čas smrti,“ pravil Sawyer. „Každá minuta plus nebo minus je pro mě moc důležitá.“

„Máme přesný čas vjezdu limuzíny do garáží, pane Sawyere,“ přispěchal na pomoc Royce. „Vjezd je omezen pro držitele platných karet. Bezpečnostní systém zaznamenává, na čí kartu vjelo vozidlo do objektu. Goldmanovu kartu zařízení zaregistrovalo v jednu hodinu čtyřicet pět minut po půlnoci.“

„Takže se tu objevil nedlouho předtím, než se to semlelo,“ spekuloval Jackson. „Je to určitý orientační bod.“

Sawyer neodpověděl. Mnul si tvář a očima těkal po místě činu.

„Co zbraň?“

Detektiv Holman sáhl po předmětu v zataveném sáčku z umělé hmoty. „Jeden ze strážníků našel tohle kousek odtud v kanalizaci. Naštěstí se zachytila za nějaké odpadky, jinak se nenašla.“ Předal sáček Sawyerovi. „Devítka Smith & Wesson. Vysoce průbojné náboje. Výrobní číslo zbraně je neporušené. Dá se po něm jít. V zásobníku chybí jen tři náboje. Předběžně jsme na obětech napočítali celkem tři zásahy.“ Všichni muži na pistoli zřetelně viděli stopy krve, které odpovídaly střelbě z bezprostřední blízkosti. „Vypadá to jednoznačně na vražednou zbraň,“ pokračoval Holman. „Střelec sesbíral vyhozené nábojnice, ale kulky nejspíš vězí ve všech obětech, balistikové nám podle deformace projektilů sdělí přesnější závěry.“

Sawyer nemusel brát pistoli do rukou, aby ji poznal. Stejně tak Jackson. Na držadle pažby se odštípl růžek. Agenti si vyměnili neveselé pohledy.

Hardy si toho všiml: „Říká vám zbraň něco?“

Sawyer si povzdechl: „Do prdele…“ Momentálně se na jiná slova nezmohl. Zastrčil ruce hluboko do kapes, pohlédl k limuzíně a znovu na vražednou zbraň. „Jsem na devětadevadesát procent přesvědčený, že ta pistole patří Sidney Archerové, Franku.“

„Jak že se jmenuje majitelka?“ vyhrkli oba detektivové téměř současně.

Sawyer sdělil detektivům osobní údaje Sidney a spojení na jejího zaměstnavatele.

„No jo, četl jsem o ní a o jejím manželovi v novinách. Proto mi to jméno bylo povědomý. To vysvětluje spoustu věcí,“ rozpovídal se Royce.

„Například co?“ zeptal se Jackson.

Royce nahlédl do notesu: „Zabezpečovací zařízení v hlavním vchodu registruje, kdo přichází a odchází z budovy po pracovní době. Jestlipak uhodnete, kdo si v jednu hodinu jedenadvacet minut odemkl kartou?“

„Sidney Archerová,“ pronesl unavené Sawyer.

„Přesně. Tak manželská dvojice, vida. Povedený párek. Ale my je dostaneme. Mrtvoly jsou čerstvý, nemá tak velký náskok.“ Royce mluvil sebevědomě. „Sebrali a vyluxovali jsme z limuzíny všechno možný. Vyeliminujeme, co pochází od mrtvých mužů, a zaměříme se na zbytek.“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby se všude objevily otisky prstů Archerové,“ prohlásil Holman. Strčil hlavu do limuzíny. „Zvlášť vzhledem k té spoustě krve.“

Sawyer se obrátil k detektivům: „A co motiv?“

Royce zvedl minimagnetofon: „Tohle jsem našel pod Brophym. Už jsme z toho sňali otisky.“ Detektiv zmáčkl tlačítko přehrávání. Všichni několik minut poslouchali, dokud nahrávka neskončila. Sawyer zrudl.

„To je hlas Jasona Archera,“ konstatoval Hardy. „Poznávám ho.“ Zavrtěl hlavou. „Teď už jen sehnat k hlasu tělo.“

„Druhý hlas patří Sidney,“ dodal Jackson. Podíval se na parťáka, který se v depresi opřel o betonový sloup.

Sawyer se vyrovnával s novými informacemi a ukládal je do proměnlivé mozaiky případu. Brophy nahrál rozhovor onoho dopoledne, kdy přijeli vyslechnout Sidney. Proto se ten parchant tvářil tak spokojeně. To vysvětluje i jeho výlet do New Orleansu včetně nezbedného čmuchání v Sidneyině pokoji. Sawyer zkřivil obličej. Nikdy by dobrovolně neprozradil, co mu Sidney svěřila ohledně toho telefonátu. Teď je tajemství venku. Obelhala FBI. I kdyby Sawyer dosvědčil – což by ochotně učinil – že ho později podrobně o rozhovoru informovala, nelze popřít, že pomáhala manželovi na útěku. Teď to vypadá, že se dlouholetému věznění nevyhne. Během úvah se mu vybavila tvářička Amy Archerové a ramena mu poklesla ještě víc.

Royce a Holman se vzdálili, aby pokračovali ve vyšetřování. Hardy přešel k Sawyerovi: „Chceš slyšet pár drobniček?“

Sawyer přikývl. Jackson se k nim připojil.

„Vím pravděpodobně pár věcí navíc. Například že firma Tyler & Stone dala Sidney Archerové výpověď,“ řekl Hardy.

„Ovšem.“ Sawyer dál pozoroval Hardyho.

„Ironií osudu se dopis s výpovědí našel u Goldmana. Mohlo to proběhnout následovně. Archerová přišla z nějakého důvodu do budovy firmy. Možná z nevinného, možná ne. Setkala se tam s Goldmanem a Brophym, buď náhodou, anebo se na tom domluvili. Goldman pravděpodobně seznámil Sidney Archerovou s obsahem dopisu a pak jí přehráli ten pásek. To je na vydírání slušná munice.“

„Souhlasím, že magnetofonový pásek ji velmi kompromituje, ale proč by ji vydírali?“ Sawyer nespouštěl z přítele oči.

„Sidney Archerová vedla do zřícení letadla tým poradců pro jednání s CyberComem. Byla zasvěcena do nejdůvěrnějších informací. Do informací, po kterých nezřízeně prahla RTG. Cenou za informace byl ten pásek. Buď je zasvětí do nabídky Tritonu, nebo půjde do vězení. Firma ji už tak jako tak propustila. Na čem by jí ještě záleželo?“

Sawyer se tvářil zmateně: „Ale její manžel už přece informace RTG dodal. Výměnu zachytila videokamera.“

„Situace se vyvíjí. Lee. Vím, že po zmizení Jasona Archera se nabídka Tritonu CyberComu posunula. Jason jim neposkytl nejaktuálnější informace. Potřebovali znát nejnovější stav. Co jim nemohl dodat manžel, mohla poskytnout manželka.“

„Jenže pak by se spíš dohodli. Proč potom to vraždění, Franku? To, že se tady našla její pistole, neznamená, že střílela ona.“ Sawyer si uvědomoval, že mu pro to chybí důkazy.

Hardy jeho námitku nevzal na vědomí a pokračoval ve vlastní dedukci: „Třeba se neshodli na podmínkách. Třeba se ošklivě střetli. Třeba se rozhodli, že z ní vytáhnou informace a pak se jí zbaví. Možná proto ji odvedli do limuzíny. Parker nosil pistoli, zůstala v pouzdru, nevystřelil z ní. Možná se začali prát. Vytáhla svoji bouchačku a v sebeobraně jednoho odpráskla. A ve strachu pak zlikvidovala svědky.“

Sawyer energicky zavrtěl hlavou: „Tři zdraví chlapi proti jediný ženský? Těžko by se jim situace vymkla z rukou. Neumím si představit, že by uvnitř dokázala zabít tři muže a klidně odkráčet.“

„Třeba tak klidně neodkráčela, Lee. Mohli ji zranit, co my víme.“

Sawyer se podíval na betonovou podlahu vedle limuzíny. Bylo na ní několik krvavých skvrn, ale žádná dál od limuzíny. Nic to však nedokazuje, v tomto směru zní Hardyho scénář hodnověrně.

„Dejme tomu, že všechny zabila, jenže zmizela bez pásku. Proč?“

Hardy pokrčil rameny: „Pásek našli pod Brophym. Byl to urostlý chlap, nejmíň sto kilo doslova mrtvý váhy. Když ho identifikovali, pohnuli s ním až dva nejsilnější poldové. Přitom kápli na ten pásek. Jednoduchá odpověď zní, že to fyzicky nedokázala. Nebo nevěděla, že magneťák je pod ním. Zřejmě mu vypadl z kapsy, když se hroutil na podlahu. Nato propadla panice a utekla. Odhodila pistoli do kanalizace a domněle rafinovaně se vypařila. To jsme spolu viděli dostkrát, ne?“

Jackson se podíval na Sawyera: „Má to logiku, Lee.“

Sawyer však pochyboval. Přešel k detektivovi Royceovi, který si něco zapisoval.

„Nenamítal byste nic proti tomu, kdybych zavolal lidi z naší laborky, aby tu omrkli pár věcí?“

„Ó, budou vítáni. Zřídka se stává, že by mi asistovala FBI. Vy dostáváte všechny federální dolary. Kdežto my? Někdy jsme rádi, že máme na benzin.“

„Rád bych, aby provedli pár testů v limuzíně. Můj tým dorazí za dvacet minut. Chci, aby něco zkusili, dokud jsou mrtvoly na místě. Pak bych rád, aby provedli podrobný průzkum bez těl a všechno prověřili v laboratoři. Zdržení si zodpovím.“

Royce nad žádostí chvíli uvažoval a pak řekl: „Musí se to papírově vyřídit.“ Podezřívavě si Sawyera změřil. „Poslyšte, já jsem za pomoc FBI vždycky vděčný, ovšem tohle spadá do naší kompetence. Takže bych moc rád, kdybyste mi důvěru nějak vynahradili. Rozumíte?“

„Naprosto jednoznačně, detektive. Tohle je váš případ. Cokoli zjistíme, o to se s vámi podělíme, tím vám píchneme při řešení případu. Upřímně doufám, že vám to zajistí povýšení a služební postup.“

„Doufáte v totéž, co moje žena.“

„Smím vás požádat o laskavost?“

„Vy smíte všechno,“ odpověděl Royce.

„Mohl by váš technik sejmout vzorky z rukou všech tří mrtvol? Tlačí nás čas. Moji lidé to rychle zanalyzují.“

„Myslíte, že střílel taky někdo z nich?“ zeptal se pochybovačně Royce.

„Možná ano, možná ne. Zatím nemůžeme říct jednoznačně tak ani tak.“

Royce pokrčil rameny a gestem přivolal jednu ze svých techniček. Instruoval ji, co chce, a společně ji pozorovali, jak si přinesla odřený, objemný vak s kriminalistickou výbavou, otevřela ho a zahájila přípravy k testu na střelbu. Čas ovšem pracoval proti nim, vzorky mají být optimálně sňaty do šesti hodin po výstřelu, Sawyer se obával, že tuto mez překročili.

Technická namočila řadu tamponů v roztoku zředěné kyseliny dusičné. Těmi pak pečlivě otírala prsty, hřbety a dlaně rukou každé mrtvoly. Jestli někdo z nich v posledních hodinách střílel, testy prokáží pozůstatky barya a antimonu, základních složek pro výrobu prakticky veškeré munice. Nic to zásadně nerozhodne. Pokud bude výsledek pozitivní, nebude to ještě znamenat, že někdo z nich střílel z vražedné zbraně, jen to, že v posledních šesti hodinách z nějaké zbraně střílel. Navíc třeba zbraň uchopili až po výstřelu, k němuž mohlo dojít například v souboji o ni, a částečně setřít chemické stopy z jejího povrchu. Nicméně pozitivní výsledek testu by Sidney Archerové pomohl, uvažoval Sawyer. I kdyby všechny důkazy zdánlivě potvrzovaly, že se zapletla do vražd, Sawyer byl nezvratně přesvědčen, že nestiskla spoušť.

„Smím požádat ještě o jednu laskavost?“ zeptal se detektiva Royce. Detektiv povytáhl obočí. „Chtěl bych mít kopii toho pásku.“

„Ovšem. To je hračka.“

Sawyer vyjel výtahem do haly, došel k autu a telefonicky požádal o vyslání skupiny techniků FBI. Zatímco na ně čekal, v hlavě mu neodbytně vířila jediná otázka. Kam se poděla Sidney Archerová?

50

AČKOLI SE SIDNEY NORMÁLNĚ LÍČÍ VÍC NEŽ STŘÍDMĚ, TENTOKRÁT SI v kóji dámské toalety na Pensylvánském nádraží plácala na obličej vrstvy make-upu, aby její tvář co nejvíc ztuctovatěla. Předpokládala, že muže, který ji pronásleduje, nenapadne, že se sem vrátí. Nasadila si hnědý kožený kovbojský klobouk a střechu si stáhla hodně do čela. Vyumělkovaně nalíčená na způsob lepší šlapky a se zkrvaveným šatstvem v igelitové tašce, kterou někam vyhodí, vyšla z dámské toalety. Měla na sobě oblečení, jehož nákupem strávila podstatnou část dne: seprané modré džíny, okované béžové kovbojské boty, hrubou bílou bavlněnou košili a zevnitř prošívaný krátký černý kožený kabátek. Nepodobala se vůbec konzervativní Washingtoňance a právní zástupkyni, jíž byla donedávna a na kterou policie brzy uspořádá hon pro podezření z vraždy. Přesvědčila se, zda revolver bezpečně spočívá v zapnuté kapse. Zákon o nošení zbraní platný v New Yorku patří k nejpřísnějším v zemi.

Po půlhodinové jízdě příměstským vlakem na severovýchod dorazila do Stamfordu ve státě Connecticut, jednoho ze šňůry „měst na přespání“, uspokojujících touhu pracujících Newyorčanů po životě mimo vlastní metropoli. Za dalších dvacet minut vystoupila z taxíku a stanula před pěkným bílým cihlovým domem s černými okenicemi, zasazeným do klidného sousedství podobných drahých rezidencí. Na poštovní schránce se skvělo jméno PATTERSON. Sidney zaplatila taxikáři, ale namísto aby vstoupila dovnitř hlavním vchodem, obešla dům dozadu ke garážím. Poblíž nich se tyčilo velké, bohatě vyřezávané dřevěné ptačí krmítko. Sidney se rozhlédla, načež do něj strčila ruku, prohrabovala se slupkami po zobu, až se dostala na dno. Vytáhla odtud svazek klíčů, přešla k zadnímu vchodu, vsunula do zámku příslušný klíč a odemkla. Její bratr Kenny pobývá s rodinou ve Francii. Je nesmírně chytrý, velmi úspěšně řídí nezávislé nakladatelství, ale je zároveň hrozně roztržitý. V každém domě, kde bydlel, zapomněl klíče uvnitř a zabouchl si zvenčí, takže rezervní ukládá do ptačího krmítka, což vědí všichni členové rodiny.

Starý, solidně postavený dům je uvnitř prostorný a krásně zařízený pohodlným moderním nábytkem. Sidney neměla čas cokoli obdivovat. Vešla rovnou do pracovny. U jedné zdi stála rozměrná dubová skříň. Jiným klíčem ze svazku odemkla těžké dvoukřídlé dveře. Otevřel se před ní obsah skříně, pozoruhodná sbírka pušek a pistolí. Vybrala si winchestrovku 1300 Defender. Brokovnice ráže dvanáct je poměrně lehká, váží necelé tři a půl kilogramu. Používají se do ní osmicentimetrové patrony Magnum, které zastaví každého dvounožce, a co je možná nejdůležitější, má zásobník na osm nábojů. Uložila několik krabiček s municí do jedné z bratrových brašen, kterou vytáhla ze zásuvky skříně. Pak si prohlížela pistole, zavěšené na speciálních držácích na stěně skříně nad sbírkou pušek. V účinnost získaného malorážního revolveru nevěřila. Sáhla po několika pistolích, potěžkala je a vyzkoušela, jak padnou do ruky. Když sevřela starou známou devítku Smith & Wesson s nepoškozeným držadlem, usmála se. Vzala si pistoli, krabici nábojů uložila do brašny k munici do brokovnice a zamkla skříň. Přibrala z police dalekohled a vyšla z místnosti.

Vyběhla nahoru do manželské ložnice a několik minut se probírala šatstvem švagrové. Brzy nabalila plný kufr teplého oblečení, bot, punčoch a ponožek. Najednou ji něco napadlo. Zapnula malý televizor v ložnici. Přepínala kanály, až našla CNN. Hlavní zprávu dne tvořilo to, co očekávala, přesto když se na obrazovce objevila její tvář vedle záběrů limuzíny, zmalomyslněla. Zpráva byla stručná, leč zničující, jednoznačně jí připisovala vinu. Sidney utrpěla další šok, když k její fotografii přidali snímek Jasona. Vypadal na něm unaveně, poznala, že pochází ze zaměstnanecké průkazky. Média se patrně přiklonila k verzi zločinu manželského páru. Studovala na obrazovce vlastní tvář. I ona vypadala unaveně, vlasy se jí na obou stranách přilepily k hlavě. Ona i Jason vypadají… jako viníci, usoudila. I když nic nespáchali. Jenže většina země je v současně chvíli považuje za kriminálníky, dnešní Bonnii a Clyda.

Postavila se na nejisté nohy a v náhlém impulsu přešla do koupelny, svlékla se a stoupla si pod sprchu. Záběry limuzíny jí připomněly, že má na sobě pořád pozůstatky těch strašlivých chvil. Když vstoupila do koupelny, zavřela za sebou a zamkla se. Závěs u sprchy ponechala doširoka roztažený a nikdy se neotočila zády ke dveřím. Nabitý revolver ležel na dosah. Horká voda jí rozmrazila kosti. Náhodou spatřila v malém zrcadle zabudovaném do zdi ve sprše svou pohublou, vyčerpanou tvář a otřásla se. Cítila se unavená a zestárlá. Citově a duševně opotřebovaná, zrazená i tělem. Čím dál víc jí ubývají fyzické síly. Nato na sebe vycenila zuby a pleskla se přes tvář. Teď se nesmí vzdát. Představuje sice skromnou armádu, zato nesmírně odhodlanou. A má Amy. Tu jí nikdo nikdy nevezme.

Když se osprchovala, teple se oblékla, přešla do komory, odkud si vzala baterku. Uvědomila si, že policie bude vyšetřovat celou jejich rodinu i přátele. Odnosila všechny vypůjčené věci do garáže, kde stál tmavomodrý Land Rover Discovery, jedno z nejrobustnějších vozidel, jaké kdy bylo zkonstruováno. Strčila ruku pod levý blatník a vytáhla klíčky od auta. Bratr je opravdu vynalézavý. Zmáčkla malý knoflík na přívěsku klíčků a mírně sebou trhla při podivném, jakoby ptačím pípnutí, jež signalizovalo, že právě deaktivovala rafinovaný zabezpečovací systém. Opatrně uložila na podlahu před zadními sedadly pušku zabalenou do přikrývky. Pistoli, revolver a brašnu s municí zastrčila pod přední sedadlo. Žádná ze zbraní teď nebyla nabitá. Ale jen dojede tam, kam má namířeno, všechny nabije. Tenhle zlý sen musí skončit.

Osmiválcový motor ihned ožil. Dálkovým ovládáním na sluneční cloně otevřela vrata garáže a vycouvala s landroverem ven. Ostražitě se rozhlédla, nejsou-li v ulici žádní lidé či vozidla, a protože se nikde nic nepohnulo, vyjela opatrně s dvoutunovým vozem po příjezdové cestě na silnici, nabrala rychlost a spěšné opustila tichý Stamford.

Za dvacet minut dorazila k mezistátní dálnici číslo 95. Provoz na ní byl hustý a chvíli trvalo, než za sebou nechala Connecticut. Minula Rhode Island a v jednu hodinu v noci se vyhnula Bostonu.

V landroveru byl mobilní telefon, ale po rozhovoru s Jeffem Fisherem s jeho použitím váhala. Ostatně komu by volala? V New Hampshire zastavila, aby si dala kávu, čokoládovou tyčinku a doplnila benzin. Hustě se rozsněžilo, ale landrover svižně uháněl dál, pleskání stěračů ji aspoň udržovalo v bdělém stavu. Ve tři hodiny ráno jí však už hlava poklesávala k volantu tak často, že musela zajet na parkoviště pro nákladní auta. Vmáčkla landrovera mezi dva návěsy Peterbilt OTR, zamkla se zevnitř, přelezla na zadní sedadlo, přisunula si k ruce devítku a usnula. Když se probudila, slunce už stálo hodně vysoko. Rychle na parkovišti posnídala a za pár hodin projela Portsmouthem do státu Maine. Po dalších dvou hodinách spatřila kýžený výjezd z dálnice a odbočila. Pokračovala dál po silnici číslo 1, kterou v tuto roční dobu měla víceméně pro sebe.

V hustém sněžení projela kolem tabule oznamující, že se nachází na území města Bell Harbor s 1650 obyvateli. Jako dítě i studentka strávila v poklidném městečku s rodinou mnoho báječných letních prázdnin v dokonalé idyle, na rozlehlých plážích, v četných restauracích letoviska nad zmrzlinovými poháry a lahůdkovými sendviči, na různých show v místním divadle. Vydávali se na daleké výlety na kolech, procházeli se po Granite Pointu, odkud za větrných odpolední zblízka pozorovali všemocný Atlantský oceán. S Jasonem plánovali, že si na pobřeží nedaleko rodičů koupí domek. Oba se těšili, že tu budou trávit léta, pozorovat Amy, jak běhá po pláži anebo staví z písku hrady stejně jako Sidney před čtvrtstoletím. Krásně to vymysleli. Pořád ještě doufá, že plán uskuteční. Momentálně se to ovšem nezdá moc reálné.

Dojela k pobřeží, zabočila na jih do Beach Street a zpomalila. Velký jednopatrový dřevěný dům s mansardou a střešními okny, ošlehaný slanými vlhkými větry a pokrytý šedou patinou, má po dvou stranách, směrem k oceánu a do ulice, prostornou verandu. Garáž je v suterénu. Prudký vítr vanoucí od oceánu mezi blízko sebe postavenými letními domky rozkolébal landrover, solidní jako tank. Sidney si nepamatovala, že by někdy byla v Maine v této roční době. Nebe vypadalo zvlášť nepřátelsky. Zadívala se na nekonečnou, temnou hladinu Atlantiku a napadlo ji, že nikdy neviděla, jak na oceán sněží.

Když se objevil dům rodičů, zpomalila ještě víc. Žádný letní dům v ulici nyní nikdo neobývá. V zimě připomíná Bell Harbor město duchů. Na policejní stanici tu mimo sezónu slouží jediný strážník. Kdyby se muž, který chladnokrevně zabíjel v limuzíně ve Washingtonu a sledoval ji do New Yorku, vydal za ní sem, snadno by si poradil s veškerými policejními silami v městečku. Vytáhla zpod sedadla brašnu s municí a zasunula do devítky zásobník. Odbočila na zasněženou příjezdovou cestu a vystoupila. Nic nenasvědčovalo, že by rodiče už přijeli. Patrně se kvůli počasí někde zdrželi. Zajela s landroverem do garáže a zavřela vrata. Vyložila věci a odnesla je po vnitřním schodišti z garáže do domu.

Netušila, že husté sněžení zakrylo velmi čerstvé stopy po pneumatikách před domem rodičů. Nevstoupila ani do zadní ložnice, kde se kupila čerstvě naskládaná zavazadla. Když vešla do kuchyně, nevšimla si, že kolem domku pomalu projíždí auto a pokračuje ulicí.

* * *

V PROSTORÁCH LABORATORNÍ ZKUŠEBNY FBI SE PRACOVALO NA PLNÉ obrátky. Technická v bílém plášti obešla limuzínu a pokynula Sawyerovi a Jacksonovi, aby ji následovali. Levé zadní dveře byly otevřené. Nedávné pasažéry naštěstí už přepravili do márnice. Vedle limuzíny se nacházel počítač s monitorem o úhlopříčce. 52 centimetrů. Technická se před něj postavila, vyťukávala příkazy a rozpovídala se. Liz Martinová, poněkud širší v bocích, s hezkým oválným obličejem a jemnými vráskami kolem úst, které svědčí o tom, že se ráda směje, patří mezi nejlepší a nejvýkonnější laboratorní tahouny.

„Než jsme fyzicky sejmuli veškeré stopy, podrobili jsme celý interiér, vepředu i vzadu, laserovému testu, jak sis přál, Lee. Objevili jsme pár zajímavých věcí. V průběhu testu jsme interiér vozidla natáčeli na video a spřáhli záznam s počítačem. Budete mě aspoň snáz sledovat.“ Podala oběma agentům ochranné brýle, sama si jedny nasadila. „Vítejte na projekci, tohle je pro vaše pohodlí.“ Usmála se. „Pohlcuje to různé vlnové délky, které naskakují během testu, jinak by se leccos na záznamu znečitelnilo.“ Zatímco hovořila, obrazovka ožila. Viděli interiér limuzíny. Záznam byl velmi tmavý, jak odpovídá podmínkám laserového testu. Silný paprsek o zvlášť vysokém výkonu zviditelní spoustu jinak skrytých stop z místa činu.

Liz manipulovala myší a agenti sledovali, jak se bílá šipka pohybuje po obrazovce. „Začali jsme s jediným světelným zdrojem, bez použití chemikálií. Hledali jsme základní fluorescenční body, potom jsme aplikovali různá barviva a prášky.“

„A kde jsou ty zajímavosti, Liz?“ zeptal se Sawyer trochu netrpělivě, aniž by odtrhl oči od obrazovky.

„V tak omezeném prostoru a vzhledem k tomu, co se stalo, se jich našla řada.“ Liz se upřeně zadívala na obraz limuzíny. Zručně pohybovala myší, bílá šipka se přiblížila k zadnímu sedadlu vozu. Liz párkrát ťukla do kláves, záběr se zastavil, na obrazovku naskočila mřížka, v níž zvětšila několik políček, takže byly vidět podrobnosti. Jenže učinit věci lidskému oku viditelné neznamená ještě učinit je poznatelné lidskému rozumu.

Sawyer se otočil k Liz: „Co to sakra je?“ Vypadalo to jako nit, ale zvětšením nabylo tloušťky tužky.

„Jednoduše řečeno vlákno.“ Liz ťukla na jinou klávesu a vlákno získalo trojrozměrnou podobu. „Vypadá to na vlnu, rozhodně materiál živočišného původu, nic umělého, šedé barvy. Připomíná vám to něco?“

Jackson luskl prsty: „Sidney Archerová nosívala sportovní sako. Šedé.“

Sawyer přikývl: „Ten den ho na sobě měla.“

Liz se zadívala na obrazovku a zamyšleně přisvědčila: „Vlněné sako, to by odpovídalo.“

„Kde jsi to přesně našla, Liz?“ zeptal se Sawyer.

„Na zadním sedadle vlevo, trochu víc ke středu.“ Pomocí myši vedla Liz přímku od místa, kde bylo vlákno nalezeno, k levé straně zadního sedadla. „Šedesát osm centimetrů od levé strany zadního sedadla, osmnáct centimetrů od předního okraje. Místo nálezu by spíš odpovídalo kabátu. Taky jsme našli syntetická vlákna hned vedle levých zadních dveří. Odpovídají oblečení zavražděného, který tam seděl.“

Otočila se k obrazovce. „K nálezu následujících vzorků jsme laser nepotřebovali. Byly jasně viditelné.“ Na obrazovce se objevil nový záběr a Liz šipkou ukázala na několik pramínků vlasů.

„Budu hádat,“ ozval se Sawyer. „Dlouhé blond vlasy. Přirozené, bez přelivu. Nalezené blízko vlákna.“

„Výborně, Lee, my tě ještě předěláme na soudního znalce.“ Liz se spokojeně usmála. „Pak jsme použili bezbarvých krystalů k zjištění stop po krvi. Našli jsme jich spousty, to si umíte představit. Cákance krve jsou zřetelně vidět a výmluvně dokládají průběh událostí. Napomohl tomu velmi omezený prostor místa činu.“ Podívali se na obrazovku, interiér limuzíny teď na mnoha místech jasně světélkoval. Na okamžik to vypadalo jako záběr z dolu, kde se v každém koutě a škvíře třpytilo zlato. Liz označila na obrazovce několik míst. „Podle mě muž, nalezený na podlaze před zadním sedadlem, seděl zády ke směru jízdy, s hlavou natočenou doprava. Střelná rána se nalézá blízko pravého spánku. Krve, kostních úlomků a tkáně tam bylo bohatě. Vidíte, že zadní sedadlo bylo hodně potřísněno.“

„Ano, ale tady je evidentní a velká mezera.“ Sawyer ukázal na levou stranu zadního sedadla.

„Máš bystré oko, naprosto správně,“ přisvědčila Liz. Opět použila myši jako měřidla. „Jinak bylo zadní sedadlo znečištěno celkem rovnoměrně. Z toho vyvozuju, že oběť,“ nahlédla do poznámek vedle počítače, „ten Brophy, se zrovna podíval z levého okna. Tím obnažil svůj pravý spánek, kam ho zasáhla střela, a svezl se k zadnímu sedadlu, což dokládají četné stopy.“

„Jako by se střílelo z děla,“ suše poznamenal Sawyer.

„Technicky sice nikoli, ale na laika máš slušný úsudek, Lee.“ Liz šibalsky povytáhla obočí a pokračovala. „Nicméně skoro celá levá polovina zadního sedadla zůstala nepoznamenaná, není na ní krev, tkáň, úlomky kostí, a to v šíři sto dvaceti centimetrů. Proč asi?“ Podívala se na agenty jako paní učitelka, která očekává, že se studenti začnou horlivě hlásit.

Sawyer odpověděl: „Víme, že vlevo seděla jedna z obětí, Philip Goldman. Našli ho tam. Jenže to byl člověk průměrné postavy. Nezabral by takovou šíři. Podle šířky mezery, nalezených vlasů a vlákna vedle Goldmana někdo seděl.“

„Tak si to vysvětluju i já,“ přitakala Liz. „Střela zasáhla Goldmana tak, že se kolem leccos rozstříklo. A přesto na sedadle vedle něho není nic. To podporuje závěr, že někdo seděl vedle něj a chytil tu spršku. Rozhodně to nebylo nic příjemného. Na místě Goldmanova souseda bych se týden máčela v lázni, nepřeháním.“

„Vlněné vlákno, dlouhé blond vlasy…,“ vyjmenovával Jackson.

„A tohle,“ přerušila ho Liz a ukázala na obrazovku. Naskočil nový záběr, opět zadního sedadla. Na několika místech bylo kožené čalounění natržené. Tři paralelní zubaté vrypy vedly odpředu dozadu těsně vedle místa, kde spočívala Goldmanova mrtvola. V poškozené kůži se cosi lesklo. Agenti se podívali na Liz.

„To je kousek nehtu. Zatím nebyl čas provést analýzu DNA, ale rozhodně je to ženský nehet.“

„Jak to víš?“ otázal se Ray.

„To není tak složité, Rayi. Dlouhý nehet, profesionálně ošetřovaný, nalakovaný… To si muži dopřávají zřídka.“

„Mhm.“

„Ty paralelní vrypy v kůži…“

„Škrábance,“ řekl Sawyer. „Zaryla ruku do sedadla a zlomila si nehet.“

„Správně. Musela být hrozně vyděšená,“ potvrdila Liz.

„Ani se nedivím,“ dodal Jackson.

„Máš ještě něco jiného, Liz?“ zeptal se Sawyer.

„Ale ano. Spoustu lahůdek. Otisky. Popráškovali jsme interiér směsí, která pod laserovými paprsky vytáhne latentní otisky jako světélkující mapu. Kombinovali jsme to s klasickou modrou lampou. Výsledky jsou slušné. Bezpečně jsme rozlišili otisky všech tří obětí. Byly pochopitelně všude. Našli jsme řadu částečných otisků včetně jednoho, který odpovídal škrábancům, což je přirozené. A taky jeden zvlášť pozoruhodný.“

„Jaký?“ Sawyerovi se zvědavostí chvělo chřípí.

„Brophyho šaty byly potřísněny krví a tkáněmi z rány. Hlavně pravé rameno bylo zbrocené krví. Rána na pravém spánku samozřejmě silně krvácela. Našli jsme řadu otisků, palce, ukazováčku, malíčku, vlastně celé ruky, v krvi na pravém rameni.“

„Jak si to vysvětluješ? Pokoušel se ho někdo obrátit?“ Sawyer se tvářil zmateně.

„Ne. Ne, to se mi nezdá, i když to nemůžu vyvrátit. Domnívám se, a usuzuju tak podle otisku dlaně, který se mi podařilo sejmout, že spíš – vím, že to zní za daných okolností bizarně – se někdo pokusil ho přelézt, v lepším případě překročit. Podle polohy prstů, natočení dlaně atakdále je to nejpravděpodobnější vysvětlení.“

Sawyer neskrýval skepsi: „Přelézt? Překročit, Liz? Jak tohle můžeš tvrdit jen na základě otisků prstů a dlaně?“

„Neopírám se jen o ně. Objevili jsme i tohle.“ Ukázala na obrazovku. Rýsovalo se na ní cosi podivného. Silueta, jakýsi obrazec. Poměrně členitý tvar. Tmavé pozadí bránilo rozpoznat, nač se dívají.

„To je záběr Brophyho těla,“ vysvětlila Liz. „Leží obličejem dolů, na podlaze. Vidíme jeho záda. Uprostřed zad se to rýsuje. Nebýt krvavé skvrny, nic bychom tam nenašli.“

Jackson a Sawyer mhouřili oči, přiblížili hlavy k obrazovce ve snaze rozeznat, co jim záběr nabízí. Nakonec to vzdali a pohlédli na Liz.

„Je to koleno.“ Zvětšila výřez záběru, až zaplnil celou obrazovku. „Lidské koleno má jedinečný tvar, který vynikne, pokud se otiskne do něčeho tvárného, třeba do krve.“ Stiskla tlačítko a rozjel se další záběr. „Mám ještě tohle.“

Sawyer a Jackson se znovu zadívali na obrazovku. Tentokrát otisk snadno poznali.

„To je bota, respektive podpatek,“ konstatoval Jackson.

Sawyera to nepřesvědčilo: „Ano, ale proč lézt přes mrtvého člověka, potřísnit se krví a kdo ví, čím vším ještě, zanechat za sebou stopy, když stačilo otevřít levé dveře a vystoupit? Předpokládám, že osoba, o které pravděpodobně mluvíme, seděla vedle Goldmana po jeho pravici.“

Jackson a Liz se po sobě podívali. Nikdo z nich na to nedokázal hned odpovědět. Liz pokrčila rameny a usmála se: „Za odpovědi na podobné otázky vás tak dobře platí, hoši. Já jsem jen laboratorní myš.“

Jackson se rozesmál: „Ty jsi nad padesát detektivů, Liz.“

Usmála se pokloně: „Písemnou zprávu o tom všem dodám ještě dneska.“

Všichni si sundali brýle.

„Přepokládám, že už jsi porovnala otisky?“ Sawyer se na ni podíval.

„Ježíšmarjá, promiň, málem bych zapomněla na hlavní chod. Řada otisků, ten, co jste viděli na obrazovce, další z předpokládané vražedné zbraně, ostatní z limuzíny a na limuzíně plus ty ze sedmého poschodí a po cestě tam a zpátky patří jedné osobě.“

„Sidney Archerové,“ hlesl Jackson.

„Ano,“ přisvědčila Liz. „Otisky v budově patřily taky jí.“

Sawyer přistoupil k limuzíně a nakoukl do ní. Pokynul Liz a Jacksonovi, aby šli k němu.

„Poslyšte, podle toho, co víme, se dá říct, že Sidney Archerová seděla tady, ne?“ Ukázal na místo trochu vlevo od středu zadního sedadla.

„Vypadá to logicky, podle toho, co víme. Skvrny od krve, vlákno a otisky tomu nasvědčují,“ připustila Liz.

„Dobrá, vzhledem ke konečné poloze mrtvoly seděl Brophy nejspíš zády ke směru jízdy. To, že otočil hlavu k oknu, vysvětluje silné znečištění zadního sedadla. Ano?“

„Ano.“ Liz Sawyerovu úvahu stvrdila přikývnutím.

„O tom, že se zbraň v okamžiku výstřelu dotýkala Brophyho hlavy, není pochyb. Jak odhaduješ tuhle vzdálenost?“ Sawyer ukázal od předních k zadním sedadlům v oddělení pro cestující.

„Nemusíme hádat,“ odpověděla Liz. Přešla ke stolu, vytáhla pásmový metr a vrátila se k limuzíně. S Jacksonovou pomocí vzdálenost změřila. Odečetla výsledek a zamračila se, neboť tušila, kam Sawyer míří. „Sto devadesát pět centimetrů od opěradla k opěradlu.“

„Dobrá, Archerová a Goldman seděli vedle sebe opřeni na zadních sedadlech tam, kde jsou nepotřísněná, ano?“ Liz i Jackson přikývli. „Mohla tedy Sidney Archerová, jestliže seděla opřená na zadním sedadle, přiložit pistoli k Brophyho pravému spánku a zastřelit ho?“

Liz s odpovědí neváhala: „Ne, musela by se zvednout ze sedadla a natáhnout paži.“

Sawyer Liz upřeně pozoroval: „Co kdyby se Brophy naklonil velmi blízko k Archerové a ona vytáhla pistoli a vystřelila? Dopadl by na ni, ale ona by ho odstrčila, takže by skončil na podlaze. Souhlasí?“

Liz chvíli přemýšlela: „Kdyby se chtěl naklonit až k ní, musel by téměř opustit sedadlo, ale střelec, aby se mohl hlavní dotknout jeho spánku, by musel vzhledem ke vzdálenosti udělat totéž. Museli by si takzvaně vyjít na půl cesty vstříc, aby došlo ke kontaktnímu výstřelu. Pokud by se ale střelec naklonil a natáhl dopředu, objevily by se velmi pravděpodobně skvrny jinde. Střelec by se prakticky nedotýkal sedadla. I kdyby Archerová zachytila tělem většinu toho, co z rány vystříklo, těžko by sedadlo za ní zůstalo čisté. A aby střílela ze svého sedadla, musel by jí Brophy skoro sedět na klíně. To nezní moc pravděpodobně, že?“

„Ovšem,“ kývl Sawyer. „Promluvme si teď o Goldmanově ráně. Archerová seděla po jeho pravé straně, ano? Nemyslíte, že by ho pak zasáhla spíš do pravého spánku, a ne doprostřed čela?“

„Třeba k ní otočil hlavu…,“ spustila Liz, ale zarazila se. „Jenže pak by se jeho krev našla jinde. Když Goldmana zasáhla střela, rozhodně se díval před sebe. Přesto bych nevylučovala ani to první.“

„Ne?“ Sawyer si přitáhl židli, sedl si, ruku s imaginární pistolí v pravé ruce natočil tak, aby zamířil v protisměru, jako by chtěl zasáhnout doprostřed čela osobu, která sedí po jeho levici a dívá se před sebe. Podíval se na Liz a Jacksona. „To je snad krkolomný, ne?“

„Dost,“ přiznal Jackson a zavrtěl hlavou.

„Dokonce krkolomnější, než byste řekli, vážení. Sidney Archerová je levačka. Vzpomínáš, Rayi, jak pila kafe, držela pistoli? Levou rukou.“ Sawyer zopakoval svou etudu, tentokrát s imaginární zbraní v levé ruce. Statný agent se zkroutil natolik, že to bylo téměř k smíchu.

„Ne, to je vyloučený,“ souhlasil Jackson. „Aby mu způsobila takovou ránu, musela by vyskočit a udělat čelem vzad. Jinak by si vykloubila ruku. V téhle poloze se nedá střílet.“

„Takže, pokud střílela Archerová, odbouchla nejdřív nějak řidiče na předním sedadle, skočila na zadní sedadlo a odpráskla Brophyho způsobem, který jsme před chvílí vyloučili, a nakonec zastřelila Goldmana ze zcela nepřirozené a prakticky nemožné pozice.“ Sawyer vstal ze židle a zavrtěl hlavou.

„Zní to logicky, Lee, jenže řada stop nezvratně dokazuje, že Sidney Archerová byla na místě činu,“ namítla Liz.

„Být na místě činu a spáchat zločin jsou dvě různé věci, Liz,“ odsekl Sawyer. Techničky se agentův příkrý tón dotkl.

Když odcházeli z laboratoře, Sawyer položil závěrečnou otázku. „Dostala jsi už výsledky testu na střelbu?“

„Možná jsi přehlédl, že oddělení střelných zbraní FBI tenhle druh testů běžně nedělá, neboť výsledky nejsou často příliš spolehlivé. Protože jsi ale o test požádal ty, nikdo pochopitelně nic nenamítal. Dovol, kolego, hned zjistím, co a jak.“ Liz hovořila velmi chladně. Sawyer se tvářil, že si ničeho nevšiml, a rozmrzele pozoroval podlahu.

Liz přešla ke stolu a zvedla telefon. Sawyer zíral na limuzínu, jako by hledal kouzelnou formulku, po jejímž vyslovení by zmizela. Jackson pozorně sledoval parťáka, v očích špetku starosti.

Liz se k nim vrátila: „Negativní. Žádná z obětí nestřílela ani nemanipulovala holýma rukama se zbraní, z níž bylo vystřeleno.“

„Opravdu? Nezmýlili se?“ zeptal se Sawyer a svraštil obočí.

Obvykle usměvavá Liz se zakabonila: „Moji lidé svojí práci rozumějí, Lee. Test na střelbu není tak složitý, ale jak jsem uvedla, běžně se nedělá, protože pozitivní výsledek není dostatečně průkazný, vychází z tolika faktorů a tak choulostivých hodnot, že v praxi označí někoho pozitivně, aniž by to odpovídalo skutečnosti. Nicméně při výstřelu z devítky vznikne velké množství zplodin a tenhle výsledek byl negativní. A na takový výsledek se lze plně spolehnout. Můžeš snad ještě namítnout, což připouštím, že nemuseli mít holé ruce. Samozřejmě se nedá vyloučit, že měli rukavice.“

„Jenže jsme je na žádné mrtvole nenašli,“ podotkl Jackson.

„Správně,“ přisvědčila Liz a vítězoslavně se zadívala na Sawyera.

Sawyer se nedal vyvést z míry: „Našly se na devítce nějaké jiné otisky?“ zeptal se.

„Jeden zčásti špatně čitelný otisk palce. Patřil Parkerovi, řidiči.“

„Žádný jiný?“ naléhal Sawyer. „Určitě?“ Liz mlčela. Její výraz dával jasnou odpověď.

„Dobrá, Parkerův otisk byl tedy špatně čitelný. A co otisky Archerové? Ty byly zřetelné?“

„Dost zřetelné. Jen některé trochu rozmazané. A to na držadle, spoušti a lučíku. Zato na hlavni byly přímo ukázkové.“

„Na hlavni?“ Sawyer utrousil otázku víc pro sebe. Podíval se na Liz. „Máme už zprávu od balistiků? Moc mě zajímá dráha střely.“

„Na pitvách se pracuje. Brzy se dozvíme víc. Žádala jsem o předběžné výsledky. Pravděpodobně zavolají nejdřív vám, pokud ne, jakmile vyrozumí mě, ozvu se.“ A sarkasticky dodala: „Jistě se budeš chtít přesvědčit, jestli se nezmýlili.“

Sawyer ji chvíli pozoroval: „Děkuju, Liz. Opravdu jsi mi moc pomohla.“ Ironický tón neunikl ani Liz, ani Jacksonovi. Hluboce zamyšlený, se skleslými mohutnými rameny, Sawyer ztěžka odcházel.

Jackson setrval ještě chvíli s Liz. Sledovala, jak Sawyer odchází, a pak se zadívala na Jacksona: „Co ho žere, Rayi? Takhle se ke mně nikdy nechoval.“

Jackson neodpověděl hned. Nakonec pokrčil rameny a dal se na odchod: „Na to zatím nedokážu odpovědět, Liz. Vážně nevím.“ Pomalu vyšel za parťákem.

51

JACKSON NASEDL DO AUTA A PODÍVAL SE NA PARŤÁKA. SAWYER SEDĚL, ruce na volantu a civěl do tmy.

„Ty, Lee, co se takhle nadlábnout?“ Když Sawyer neodpovídal, dodal: „Zvu tě. Neodmítej. Taková nabídka se třeba za tvýho života nebude opakovat.“ Jackson položil Sawyerovi ruku na rameno a přátelsky stiskl.

Konečně se na něho Sawyer podíval. Na rtech se mu mihl úsměv a pohasl: „Chceš mě uchlácholit žvancem? Vážně si myslíš, že jsem s tímhle případem na hrnci, Raymonde?“

„Já jen nechci, abys nadměrně zhubnul,“ odpověděl Jackson.

Sawyer se rozesmál a zařadil rychlost.

* * *

JACKSON SE ZUŘIVĚ VRHL DO JÍDLA, ZATÍMCO SAWYER SI POHRÁVAL jen s šálkem kávy. Večeřeli v restauraci v těsné blízkosti budovy FBI, oblíbené jejími zaměstnanci. Dvojice se pozdravila s mnoha kolegy, kteří sem zaskočili něco zakousnout před odchodem domů, jiní se tu posilovali před službou.

Jackson se zadíval na Sawyera: „V laboratoři jsi to vzal za správný konec. Jen ses mohl citlivěji chovat k Liz. Dělá svoji práci dobře.“

Sawyer blýskl po parťákovi očima: „Citlivě se můžeš chovat k dítěti, když ti přijde pozdě domů nebo ti nabourá auťák. Jestli někdo vyžaduje citlivý zacházení, tak bych mu poradil, aby nehledal zaměstnání u FBI.“

„Víš, jak to myslím. Liz je ve svým oboru třída.“

Sawyerova tvář zjemněla: „Jistě, Rayi. Pošlu jí kytky. Stačí?“ Uhnul přitom očima.

„Co podnikneme dál?“ zeptal se mezi sousty Jackson.

Sawyer na něho pohlédl: „Nevím přesně, co dřív. Už jsem zažil, že v případech nastal během vyšetřování obrat, ale nikdy ne tak zásadní.“

„Nevěříš, že Sidney Archerová zabila ty chlápky, viď?“

„Kromě toho, že to důkazy jasně vylučují, ne, nevěřím.“

„Ale lhala nám, Lee. Co ta nahrávka? Pomáhala manželovi. To nemůžeš popřít.“

V Sawyerovi opět zahlodal pocit viny. Ještě nikdy nezatajil parťákovi informace. Podíval se na Jacksona a rozhodl se mu sdělit, co mu Sidney svěřila. Po pěti minutách Jackson seděl jako omráčený. Sawyer po něm nervózně pokukoval.

„Bála se. Nevěděla, co si počít. Určitě nám to chtěla říct už na začátku. Sakra, teď tak vědět, kde je. Hrozí jí vážné nebezpečí, Rayi.“ Sawyer bouchl pěstí do dlaně druhé ruky. „Kdyby se tak na nás obrátila. Spolupracovala s námi. Pak bychom celý případ rozlouskli, o tom nepochybuju.“

Jackson se k němu s odhodlaným výrazem ve tváři naklonil: „Koukej, Lee, zmákli jsme spolu spoustu případů. A přesto si tentokrát udržuješ odstup. Vysvětluješ si věci po svým.“

„Zdá se ti, že k tomuhle případu přistupuju jinak?“ zeptal se Sawyer klidně.

„Nezdá, já to vím. Skoro od začátku se tý dámy zastáváš. Chováš se k ní sakramentsky jinak než normálně k hlavním podezřelým. Až dneska mi říkáš, že kápla božskou o tý nahrávce a rozhovoru s manželem. Takovou informaci sis nechal pro sebe. Kristapána, Lee, na základě toho by tě mohli vykopnout z FBI.“

„Jestli považuješ za nutný to ohlásit, Rayi, nebudu ti bránit.“

Jackson zamručel a zavrtěl hlavou: „Nezničím ti kariéru. Odvádíš skvělou práci.“

„Nepřistupuju k případu jinak.“

„Kecáš!“ Jackson se nahrbil ještě víc. „Víš, že ano, a komplikuješ situaci. Všechny důkazy svědčí přinejmenším o tom, že se Sidney Archerová zapletla do vážných zločinů, a ty se přesto snažíš všechno vykládat v její prospěch. Vnucuješ svůj pohled Frankovi Hardymu, Liz a teď i mně. Nejsi politik, Lee, jsi muž zákona. Ona možná ve všem nejela, ale taky není anděl. To rozhodně ne.“

„Nesouhlasíš s mými závěry ohledně trojnásobné vraždy?“ vyhrkl na něho Sawyer.

Jackson přikývl: „Jo, souhlasím. Zřejmě máš pravdu. Ale nečekej ode mě, že budu považovat Archerovou za neviňátko, které tápe v přízračném kafkovském světě, to si namlouvej jinýmu agentovi FBI. Zrekapituloval sis fakta? Musel bys mi snést víc argumentů, abych začal věřit, že Sidney Archerová, ať sebekrásnější a sebeinteligentnější, nestráví podstatnou část života v kriminále.“ Jackson se napřímil.

„Tak ty si myslíš, že mi přeskočilo? Že krásná, mazaná kočička vymyla veteránovi FBI mozek?“ Jackson mlčel, ale odpověď měl zřetelně napsanou na tváři. „Jeden starý, rozvedený prďola si umanul, že z ní stáhne kalhotky, co, Rayi? A to bych nemoh, kdyby byla vinná. Takhle uhozené uvažuješ?“ Sawyer dost zvýšil hlas.

„Proč nepřiznáš barvu, Lee?“

„Měl bych tě popadnout za prdel a prohodit tamhle oknem.“

„Ať se přitom nezadejcháš,“ odsekl Jackson.

„Jsi obyčejnej hajzlík.“ Sawyerovi se třásl hlas.

Jackson se natáhl a popadl Sawyera za rameno. „Chci, aby ses vzpamatoval. Jestli se s ní chceš vyspat, prosím. Počkej, až případ skončí a prokáže se, že je nevinná!“ křičel.

„Jak se opovažuješ!“ zařval Sawyer a setřásl Jacksonovu ruku. Nato vyskočil, rozmáchl se mohutnou pěstí k ráně, ale zastavil ruku v půli dráhy, když si uvědomil, co dělá. Několik pravidelných hostů restaurace zaraženě sledovalo vývoj událostí. Sawyer a Jackson se upřeně měřili očima, až konečně Sawyer, jenž zhluboka dýchal a chvěl se mu dolní ret, spustil pěst a posadil se.

Několik minut spolu nepromluvili. Sawyer zrozpačitěl a povzdechl si: „Do prdele, když jsem přestal kouřit, tušil jsem, že mi to jednou bude chybět.“ Zavřel oči. Když je otevřel, zpříma se zadíval na Jacksona.

„Promiň, Lee. Ale já měl starost o…“ Jackson se zarazil, protože parťák zvedl ruku.

Sawyer spustil zvolna a trochu zjihle: „Koukej, Rayi, sloužím u FBI půl života. Když jsem začínal, snadno se rozeznali slušný lidi od lumpů. Tenkrát děti nezabíjely rodiče jako obtížný hmyz. Neexistovaly dokonale řízený drogový velmoci, co vydělávají stovky miliard dolarů; dost peněz na to, aby byl skoro každý ochoten udělat cokoli. Tenkrát měli pistole stejně jako my. Ale brzy budou k jejich standardnímu vybavení patřit řízený raketový střely země-vzduch. Než si stačím v samoobsluze koupit k večeři mražený karbanátky a pivo, někdo zorganizuje dvacet nových gangů jen proto, že se kdosi znelíbil, nebo parta nezaměstnaných puberťáků napadne jinou partu, protože bojujou o trh s drogami v jednom bloku, a vystřílejí přitom víc munice než armádní prapor za války. Denně si hrajeme na honěnou, ale v závodě o čas a vliv prohráváme.“

„Počkej, Lee, pořád je tu nějaká zákonná hranice. A vykazuje lumpy za ni.“

„S tou hranicí je to asi jako s ozonovou vrstvou, Rayi. Je hrozně děravá. Hodně dlouho ji hájím. A výsledek? Jsem rozvedený, děti si myslí, že jsem jako táta všivák, protože jednou pronásleduji pachatele atentátu na letadlo, jindy ničemnýho řezníka, co má slušnou sbírku z lidských trolejí, místo abych jim pomáhal sfouknout svíčky na narozeninovém dortu. A víš co? Mají pravdu. Jsem táta všivák. Zvlášť pro Maggie. Nelidsky jsem ve dne v noci dřel, věčně jsem byl pryč, a když jsem se náhodou objevil doma, buď jsem spal, nebo mě případ pohlcoval natolik, že jsem neslyšel ani půlku toho, co mi říkali. Teď žij u sám v ubohým bytě a z výplaty vidím zlomek. V žaludku jako by se mi usadili masožraví červi, což je samozřejmě jen přelud, zato olovo, co do mě občas někdo našije, je pravý. V poslední době navíc špatně usínám, když si nedám šest plechovek piva.“

„Ježíšmarjá, Lee, v práci jsi byl vždycky jako skála. Všichni si tě děsně váží. Při vyšetřování dohlídneš tam, kam já nikdy. Vyřešíš tajenku, zatímco já ještě čučím do notesu. Nikdo nemá lepší intuici než ty.“

„Dejme tomu, Rayi. Je to možná moje jediná přednost. Ale nepodceňuj se. Sloužím o dvacet let dýl než ty. Víš, co znamená intuice? Dívat se pořád na jednu a tutéž věc a co nejdřív si ji dokázat zařadit. Udělat ten správný krok navíc. Jsi dneska mnohem dál než já po pěti letech u FBI.“

„Tvoje uznání mě těší, Lee.“

„Nevykládej si tenhle můj výlev špatně. Já se nelituju a rozhodně nestojím o to, aby mě někdo litoval. Měl jsem možnost volby a zvolil jsem. Já sám. Jestli mám zmrvený život, zmrvil jsem si ho já, nikoho z toho neviním.“

Sawyer vstal, přešel k pultu a vyměnil pár slov s vychrtlou, vrásčitou servírkou. Za okamžik se vracel zpět, ruce u sebe, z pootevřených dlaní mu stoupal úzký proužek dýmu. Usedl a pozvedl cigaretu: „Na staré časy!“ Pomalu drtil zápalku v popelníku, uvelebil se, dlouze potáhl z cigarety a ze rtů mu unikl potlačovaný, sotva slyšitelný smích.

„Jáv tomhle případu nepovolím, Rayi, zvlášť proto, že jsem se na začátku pěkně seknul. Myslím s tou verzí, že cílem atentátu byl Lieberman. Víme, co způsobilo leteckou katastrofu. Známe spoustu pravděpodobných motivů, ale nedaří se nám je prověřit, probrat a vyhmátnout toho parchanta, co za všechno zodpovídá. Sakra, toho, kdo atentát prakticky provedl, jsme dostali málem v dárkovém balení, bohužel už nedýchal. Všechno se vyvíjelo náramně slibně. Jenže tenký led se pod náma prolomil. Zjistili jsme, že se Jasonu Archerovi podařil neuvěřitelný lup a vynořil se v Seattlu, kde prodal tajnosti, místo aby skončil v kráteru na poli ve Virginii. Byl to jeho plán? Dost to tak vypadá.

Zvláštní je, že chlapík, co způsobil leteckou katastrofu, proklouznul identifikačním počítačovým systémem virginské policie. Naletěl jsem a nechal se vylákat do New Orleansu, zatímco někdo navštívil dům Archerových, a já pořád nevím proč. Potom, když jsem to nejmíň čekal, se na scéně znovu vynořil Lieberman, byť hlavně kvůli zdánlivé sebevraždě Stevena Page před pěti lety. Ta do naší skládačky vůbec nezapadá, až na to, že jeho staršího bratra, který by nám asi hodně řekl, někdo zapíchnul v parkovací garáži. Mluvil jsem s Charlesem Tiedmanem a možná, podtrhuju možná, že Lieberman byl vydírán. Jestli je to pravda, jak to souvisí s Jasonem Archerem? Máme tu dva případy, které spolu nesouvisejí a spojila je shoda okolností? Zaplatil Archer někomu za atentát na letadlo a Lieberman do něj čirou náhodou nastoupil? Nebo je to jediný případ? Jestli ano, co je společným jmenovatelem? Pokud platí tahle varianta, pak nám pořád to hlavní uniká.“

Sawyer nezastíral pocity marnosti, zavrtěl hlavou a zatáhl z cigarety. Vyfoukl kouř k zašlému stropu, opřel se lokty o stůl a zadíval se na Jacksona. „Pak se dva chlápci pokusili podrazit Triton Global a jsou po smrti. A pojítkem ve spoustě věcí je Sidney Archerová.“ Sawyer se pomalu škrábal prstem na tváři. „Sidney Archerová… Ano, chovám k ní respekt. Ale možná jsem si o ní udělal trochu jednostranný úsudek. A zřejmě právem jsi mě nakopal do zadku. Svěřím ti ovšem jedno tajemství, příteli.“ Sawyer oklepal cigaretu v popelníku.

„Jaký?“

„Sidney Archerová v tý limuzíně byla. A ten, kdo zabil ty tři muže, ji pustil. Její pistoli policie snadno našla.“ Sawyer z levé ruky utvořil imaginární pistoli a během řeči na různé části ukazoval cigaretou. „Rozmazané otisky prstů na místech, která by svírala, kdyby střílela. Ukázkové otisky jen na hlavni. Co ty na to?“

Jackson rychle přemýšlel.

„Podle toho s pistolí manipulovala.“ Náhle mu svitlo. „Kdyby z ní střílel někdo jiný a měl rukavice, rozmazal by otisky na spoušti a kolem ní, ale ne na hlavni.“

„Správně. Zůstala tam i ta nahrávka. Pravděpodobně ji tím vydírali, v tom se s tebou nepřu. Aby ji přesvědčili, že nahrávku mají a nevyhrožují naplano, museli jí kousek přehrát. Myslíš, že by něco takového nechala ležet na místě činu? Tak zničující důkaz těžkého zločinu by ji uvrhl do vězení na sto let. Dej na mě, ona nebo kdokoli na jejím místě by v takové situaci obrátil limuzínu naruby, aby sebral nahrávku. Ne, pustili ji z jediného důvodu.“

„Aby jí přišili ty vraždy.“ Jason pomalu odložil šálek s kávou.

„A zajistili tak, abychom se nerozptylovali ničím jiným.“

„Proto jsi požadoval test na střelbu.“

Sawyer přikývl: „Potřeboval jsem se ujistit, že nikdo z těch tří mrtvých nestřílel. Mohlo totiž taky dojít k zápasu. Vypadá to, že každý zásah znamenal okamžitou smrt, ale co víc jsme věděli? Jeden z nich mohl oddělat dva společníky a pak spáchat sebevraždu. Nebylo vyloučené, že mu ruplo v bedně z toho, co provedl, a odprásknul sám sebe. A Sidney potom v panice popadla pistoli a zahodila ji do kanalizace. Jenže teď víme, že tak to nebylo. Nikdo z nebožtíků z té zbraně nestřílel.“

Seděli, ticho se prodlužovalo, až ho rázně přerušil Sawyer. „Svěřím se ti ještě s něčím, Rayi. Já toho lotra vypátrám, i kdyby mi to mělo trvat dalších pětadvacet let. A až ten den nastane, dostane se ti životního poučení.“

„Jakýho?“

„Že Sidney Archerová s tím vším měla společného asi tolik jako ty nebo já. Ztratila manžela, zničili jí kariéru, má reálnou vyhlídku, že ji pro vraždu a desítku dalších těžkých zločinů odsoudí na doživotí. Momentálně je k smrti vyděšená a prchá, aby si zachránila život, neví, komu věřit, na koho se může spolehnout. Sidney Archerová je přesně tím, čím by vzhledem k důkazům při povrchním pohledu neměla být.“

„A sice?“

„Nevinnou obětí.“

„Vážně se to domníváš?“

„Ne. Já to vím. Kéž bych věděl i něco jiného!“

„Co?“

Sawyer vyfoukl kouř a típl cigaretu.

„Kdo opravdu zabil ty tři chlapy.“ Byl však při těch slovech myšlenkami jinde. Sidney Archerová to možná ví. Ale kde sakra je?

Když oba vstali a chystali se k odchodu, Jackson položil Sawyerovi ruku na rameno: „Poslyš, Lee, co se mě týče, nedeprimuje mé, že se zamlžily rozdíly mezi slušnýma lidma a lumpama. Dokud budeš hájit tu děravou hranici zákona ty, počítej se mnou.“

52

SIDNEY POZOROVALA DALEKOHLEDEM ULICI PŘED DOMEM RODIČŮ a pak se podívala na hodinky. Rychle se šeřilo. Zavrtěla nevěřícně hlavou. Zdrželo zásilku FedExu počasí? Na pobřeží státu Maine sněžívá hustě a vzhledem k blízkosti oceánu se sníh mění v břečku. Když břečka zmrzne, stává se jízda automobilem nebezpečná. A kde jsou rodiče? Potíž je v tom, že pokud cestují, nemůže se s nimi nijak spojit. Pospíšila do landroveru, vyťukala na mobilním telefonu informace, kde jí sdělili číslo FedExu. Nahlásila pracovnici zasilatelství jméno a adresu odesilatele i příjemce. Ve sluchátku se ozývalo ťukání do klávesnice a posléze dostala překvapivou odpověď.

„Říkáte, že nemáte o zásilce žádný záznam?“

„Ne, madam, podle naší evidence takovou zásilku nikdo nepodal.“

„Ale to je vyloučeno. Museli jste ji převzít. To bude nějaký omyl. Ověřte to, prosím vás, ještě jednou.“ Sidney se vzrůstající netrpělivostí naslouchala klapotu kláves. Obdržela tutéž odpověď.

„Dotažte se laskavě odesilatele, madam, jestli zásilku skutečně podal.“

Sidney hovor ukončila, vběhla do domu, vyhledala v kabelce adresář s Fisherovým číslem a vrátila se do landroveru k telefonu. Naděje, že ho zastihne doma, byla malá, nepochybně si vzal k srdci její varování, ale pravděpodobně zavolá domů, aby si vyslechl vzkazy. Ruce se jí třásly. Co když Jeff nemohl zásilku odeslat? Před očima jí vyvstala pistole namířená na ni v limuzíně. Brophy a Goldman. Hlavy se jim rozskočily. Dopadli na ni. V zoufalství si na okamžik položila hlavu na volant, pak sáhla po telefonu a vyťukala číslo.

Telefon vyzváněl a pak ve sluchátku zašumělo. Sidney si v hlavě srovnala stručný vzkaz pro záznamník, mezitím se ozvalo: „Prosím?“

Sidney začala mluvit, ale vzápětí si uvědomila, že hlas ve sluchátku je živý.

„Prosím?“ zopakoval hlas.

Sidney zaváhala, ale rozhodla se jednat: „Můžu mluvit s Jeffem Fisherem?“

„Kdo volá?“

„Jsem… jeho přítelkyně.“

„Nevíte, kde je? Naléhavě ho potřebuju najít,“ pravil hlas.

Sidney zamrazilo v zádech: „Kdo je tam?“

„Seržant Rogers z kriminálního oddělení alexandrijské policie.“

Sidney okamžitě hovor přerušila.

* * *

INTERIÉR FISHEROVA DOMU SE OD NÁVŠTĚVY SIDNEY ARCHEROVÉ dramaticky změnil, na místě nezůstala po počítačích a jejich příslušenství ani památka. Sousedé si všimli, že za bílého dne předjel k domu stěhovací vůz. Jeden z nich dokonce se stěhováky mluvil. Nikdo to nepovažoval za nic nekalého. Fisher se sice nezmínil, že se stěhuje, ale osádka vozu si počínala přirozeně. Stěhováci nespěchali, balili věci, zaznamenávali jednotlivé položky, dokonce si udělali kuřáckou přestávku. Sousedé pojali podezření až po jejich odjezdu. Když Fisherův nejbližší soused vešel dovnitř, aby ověřil co a jak, zjistil, že nezmizel žádný nábytek, zato veškeré rozsáhlé Fisherovo počítačové vybavení. Zavolal tedy policii.

Seržant Rogers se drbal na hlavě. Potíž byla v tom, že nemohl Jeffa Fishera najít. Dotazovali se na něho v práci, u rodiny v Bostonu, u jeho přátel v místě bydliště. Už několik dní ho nikdo neviděl. Při vyšetřování utrpěl seržant Rogers další šok. Fishera zadrželi na alexandrijské policejní stanici pro nebezpečnou jízdu. Obvinili ho, sdělili mu datum projednání jeho záležitosti u soudu a propustili ho na kauci. Tam Jeffa Fishera viděli naposledy. Rogers dopsal hlášení a odešel.

* * *

SIDNEY VYBĚHLA NAHORU PO SCHODECH, PŘIRAZILA ZA SEBOU DVEŘE ložnice a zamkla se. Popadla z postele brokovnici, natáhla závěr, posadila se na podlahu v nejvzdálenějším koutě a namířila na dveře. Slzy se jí řinuly po tvářích, nevěřícně vrtěla hlavou. Panebože! Neměla do toho Jeffa zaplétat.

* * *

SAWYER SEDĚL U SVÉHO PSACÍHO STOLU V BUDOVĚ FBI, KDYŽ SE MU telefonicky ozval Frank Hardy. Stručně Hardyho zasvětil do posledních novinek, hlavně mu na základě důkazů zjištěných laboratoří sdělil svůj závěr, že Sidney Archerová Goldmana a Brophyho nezabila.

„Myslíš, že vraždil Jason Archer?“ zeptal se Hardy.

„To nemá logiku.“

„Moc ne. Hrozně by riskoval, kdyby se sem vrátil.“

„Navíc nevěřím, že by chtěl shodit vraždy na vlastní ženu.“ Sawyer se odmlčel, aby zformuloval otázku. „Reagovala nějak RTG?“

„Zrovna jsem ti to chtěl říct. Prezident společnosti Alan Porcher je nedosažitelný, vyhýbá se komentování situace. Což tolik nepřekvapuje. Tiskové oddělení vydalo standardní prohlášení, v němž zásadně odmítá jakákoli obvinění.“

„Jak se vyvíjí jednání s CyberComem?“

„Konečně máme dobré zprávy. Poslední vývoj událostí kolem RTG vrhl CyberCom do pevné náruče Tritonu. Dokonce se dneska odpoledne koná tisková konference, na níž se oznámí uzavření rámcové smlouvy. Nechceš se zúčastnit?“

„Možná. Nathan Gamble bude zářit štěstím.“

„To máš pravdu. Zajistím na tiskovku pár placek pro hosty, kdybyste ses Rayem toho představení zúčastnili. Koná se v sídle Tritonu.“

Sawyer se na chvíli zamyslel: „Myslím, že se tam uvidíme, Franku.“

* * *

SAWYER A JACKSON S JASNĚ ŽLUTÝMI ŠTÍTKY PRO HOSTY NA KLOPÁCH vstoupili do sálu velikosti univerzitní auly, který byl kupodivu plný.

„Páni, to teda bude velká událost.“ Jackson přehlížel moře novinářů, průmyslníků, finančníků a vybrané smetánky.

„Prachy jsou vždycky velká událost.“ Sawyer se chopil u bufetu dvou šálků kávy a jeden podal parťákovi. Napřímil svých sto devadesát centimetrů na maximum, aby měl dokonalý přehled.

„Hledáte někoho?“ U dvojice se vynořil Frank Hardy.

Jackson se usmál: „Jo, hledáme nějaký chudáky. Ale jsme asi na nesprávný adrese.“

„To ano. Taky cítíte tu vzrušující atmosféru?“

Jackson přikývl a ukázal na smečku novinářů: „Stojí vážně za tolik cavyků to, že jedna společnost koupí druhou?“

„Tady jde o něco víc, Rayi. Těžko bych jmenoval jinou společnost v Americe, která by CyberCom předčila.“

„Když je CyberCom tak výjimečný, k čemu potřebuje Triton?“ zeptal se Jackson.

„Triton má jako vůdčí světová společnost miliardy dolarů potřebných k rozjetí výroby, prodeje a expanzi jejich produkce. Za pár let získá Triton dominantní postavení jako GM nebo IBM – možná ještě výraznější. Devadesát procent informací ve světě bude proudit hardwarem, softwarem a vůbec technikou vytvořenou na základě dnešní obchodního transakce.“

Sawyer polkl kávu a zavrtěl hlavou: „Krucinál, Franku, pak ale nezbude moc prostoru pro ostatní. Co se s nimi stane?“

Hardy se chabě usmál: „Jo, kapitalismus se nežinýruje. Zákon o přežití silnějšího pochází z džungle. Určitě jste viděli dokumentární filmy National Geographic. Zvířata se navzájem požírají, bojujou o přežití. Není to nejhezčí pohled.“

Hardy se zadíval k jevišti s pódiem. „Brzy to začne, hoši. Zajistil jsem místenky dopředu. Pojďte.“ Hardy je vedl davem, vstoupili do lanem oddělené sekce zahrnující tři první řady. Sawyer pohlédl ke krátké řadě židlí vlevo na jevišti. Postával u nich Quentin Rowe. Oblékl se trochu společenštěji, nicméně navzdory stovkám milionů v bance patrně nevlastní kravatu. Živě rozmlouval se třemi muži ve střízlivých oblecích, které Sawyer odhadl jako lidi z CyberComu.

Hardy jako by četl jeho myšlenky: „Zleva doprava generální, finanční a výkonný ředitel CyberComu.“

„Hlavoun vedle hlavouna, radujou se a na ostatní serou,“ konstatoval Sawyer. Hardy ukázal na jeviště. Zprava vpochodoval usmívající se, jako ze škatulky oblečený Nathan Gamble a vystoupil na pódium uprostřed. Lidé rychle zaujali svá místa a okamžitě se utišili, jako by Mojžíš právě sestoupil z hory Sinaj s pověstnými deskami. Gamble vytáhl papír s připravenou řečí a s vervou se do ní pustil. Sawyer většinu neslyšel. Zaměstnávalo ho pozorování Quentina Rowea. Mladý muž se díval na Gamblea. Ať si to uvědomoval nebo ne, netvářil se přátelsky. Z toho mála, co Sawyer z Gambleových slov zaslechl, pochopil, že jeho tématem jsou peníze, velké peníze, které přinese ovládnutí trhu. Poté co Gamble proslov vzletně zakončil – Sawyer musel uznat, že se projevil jako obratný řečník i obchodník – strhl se obrovský aplaus. Pak jeho místo na pódiu zaujal Quentin Rowe. Když ho Gamble míjel cestou k židli, oba muži si vyměnili tak neupřímné úsměvy, jaké Sawyer zatím viděl jen v pokleslých gangsterských filmech.

V porovnání s Gamblem kladl Rowe důraz na pozitivní potenciál, který se splynutím společností Triton a CyberCom znásobí, a na užitek, jenž tak nabídnou celé planetě. O penězích se ani nezmínil. Ostatně podle Sawyerova názoru Gamble toto téma zcela vyčerpal. Tentokrát Sawyer pozoroval Gamblea, který se však na Rowea vůbec nepodíval. Přátelsky zatím rozmlouval s hlavami CyberComu. Rowe si v okamžiku, kdy se rozhlédl, oné debaty všiml, na vteřinu ztratil nit, ale vzápětí pokračoval. Jeho proslovu přítomní, jak Sawyer usoudil, zatleskali ze zdvořilosti. Dobro světa hrálo vedle zelené spršky druhé housle. Aspoň pro tyto posluchače.

Když se vyjádřili i představitelé CyberComu, začali si všichni na jevišti potřásat rukama a utvořili malebnou skupinku pro fotografy. Sawyer si všiml, že Gamble a Rowe se nikdy navzájem nedotkli. Dostrkali mezi sebe reprezentanty CyberComu. Možná je ovládla euforie z úspěšně uzavřeného jednání a potřebovali, aby je oddělovalo nárazníkové pásmo.

Všichni z jeviště se rozešli do davu a byli okamžitě bombardováni otázkami. Gamble se usmíval, vtipkoval a maximálně využíval hvězdné chvíle. Špičky CyberComu se řídily jeho příkladem. Sawyer viděl, že Rowe vybočil ze šablony, přešel k bufetu, posloužil si šálkem čaje a rychle se stáhl do odlehlého kouta.

Sawyer zatahal Jacksona za rukáv a zamířili k Roweovi. Hardy přešel ke Gambleovi, aby vyslechl jeho apoštolské soudy.

„Mluvil jste pěkně.“

Rowe vzhlédl k Sawyerovi a Jacksonovi, kteří stanuli před ním.

„Cože? Eh, děkuju.“

„To je můj kolega Ray Jackson.“

Rowe a Jackson se navzájem pozdravili.

Sawyer se zadíval k velké skupině, která obklopila Gamblea. „Zdá se, že si potrpí na světla ramp.“

Rowe usrkl čaj a delikátně si otřel ústa ubrouskem: „Jeho primitivní přístup k podnikání a omezené znalosti toho, co vyrábíme, nám dělají medvědí službu,“ prohlásil pohrdavě.

Jackson se posadil vedle něj: „Mně osobně se líbilo, co jste říkal o budoucnosti. Moje děti se do počítačů zbláznily. Opravdu, jak jste uvedl, všem, hlavně chudším, se usnadní přístup ke vzdělání, budou se moci uplatnit v náročnějších profesích, poklesne zločinnost, zkrátka zlepší se svět. Já tomu věřím.“

„Děkuju. To je moje vyznání.“ Rowe pohlédl na Sawyera a usmál se. „Váš kolega ten názor asi nesdílí.“

Sawyer zatím pročesával dav a po těch slovech se na Rowea zadíval poněkud dotčeně: „Počkat, jsem pro všechno pozitivní. Ale neberte mi tužku a papír. To říkám já.“ Ukázal šálkem s kávou na skupinku lidí z CyberComu. „Zdá se, že si s nimi dobře rozumíte.“

Rowe pookřál: „Já ano. Neuvažují sice tak liberálně jako já, ale taky nevyznávají Gambleovu víru ve všemocnost peněz. Myslím, že se tím vyváží vnitřní poměr sil. Ale teď musíme přečkat další dva měsíce, než si právníci vyříznou svoji libru masa a dojednají definitivní podobu dokumentů.“

„Právníci firmy Tyler &C Stone?“

Rowe se podíval na Sawyera: „Ano.“

„Zůstanou vašimi právními zástupci i potom, až vám spadne CyberCom do klína?“

„Na to se musíte zeptat Gamblea. To je jeho záležitost. On je nejvyšší šéf společnosti. A teď mě omluvte, pánové, musím jít.“ Rychle vstal a odešel.

„Co to má v hlavě za brouka?“ podivil se Jackson.

Sawyer pokrčil mohutnými rameny: „Spíš se mu v ní rojí sršni. Kdybys spolupracoval s Nathanem Gamblem, asi bys ho pochopil.“

„Co teď, co potom?“

„Dej si ještě kafe a zamíchej se mezi lidi, Rayi. Chci si ještě promluvit s Rowem.“ Sawyer zmizel v davu. Jackson se rozhlédl a přešel k bufetu.

Sawyer se prodíral mezi hloučky, ztratil Rowea z dohledu. Povytáhl se na špičky, rozhlížel se a spatřil ho, jak vychází ze dveří. Chtěl vykročit za ním, když vtom ho někdo zadržel za rukáv.

„Odkdy se vládní byrokrat zajímá o rozkvět ziskuchtivého soukromého sektoru?“ zeptal se Nathan Gamble.

Sawyer se ještě jednou podíval za Rowem, ale ten už byl pryč. Agent FBI se obrátil ke Gambleovi.

„Bez zisku se hospodařit nedá. Mimochodem, řečnil jste hezky. Úplně jste mě dojal.“

Gamble se rozchechtal: „Nehoupejte mě. Dáte si něco ostřejšího?“ Kriticky ukázal na Sawyerův šálek s kávou.

„Omluvte mě, jsem ve službě. Kromě toho je na mě trochu brzy.“

„Tady se oslavuje, reprezentujte FBI. Právě jsem oznámil největší kšeft svýho života. To se člověk může trochu stříknout, ne?“

„Jak račte. Můj kšeft to není.“

„Co vy víte,“ řekl Gamble provokativně. „Pojďme trochu stranou.“

Zavedl Sawyera přes jeviště krátkou chodbou do malé místnosti. Plácl sebou do křesla a vytáhl z kapsy saka pouzdro s doutníky. „Když nechcete pít, aspoň si se mnou zakuřte.“

Sawyer sáhl po doutníku a oba si zapálili.

Gamble pomalu mával zápalkou zleva doprava jako miniaturním praporkem, načež ji rozdrtil podrážkou. Pozoroval Sawyera dvojitým závojem kouře.

„Hardy se zmínil, že se rozmýšlíte a možná budete pracovat u něho.“

„Popravdě řečeno jsem o tom nijak vážně neuvažoval.“

„Mohl byste si pěkně pohoršit.“

„Mezi námi, Gamble, myslím, že bych si pohoršil všude jinde.“

Gamble se ušklíbl: „Nenasírejte se hned. Kolik vyděláte za rok?“

„Do toho je vám prd.“

„Prokristapána, já vám taky řek, kolik shrábnu. No tak, aspoň zhruba.“

Než Sawyer stiskl doutník mezi zuby, pomačkal ho v prstech. Oči mu pobaveně zajiskřily: „Dobrá, je to míň, než vyděláte vy. Upřesnil jsem to dostatečně?“

Gamble se rozchechtal.

„Proč se staráte o moji gáži?“

„Ne že by mě to tak pálilo. Ale podle toho, jak vás znám a čím vás vláda pověřuje, bych řekl, že vás neplatí zdaleka dobře.“

„Myslíte? I kdyby, není to váš problém.“

„Taky se v problémech nerad cachtám, já problémy řeším. To je úkol prezidentů společnosti, Sawyere. Vidět věci z nadhledu a velkoryse, aspoň se o to snažit. Tak co s tím provedeme?“

„S čím?“

Gamble dýmal z doutníku, oči mu žhnuly.

Sawyerovi konečně svitlo, co má Gamble na mysli.

„Nabízíte mi práci?“

„Hardy říká, že jste nejlepší. Já zaměstnávám jen nejlepší.“

„Jaké místo byste mi svěřil?“

„Šéfa naší bezpečnosti, co jinýho.“

„Já myslel, že tu funkci zastává Lucas.“

Gamble pokrčil rameny: „Postarám se o něj. Ostatně je víc mým osobním strážcem. Mimochodem, dal jsem mu čtyřnásobný plat, než pobíral od státu. U vás počítám s výraznějším nadlepšením.“

„Vyčítáte Lucasovi tu záležitost s Archerem?“

„Někdo za to musí nést odpovědnost. Tak co říkáte?“

„A co Hardy?“

„Je to vynikající chlapík. Proč bych nevážil, kdo mi co může poskytnout? Když získám vás, nebudu možná tolik potřebovat jeho.“

„Frank je můj kamarád. Neudělal bych nic, co by ho poškodilo. To není můj styl.“

„Ne že by potom musel vybírat popelnice. Stačil vydělat spoustu prachů. Většinou u mě,“ Gamble pokrčil rameny. „Ale jednejte podle přesvědčení.“

Sawyer vstal: „Upřímně přiznávám, že si nejsem jist, jestli bychom se navzájem snesli.“

Gamble si ho pronikavě měřil: „V tom asi máte pravdu.“

Sawyer vykročil, Gamble zůstal sedět. Když vycházel z místnosti, na okamžik stanul tváří v tvář Richardu Lucasovi, který hlídal dveře zvenčí.

„Hola, Richi, vám opravdu nic neunikne.“

„To je moje práce,“ pravil bryskně Lucas.

„Řekl bych, že si tu vysloužíte svatozář.“ Sawyer pokývl směrem k místnosti, kde Nathan Gamble dýmal z doutníku, a odešel.

* * *

SAWYER SE PRÁVĚ VRÁTIL DO SVÉ KANCELÁŘE, KDYŽ SE OZVAL TELEFON.

„Prosím?“

„Volá Charles Tiedman, Lee.“

„Hned si ho vezmu.“ Sawyer stiskl tlačítko pod červeným světlem. „Buďte zdráv, Charlesi.“

Bankéř nasadil řízný a věcný tón: „Zapátral jsem, abych mohl odpovědět na vaši otázku, Lee.“

Sawyer listoval zápisníkem, dokud nenarazil na stránky, na něž si dělal poznámky při předchozím rozhovoru sTiedmanem.

„Zjistil jste, kdy Lieberman výrazněji upravil úrokové míry?“

„Ano, a nechtěl jsem vám to posílat poštou nebo faxovat. Přestože jsou tyto údaje prakticky dostupné každému… upozornil bych na ně třeba někoho jiného. Není třeba zbytečně jitřit věci.“

„Chápu.“ Panebože, kdy tyhle finančnické veličiny přestanou tajnůstkařit? pomyslel si Sawyer. „Tak mi to prosím nadiktujte.“

Tiedman si odkašlal a spustil: „Stalo se to celkem pětkrát. Poprvé 19. prosince 1990. K dalším změnám došlo 28. února následujícího roku, 26. září 1992, 15. listopadu téhož roku a konečně 16. dubna 1993.“

Sawyer si údaje zapsal.

„Jaký to mělo efekt? Po všech pěti změnách?“

„Celkově se zvýšila federální úroková míra o půl procentního bodu. Ale při první úpravě se snížila o celý procentní bod. A poslední přírůstek činil tři čtvrtiny procentního bodu.“

„To je najednou poměrně dost.“

„Kdybych to měl vyjádřit příměrem z vojenské oblasti, jeden procentní bod se rovná výbuchu nukleární bomby.“

„Na předčasném úniku informací z Federální bankovní rady ohledně úrokových měr se asi dá nesmírně vydělat.“

„Informace o úrokových mírách vynesené z rady jsou pro veškeré podobné účely bezcenné.“

Svatá boží rodičko! Sawyer zavřel oči, plácl se do čela a zaklonil se na židli tak, že se málem převrhl. Možná by si měl přiložit ke spánku svou věrnou pistoli a ušetřit si další trápení.

„Promiňte, že jsem tak natvrdlý, ale proč potom to zatracené tajnůstkářství?“

„Rád bych, abyste mě správně pochopil. Lidé bez skrupulí mohou samozřejmě na úniku informací o úvahách Federální bankovní rady profitovat mnoha způsoby. Ale zneužití informací o konkrétní úpravě úrokových měr radou není typické. Na trhu se pohybuje armáda pozorovatelů federálních Finančních orgánů, kteří si počínají tak skvěle, že finanční kruhy obvykle vědí s velkým předstihem, jestli se Federální bankovní rada chystá snížit nebo zvýšit úrokové míry, a o kolik. Takže trh dávno ví, co provedeme. Vyjadřuju se srozumitelně?“

„Naprosto.“ Sawyer prudce vydechl. Vzápětí sebou na židli trhl. „A co když se trh zmýlí?“

Tiedmanův tón naznačoval, že ho otázka velmi potěšila: „To je pak docela jiná písnička. Pokud se trh zmýlí, může ve finančním světě dojít ke značným otřesům.“

„Takže pokud se někdo předčasně dozví o zcela nečekaných změnách, může na tom slušně vydělat?“

„To je slabé slovo. Pokud někdo předčasně získá informace o nepředpokládaných změnách úrokových měr, může vteřinu poté, co je rada oznámí, vydělat miliardy dolarů.“ Bankéřova odpověď vzala Sawyerovi na chvíli řeč. Otřel si čelo a v duchu si hvízdl. „Existuje nesčetně způsobů, jak to provést, nejlukrativnější jsou pravděpodobně transakce s eurodolary na Mezinárodním měnovém trhu v Chicagu. Tam je nejmenší riziko. Burza skýtá další možnosti. Úroková míra se zvýší, obchody klesají a naopak, není nic jednoduššího. Pokud vycházíte ze správných předpokladů, vyděláte miliardy, v opačném případě miliardy proděláte.“ Sawyer stále mlčel. „Určitě mi chcete položit ještě jednu otázku, Lee.“

Sawyer sevřel sluchátko mezi bradou a ramenem a spěšně si dělal poznámky.

„Jen jednu? Teprve jsem se rozehřál.“

„Myslím otázku, která odsune do pozadí všechno ostatní.“ Ačkoli s ním Tiedman hovořil záměrně hravě, Sawyer cítil v jeho tónu pevné odhodlání. Nutil se intenzivně přemýšlet. Téměř vykřikl, když ho ta otázka napadla.

„Ta data, která jste mi sdělil – změnily se ve všech případech úrokové míry nečekaně?“

Bankéř odpověděl po krátké odmlce: „Ano.“ Po telefonní lince jako by proběhl elektrický výboj. „Dokonce to pro finanční trh byla překvapení nejhoršího druhu, protože nevzešla z pravidelných zasedání Federální bankovní rady, ale Arthur vyhlásil změny sám jako předseda rady.“

„Lieberman mohl zvýšit úrokové míry sám?“

„Ano, rada k tomu může předsedu zmocnit. Často a po léta se to praktikovalo. Arthur o to usiloval a dosáhl svého. Mrzí mě, že jsem vám to neřekl dřív. Nepřipadalo mi to důležité.“

„Tím se netrapte,“ uklidnil ho Sawyer. „Takže se na těch změnách úrokových měr někdo mohl přece jen pohádkově obohatit?“

„Ano,“ připustil Tiedman tiše. „Ano,“ zopakoval. „Realita je ovšem taková, že jiní nejméně o tutéž částku zchudli.“

„Jak to?“

„Pokud máte pravdu, že Arthura někdo vydíral, aby manipuloval úrokovými měrami, pak extrémní kroky – úpravy federální úrokové míry až o jeden procentní bod – mě vedou k závěru, že s poškozením ostatních počítal.“

„Proč?“

„Jestliže někdo chce vydělat na úpravách úrokových měr, nemusí se nijak zvlášť snažit, postupuje rutinně a pak už stačí jen vyčkat oznámení překvapivého zvýšení či snížení. Ovšem toho, kdo očekává změnu určitým směrem, úprava o procentní bod v opačném směru poškodí katastrofálně.“

„Kristepane. A nedá se zjistit, kdo z toho těžil?“

Tiedman se zasmál: „Vzhledem k současné složitosti peněžních toků nezbývá mně ani vám dost života, abychom to stihli.“

Bankéř se na dobrou minutu odmlčel a Sawyer se nezmohl na smysluplnou otázku. Když Tiedman konečně přerušil ticho, jeho hlas zněl náhle k smrti unaveně. „Do našeho nedávného rozhovoru mě nikdy nenapadlo, že Arthurův vztah ke Stevenu Pageovi někdo zneužil a nutil ho k takovým krokům. Teď mi to připadá pravděpodobné.“

„Nemáme ovšem stále žádný důkaz, že ho někdo vydíral.“

„Obávám se, že na tohle zřejmě nikdy nenajdeme odpověď,“ řekl bankéř. „Po smrti Stevena Page ne.“

„Nevíte, jestli Lieberman někdy navštívil Page v jeho bytě?“

„O tom pochybuju. Arthur se mi kdysi zmínil, že si pronajal domek v Connecticutu. A zapřísahal mě, abych se neprořekl před jeho manželkou.“

„Myslíte, že se tam Page a Lieberman scházeli?“

„Možné to je.“

„Svěřím se vám, kam mířím. Steven Page po sobě zanechal slušné jmění. Milion dolarů.“

Tiedmanem ta zpráva zjevně otřásla: „Tomu nerozumím. Arthur mi říkal, a nejednou, jak si vzpomínám, že Steven si vždycky stěžoval na nedostatek peněz.“

„Nicméně nelze oddiskutovat, že zemřel jako bohatý člověk. Nemohl být zdrojem jeho bohatství Lieberman?“

„To sotva. Jak jsem řekl, Arthur mi několikrát naznačil, že Steven není bohatý. Kromě toho považuju za vyloučené, že by Arthur mohl poukázat Steven u Pageovi tolik peněz bez vědomí manželky.“

„Proč tedy riskoval pronájem domku? Nemohli se scházet v Pageově bytě?“

„Nikdy se mi nezmínil, že by navštívil Stevena Page v bytě, víc o tom nevím.“

„Pronajmout domek možná napadlo Page.“

„Proč myslíte?“

„Jestliže peníze nedal Pageovi Lieberman, dal mu je někdo jiný. Nebylo by Liebermanovi podezřelé, kdyby vstoupil do Pageova bytu a spatřil na zdi Picassa? Nezajímalo by ho, odkud na to vzal?“

„Ovšem!“

„Jsem přitom přesvědčen, že Page Liebermana nevydíral. Aspoň ne přímo.“

„Proč?“

„Lieberman měl ve svém bytě Pageovu fotografii. Těžko by doma uchovával snímek svého vyděrače. Navíc jsme v jeho bytě našli svazek dopisů. Nepodepsaných milostných dopisů. Pro Liebermana měly zřejmě velkou cenu.“

„Myslíte, že dopisy psal Page?“

„Vím, jak to bezpečně zjistit. Přátelsky jste se s Pagem stýkal. Neměl byste vzorek jeho rukopisu?“

„Když pracoval v New Yorku, napsal mi vlastní rukou několik dopisů, schoval jsem si je. Můžu vám je poslat.“ Tiedman se odmlčel a Sawyer slyšel, jak si dělá poznámku. „Přesvědčivě jste dokázal, od koho Page svůj milion nezískal, Lee. Jak tedy přišel k bohatství?“

„Popřemýšlím o tom. Jestliže Lieberman a Page byli milenci, je to důvod k vydírání jako hrom, souhlasíte?“

„Pochopitelně.“

„Dobrá, co když někdo jiný, třetí strana, postrčil Page, aby si začal s Liebermanem?“

„Ale seznámil jsem je přece já. Nepodezříváte mě, doufám, že jsem zosnoval tak odporné spiknutí.“

„Klidně jste je mohl seznámit, ale to nevylučuje, že Page a ten, kdo mu poskytoval peníze, tomu seznámení nenapomohli. Stačilo pohybovat se ve správných kruzích a v nich rozšířit pověst o Pageových nesmírných finančnických schopnostech.“

„Pokračujte.“

„Page a Lieberman si padli do oka. Třetí strana usoudila, že Lieberman se jednoho dne stane předsedou Federální bankovní rady. Page a jeho podporovatel tedy nemarnili čas. Page dostával peníze za to, že udržoval s Liebermanem milostný poměr. A zdokumentovat ho den po dni byla hračka, to mi věřte.“

„Pak byl Steven Page součástí spiknutí. A nikdy vlastně k Arthurovi nic necítil. Já… tomu nevěřím.“ V hlase malého muže zněla deprese.

„Pak se Page nakazil virem HIV a údajně spáchal sebevraždu.“

„Údajně? Pochybujete o tom, jak zemřel?“

„Jsem polda, Charlesi, pochybuju i o papeži. Page tedy zemřel, ale jeho komplic zůstal na scéně. Lieberman se stal předsedou Federální bankovní rady a bum – vydírání začíná.“

„Ale co Arthurova smrt?“

„Vaše slova o tom, že vám připadal šťastný navzdory vědomí, že má rakovinu, mě vedou k jedinému závěru.“

„A to?“

„Chystal se sdělit svému vyděrači, že hra končí, a zároveň všechno zveřejnit.“

Tiedman si nervózně mnul čelo: „Všechno do sebe dokonale zapadá.“

Sawyer ztišil hlas: „Hovořil jste s někým o něčem z toho, co jsme spolu probírali?“

„Ne, s nikým.“

„Tak se toho držte a neslevujte z ostražitosti.“

„Kam tím míříte?“ Bankéř se zajíkl.

„Doporučuju co nejdůrazněji, abyste byl velmi opatrný a nikomu se nesvěřoval – žádnému z členů Federální bankovní rady včetně Waltra Burnse, vaší sekretářce, asistentům, manželce, přátelům – o téhle záležitosti nikomu ani muk.“

„Domníváte se, že mi hrozí nějaké nebezpečí? Připadá mi to velmi nepravděpodobné.“

„Arthur Lieberman si určitě myslel totéž,“ pravil Sawyer ponuře.

Charles Tiedman sevřel tužku na psacím stole tak silně, že se zlomila vedví.

„Budu se do písmene držet vaší rady.“ Řádně vystrašený bankéř zavěsil.

Sawyer se opřel na židli a zatoužil po další cigaretě, jeho vnitřní motor se přetáčel. Někdo zřejmě platil Stevena Page. Proč? Aby kompromitoval Liebermana, zní logická odpověď. Sawyera proto sužovala otázka, kdo ho platil. A zároveň nejdůležitější otázka, kdo Stevena Page zabil. Neboť agent FBI byl navzdory důkazům přesvědčen, že Stevena Page někdo zavraždil. Zvedl telefon: „Rayi? Tady Lee. Navštiv ještě jednou Liebermanova osobního lékaře.“

53

BILL PATTERSON SE PODÍVAL NA HODINY NA PŘÍSTROJOVÉ DESCE a protáhl si své dlouhé tělo. Cestují na jih, jsou asi dvě hodiny jízdy severně od Bell Harboru. Jeho žena na sousedním sedadle tvrdě spí. Cesta za nákupy se protáhla mnohem víc, než čekali. Sidney Archerová se mýlila. Cestou do Bell Harboru nikde nepřenocovali a dorazili do domu na pobřeží těsně předtím, než začala sněhová bouře. Naskládali zavazadla do zadní ložnice a rozjeli se nakoupit potraviny, než se bouře zhorší. Obchod v Bell Harboru byl vyprodaný, museli pokračovat na sever do potravinářského supermarketu v Port Vistě. Když se vydali na zpáteční cestu, zjistili, že silnici na Bell Harbor uzavřeli kvůli havárii cisterny. Noc tedy strávili velmi nepohodlně v motelu.

Patterson se ohlédl na zadní sedadlo. I Amy spala, rtíky našpulila do kroužku. Upřel znovu pozornost na husté sněžení a zkřivil obličej. Naštěstí neznal nejnovější zprávy, v nichž se uvádělo, že jeho dcera prchá před spravedlností. I tak měl dost starostí. V krajní úzkosti si rozkousl ret do krve a cítil, že se mu překyseluje žaludek. Musí okamžitě energicky chránit Sidney, tak jako to činil, když byla malá. Tehdy se potýkal se strašidly a skřety. Současní nepřátelé jsou mnohem nebezpečnější, to si dobře uvědomuje. Aspoň že má u sebe Amy. Boží hněv ať stihne toho, kdo by se pokusil ublížit jeho vnučce. A tebe ochraňuj Bůh, Sidney.

* * *

RAY JACKSON TIŠE STANUL VE DVEŘÍCH SAWYEROVY MALÉ KANCELÁŘE. Lee Sawyer seděl za psacím stolem pohroužený do spisů. Před sebou měl plný kávovar a talíř se zbytky jídla. Jackson si nevzpomínal, kdy naposled jeho parťák a šéf v práci neuspěl. Na Sawyera ovšem čím dál víc tlačili – zevnitř ředitel FBI, zvenčí sdělovací prostředky, Bílý dům a Kongres. Jackson se ušklíbl. Do háje, když si myslí, že je to tak snadné, proč nevylezou z tepla a nevyřeší případ sami?

„Zdar, Lee.“

Sawyer sebou škubl: „Zdar, Rayi. Právě jsem uvařil kafe, posluž si.“

Jackson si nalil šálek kávy a posadil se. „Prý tě seshora kvůli případu pěkně dusí.“

Sawyer pokrčil rameny: „Jak kdo.“

„Nepovíš mi o tom?“ Jackson se usadil na židli proti němu.

„Co bych povídal? Všichni chtějí vědět, kdo stojí za tou leteckou katastrofou. Já taky. A chci vědět mnohem víc. Chci vědět, kdo si vzal na mušku Joea Rikera, chci vědět, kdo zabil Steva a Eda Pageovy. Chci vědět, kdo odprásknul ty tři chlapy v limuzíně. Chci vědět, kde je Jason Archer.“

„A Sidney Archerová, ne?“

„Jo, a Sidney Archerová. A to nezjistím, když budu pořád poslouchat lidi, co mají spousty otázek, ale žádný odpovědi. Když jsme u toho, máš pro mě něco? Nějakou odpověď?“

Jackson vstal a zavřel dveře kanceláře.

„Podle doktora nebyl Arthur Lieberman nositelem viru HIV.“

Sawyer vybuchl: „To není možný. Ten chlap lže, jako když tiskne.“

„Neřekl bych, Lee.“

„Proč, sakra?“

„Ukázal mi Liebermanovu zdravotní kartu.“ Sawyer na židli znehybněl. Jackson pokračoval. „Když jsem na něj uhodil, čekal jsem, že zareaguje jako obvykle – nenechá mě nahlédnout do jeho zdravotních materiálů bez soudního příkazu a já budu muset číst z toho, jak se tváří. Jenže on s tím nedělal žádný cavyky, Lee. Přesvědčivě mi dokázal, že Lieberman neměl virus. Lieberman byl fanatikem zdraví. Absolvoval každoročně kontrolní prohlídku včetně všech preventivních opatření a restů. V rámci toho se pravidelné podroboval testu na HIV. Doktor mi ukázal výsledky od roku 1990 do loňska. Všechny byly negativní, Lee. Viděl jsem je na vlastní oči.“

* * *

SIDNEY ZAVŘELA NA OKAMŽIK ZAČERVENALÉ OČI, LEHLA SI NA POSTEL rodičů a zhluboka se nadechla. Celá ztrápená dospěla k rozhodnutí. Vytáhla z kabelky navštívenku a několik minut na ni zírala. Cítila neodolatelnou potřebu s někým promluvit. Z mnoha důvodů usoudila, že se musí obrátit na něho. Došla k landroveru a pečlivě vyťukala číslo.

Sawyer právě otevíral dveře svého bytu, když se rozezvonil telefon. Sáhl po sluchátku a zároveň se svlékal z kabátu.

„Prosím?“

Ve sluchátku bylo ticho a Sawyer málem zavěsil. Pak se ozval hlas. Sawyer popadl sluchátko oběma rukama a nechal kabát dopadnout na podlahu. Strnule stál uprostřed obývacího pokoje.

„Sidney?“

„Buďte zdráv,“ řekla tiše, leč odhodlaně.

„Kde jste?“ Sawyer položil rutinní otázku, ale hned toho zalitoval.

„Promiňte, Lee, ale zeměpisná lekce se nekoná.“

„Dobře, dobře.“ Sawyer usedl na ošuntělé křeslo. „Nemusím vědět, kde jste. Ale jste v bezpečí?“

Sidney se rozesmála: „Rozum říká ano, ale všechno je relativní. Jsem po zuby ozbrojená, pokud to něčemu prospěje.“ Na vteřinu se odmlčela. „Viděla jsem televizní zprávy.“

„Vím, že jste je nezabila, Sidney.“

„Jak…“

„Prostě mi věřte.“

Sidney prudce vydechla, v paměti se jí vybavila ta příšerná noc. „Odpusťte, že jsem se o tom nezmínila, když jsem telefonovala posledně. Já… nedokázala jsem to.“

„Povězte mi, co se tu noc stalo, Sidney.“

Mlčela, vnitřně bojovala, jestli zavěsit, či nezavěsit. Sawyer její dilema vytušil: „Nejsem teď v sídle FBI, Sidney. Nemůžu zjistit, odkud voláte. A jsem na vaší straně. Můžete mluvit, jak dlouho chcete.“

„Dobrá. Jste jediný, komu věřím. Co chcete vědět?“

„Všechno. Od samého začátku.“

Sidney shrnula v pěti minutách události oné noci.

„Střelce jste neviděla?“

„Obličej mu zakrývala lyžařská maska. Myslím, že to byl tentýž člověk, co se potom pokusil zabít mě. Aspoň doufám, že po světě nechodí dva muži s takovýma očima.“

„To bylo v New Yorku?“

„Co?“

„Pokusil se vás zabít tam, co zavraždil toho strážného, Sidney?“

Podrbala se na čele: „Ano. V New Yorku.“

„Byl to určitě tentýž člověk?“

„Ano, podle konstituce a rysů patrných přes masku. Měl obnažený krk. A pod bradou strniště.“

Sawyer vyjádřil obdiv k její pozorovatelské pohotovosti.

„Člověk si pamatuje i nejmenší detaily, když si myslí, že zakrátko zemře.“

„Rozumím. Taky jsem tu situaci poznal. Poslyšte, Sidney, našli jsme tu nahrávku vašeho rozhovoru s manželem o cestě do New Orleansu.“

Sidney se rozhlédla šerým interiérem landroveru i garáže.

„Takže všichni teď vědí…“

„Tím si nelamte hlavu. Na pásce manžel mluví přerývaně, nervózně. Na některé otázky vám odpověděl, ale ne na všechny.“

„Ano, byl rozrušený. Vyděšený.“

„A co když jste s ním mluvila z telefonního automatu v New Orleansu? Jaký jste si z rozhovoru odnesla dojem? Hovořil manžel stejně, nebo jinak?“

Sidney zamhouřila oči a přemýšlela.

„Jinak,“ řekla konečně.

„Jak? Popište mi to co nejpřesněji.“

„No, nebyl tak nervózní. Vlastně mluvil až monotónně. Nařídil mi, ať mlčím, protože mě policie sleduje. Dal mi instrukce a zavěsil. Byl to spíš monolog než dialog. Ani jsem nepípla.“

Sawyer si povzdechl: „Quentin Rowe je přesvědčený, že jste po zřícení letadla navštívila Jasonovu kancelář v Tritonu. Byla jste tam?“

Sidney mlčela.

„Nedal bych za to zlámanou grešli, že jste tam nebyla, Sidney. A pokud jste tam byla, chci se vás zeptat na něco, co jste tam možná udělala.“

Sidney dál mlčela.

„Sidney? Poslyšte, zavolala jste vy mně. Prohlásila jste, že mi věříte. Samozřejmě chápu, že v tomhle bodě se vám nechce věřit nikomu. Ne že bych vám to doporučoval, ale můžete klidně hned zavěsit a zkusit se protlouct sama.“

„Byla jsem tam,“ přiznala tiše.

„Dobrá, Rowe se zmínil o mikrofonu na Jasonově počítači.“

Sidney si povzdechla: „Náhodou jsem do něj vrazila, ohnul se. Nemohla jsem ho narovnat.“

Sawyer na křesle poposedl: „Používal Jason mikrofon na počítači? Neměl třeba podobný doma?“

„Ne. Ťukal do klávesnice rychleji, než mluvil. Proč?“

„Tak proč měl mikrofon na počítači v práci?“

Sidney chvíli přemýšlela: „Nevím. Myslím, že se tam objevil nedávno. Před pár měsíci, tak nějak, možná o něco dřív. Všimla jsem si, že mikrofony nainstalovali v Tritonu i v jiných kancelářích, pokud je to důležité. Proč?“

„Hned se k tomu dostanu, Sidney, mějte trochu strpení se starým, unaveným zvláštním agentem.“ Sawyer si olízl horní ret. „Když jste telefonovala s Jasonem, poznala jste bezpečně v obou případech, že mluvíte s manželem?“

„Samozřejmě, byl to on. Znám přece hlas vlastního muže.“

Sawyer hovořil rozvážně a klidně, jako by chtěl naroubovat tyto vlastnosti Sidney: „Neptal jsem se, jestli jste bezpečně poznala manželův hlas.“ Zarazil se, pomalu se nadechl a pokračoval. „Ptal jsem se, jestli jste v obou případech bezpečné poznala, že mluvíte s manželem.“

Sidney ztuhla. Když se jí konečně vrátil hlas, zmohla se na podrážděný šepot: „Co mi to sugerujete?“

„Vyslechl jsem váš první rozhovor s Jasonem. Jak jste řekla, byl vyděšený, těžce oddychoval, to souhlasí. Opravdu jste spolu rozmlouvali. Kdežto o druhém telefonátu jste se vyjádřila, že byl jiný, nepřipadal vám jako dialog. On mluvil, vy jste poslouchala. Nebyl nijak rozrušený. Víme zároveň o tom mikrofonu v Jasonově kanceláři, který vůbec nepoužíval. Jestli ho nepoužíval, proč ho tam měl?“

„Já… proč by ho tam tedy měl?“

„Mikrofon, Sidney, slouží taky k nahrávání. Zvuků… a hlasů.“

Sidney sevřela radiotelefon tak silně, až jí zčervenala ruka.

„Vy tedy tvrdíte…“

„Tvrdím, že jste v obou případech slyšela v telefonu manželův hlas, to ano. Ale myslím si, že podruhé jste naslouchala kompilaci manželových slov, získaných z nahrávek pořízených mikrofonem. Právě k tomu účelu totiž sloužil, tím jsem si jist. K nahrávání.“

„To není možné. Proč?“

„Ještě nevím. Ale tohle se zdá naprosto jasné. Vysvětluje to, proč se váš druhý telefonát s manželem tak lišil od prvního. Předpokládám, že podruhé se slovník dost zjednodušil, ne?“ Sidney neodpovídala. „Sidney?“ Sawyer zaslechl ve sluchátku vzlyk.

„Domníváte se… myslíte si tedy, že Jason… je mrtvý?“ Sidney přemohla slzy. Už jednou žila s myšlenkou, že manžel zahynul, než náhle zjistila, že je naživu. Aspoň si to myslela. Slzy jí stékaly po tvářích, uvědomovala si, že žal nad ztrátou manžela prožije podruhé.

„To v tuhle chvíli prostě nevím. Z toho, že někdo použil Jasonův nahraný hlas, usuzuju, že nebyl nablízku, aby mohl mluvit sám. Proč, to nevím. Zůstaňme zatím u toho.“

Sidney odložila telefon a sevřela si hlavu rukama. Celá se roztřásla a zmítala sebou jako mladý jilm ve vichřici.

Vyplašený Sawyer se naléhavě dožadoval její pozornosti. „Sidney? Sidney? Nezavěšujte! Prosím vás! Sidney!“

Telefon oněměl.

Sawyer praštil sluchátkem: „Krucinál! To je k posrání!“

Uběhla minuta. Sawyer dupavě přecházel malým pokojem. Vztek kulminoval, až nakonec udeřil pěstí do zdi. Jen znovu zazvonil telefon, vrhl se k němu.

„Prosím?“ Hlas se mu zachvěl očekáváním.

„Nebudeme debatovat o tom, jestli Jason je… je naživu, ano?“ Sidneyin tón postrádal jakýkoli emotivní nádech.

„Dobře,“ souhlasil rychle Sawyer. Sedl si a honem přemýšlel, kterým směrem zaměřit otázky.

„Proč by někdo v Tritonu nahrával Jasonův hlas a pak ho použil ke komunikaci se mnou, Lee?“

„Kdybych na tohle znal odpověď, Sidney, budu metat namístě kozelce. Řekla jste, že mikrofony nedávno nainstalovali i v jiných kancelářích. Někdo ze společnosti mohl pak klidně Jasonův mikrofon potají připojit k nahrávacímu zařízení. Nebo to provedl někdo z konkurentů Tritonu. Jestli jste věděla, že mikrofon nepoužívá, věděli to i jiní lidé. Zjistil jsem, že už ale v kanceláři není. Možná to nějak souvisí s tajemstvími, která prodal RTG.“ Sawyer se drbal na temeni a probíral se otázkami, které chtěl Sidney položit.

Předešla ho: „To, že Jason prodal nějaké tajné informace RTG, postrádá veškerou logiku.“

Užaslý Sawyer vstal: „Proč?“

„Protože Paul Brophy pracoval na smlouvě s CyberComem taky. Zúčastnil se všech strategických porad. Dokonce se pokusil převzít v téhle transakci hlavní úlohu. Dneska vím, že Brophy pracoval s Goldmanem pro RTG, měli zjistit konečnou aktualizovanou nabídku Tritonu, aby ji RTG přebila. Znal postoj a manévrovací prostor Tritonu líp než Jason. Přesná písemná nabídka byla v rukou právníků firmy Tyler & Stone, v Tritonu se k ní prakticky nikdo nedostal.“ Sawyer vyvalil oči.

„Vy tvrdíte…“

„Jen to, že od té doby, co Brophy pracoval pro RTG, nepotřebovali Jasona.“

Sawyer se posadil a v duchu zaklel, že na tohle spojení nepřišel dřív.

„Sidney, oba jsme viděli videozáznam, na němž váš manžel předává informace skupině mužů ve skladišti v Seattlu onoho dne, kdy se zřítilo letadlo. Jestliže jim nepředával informace o jednání s CyberComem, tak co to bylo?“

Na Sidney dolehl pocit marnosti: „Nevím! Vím jen to, že když byl Brophy vyloučen ze závěrečné fáze jednání, pokusili se mě vydírat. Předstírala jsem, že přijímám jejich návrh. Ve skutečnosti jsem chtěla všechno oznámit. Nato jsme nastoupili do limuzíny.“ Sidney se otřásla. „Zbytek znáte.“

Sawyer zabořil ruku do kapsy a vytáhl cigaretu. Sevřel sluchátko mezi bradou a ramenem a zapálil si.

„Dověděla jste se ještě něco?“

„Mluvila jsem s Kay Vincentovou, Jasonovou sekretářkou. Řekla mi, že dalším Jasonovým velkým úkolem, vedle přípravy materiálů pro jednání s CyberComem, byla integrace systému páskového zálohování dat Tritonu.“

„Integrace systému páskového zálohování dat? Je to tak důležité?“ zeptal se Sawyer.

„Nevím. Kay taky říkala, že Triton poskytl CyberComu požadované finanční analýzy. A to právě v den letecké katastrofy.“ Sidney hovořila čím dál podrážděněji.

„Co je na tom neobvyklého? To k takovému jednání patří.“

„Nathan Gamble mě téhož dne v New Yorku seřval, protože přesně tytéž materiály CyberComu předat nechtěl.“

Sawyer si mnul čelo: „To nehraje dohromady. Myslíte, že Gamble o předání materiálů věděl?“

„To nevím. Tedy, nejsem si jistá.“ Sidney se odmlčela. Vlhký chlad na ni nepříjemně dotíral. „Myslela jsem si dokonce, že dohoda s CyberComem kvůli Gambleovu odmítnutí ztroskotá.“

„Můžu vám sdělit, že neztroskotala. Navštívil jsem dneska tiskovou konferenci, kde bylo oznámeno dosažení rámcové dohody. Gamble se zubil na celé kolo.“

„S CyberComem pod palcem jeho velkou radost chápu.“

„Quentin Rowe se na to díval z poněkud jiného hlediska.“

„Je to opravdu podivný pár.“

„Ano. Jako Al Capone a Gándhí.“

Sidney se zhluboka nadechla, ale dál mlčela.

„Vím, že se vám to nebude líbit, Sidney, ale přesto to řeknu. Bylo by mnohem lepší, kdybyste se vynořila. Můžeme vás ochránit.“

„Myslíte uvěznit?“ zeptala se hořce.

„Vím, že jste nikoho nezabila, Sidney.“

„Můžete to dokázat?“

„Myslím, že ano.“

„Myslíte? Lituju, Lee. Moc si vážím vaší důvěry, ale to mi zdaleka nestačí. Vím, jak se nakládá s důkazy. A jak věci hodnotí veřejnost. Obrátí cokoli vzhůru nohama.“

„Ale takhle vám vážně hrozí nebezpečí.“ Sawyer nahmatal odznak FBI přicvaknutý k opasku. „Poslyšte, prozraďte mi, kde jste, a já přijedu. Nikdo jiný. Ani můj parťák, nikdo, jen já. Aby někdo dostal vás, musel by nejdřív dostat mě. Společně bychom zatím promysleli, co dál.“

„Jste agent FBI, Lee. Byl na mě vydán zatykač. Vaší povinností je zatknout mě v okamžiku, kdy mě spatříte. Kromě toho jste mě už jednou kryl.“

Sawyer obtížně polkl. V jeho představě se pár okouzlujících smaragdových očí prolnul se světly lokomotivy, která se řítí přímo na něho.

„Nazvěme to neoficiální povinností.“

„Kdyby se to proláklo, máte po kariéře. Dokonce by vás mohli i uvěznit.“

„Jsem dospělý, umím reálně zvážit šanci. Čestné slovo, že přijedu sám.“ Hlas se mu zachvěl potlačovaným vzrušením. Sidney se nezmohla na slovo. „Hraju s vámi na rovinu, Sidney. Já… opravdu chci, abyste byla v bezpečí, rozumíte?“

Sidney se sevřelo hrdlo: „Věřím vám, Lee. Nedokážu vyslovit, co to pro mě znamená. Ale nedopustím, abyste si zničil život. To si nevezmu na svědomí.“

„Sidney…“

„Musím jít, Lee.“

„Počkejte! Ne!“

„Pokusím se zavolat.“

„Kdy?“

Sidney civěla před sebe čelním sklem, ve tváři náhle kamenný výraz, oči rozšířené. „Já… to přesně nevím,“ řekla neurčitě. Telefon oněměl.

Sawyer zavěsil, hrábl do kapsy pro krabičku marlborek a jednu si zapálil. Přecházel pokojem a popel odklepával do dlaně. Zastavil se, ohmatal zeď poškozenou ranou pěstí a vážně uvažoval, že praští hned vedle. Namísto toho přistoupil k oknu a v naprostém zoufalství vyhlížel do mrazivé prosincové noci.

* * *

JAKMILE SE SIDNEY VRÁTILA DO DOMU, Z TEMNÉHO KOUTA GARÁŽE vystoupil muž. V chladném ovzduší mu stoupala od úst pára. Otevřel dveře landroveru. V autě se rozsvítila stropní lampička a mrazivé modré oči se v diskrétním osvětlení zaleskly jako trezorové klenoty. Kenneth Scales v rukavicích odborně prohledal auto, ale nenašel nic zajímavého. Zvedl radiotelefon a zmáčkl tlačítko opakované volby. Telefon zazvonil jen jednou, načež se ozval rozrušený hlas Lee Sawyera. Když Scales uslyšel naléhavý tón agenta FBI, usmál se. Sawyer se zjevně domníval, že mu znovu volá Sidney Archerová. Nato přerušil spojení, tiše zavřel dveře auta a zamířil po schodech do domu. Z kožené pochvy na opasku vytáhl dýku, kterou zabil Edwarda Page. Byl by vyřídil Sidney Archerovou, když vystupovala z landroveru, ale nevěděl, jestli je ozbrojená. Zažil už, jak obratně si počínala s bouchačkou. Kromě toho jeho metoda zabíjení počítá s překvapením, se zaskočením oběti.

Procházel přízemím a pátral po Sidneyině kožené bundě, kterou měla na sobě, ale nikde ji neviděl. Kabelka spočívala na odkládací poličce, ale nebylo v ní, co hledal. Pokračoval ke schodišti do prvního poschodí. Zastavil se pod ním a zvedl hlavu. Navzdory hučení větru dolehl k jeho uším z prvního patra zvuk, který opět vyvolal na jeho tváři úsměv. V koupelně teče voda do vany. V této krutě mrazivé noci si v letní rekreační oblasti státu Maine osamělá obyvatelka domu připravuje příjemnou, horkou, konejšivou lázeň. Tiše se kradl po schodech. Dveře do ložnice v poschodí byly zavřené, ale jasně slyšel v přilehlé koupelně téct vodu. Náhle šum vody ustal. Scales vyčkával a představoval si, jak se Sidney Archerová noří do vany a teplá voda snímá únavu z jejího těla. Přistoupil ke dveřím do ložnice. Musí nejdřív najít heslo, pak se bude chvíli zabývat paní domu. Pokud nenajde, co hledá, slíbí jí, že ji nechá naživu výměnou za tajemství, a potom ji zabije. Jak asi vypadá atraktivní právnička nahá, zauvažoval. Podle toho, co už viděl, určitě výborně. Ostatně tolik zase nespěchá. Absolvoval dlouhou, vyčerpávající cestu do Maine. Zaslouží si trochu odpočinku a osvěžení, usoudil, jak promýšlel svůj další postup.

Scales stál vedle dveří, opíral se o zeď s obnaženou dýkou v ruce, druhou rukou naprosto nehlučně otáčel kulovitou klikou.

Zazněl ohlušující výstřel z pušky, výplň dveří se rozletěla a několik broků se zarylo do jeho levého předloktí. Vykřikl, vrhl se ke schodům a trénovaně se z nich skutálel. Přistál na nohou a svíral si krvácející paži. Vzhlédl k Sidney Archerové, která zcela oblečená vyrazila z ložnice. Jen taktak stačil uskočit, než znovu vypálila a zasáhla místo, kde předtím stál. V domě byla téměř tma, ale kdyby se zase pohnul, zjistila by, kde je. Krčil se za pohovkou, uvědomoval si svoji kritickou situaci. Sidney Archerová se nakonec odváží rozsvítit, a výstřel z brokovnice rychle zničí na malém prostoru všechno včetně jeho.

Tiše oddychoval, svíral nůž ve zdravé ruce, těkal očima po obývacím pokoji a čekal. V paži ho nesnesitelně bodalo. Scales si zvykl působit bolest jiným, ale ne ji sám snášet. Naslouchal Sidneyiným krokům, obezřetně sestupovala po schodech. Věděl, že puškou pročesává celý prostor. Vysunul ve tmě opatrně hlavu pár centimetrů nad pohovku. Okamžitě ji spatřil. Byla v polovině schodiště. Soustředila se natolik na vypátrání kořisti, že si nevšimla dřevěného úlomku ze dveří, který se zachytil na schodech. Když na něj nevědomky plnou vahou došlápla, podklouzla a oběma nohama zatápala v prázdnu. S výkřikem se řítila ze schodů, puškou otloukala zábradlí. Ihned se na ni vrhl. Váleli se po hrubé dřevěné podlaze, Scales jí o ni otloukal hlavu. Sidney ho zuřivě kopala nohama v kozačkách do prsou a žeber. Odskočila od něho, právě když se divoce rozmáchl dýkou. Rána minula tělo, čepel rozčísla koženou bundu namísto jejího těla. Z kapsy jí po zásahu dýkou vypadlo cosi bílého a doplachtilo opodál.

Sidney se podařilo zmocnit se pušky a zasadila Scalesovi pažbou solidní winchestrovky strašlivou ránu do obličeje, zlomila mu nos a vyrazila několik předních zubů. Ochromený Scales upustil dýku a upadl. Vzápětí jí krajně rozzuřený vytrhl pušku a obrátil ji proti zaskočené Sidney Archerové. V hrůze sebou smýkla co nejdál stranou, ale pořád ji měl na mušce. Stiskl spoušť, rána nevyšla. Pád ze schodů a následný boj způsobil, že se náboj zasekl v komoře. Sidney třeštila hlava po předchozím otloukání o podlahu a zoufale se plazila pryč. Scales zlostně zavrčel, odhodil nefunkční pušku a vstal, z rozbitých úst a nově upraveného nosu se mu na košili řinula krev. Zvedl z podlahy dýku a vykročil s vražedným úmyslem v očích k Sidney. Když zvedl dýku, aby bodl, Sidney se prudce otočila a namířila na něj devítku. Zlomek vteřiny předtím, než vystřelila, se vypjal k akrobatickému skoku, jímž se přenesl přes jídelní stůl. S pistolí v automatickém režimu tiskla Sidney spoušť a střely ráže 9 mm tříštily stěnu v oblouku, jak se usilovně snažila sledovat dráhu jeho improvizovaného letu. Scales tvrdě dopadl na kluzkou, naleštěnou dřevěnou podlahu a setrvačností třískl hlavou do stěny. Ta odmrštila tělo stranou tak, že narazilo do nohou vyřezávaného mahagonového příborníku. Štíhlé mahagonové nohy praskly jako zápalky a těžký kus nábytku se zřítil na Scalese, při pádu se otevíraly zásuvky a jejich obsah se rozlétal do všech koutů. Scales se poté už nepohnul.

Sidney vyskočila, proběhla kuchyní, popadla kabelku a seběhla po schodech do garáže. O minutu později se vrata garáže rozletěla, jejich křídla se přitom málem vyvrátila z pantů, zevnitř prudce vycouval landrover, ve smyku se na příjezdové cestě otočil o sto osmdesát stupňů a zmizel ve sněhové bouři.

Sidney vyrazila ulicí a otřásla se při vzpomínce, jak jí celým tělem projel strach, když zahlédla v koutě garáže stoupat páru.

Ve zpětném zrcátku spatřila Sidney světlomety auta. Srdce se jí rozbušilo, když viděla, že velký cadillac odbočil na příjezdovou cestu k domu, který právě opustila. Krve by se v ní nedořezal. Milosrdný Bože! Rodiče konečně dorazili, ale nemohli svůj příjezd načasovat hůř. Otočila v hlubokém sněhu landrover do protisměru a rychle se vracela zpět. Situaci náhle zkomplikovalo, že ze směru, odkud přijeli rodiče, se objevilo s rozsvícenými světlomety další auto. S rostoucím strachem sledovala, jak se černý vůz pohybuje ulicí a pneumatiky se noří do stopy právě projeté cadillakem. Ti lidé sledovali rodiče až z Virginie. Při všem, co se sběhlo, na ně Sidney úplně zapomněla. Sešlápla plynový pedál až na podlahu. Auto sebou trhlo se strany na stranu, načež čtyři kola poháněná silným osmiválcovým motorem zabrala a vystřelila celý tento malý tank jako dělovou kouli. Sidney se řítila proti černému vozu a zahlédla reakci řidiče. Ruka mu sjela pod sako do podpaží. Ale o zlomek vteřiny se zpozdil. Prolétla kolem domu rodičů a stočila landrover do protisměru. Ozvala se rána a skřípění kovu, jak narazila do menšího vozidla, tlačila ho po kluzké vozovce a smetla do strmého příkopu. Airbag v náklaďáčku se nafoukl. Se zběsilým úsilím jej odtrhla od sloupku řízení a zařadila zpátečku. Jak se vozidla oddělovala, znovu pronikavě zaskřípěl kov.

Sidney landrover otočila a nevěřícně zírala. Bleskovým útokem ochromila neznámé pronásledovatele rodičů. Ale dosáhla i něčeho jiného. Užasle sledovala, jak se cadillac opět vynořil na Beach Street a prudce se rozjel k silnici číslo 1. Sidney dupla na plyn a vyrazila za ním.

Z černého vozu se vyhrabal muž a otřeseně civěl za rychle se vzdalujícím náklaďáčkem.

* * *

SIDNEY VIDĚLA KONCOVÁ SVĚTLA CADILLAKU PŘED SEBOU. V TĚCHTO místech byla silnice číslo 1 dost úzká. Dotáhla se těsně za rodiče a opakovaně zahoukala. Cadillac okamžitě zrychlil. Rodiče byli pravděpodobně natolik vyděšeni, že by nezastavili ani dopravnímu policistovi ve služebním autě, natož šílenci, co na ně vytrubuje z pomačkaného náklaďáku. Sidney zadržela dech, vjela do protisměru, sešlápla plynový pedál k podlaze a dostala se na úroveň rodičovského cadillaku. Viděla, jak sebou otec trhl, když spatřil landrover vedle sebe. Cadillac se prudkým zrychlením roztancoval ze strany na stranu, Sidney musela znovu sešlápnout plynový pedál až na podlahu, aby jí příliš neujel, poškozený landrover reagoval přece jen líně. Když se znovu přiblížila, Bill Patterson s robustním cadillakem zamířil do středu úzké silnice a bránil pronásledovateli v předjetí. Sidney stáhla okno a pravými koly najela na štěrkovou krajnici. Silničáři bohudík ještě neprotáhli komunikaci pluhem, jinak by krajnice byla nesjízdná. Když se dotáhla na úroveň spolujezdce, otec strhl cadillac vpravo a nutil ji úplně opustit silnici. Landrover nadskakoval a kymácel se na nerovném terénu. Pohlédla na tachometr, ručička ukazovala na sto dvacítku. Strach rozkmital všechny nervy v jejím těle. Upřeně se dívala kupředu. Řítili se k ostré zatáčce. Zanedlouho vyletí ze silnice. Dupla na pedál plynu, že málem prošlápla podlahu. Měla jen několik vteřin.

„Mami!“ vykřikla do běsnícího větru a husté chumelenice. „Mami!“ Vystrčila hlavu z okna, nakolik mohla, aniž by přitom ztratila vládu nad vozem. Zhluboka se nadechla a vykřikla nejsilněji ve svém životě. „MAMI!“

Viděla matku, jak upírá zrak do vířícího sněhu, oči rozšířené děsem, až v nich konečně svitlo poznání a úleva. Matka se rychle otočila k otci. Cadillac ihned zpomalil a umožnil Sidney, aby se celou šířkou landroveru vrátila na vozovku a předjela je. S obličejem i vlasy zasněženými jim Sidney jednou rukou pokynula, aby ji následovali. Dva vozy uháněly po silnici v téměř oslepující metelici.

Asi po hodině jízdy odbočili z hlavní silnice. Za dalších deset minut zajely landrover a cadillac na parkoviště motelu. Sidney Archerová vyskočila z náklaďáčku, doběhla k vozu rodičů, otevřela zadní dveře a sevřela v náručí dcerku. Slzy jí stékaly po tvářích a mísily se s tajícím sněhem. Hladila prsty spící dcerku, jako by jí tím slibovala, že ji už nikdy neopustí. Amy netušila, jak málo scházelo, aby tuto noc ztratila matku. Co kdyby dýka změnila o několik centimetrů směr? Co kdyby matka poznala dceru o vteřinu později? Ale to se děvčátko nikdy nedoví. Sidney Archerová to však věděla, a proto tiskla dcerku na prsa tak silně, jak jí to dovolovalo vlastní rozbolavělé, křečovitě se otřásající tělo.

Bill Patterson obešel vůz a objal dceru po svém medvědím způsobu. Vysoký muž se po přestálé hrůze taky třásl. Přistoupila k nim i jeho žena, tiše stáli v malém kroužku, těsně zaklesnuti do sebe. Ačkoli se jim sníh rychle usazoval na oblečení, nehýbali se, nepouštěli se.

* * *

KDYŽ SE MUŽI PODAŘILO DOSTAT AUTO Z PŘÍKOPU A ROZBĚHL SE DO domu Pattersonových, kde panovalo stále ticho. O minutu později však ticho protrhlo praštění a třesk dřeva, neboť muž pomalu nadzvedl příborník, vší silou ho odsunul stranou a zase pustil na podlahu. Scales, sužovaný bolestmi, s pomocí kolegy vstal. Z výrazu v jeho poničeném obličeji bylo nad slunce jasnější, jaké má Sidney Archerová štěstí, že se momentálně nenachází v jeho smrtícím dosahu. Když sbíral z podlahy ztracenou dýku, všiml si listu papíru, který Sidney vypadl z kapsy – výtisku Jasonovy elektronické poštovní zprávy. Scales papír zvedl a chvilku ho zkoumal. Za pět minut s kolegou došli k poškozenému autu. Scales sáhl po mobilním telefonu a stiskl tlačítko paměťové volby. Nejvyšší čas povolat posily.

54

V PŮL TŘETÍ V NOCI UJÍŽDĚL NAVÝSOST ZNEPOKOJENÝ LEE SAWYER sněhovou bouří, která se odpoledne ohlásila metelicí, k budově FBI. Celé východní pobřeží ovládl mohutný zimní bouřkový systém a hrozil setrvat do Vánoc.

Sawyer se odebral rovnou do zasedací místnosti, kde v následujících pěti hodinách za pomoci hlášení, expertiz, vlastních poznámek a paměti probíral případ ze všech hledisek. Za hlavní úkol považoval na základě současných znalostí vybudovat jakousi trochu logickou konstrukci. Potíž byla v tom, že stále tápal v tom základním, stále totiž nevěděl, má-li co do činění s jedním, anebo dvěma případy: společným Liebermanovým a Archerovým, či samostatným Liebermanovým a samostatným Archerovým. V tom je jádro věci. Poznamenal si některé nové možnosti, jež ho napadly, ale žádná z nich nevypadala moc slibně. Pak zvedl telefon, vyťukal číslo laboratoře a požádal, aby mu zavolali techničku Liz Martinovou, která prozkoumala limuzínu laserem.

„Dlužím ti omluvu, Liz. Připustil jsem si tenhle případ trochu moc k tělu a vyvztekal jsem se na tobě. Přehnal jsem to a moc mě to mrzí.“

Liz se zasmála: „Omluva se přijímá. Všichni jsme pod tlakem. Co dál?“

„Potřebuju využít tvých odborných počítačových vědomostí. Co víš o systémech zálohování dat na magnetickém pásku?“

„To je zvláštní, že se ptáš. Můj přítel je advokát a tuhle mi vyprávěl, že tohle je zrovna teď aktuální téma i v soudnictví.“

„Proč?“

„Materiály z páskových záloh se stále více využívají při soudních sporech. Například zaměstnanec sepíše memorandum nebo odešle elektronickou poštou zprávu poškozující zájmy firmy. Potom zaměstnanec vymaže memorandum nebo zprávu z pevného disku. Myslíš, že tím přestaly existovat? Kdepak, protože síťový systém páskového zálohování všechno uloží, dřív než to vymažeš. A podle zákona schválnosti takový materiál může získat protivná strana. Můj přítel radí klientům, aby dokumenty, které se nemají dostat někomu nepovolanému do rukou, vůbec nevytvářeli na počítači.“

„Mhm.“ Sawyer listoval v papírech před sebou. „Dal bych i dneska přednost neviditelnému inkoustu.“

„Jsi relikvie, Lee, ale sympatická relikvie.“

„Dobrá, paní profesorko, mám pro vás další téma.“ Sawyer jí přečetl heslo. „Docela pěkné heslo, ne?“

„Neřekla bych.“

„Proč?“ Takovou odpověď Sawyer rozhodně nečekal.

„Je moc dlouhé, snadno se ho část zapomene nebo se v něm udělá chyba. Taky když se sděluje ústně, může dojít k omylu, záměně či přehození čísel a podobně.“

„Ale tak dlouhé heslo zase těžko někdo vymákne, ne? Pokládal jsem ho za klenot.“

„Z tohohle hlediska ano. Jenže aby heslo splnilo účel, nemusí sestávat z tolika číslic. Deset většinou úplně stačí. Patnáct číslic zaručuje naprostou nedobytnost.“

„Jenže dnešní počítače rozlousknou i takovou kombinaci.“

„Už z patnácti číslic lze sestavit přes bilion kombinací a většina zašifrovaných souborů má pojistnou uzávěru, která zapracuje, když se heslo bombarduje záplavou číselných kombinací. Ale i kdyby tohle heslo uzávěru nemělo, ani nejrychlejší počítač na světě heslo neodhalí. Desetinné čárky totiž počet kombinací rozmnožují natolik, že tradiční útok naslepo k ničemu nepovede.“

„Takže říkáš…“

„Říkám, že kdo heslo sestavil, silně to přehnal. Negativa vysoce převažují nad jeho faktickou nedobytností. Nebylo třeba tak dlouhé a ještě členěné číselné řady, aby se zabránilo proniknutí do souboru. Možná ten, kdo heslo sestavil, byl počítačový nováček.“

Sawyer zavrtěl hlavou: „Ten člověk přesně věděl, co dělá.“

„Pak heslo nemá sloužit jen ochranným účelům.“

„A jakým tedy?“

„To nevím, Lee. Nikdy jsem se s něčím takovým nesetkala.“

Sawyer mlčel.

„Co dál, Lee?“

„Prosím? Už nic, Liz, to je všechno,“ pronesl Sawyer deprimované.

„Mrzí mě, že jsem ti víc nepomohla.“

„Ale pomohla. Mám o čem přemýšlet. Díky, Liz.“ Přece jen ožil. „Jo, zvu tě na oběd, přijímáš?“

„Vezmu tě za slovo, ale tentokrát vyberu restauraci já.“

„Výborně, jen předem zjisti, jestli tam berou platební karty. Snad se vejdeme do krytého debetu.“

„Ty vážně umíš děvčeti připravit hezké chvíle, Lee.“

Sawyer zavěsil a zadíval se na heslo. Pokud jen polovina toho, co slyšel o duševních schopnostech Jasona Archera, je pravda, pak heslo nevzniklo náhodně. Opět pohlédl na čísla. Vyváděla ho z míry, ale nemohl se zbavit pocitu, že jsou mu povědomá. Nalil si další šálek kávy, přitáhl kus papíru a začal si jen tak čmárat, což mu pomáhalo při přemýšlení. Nejdřív se zamyslel nad datem, kdy Jason Archer odeslal manželce elektronickou poštou zprávu: 95-11-19. Napsal si číslice na papír: 95-11-19. Usmál se. Takhle nezvykle, zmateně píše počítač datum. Zadíval se na číslice pozorněji. Úsměv mu zmizel z tváře. Rychle napsal čísla jinak: 95/1 1/19, nakonec 951 1 19. Škrábal dál, spletl se, přeškrtl napsané a pokračoval. Zíral na výsledek svého snažení: 5991 11.

Zbledl víc než papír, na který psal. Naopak. Znovu přečetl zprávu Jasona Archera. Všechno naopak, napsal Archer. Ale proč? Jestliže byl natolik v tísni, že se dopustil chyby v adrese a nedokončil zprávu, proč nelitoval čas, aby vyťukal dvě fráze – „všechno špatně“ a „všechno naopak“ – když znamenají prakticky totéž? Náhle mu svitlo: Co když se každá fráze vztahuje k něčemu jinému a má doslovný význam? Ještě jednou se zadíval na čísla tvořící heslo a horečně se pustil do psaní. Několikrát se spletl, ale pak dílo dokončil. Mechanicky dopil zbytek kávy a civěl na čísla napsaná ve správném pořadí, ne naopak: 19-12-90, 28-2-91, 26-9-92, 15-11-92 a 16-4-93. Archer zvolil heslo naprosto cílevědomě. Obsahovalo zároveň odkaz. Nemusel nahlížet do zápisníku. Věděl, co čísla znamenají. Zhluboka vydechl.

V těchto pěti termínech Arthur Lieberman samostatně změnil úrokové míry. Někdo pětkrát vydělal tolik peněz, že by si za ně koupil půl světadílu.

Sawyer konečně našel odpověď na základní otázku. Řeší jediný případ, ne dva. Mezi Jasonem a Liebermanem existuje souvislost. Ale jaká? Něco ho napadlo. Edward Page řekl Sidney, že nepřijel na letiště sledovat Jasona Archera. Osobou, kterou sledoval, mohl být Lieberman. Page se přilepil na předsedu Federální bankovní rady, a přitom se stal svědkem Archerová převleku. Proč ale sledoval Liebermana? Zakaboněný Sawyer konečně odložil zprávu a zadíval se na videokazetu zachycující Archerovu transakci ve skladišti, která ležela na stole. Pokud měla Sidney pravdu a Brophy věděl mnohem víc než Jason Archer, co to k sakru ve skladišti předával? Nesouviselo to s Arthurem Liebermanem? Nějaký čas už záznam neviděl. Rozhodl se, že se na něj znovu podívá.

Vložil kazetu do videorekordéru pod televizorem s velkou obrazovkou v rohu místnosti. Nalil si další kávu, stiskl tlačítko přehrávání a záznam se rozběhl. Sledoval scénu dvakrát. Potřetí se zpomaleným pohybem. Zamračil se. Když viděl v Hardyho kanceláři záznam úplně poprvé, taky se nad něčím zamračil. Ale nad čím? Znovu převinul pásek a pustil záznam od začátku. Jason a muži čekají, je vidět Jasonova diplomatka. Klepe se na dveře, vcházejí další muži. Jeden starší chlapík, dva mladší se slunečními brýlemi. Poněkud strojená scéna. Sawyer si prohlížel dva rozložité muže. Připadali mu podivně povědomí, ale nedokázal… Zavrtěl hlavou a díval se dál. Nastala výměna. Jason vypadal zvlášť nervózně. Pak nad nimi přeletělo letadlo. Skladiště se nachází pod koridorem k letišti. Když zaburácely motory, všichni v místnosti vzhlédli. Sawyer sebou trhl tak silně, že si vylil většinu kávy na košili. Tentokrát ale ne kvůli hukotu letadla.

„Kristova noho!“ Zmáčkl stopku. Přiblížil obličej k obrazovce tak, že se jí málem dotýkal nosem. Popadl telefon. „Liz, potřebuju tvoje kouzelnické umění, tentokrát tě zvu na večeři!“ Rychle jí vyložil, co potřebuje.

Do laboratoře doběhl za dvě minuty. Zařízení bylo připraveno, Liz u něj postávala. Sawyer ztěžka odfukoval, podal jí kazetu a Liz ji vložila do tamního videorekordéru. Usedla k ovládacímu panelu a rozjela záznam. Obraz naskočil na obrazovku o úhlopříčce dobrého půldruhého metru.

„Výborně, výborně, připrav se, Liz. Tady! Teď!“ Sawyer vzrušením div nepovyskočil.

Liz obraz zastavila a stiskla několik tlačítek na panelu. Lidské postavy rostly, až zaplnily celou obrazovku. Sawyer věnoval pozornost jen jedné. „Nemůžeš zvětšit tohle, Liz?“ Ukázal prstem na část obrazovky. Liz mu vyhověla.

Sawyer v tichém úžasu zavrtěl hlavou. Liz sledovala překvapivý jev s ním. Podívala se na něj: „Měl jsi pravdu, Lee. Co to znamená?“

Sawyer upřeně pozoroval muže, který se onoho osudového listopadového dopoledne v mrholivém Seattlu Jasonu Archerovi představil jako Anthony DePazza. Přesněji řečeno zaměřil se na DePazzův krk, dobře viditelný, když při přeletu letadla náhle zvedl hlavu. Sawyer a Liz se vlastně soustředili jen na čitelný příčný předěl na krku, vnější hranici mezi pravou a falešnou pokožkou.

„To ještě nevím, Liz, jen si lámu hlavu, proč se ten chlapík před Archerem maskoval?“

Liz hleděla zamyšleně na obrazovku: „Vyznala jsem se v tom, když jsme na škole hrávali divadlo.“

„V čem?“

„V kostýmech, líčení, maskách. Sehráli jsme spoustu představení. Musím se ti pochlubit, že jsem vytvořila zlou lady Macbeth.“

Sawyer civěl s otevřenými ústy na obrazovku a v hlavě mu bobtnalo slovo, které právě zaslechl. Představení?

* * *

SAWYER PŘEMÍTAL O ZBRUSU NOVÉM ZJIŠTĚNÍ A POSPÍCHAL ZPÁTKY do zasedací místnosti. Tam už seděl Ray Jackson, držel v ruce několik dokumentů a mával jimi na něho.

„Došlo to faxem od Charlese Tiedmana. Pageův rukopis. Tady mám kopie dopisů, které jsem našel v Liebermanově bytě. Nejsem sice odborník, ale podle mě obojí psala jedna ruka.“

Sawyer si sedl a letmo porovnal dopisy se vzorkem rukopisu. „Souhlasím, Rayi, ale hoď to do laborky, ať nám to potvrdí.“

„Jasně.“ Jackson vystartoval, aby splnil úkol, ale Sawyer ho rázně zastavil. „Počkej, Rayi, ukaž mi ještě ty dopisy.“

Jackson mu je podal.

Sawyera doopravdy zajímal jediný, s pozoruhodnou předtištěnou hlavičkou Spolku absolventů Kolumbijské univerzity. Tiedman se nezmínil, že Steven Page studoval na Kolumbijské univerzitě. Page se zjevně do jisté míry zapojil do spolkové činnosti někdejších studentů. Sawyer v duchu počítal. Když Steven Page před pěti lety zemřel, bylo mu osmadvacet let. Teď by mu tedy bylo třiatřicet respektive čtyřiatřicet, podle toho, kdy přesně se narodil. Takže pravděpodobně absolvoval v roce 1984. Sawyera náhle něco napadlo.

„Tak běž, Rayi. Vyřídím si pár telefonátů.“

Když Jackson s písemnostmi odešel, Sawyer zjistil číslo informační kanceláře Kolumbijské univerzity. V několika minutách se dověděl všechno potřebné. Příjemný hlas mu sdělil, že Steven Page opravdu absolvoval univerzitu v roce 1984, a to s vyznamenáním. Když položil další otázku, zadíval se na své ruce. Všechny prsty se mu chvěly. Čekal, než žena u telefonu nahlédne do příslušných materiálů, snažil se ze všech sil ovládnout emoce. Ano, zněla odpověď. Ten druhý student absolvoval taky v roce 1984, dokonce nejen s vyznamenáním, ale jako nejlepší z ročníku. Dosáhnout takového výsledku na Kolumbijské univerzitě už něco znamená, sdělil mu hlas. S následujícím dotazem ho odkázal na Správu studentských ubytovacích zařízení. Čekal na spojení a jako by mu nervy probíhala elektřina o vysokém napětí. Když se konečně ozvala správa kolejí, dostalo se mu odpovědi do minuty. Sawyer tiše poděkoval za pomoc a zavěsil. Veterán FBI vyskočil ze židle a zařval na prázdnou místnost: „Do prdele, to je trefa!“ Za daných okolností bylo Sawyerovo vzrušení zcela přiměřené.

Quentin Rowe absolvoval na Kolumbijské univerzitě taky v roce 1984. A co víc, Steven Page a Quentin Rowe bydleli poslední dva roky na stejné koleji.

Když Sawyerovi o pár vteřin později došlo, proč mu jsou dva chlapíci ve slunečních brýlích z videozáznamu tak povědomí, jeho radost ustoupila naprostému ohromení. To je přece vyloučeno. Ale logicky to do sebe zapadá. Pokud to ovšem člověk posuzuje ze správného úhlu: jako představení, klam. Zvedl telefon. Musí co nejrychleji najít Sidney Archerovou a ví, kde začne. Ježíši Kriste, svatá Marie a svatý Josefe, snad ten případ konečně vzal zásadní obrat, pomyslel si.

55

PANÍ PATTERSONOVÁ JELA SAMA S AUTEM Z PŮJČOVNY DO BOSTONU, kde se zdrží několik dní. Ačkoli se kvůli tomu dohadovali až do časných ranních hodin, Sidney nedokázala přesvědčit otce, aby odjel s nimi. Seděl celou noc v pokoji motelu, cídil svou remingtonku ráže dvanáct tak, že na ní nezůstala sebemenší skvrnka či smítko, zatínal zuby a hleděl přímo před sebe, zatímco Sidney před ním pochodovala sem tam a přemlouvala ho.

„Jsi vážně nemožný, tati!“ prohlásila, když se vraceli otcovým autem do Bell Harboru. Otlučený landrover nechali odtáhnout do servisu k opravě. Vydechla však úlevou a pohodlně se usadila. Teď zrovna nechce být sama.

Otec tvrdošíjně hleděl před sebe. Kdokoli jde po jeho dceři, musí nejdřív zabít jeho, aby se dostal k ní. Pozor, strašidla a skřeti! Tatínek se vrací.

* * *

BÍLÁ DODÁVKA JE SLEDOVALA S TÉMĚŘ KILOMETROVÝM ODSTUPEM, ale posádka bez potíží kontrolovala pohyb cadillaku. Jeden z osmi mužů v dodávce neměl příliš dobrou náladu.

„Nejdřív připustíte, aby Archer odeslal zprávu elektronickou poštou, a pak necháte pláchnout jeho ženu. Neuvěřitelně jste to zpackal.“ Richard Lucas zavrtěl hlavou a vztekle si měřil Kennetha Scalese, který seděl vedle něho. Ústa a předloktí měl důkladně obvázaná a nos, byť si ho vlastnoručně srovnal, znachověl a otekl.

Scales se podíval na Lucase: „Stalo se.“ Tichý hlas z jeho rozbitých úst zněl natolik hrozivě, že i otrlý Lucas zamrkal a rychle změnil téma.

Šéf bezpečnosti Tritonu se nahrbil: „Dobrá, nemá smysl přehrabovat se v minulosti,“ poznamenal spěšně. „Jeff Fisher, ten chlapík přes počítače od firmy Tyler & Stone, si uložil obsah té diskety na pevný disk. Z adresáře na jeho počítači vyplývá, že se soubory manipuloval, když popíjel pivo v tom počítačovém zapadáku. Pořídil si odtud další kopii. Chytrej hajzlík. Včera večer jsme promluvili s tamější servírkou. Dala Fisherovi speciální poštovní obálku, adresovanou Billu Pattersonovi do Bell Harboru ve státě Maine, Sidneyinu otci. Určitě je na cestě sem a my ji musíme získat. Rozumíte?“ Šest zachmuřených mužů v dodávce přikývlo. Každý z nich se na hřbetu ruky honosil vytetovanou hvězdou proklátou šípem, insignií veteránské žoldnéřské organizace, k níž všichni patřili – zformovala se v letech studené války z jejích početných krajních zastánců. Jako bývalý agent CIA Lucas pomocí svůdných dolarů snadno oživil staré vazby. „Necháme Pattersona s dcerou vyzvednout zásilku, počkáme na ně na opuštěném místě a pak na ně rychle a tvrdě udeříme.“ Rozhlédl se. „Milionová prémie na hlavu za úspěšné provedení akce.“ Mužům se zablýsklo v očích. Lucas se zadíval na sedmého muže. „Rozuměl jste, Scalesi?“

Kenneth Scales se jeho pohledu vyhnul. Vytáhl dýku, ukázal s ní před dodávku a pomalu pronesl zraněnými ústy: „Vy se zaměřte na disketu. Já se postarám o dámu. A jejího fotra zapíchnu grátis.“

„Nejdřív zásilku, pak si dělejte, co chcete,“ řekl Lucas podrážděně. Scales neodpověděl. Upřeně hleděl před sebe. Lucas chtěl ještě něco dodat, ale rozmyslel si to. Poposedl a nervózně si prohrábl řídnoucí vlasy.

* * *

BĚHEM CELÉ DVACETIMINUTOVÉ JÍZDY DO ALEXANDRIE SE JACKSON třikrát pokoušel dovolat Fisherovi mobilním telefonem, ale bezvýsledně.

„Myslíš, že ten chlapík pomáhal Sidney rozlousknout heslo?“ Uháněli po Washingtonově dálnici a Jackson pozoroval Potomac, který se podél ní vinul.

Sawyer na něho krátce pohlédl: „Podle hlášení přijela Sidney Archerová za Fisherem tu noc, co došlo k vraždám u Tylera & Stonea. Ověřil jsem to. Fisher je u firmy bedna přes počítače.“

„Jenže vypadá to, že pán není doma.“

„Spousta věcí v domě nám může pomoct, Rayi.“

„Předpokládám, že máme povolení k prohlídce, Lee.“

Sawyer odbočil z Washington Street a zamířil do středu alexandrijského Starého Města.

„Jsi detailista, Rayi, vždycky jsi bazíroval na detailech.“ Jackson si odfrkl a ztichl.

Zaparkovali přímo před Fisherovým domem, vystoupili a rychle šli do schodů. Mladá žena s kaštanovými vlasy vlajícími ve vířícím sněhu na ně zavolala od svého auta: „Není doma.“

Sawyer se po ní ohlédl: „A nevíte náhodou, kde je?“ Sešel ze schodů k ženě, která vykládala z auta několik tašek s nákupem. Sawyer jí pomohl a předložil služební průkaz. Jackson učinil totéž.

Žena se zatvářila zmateně: „FBI? Nevěděla jsem, že FBI vyšetřuje loupeže.“

„Loupeže, paní…?“

„Ach, promiňte – Amanda, Amanda Reynoldsová. Bydlíme tu dva roky a poprvé se v našem bloku objevila policie. Ukradli Jeffovi veškeré počítačové vybavení.“

„Asi jste už s policií mluvila, viďte?“

Ustrašeně se rozhlédla: „Přestěhovali jsme se z New Yorku. Tam když člověk neměl auto připoutaný na řetězu ke kotvě, ráno se s ním neshledal. Každý byl svým vlastním strážcem. Tady?“ Zavrtěla hlavou. „Připadám si jako idiot. Byla jsem přesvědčená, že tady je všechno lepší. Nemyslela jsem si, že se tu může stát něco takového.“

„Viděla jste v poslední době pana Fishera?“

Žena nakrabatila čelo: „No, naposled před třemi čtyřmi dny. Venku je tak mizerně, že všichni jsou zalezlí doma.“

Poděkovali jí a odjeli na alexandrijskou policejní stanici. Když se zeptali na loupež v domě Jeffa Fishera, seržant za přepážkou několikrát ťukl do klávesnice počítače.

„Jo, správně, Fisher. Vlastně jsem byl v noci, kdy ho přivedli, ve službě.“ Seržant se zadíval na obrazovku a kostnatým prstem sledoval řádky textu, zatímco Sawyer a Jackson si vyměnili udivené pohledy. „Přivedli ho kvůli bezohledný jízdě a obecnýmu ohrožení, vyrukoval tady s historkou, že ho pronásledovali nějaký chlapi. Zdálo se nám, že přebral. Dali jsme mu dýchnout, ale opilý nebyl, jen smrděl pivem. Nechali jsme ho tu přespat, ráno zaplatil kauci, sdělili jsme mu datum soudního jednání a odešel.“

Sawyer zíral na seržanta: „Říkáte, že jste Jeffa Fishera vzali do vazby?“

„Jo.“

„A na druhý den mu vyloupili dům?“

Seržant přikývl a naklonil se nad přepážku: „No, měl zkrátka trochu moc smůly najednou.“

„Popsal vám lidi, co ho pronásledovali?“ zeptal se Sawyer.

Seržant se zadíval na agenta FBI, jako by si chtěl přičichnout, jestli z něj netáhne: „Nikdo ho nepronásledoval.“

„Určitě?“

Seržant obrátil oči v sloup a uchechtl se.

„Dobrá, říkáte, že nebyl opilý, a přesto jste ho tu zadrželi přes noc?“ Sawyer se opřel o přepážku.

„Některý lidi neprozradí ani test, víme. I když dýchal do přístroje jako lokomotiva, ručička na stupnici se sotva zachvěla. Fisher ovšem jel jako blázen a choval se jako opilý. Zdálo se nám nejlepší nechat si ho tu přes noc. Jestli byl nadraný, aspoň se z toho vyspal.“

„A on nic nenamítal?“

„Ne, kdepak, prý že ještě nikdy neměl možnost přespat v báni. Těšil se, že ho to osvěží.“ Seržant zavrtěl plešatou hlavou. „Kdo to kdy slyšel? Kriminál osvěží, jeden by se potrhal smíchy!“

„Nemáte tušení, kde je teď?“

„Když jsme mu chtěli oznámit, že se mu vloupali do baráku, vůbec jsme ho nenašli. Jak jsem řekl, složil kauci a dostal termín, kdy se má dostavit k soudu. Moje starost to zase bude, až jestli se nedostaví.“

„Vzpomínáte si ještě na něco?“ Sawyerova tvář vyjadřovala zklamání.

Seržant bubnoval prsty do přepážky a civěl do neznáma. Sawyer mrkl na Jacksona a chystali se odejít.

„Děkujeme za pomoc.“

Když byli v půli cesty ke dveřím, seržant se vytrhl z transu: „Ten chlápek mi dal takovou tlustší obálku, abych ji hodil do pošty, to je k nevíře, co? Nosím sice uniformu, ale copak vypadám jako pošťák?“

„Obálku?“ Sawyer a Jackson v mžiku stáli zase u přepážky.

Seržant si vybavoval situaci a vrtěl přitom hlavou: „Říkám mu, že si může brnknout, a on, ještě než šel k telefonu, mě požádal, jestli bych laskavě neodeslal s naší poštou tu jeho obálku. Prý že je zásilka vyplacená. Hrozně mi předem děkoval.“ Seržant se rozchechtal.

Sawyer upřeně hleděl na seržanta: „A vy jste tu obálku odeslal?“

Seržant se přestal chechtat a vyvalil na Sawyera oči: „Cože? Jo, hodil jsem to tamhle mezi poštu k odeslání. Nestálo mě to žádnou námahu. Pomohl jsem potřebnýmu.“

„Jak vypadala? Myslím ta obálka?“

„No, nebyl to normální dopis. Ale taková ta hnědá, naducaná obálka.“

„Co má uvnitř ochrannou vrstvu s takovými vzduchovými bublinami?“ přispěchal na pomoc Jackson.

Seržant na něho ukázal: „Správně, pérovalo mi to mezi prstama.“

„Jak byla velká?“

„No, ne moc, asi takhle vysoká a takhle dlouhá.“ Seržant naznačil kostnatýma rukama formát dvacet krát patnáct centimetrů. „Byla označená tak, aby odesilatel dostal zpátky potvrzení o doručení.“

Sawyer se oběma rukama opřel o přepážku, spaloval seržanta očima a srdce se mu rozbušilo v horečném rytmu.

„Nevzpomínáte si na adresu na obálce? Kdo to komu posílal?“

Seržant znovu zabubnoval prsty: „Adresu odesilatele jsem nezkoumal, předpokládám, že to posílal Fisher. Ale adresovaný to bylo, jo, do Maine, taktak. Do Maine. Utkvělo mi to, protože jsme tam s manželkou před rokem byli na dovolený. Jestli budete mít někdy možnost, rozhodně se tam vypravte, je to náramný, fantastický kout. A určitě si nezapomeňte vzít foťák.“

„Kam do Maine?“ Sawyer se všemožně nutil k trpělivosti.

Seržant zavrtěl hlavou.

„Do nějakýho Harboru, tak nějak,“ odpověděl po chvíli.

Sawyerovy naděje se hroutily. Hlavou mu táhlo nejméně deset měst v Maine, která mají zmíněné slovo v názvu.

„Přemýšlejte, člověče!“

Seržant vyvalil oči: „Snad v tý obálce nebyly drogy? Nefunguje Fisher jako dealer? Bylo mi to celý nějaký divný. Tak proto se o věc zajímá FBI?“

Sawyer ztrápeně zavrtěl hlavou: „Ne, ne, nic takovýho. A nepamatujete si ani jméno adresáta?“

Seržant se zamyslel na dobrou minutu a pak zavrtěl hlavou: „Lituju, přátelé, nepamatuju.“

„Co třeba Archerová?“ naléhal Jackson. „Nebo Archer?“

„Kdepak, to bych si pamatoval. Tak se jmenuje jeden ze zástupců velitele.“

Jackson mu podal navštívenku: „Kdybyste si přece jen na něco vzpomněl, na cokoli, ihned zavolejte. Je to moc důležitý.“

„Brnknu. Hned. Na mě je spoleh.“

Jackson zatahal parťáka za rukáv: „Pojďme, Lee.“

Zamířili ke dveřím. Seržant se vrátil ke své práci. Náhle se Sawyer otočil jako na obrtlíku a zamířil ukazováčkem jako pistolí na seržanta. Před očima mu vyvstala samolepka na zadním nárazníku cadillaku s nápisem MAINE, REKREAČNÍ RÁJ: „Patterson!“

Seržant vyděšeně vzhlédl.

„Nebyl adresátem nějaký Patterson v Maine?“ zeptal se Sawyer. Seržant rozjasnil obličej a zabubnoval prsty: „Správně. Bill Patterson.“ Když viděl, že oba agenti vyrazili tryskem z policejní stanice, smích mu ztuhl na rtech.

56

BILL PATTERSON SE ZA JÍZDY ZASNĚŽENÝMI ULICEMI DÍVAL ÚKOSEM na dceru. V poslední půlhodině sněžení ještě zhoustlo.

„Takže ten člověk z vaší firmy mi měl pro tebe poslat obálku? S kopií diskety, kterou ti poslal Jason?“ Sidney přikývla. „A ty nevíš, co na ní je?“

„Je zašifrovaná, tati. Heslo mám, teď potřebuju tu disketu.“

„A dodneška nedošla? Víš to jistě?“

„Volala jsem na FedEx,“ řekla Sidney podrážděné. „Nemají záznam, že by někdo takovou zásilku podal. Telefonovala jsem Jeffovi domů a vzal to policista. Panebože!“ Sidney se otřásla při pomyšlení na možný Fisherův osud. „Jestli se Jeffovi něco stalo…“

„Nezkontrolovala jsi svůj záznamník doma? Třeba ti volal a zanechal vzkaz.“

Sidney nad geniální prostotou otcova návrhu poklesla brada. „Prokristapána! Proč mě to nenapadlo?“

„Protože poslední dva dny prcháš, aby sis zachránila život,“ pravil otec stroze. Sáhl dolů pro pušku, která ležela na podlaze.

Sidney zajela s cadillakem k benzinové pumpě a zastavila u telefonní budky. Vyběhla k telefonu. Sněžilo tak hustě, že si nevšimla bílé dodávky, která projela kolem, odbočila na vedlejší silnici, otočila se do protisměru a čekala, až cadillac znovu vjede na silnici.

Sidney vložila do automatu telefonní kartu a vyťukala číslo. Připadalo jí, že trvá celou věčnost, než se záznamník ozval. Vzkazů byla spousta. Od bratrů, příbuzných, přátel, kteří viděli nebo četli zprávy a vyptávali se, vyjadřovali rozhořčení nad zpravodajstvím a podporu Sidney. S rostoucí netrpělivostí naslouchala rozvláčným vzkazům. Když se konečně ozval známý hlas, zadržela dech.

„Ahoj, Sidney, tady strejda George. Vyjeli jsme si s Marthou na týden do Kanady. Moc se nám tu líbí, i když je dost zima. Jak jsem slíbil, poslal jsem s předstihem Amy dárek k Vánocům. Ale přijde normální poštou, protože nám zavřeli kancelář Federal Expressu a nechtěli jsme čekat. Tak si to pohlídej. Dárek jsme podali doporučeně s potvrzenkou o doručení, musíš ji podepsat. Doufám, že přesně to sis přála. Moc tě pozdravujeme a těšíme se brzy na shledanou. Posíláme Amy pusu.“

Sidney pomalu zavěsila. Nemá strejdu George a tetičku Marthu, ale telefonát nemusí luštit. Jeff Fisher si skvěle osvojil hlas starého muže. Sidney přeběhla k autu a nastoupila.

Otec ji přísně pozoroval: „Telefonoval?“

Sidney přikývla, šlápla na plyn a vyrazila s kvílením pneumatik. Zrychlení vtisklo otce do opěradla.

„Kam se tak setsakramentsky ženeme?“

„Na poštu.“

Poštovní úřad v Bell Harboru se nachází v centru městečka, prapor Spojených států se v nelítostném větru jen třepetal. Sidney zajela k obrubníku a otec vystoupil. Vešel do budovy a za několik minut vyšel, sklonil hlavu a nastoupil do auta. Ruce měl prázdné.

„Dnešní pošta ještě nepřišla.“

Sidney se na něho překvapeně podívala: „Vážně?“

Přikývl: „Jerome je tu poštmistrem, co pamatuju. Prý se mám znovu přeptat kolem šesté. Nezavře dřív, dokud nepřijdeme. Jestli to Fisher poslal teprve předevčírem, nemusí to s dnešní dodávkou vůbec přijít.“ Sidney oběma rukama prudce zabušila do volantu, načež si o něj unaveně opřela hlavu. Otec jí jemně položil ruku na rameno. „Ono to přijde, Sidney. Jen doufám, že ať je na disketě cokoli, rozptýlí to tenhle děsivý přízrak.“

Sidney, ve tváři bílá, se na něho podívala neklidně těkajícíma očima: „Musí, tati. Musí.“ Hlas se jí bolestně zlomil. A jestli nerozptýlí? Ne, tak nesmí uvažovat. Odhrnula si vlasy z obličeje, zařadila rychlost a rozjela se.

Bílá dodávka chvíli vyčkala a pak vyjela z uličky za nimi.

* * *

„JAK K TOMU PŘIJDU, ŽE SE VŠECHNO POSÍRÁ!“ ŘVAL SAWYER.

Jackson se na něj zcela zničeně podíval: „Co ti mám vykládat, Lee, všude je blizard. Národní i Dullesovo letiště jsou uzavřený, stejně tak Berwyn Heights. Kennedyho letiště a La Guardia jakbysmet, nemluvě o Newarku a Filadelfii. Přestalo fungovat letecký spojení v celý zemi. Východní pobřeží vypadá jako Sibiř. A FBI v takovým počasí let nepovolí.“

„My se do Bell Harboru musíme dostat, Rayi. Už jsme tam měli být! Co vlaky?“

„Amtrak pořád čistí koleje. Kromě toho by nás žádný vlak nedovezl až tam, zjišťoval jsem to. Stejně by nás čekal kus cesty autobusem. V tomhle počasí budou i části hlavních komunikací mezi státy mimo provoz. Všude taky nevedou dálnice. Muselo by se jet i po okreskách. Trvalo by to nejmíň patnáct hodin.“

Zdálo se, že Sawyer vybuchne: „Můžou být mrtví za hodinu, natož za patnáct!“

„To mi nemusíš říkat. Kdyby stačilo, abych roztáhnul paže a letěl, udělám to, jenže to neumím,“ ohradil se rozhněvaně Jackson.

Sawyer se rychle uklidnil: „Dobrá, promiň, Rayi.“ Sedl si. „Co naše místní služebny a úřadovny?“

„Všude jsem telefonoval. Nejbližší úřadovna je v Bostonu. Odtud je to pořád pět hodin cesty. A v tomhle počasí? Kdo ví? Pak máme služebny v Portlandu a Augustě. Odeslal jsem tam zprávy, ale nikdo se neozval. Určitou možností by byla státní policie, jenže ta má nejspíš plný ruce práce s dopravníma nehodama.“

„Do prdele!“ Sawyer v zoufalství vrtěl hlavou a nervózně bušil pravou pěstí do levé dlaně. „Jediná šance je letadlo. Musí se najít někdo, kdo se odváží letět i v téhle sračce.“

Ray zavrtěl hlavou: „Jedině snad válečný pilot. Znáš nějakýho?“ zeptal se sarkasticky.

Sawyer vyskočil: „To se ví, že znám.“

* * *

Černá dodávka se zastavila u malého hangáru okresního letiště u Manassasu. Sněžilo tak hustě, že bylo stěží vidět na několik desítek centimetrů. Pět po zuby ozbrojených mužů v černém, členů zvláštní jednotky pro záchranu rukojmích, následovaných Sawyerem a Jacksonem, oběma vybavenými puškami, jeden po druhém rychle vyskočilo a rozběhlo se k letadlu, které je s nahozenými motory očekávalo na ploše před hangárem. Agenti nastoupili do turbovrtulového saabu poslední. Sawyer se usadil vedle pilota, zatímco Jackson s členy zvláštní jednotky na další sedadla v kabině.

„Já věděl, že se uvidíme, než tenhle případ skončí, Lee,“ snažil se George Kaplan překřiknout hluk motorů a usmál se.

„Nezapomínám na kamarády, Georgi. Kromě toho jsi jediný umanutý blázen, co se odváží letět za těchhle podmínek.“ Sawyer se zadíval na čelní okno kabiny. Spatřil jen bílou stěnu. Pohlédl na Kaplana, který pozoroval kontrolní přístroje a roloval s letadlem k rozjezdové dráze. Buldozer právě očistil úzký pruh asfaltu, ale rozjezdová dráha se rychle pokrývala sněhem. Jiná letadla se k ničemu nepřipravovala, protože letiště bylo oficiálně uzavřené. Všichni normální lidé nařízení respektovali.

Ray Jackson vzadu vyhlédl okénkem do naprosté běloby, obrátil oči v sloup a pevně se chytil sedadla. Podíval se na jednoho z členů zvláštní jednotky: „Všichni jsme se zbláznili, nemyslíte?“

Sawyer se na sedadle otočil a zazubil se: „Hele, Rayi, klidně tu zůstaň. Až se vrátím, vylíčím ti, jak jsme se pobavili.“

„A kdo ti bude krýt zadek?“ odsekl Jackson.

Sawyer se uchichtl a obrátil se ke Kaplanovi. Úsměv na agentově tváři vystřídala obava: „Dokážeš toho broučka odlepit od země?“ zeptal se.

Kaplan se zakřenil: „Přežil jsem i lítání v hořícím napalmu.“ Sawyer se zmohl na chabý úsměv, sledoval, jak Kaplan střídavě pozoruje kontrolní přístroje a vyhlíží do hustého sněžení. Sawyerovy oči nakonec spočinuly na pulsující žíle na spánku vyšetřovatele Národního úřadu pro bezpečnost dopravy. Sawyer zhluboka vydechl, připoutal se co nejtěsněji bezpečnostním pásem, a když Kaplan vyhnal motor do nejvyšších otáček, oběma rukama se chytil sedadla. Letadlo rychle nabíralo rychlost, na zasněžené rozjezdové dráze nadskakovalo a škubalo sebou. Sawyer hleděl před sebe. Světlomety letounu dosáhly k poli, které signalizovalo konec dráhy a řítilo se proti nim. Zatímco stroj bojoval se sněhem a vichřicí, Sawyer se znovu zadíval na Kaplana. Pilotovy oči neustále pročesávaly prostor před nimi, pak mrkl na přístrojovou desku. Když se Sawyer opět podíval před sebe, ucítil žaludek až v krku. Byli na konci rozjezdové dráhy. Dva motory saabu řvaly v nejvyšších otáčkách. Zdálo se, že ani to nestačí.

Vzadu Ray Jackson a členové zvláštní jednotky jakoby na povel zavřeli oči. Z Jacksonových rtů splývala tichá modlitba. Vybavilo se mu jiné pole, na němž skončilo svoji existenci dopravní letadlo a všichni na jeho palubě. Náhle se špička letadla s trhnutím zvedla k nebi a stroj se odlepil od země. Kaplan se zašklebil na Sawyera, který zbledl jako nikdy v životě: „Vidíš, že to byla hračka.“

Stoupali strmě k nebi a Sawyer zatahal jemné Kaplana za rukáv. „Možná se ptám trochu předčasně, ale až dorazíme nad Maine, budeme mít kde přistát?“

Kaplan přikývl: „U Portsmouthu je regionální letiště, ale odtud jsou to do Bell Harboru ještě dvě hodiny jízdy autem. Než jsem sepsal letový plán, koukal jsem se do různých map. Deset minut od Bell Harboru se nachází opuštěné vojenské letiště. Domluvil jsem se státní policií, že nás tam budou očekávat s auťáky.“

„Říkáš opuštěné letiště?“

„Pořád je použitelné. Naštěstí kvůli počasí ustal veškerý letový provoz, to nám usnadňuje situaci. Můžeme letět nejkratší trasou.“

„Jinými slovy, nikdo není takový blázen jako my?“

Kaplan se zašklebil: „No, trochu snad vadí, že na letišti nepracuje řídicí věž. Musíme si s přistáním poradit sami, slíbili, že nám aspoň nasvítí ranvej. To nic, takový sólo jsem měl mockrát.“

„I v tomhle počasí?“

„Koukej, všechno je jednou poprvé. Ale vážně, tohle je solidní, perfektní letadlo s prvotřídní avionikou. Dobře to dopadne.“

„Když myslíš.“

Letadlo usilovně stoupalo, hrozivě se propadalo a zmítalo sebou, jak se do něj opírala sněhová bouře a výškové větry. Jeden náraz saab málem smetl. Všichni na palubě unisono vyjekli, když se letadlo pod prudkým náporem roztřáslo a propadlo o několik set metrů, kde dostalo další ránu. Stroj se postavil jakoby na křídlo, ztratil rychlost a znovu se propadl, tentokrát ještě hlouběji. Sawyer se podíval oknem. Všude bílo, sníh a mraky, nedokázal rozlišit, co je co. Úplně ztratil smysl pro směr a rovnováhu. Viděl na dva metry před sebou jen neproniknutelnou bílou zeď, na niž se řítí. Kaplan se otočil k Sawyerovi: „No jo, uznávám, že je to dost zlý. Vydrž, kamaráde, vytáhnu nás nad tři a půl tisíce metrů. Tenhle bouřkový systém je mohutný, ale ne tak vysoký. Třeba to bude ještě pohodový let.“

I několik dalších minut se podobalo předchozím, letadlo poskakovalo nahoru dolů a občas do strany. Nakonec prorazili vrstvou mraků k jasnému nebi, které se rychle halilo do tmy. Do minuty se letadlo uklidnilo a cesta na sever pokračovala klidně.

* * *

ZE SOUKROMÉHO LETIŠTĚ ŠEDESÁT PĚT KILOMETRŮ NA ZÁPAD OD Washingtonu vzlétlo k nebi o dvacet minut dřív než stroj se Sawyerem a jeho muži soukromé tryskové letadlo. Ve výšce 11 500 metrů a víc než dvojnásobnou rychlostí dorazí do Bell Harboru v polovičním čase oproti saabu s muži z FBI.

* * *

NĚKOLIK MINUT PO ŠESTÉ ZASTAVILI SIDNEY A JEJÍ OTEC U POŠTY V BELL Harboru. Bill Patterson vešel dovnitř a tentokrát se vrátil s tlustou obálkou. Cadillac rychle vystartoval. Otec obálku natrhl na jedné straně a nahlédl dovnitř. Aby viděl líp, rozsvítil stropní lampičku.

Sidney se na něj podívala: „Tak co?“

„Je to disketa, ano.“

Ulehčeně vydechla. Sáhla do kapsy, aby vytáhla papír s heslem. Zbledla, když prsty nahmataly v kapse velkou díru a poprvé zaznamenala, že nejen kapsa, ale i podšívka bundy je roztržená. Zabrzdila a začala horečně prohledávat ostatní kapsy.

„Ach, panebože! To snad není pravda.“ Bouchla pěstí do sedadla. „Zatraceně!“

„Co je, Sid?“ Otec ji uchopil za ruku.

Svezla se na opěradlo: „Měla jsem heslo v kapse. Je pryč. Musela jsem ho vytrousit v domě, když se mě ten chlap pokoušel zapíchnout.“

„Ty si heslo nepamatuješ?“

„Je hrozně dlouhé, tati. A ze samých čísel.“

„A nikdo jiný ho nemá?“

Sidney si nervózně olízla rty: „Má, Lee Sawyer.“ Když se znovu rozjela, automaticky pohlédla do zpětného zrcátka. „Zavolám mu.“

„Sawyer? To je ten statný chlapík, co tě přijel domů vyslechnout?“

„Ano.“

„Ale FBI tě hledá. Nesmíš se mu ozvat.“

„To je v pořádku, tati. Lee je na naší straně. Neboj se.“ Odbočila k benzinové pumpě a zastavila u telefonní budky. Zatímco otec držel s brokovnicí hlídku ve voze, Sidney vyťukala Sawyerovo číslo domů. Čekala, až se agent ozve, a sledovala bílou dodávku, která přijížděla k benzinové pumpě. Měla poznávací značku státu Rhode Island. Chvíli ji podezřívavě pozorovala, ale pak na ni úplně zapomněla, neboť k pumpě dorazil hlídkový vůz se dvěma policisty. Jeden z vozu vystoupil. Když pohlédl jejím směrem, ztuhla. Nato vstoupil do skromného proskleného domku u čerpadla, kde se prodávalo i občerstvení. Sidney se rychle odvrátila od policisty ve voze a vyhrnula si límec kabátu. Za chvíli seděla zase v autě.

„Propána, já myslel, že mě trefí, když jsem zahlédl ty policajty,“ vyhrkl Patterson a zrychleně oddychoval.

Sidney zařadila rychlost a pomalu se rozjela. Policista byl stále v domku. Asi se zastavil na kávu, pomyslela si.

„Dovolala ses Sawyerovi?“

Sidney zavrtěla hlavou: „Panebože, to je k nevíře. Nejdřív jsem měla disketu bez hesla. Pak jsem získala heslo a přišla o disketu. Teď disketu mám, ale ztratila jsem heslo. To mě připraví o rozum.“ Prohrábla si vlasy.

„Jak jsi to heslo získala?“

„Z Jasonovy elektronické schránky na America Online. Proboha!“ Napřímila se.

„Co je?“

„Můžu zprávu z jasonovy schránky vybrat znovu.“ Vzápětí však sklesla. „Ne, k tomu bych potřebovala počítač.“

Otcovou tváří přelétl úsměv: „Jeden máme.“

Trhla hlavou směrem k němu: „Jak to?“

„Vzal jsem si s sebou svůj notebook. Víš, jak mě Jason uvrtal do počítačů. Mám v něm rolodex, portfolio, hry, zdravotní informace a seznam doporučených léků. A taky America Online s veškerým softwarem. Navíc telefonní modem.“

„Jsi senzační, tati!“ Políbila ho na tvář.

„Je tu jediný problém.“

„Jaký?“

„Počítač zůstal se všemi našimi věcmi v domě na pobřeží.“

Sidney se plácla do čela: „Hernajs!“

„Dojedeme si pro něj.“

Energicky zavrtěla hlavou: „Nene, kdepak, tati. To je moc riskantní.“

„Proč? Jsme po zuby ozbrojení. Setřásli jsme pronásledovatele.

Zřejmě si myslí, že jsme daleko odtud. Během minuty vyzvednu počítač z domu, vrátíme se do motelu, zapneme ho a získáme heslo.“

Sidney váhala: „Nějak si netroufám, tati.“

„Podívej, nevím, jak ty, ale já chci vědět, co je na té věcičce,“ řekl otec a zvedl obálku. „Ty ne?“

Sidney se podívala na obálku a kousla se do rtu. Pak zapnula blinkr a zamířila k domu na pobřeží.

* * *

PROUDOVÉ LETADLO SE VYNOŘILO Z NÍZKÉ OBLAČNOSTI A NASADILO na přistání na soukromém letišti. Pobřežní rekreační středisko ve státě Maine bylo kdysi letním eldorádem dravých zbohatlíků.

V současné době ho vyhledává počestně zazobaná vrstva. Teď, v prosinci, je opuštěné, až na to, že zde místní firmy provádějí údržbu a opravy. Široko daleko nejsou známky civilizace, poměrná izolovanost patří mezi jeho velké přednosti. Asi čtvrt kilometru od přistávací dráhy se převaluje a bouří Atlantský oceán. Hrozivě vypadající skupina mužů vystoupila z letadla, nasedla do čekajícího auta, které je po minutě vyložilo uprostřed rekreační oázy. Letoun se otočil, zaroloval na opačný konec dráhy, kde se jeho dveře znovu otevřely, vystoupil další muž a rychle vykročil k blízké budově.

* * *

SIDNEY BOJOVALA S CADILLAKEM A PROHRABÁVALA SE ZASNĚŽENOU silnicí. Pluhy několikrát protáhly vozovku až na tvrdý povrch, ale matička příroda dokázala svou převahu. I velký cadillac ustřeloval a smýkal se po nerovném sněhovém koberci. Sidney se otočila k otci: „Nelíbí se mi to, tati. Pojeďme do Bostonu. Můžeme tam být za čtyři pět hodin. Čeká tam maminka a Amy. Ráno najdeme nějaký počítač.“

Z otcova obličeje vyzařovala tvrdošíjnost: „V tomhle počasí? Silnice budou nejspíš uzavřené. Touhle roční dobou se v Maine zavírají i hlavní komunikace. Jsme skoro v Harboru. Zůstaneš v autě, necháš běžet motor a já se vrátím, dřív než napočítáš do deseti.“

„Tati, prosím tě…“

„Nikdo tu není, Sidney. Jsme úplně sami. Vezmu si s sebou brokovnici. Kdo by se tu o něco pokoušel? Hlavně čekej na silnici. Neodbočuj na příjezdovou cestu, ať neuvízneme.“

Konečně se vzdala a poslechla. Otec vystoupil z auta, sehnul se a s úsměvem pravil: „Začni počítat.“

„Pospěš si, tati!“

S obavami sledovala, jak se vleče hlubokým sněhem, brokovnici v ruce. Pak věnovala pozornost ulici. Otec měl zřejmě pravdu. Oči jí padly na obálku s disketou. Sáhla po ní a uložila ji do kabelky. Nesmí o ni znovu přijít. Když se v domě rozsvítilo, trhla sebou. Vzápětí uvolněně vydechla. Otec přece potřebuje vidět. Už to mají skoro za sebou. Asi za minutu pohlédla ke vstupním dveřím, které se zavřely. Zaslechla, jak se k autu blíží kroky. Otec to stihl ve slušném čase.

„Sidney!“ Trhla hlavou vzhůru a v úděsu zírala na otce, který rozrazil okno na verandě v prvním patře. „Uteč!“

Oslepující bílou sněhovou clonou zahlédla dvě ruce, které otce popadly a surově ho vtáhly dovnitř. Navzdory větru zaslechla, jak znovu vykřikl, a pak už neslyšela nic. Přímo do očí jí šlehly světlomety. Otočila bleskově hlavu a vyhlédla čelním sklem. Bílá dodávka byla téměř u ní. Jela předtím zřejmě bez rozsvícených světel.

Zahlédla vedle auta temnou postavu a v hrůze sledovala, jak se ústí samopalu zvedá a míří na její hlavu. Jedním pohybem zamkla automaticky dveře, zařadila zpátečku a šlápla na plynový pedál. Vrhla se na sedadle stranou a sehnula hlavu. Dávka ze samopalu zasáhla čelo cadillaku, roztříštila okno na straně spolujezdce a půlku čelního skla. Přední část těžkého vozidla sebou prudkou akcelerací smýkla, narazila do lidského těla a odhodila střelce do sněhové závěje. Kola cadillaku se konečně prohrabala sněhem na asfalt a auto vyrazilo dozadu. Pokrytá tříští skla se Sidney tiskla do sedadla a snažila se ovládnout prokluzující auto, za nímž se rozjela dodávka. Couvala až ke křižovatce s ulicí od pláže. Nato přeřadila, dupla na plyn a smykem odbočila. Auto se rozletělo vpřed a vyhazovalo za sebou gejzíry sněhu, soli a škváry. Množstvím nových otvorů se dovnitř dral sníh a popiskoval vítr. Sidney pohlédla do zpětného zrcátka. Nikde nic. Proč ji nepronásledují? Vzápětí se jí vrátila schopnost věcně uvažovat a odpověděla si na vlastní otázku. Protože teď mají jejího otce.

57

„JSME TADY, HOŠI, DRŽTE SE!“ KAPLAN SNÍŽIL RYCHLOST A PŘESTAVIL ovládací prvky na přístrojové desce. Letadlo se natřásalo, kolébalo a náhle se vynořilo z nízko ležících mraků. Několik kilometrů před nimi vyznačovaly svítící signální tyče, zaražené do zmrzlé půdy, obrysy přistávací dráhy. Kaplan upřeně hleděl na osvětlenou cestu do bezpečí a po tváři se mu rozlil hrdý úsměv. „Jsem vážně dobrej.“

Ani ne za minutu saab v metelici přistál. Sawyer otevřel dveře dřív, než letadlo dorolovalo. Zhluboka se nadechl mrazivého vzduchu a jeho nevolnost rychle pominula. Členové jednotky pro záchranu rukojmích vyklopýtali, někteří se posadili na zledovatělou plochu a ztěžka oddechovali. Jackson vystoupil poslední.

„Páni, ty jsi nějak zbělel, Rayi!“

Jackson něco zablekotal, roztřeseným ukazováčkem ukázal na parťáka, rychle si druhou rukou zakryl ústa a tiše vykročil za členy jednotky k vozidlu, které na ně čekalo opodál. Stál u něho mainský policista a máváním baterkou je přivolával k sobě.

Sawyer otočil hlavu k letadlu: „Dík za svezení, Georgi. Počkáš tu na nás? Nevím, jak dlouho to bude trvat.“

Kaplan neskrýval úsměv: „Žertuješ? Abych si nechal ujít příležitost odvézt takový fešáky zpátky? Nehnu se odtud.“ Sawyer spokojeně zamručel, zavřel dveře a pospíšil k vozidlu. Ostatní u něj postávali a vyčkávali. Když Sawyer dopravní prostředek spatřil, ohromením znehybněl. Všichni civěli na zeleného antona. Mainský policista pokrčil rameny: „Je mi líto, kolegové, v tak krátké době jsme nesehnali nic lepšího, kam by se vás vešlo osm.“

Agenti FBI nastoupili zezadu do skříňového náklaďáku. Ve stěně oddělující kabinu řidiče od korby bylo skleněné okénko s drátěným pletivem. Jackson ho otevřel a houkl na policistu: „Nemůžete vzadu trochu zatopit?“

„Lituju,“ odpověděl policista. „Vězeň, kterýho jsme převáželi, zdemoloval vnitřek včetně větráku. Ještě to neopravili.“

Sawyer se choulil na lavici a pozoroval oblaka vydechované páry. Vypadalo to, jako by na korbě vypukl požár. Odložil pušku na zem a třel si ztuhlé prsty, aby je zahřál. Mrazivý vzduch, proudící z neviditelné škvíry v karoserii, se mu zařezával přímo mezi lopatky. Sawyer se roztřásl. Kristepane, to je, jako by někdo pustil naplno klimatizaci, pomyslel si. Takovou zimu zakusil naposled při vyšetřování smrti Brophyho a Goldmana v podzemní garáži. Vzápětí se mu vybavilo jiné prostředí, v němž sehrál důležitou úlohu mrazicí efekt klimatizace – příbytek zavražděného čerpadláře. Paměť mu nabídla poněkud absurdní souvislosti.

„Panebože,“ povzdechl si.

* * *

SIDNEY RÁZEM POCHOPILA, ŽE TI, KDO SE ZMOCNILI JEJÍHO OTCE, s ní mohou navázat spojení jediným způsobem. Zastavila u obchodu s potravinami a pospíšila k telefonu. Vyťukala číslo vlastního domova ve Virginii. Když se rozjel záznamník, snažila se poznat hlas volajícího, ale marně. Oznámil jí telefonní číslo. Usoudila, že patří spíš mobilnímu telefonu než stálé stanici. Zhluboka se nadechla a vyťukala číslo. Ve sluchátku se okamžitě ozval hlas. Jiný než ten ze záznamníku, ale opět nepoznala, komu patří. Sdělil jí, aby jela asi dvacet minut po silnici číslo 1 a pak odbočila na Port Haven. Následovaly podrobné pokyny, jak se dostane do izolovaného zákoutí mezi Port Havenem a větším městem Bath.

„Chci mluvit s otcem.“ Její žádost byla odmítnuta. „Pak nepřijedu. Určitě už nežije.“

Rozhostilo se ticho, které jí nahánělo hrůzu. Srdce jí div nevyskočilo z hrudního koše. Když zaslechla známý hlas, dech se jí zastavil.

„Sidney, holčičko…“

„Jsi v pořádku, tati?“

„Sakra, Sid, vypadni od…“

„Tati? Tati?“ vykřikla do telefonu. Muž, který vycházel z obchodu s pohárkem kávy, pohlédl na ni, na těžce poškozený cadillac a znovu na ni. Sidney si ho všimla a ruka jí instinktivně vklouzla do kapsy k pistoli. Muž si pospíšil k stejšnu a odjel.

Znovu se ozval cizí hlas. Sidney má do třiceti minut dorazit k cíli.

„Jak mi zaručíte, že otce pustíte, když vám tu věc vydám?“

„Žádné zvláštní záruky nebudou.“ Tón nepřipouštěl odpor.

Ze Sidney promluvila advokátka: „To není správné. Nutně potřebujete disketu, musíme se domluvit na podmínkách.“

„Nedělejte si srandu. Chcete dostat fotra zpátky v transportním vaku?“

„Mám se s vámi sejít kdovíkde, odevzdat disketu, vy pustíte otce a z dobrosrdečnosti nás necháte odjet? Výborně! Takhle získáte disketu, a otcem a mnou nakrmíte žraloky v Atlantiku. Jestli chcete to, co mám, musíte navrhnout něco mnohem lepšího.“ Přestože muž zakryl sluchátko rukou, Sidney slyšela v telefonu hlasy, některé dost vzrušené.

„Buď přijmete naše podmínky, nebo je konec.“

„Dobře, jedu na policii. Rozhodně sledujte večerní televizní zpravodajství. O hodně byste přišli. Sbohem!“

„Počkat!“

Sidney se na dobrou minutu odmlčela. Poté promluvila s mnohem větším sebevědomím, než jaké pociťovala: „Za třicet minut přijedu do centra Bell Harboru, na křižovatku Chaplain a Merchant Street. Budu sedět v autě. Snadno ho poznáte, zavedli jste v něm náporovou klimatizaci. Blikněte dvakrát světly. Propusťte otce. Na rohu je malá restaurace. Až uvidím, že do ní vstoupil, otevřu dveře, položím disketu na chodník a odjedu. Uvědomte si laskavě, že jsem po zuby ozbrojená, a když bude třeba, několik z vás klidně pošlu na onen svět.“

„Jak poznáme, že je to ta pravá disketa?“

„Chci zpátky živého otce. Bude to správná disketa. Doufám, že se jí zalknete. Domluveno?“ Tentokrát nepřipouštěl odpor její tón.

Napjatě čekala na odpověď. Panebože, ať nekápnou na moji fintu! Když se jí dočkala, ulehčeně vydechla.

„Tak za třicet minut.“ Telefon oněměl.

Sidney nastoupila do auta a ze zoufalství zaryla prsty do přístrojové desky. Jak to, že ji a otce vystopovali? To přece není možné. Museli je zřejmě nepřetržitě sledovat. Bílá dodávka přijela k benzinové pumpě. Útok by se pravděpodobně odehrál tam, kdyby se neobjevila policejní hlídka. Lehla si na přední sedadlo a snažila se ovládnout rozechvělé nervy. Sáhla po kabelce, aby se přesvědčila, že disketa je uvnitř. Disketu za otce. Ale jakmile ji vydá, aby do smrti prchala před policií. Nebo aspoň do doby, než ji chytí. To je dilema. Ale ve skutečnosti nemá na vybranou.

Znovu se posadila a chtěla kabelku zavřít. Zarazila se však a vybavila se jí ona noc v limuzíně. Od jejího děsivého útěku se přihodila spousta věcí. Ale byl to vůbec útěk? Vrah ji pustil a ještě jí laskavě dal kabelku. Byla by na ni dočista zapomněla, kdyby ji po ní nehodil. Radovala se, že je naživu, vůbec nepřemýšlela, proč provedl něco tak pozoruhodného… Začala se prohrabovat kabelkou. Po chvíli to našla, až úplně na dně, pod podšívkou. Vytáhla předmět a zadívala se na něj. Mrňavý sledovací signalizátor.

Po zádech jí přeběhl mráz a ohlédla se. Nastartovala a rozjela se. Před ní v protisměru stálo u chodníku auto na odvoz odpadků, proměněné ve sněhový pluh. Podívala se do zpětného zrcátka. Nikdo za ní nejel. Stáhla postranní okno, dojela k nákladnímu autu a vystrčila ruku, připravena hodit signalizátor na korbu. Nicméně rozmáchnutá paže ustrnula ve vzduchu a Sidney okno rychle zavřela. Držela signalizátor stále v ruce. Šlápla na plyn a rychle se od náklaďáku vzdalovala. Pohlédla na svého drobného společníka několika posledních dnů. Co všechno kvůli němu zažila? Rychle ujížděla k městu. Musí na smluvené místo výměny dorazit co nejdřív. Ale ještě předtím něco koupí v obchodě s domácími potřebami.

* * *

RESTAURACE, O NÍŽ SIDNEY MLUVILA V TELEFONICKÉM ROZHOVORU, byla plná hladových štamgastů. Dva bloky od smluveného místa výměny parkoval u obrubníku poblíž pozoruhodné jehličnaté dřeviny obehnané do výše lýtek tepaným kovovým plůtkem cadillac. Uvnitř auta byla tma, za volantem se matně rýsovala silueta postavy.

Dva muži rychle kráčeli po chodníku, druzí dva paralelně s nimi na druhé straně ulice. Jeden z nich držel v rukou malý přístroj a sledoval na malé obrazovce jantarové barvy souřadnicovou síť. Zářil na ní červený paprsek a ukazoval směrem ke cadillaku. Muži rychle udeřili. Jeden vystřelil do vyraženého předního okna na straně spolujezdce. Druhý v témže okamžiku otevřel dveře u řidiče. Střelec ohromeně zíral na podivného řidiče: na mop oděný v kožené bundě s hejskovsky nasazenou baseballovou čepicí.

* * *

BÍLÁ DODÁVKA PARKOVALA S BĚŽÍCÍM MOTOREM NA KŘIŽOVATCE Chaplain a Merchant Street. Řidič mrkl na hodinky, zadíval se na ulici a dvakrát blikl světly. Vzadu v dodávce ležel na podlaze Bill Patterson se svázanýma rukama i nohama a ústy přelepenými páskou. Řidič trhl hlavou, neboť dveře na straně spolujezdce se prudce otevřely a mířila na něho pistole ráže 9 mm. Sidney nastoupila do vozu. Na okamžik otočila hlavu dozadu, aby se přesvědčila, zda je otec v pořádku. Viděla ho už zadním oknem, když před minutou auto objevila. Usoudila, že se opravdu připravili na jeho předání.

„Položte bouchačku na podlahu. Vemte ji za předek hlavně. Jestli se váš prst přiblíží spoušti, našiju vám do hlavy celý zásobník. Rychle!“

Řidič okamžitě poslechl.

„Vystupte!“

„Cože?“

Přiložila mu pistoli ke krku a bolestně přitlačila na pulsující tepnu: „Vystupte!“

Když otevřel dveře a obrátil se k ní zády, zvedla nohy na sedák, přitáhla je k sobě a vší silou řidiče vykopla. Rozplácl se na chodník. Zavřela dveře, vrhla se na místo řidiče a šlápla na plyn. Bílý sníh pod pneumatikami zčernal a dodávka vyrazila. Po desetiminutové jízdě z města Sidney zastavila, skočila dozadu a rozvázala otci pouta. Oba několik minut seděli na podlaze, objímali se, jejich těla se chvěla směsí strachu a úlevy.

„Potřebujeme sehnat jiné auto. V tomhle by mě snadno dopadli. Budou hledat dodávku,“ řekla Sidney a rozjeli se.

„Pět minut odtud je půjčovna aut. Proč nechceš jet rovnou na policii?“ Otec si třel zápěstí. Oteklá tvář a otlučené klouby svědčily o tom, že se starý muž nevzdal bez boje.

Zhluboka se nadechla a podívala se na něho: „Nevím, co je na disketě, tati. Jestli je toho dost…“

Otec se na ni podíval a pochopil, že po tom všem dceru možná ztratí.

„Určitě je toho dost, Sidney. Když ti Jason disketu poslal, musí toho být dost.“

Usmála se na něj, ale vzápětí zvážněla: „Musíme se rozdělit, tati.“

„V žádném případě tě neopustím.“

„Kdybys se mnou zůstal, staneš se spoluviníkem. A nedopustím, abychom šli do vězení oba.“

„Toho se vůbec nebojím.“

„Dobře, ale co maminka? Kdo jí pomůže? A co Amy? Kdo se o ně postará?“

Patterson se pokusil něco vysvětlovat, ale zarazil se. Díval se oknem ven a mračil se. Nakonec pohlédl na dceru: „Pojedeme spolu do Bostonu a tam si o tom popovídáme. Když se i pak budeš chtít rozdělit, prosím.“

Sidney zůstala sedět v dodávce a Patterson vešel do půjčovny pro auto. Když za několik minut vyšel a zamířil k dodávce, Sidney stáhla okno.

„Máš auto?“ zeptala se.

Patterson přikývl: „Připraví ho do pěti minut. Pronajal jsem větší sedan. Vzadu se prospíš, budu řídit. Za čtyři pět hodin jsme v Bostonu.“

„Jsi báječný, tati.“ Sidney zavřela okno a rozjela se. Ohromený otec se za ní rozběhl, ale vůz v několika vteřinách zmizel v chumelenici.

* * *

„KRISTEPANE!“ SAWYER VYHLÍŽEL OKNEM, ALE DOHLEDNOST BYLA veškerá žádná. „Nemůžeme jet rychleji?“ křikl okénkem na policistu. Viděli už spoušť v domě Pattersonových na pobřeží a teď zoufale hledali Sidney Archerovou a členy její rodiny.

Policista křikl dozadu: „Když přidám, skončíme mrtví v nějaké škarpě.“

Mrtví? Žije vůbec ještě Sidney Archerová? Hrábl do kapsy pro cigarety.

Jackson sledoval jeho počínání: „Sakra, Lee, nekuř tady. Sotva se tu dá dýchat.“

Sawyer nahmatal v kapse tvrdý plochý předmět a pootevřel rty. Pomalu vytáhl navštívenku.

* * *

KDYŽ SIDNEY UJÍŽDĚLA Z MĚSTA, NUTILA SE OVLÁDNOUT EMOCE a dát průchod rutinnímu přístupu k věcem. Zdánlivě nekonečné martyrium bylo ve skutečnosti řadou kritických situací, na něž musela bezprostředně reagovat, aniž by měla možnost cokoli si promyslet. Ve své právnické profesi se naučila logicky třídit fakta, uvádět detaily do souvislostí a sestavit z nich celkový obraz. Rozhodně se musí vyrovnat s řadou informací. Jason pracoval na materiálech Tritonu pro jednání s CyberComem. To ví. Pak za záhadných okolností zmizel a poslal jí disketu s čímsi důležitým. To jsou holá fakta. Jason žádná tajemství RTG neprodal, Brophyho zájem to vylučuje. O tom nepochybuje. A pak jsou tu finanční analýzy. Triton je zřejmě klidně CyberComu předal. Proč potom ta velká scéna na poradě v New Yorku? Proč se Gamble dožadoval rozhovoru s Jasonem o jeho práci na finančních analýzách, když mu předtím poslal elektronickou poštou blahopřání k úspěšnému dokončení práce? Proč tak teatrálně trval na telefonátu s Jasonem? Proč ji uvedl do nemožné situace?

Zpomalila a zastavila na malém parkovišti. Pokud ovšem uvést ji do nemožné situace nebyl záměr. Ukázat ji jako lhářku. Od té chvíle se stala podezřelou. Co bylo v materiálech ve skladišti? A co je na disketě? Objevil Jason něco? Tu noc, kdy ji limuzína zavezla do Gambleova sídla, od ní jeho majitel naléhavě žádal odpovědi. Proč se pokoušel tak vehementně zjistit, jestli se jí Jason s něčím nesvěřil?

Triton byl několik let klientem její firmy. Velká, mocná, uzavřená soukromá společnost s nepříliš známou minulostí. Ale co Triton spojuje se vším ostatním? Zemřeli bratři Pageové. Triton zvítězil nad RTG v soutěži o CyberCom. Když Sidney znovu přemýšlela o tom strašném dni v New Yorku, něco ji napadlo. Dokonce přesně totéž, co mnohem dřív a z jiného důvodu napadlo Sawyera: nebylo to představení?

Panebože! Musí se spojit se Sawyerem. Nastartovala a vyjela na silnici. Z myšlenek ji vytrhlo pronikavé vyzvánění. Rozhlížela se po dodávce, hledala zdroj zvuku, až jí oči padly na mobilní telefon spočívající ve schránce zavěšené pod přístrojovou deskou. Do této chvíle si ho nevšimla. Zazvonil? Instinktivně natáhla ruku, ale zarazila se. Nakonec zvedla sluchátko: „Prosím?“

„Netušil jsem, že jste hravý typ.“ Hlas se třásl hněvem.

„Nejsem. Ale zapomněl jste se zmínit, že jste mi do kabelky strčili štěnici, abyste mě kdykoli dostali.“

„Dobře, mluvme o budoucnosti. Chceme disketu a vy nám ji přivezete. A hned!“

„Spíš zavěsím. A hned!“

„Na vašem místě bych to nedělal.“

„Poslyšte, zdržujete mě u telefonu jen proto, abyste mě lokalizovali, ale to vám…“ Sidney se zlomil hlas a celé tělo změklo, jako by nahřál vosk, když zaslechla dětský hlásek.

„Mami? Mami?“

Jazyk jí zdřevěněl, nemohla vydat artikulovaný zvuk. Stáhla nohu z plynového pedálu, ztěžklé paže neměly sílu udržet volant. Dodávka zpomalila a zbrzdila se v hlubokém sněhu po pluhování.

„Mami? Tati? Já tě chci!“ Hlásek zněl ustrašeně, lítostivé.

Náhle se Sidney sevřel žaludek, celé tělo zachvátila křeč.

„Amy, holčičko,“ vykoktala.

„Mami?“

„Amy, tady je maminka. To jsem já.“ Sidney se po tváři řinuly slzy. Zaslechla, jak někdo manipuluje s telefonem.

„Za deset minut. Dostanete instrukce.“

„Nechte mě s ní promluvit. Prosím!“

„Teď už vám zbývá jen devět minut padesát pět vteřin.“

Náhle Sidney něco napadlo. Co když to byla nahrávka?

„Jak můžu vědět, že ji máte? Třeba jste jen pustili pásek.“

„Dost. Jestli chcete zneužívat situace, končíme.“ Hlas zněl velmi sebevědomě. Sidney si za nic na světě nemůže dovolit zneužít situace. A muž u telefonu to ví.

„Jestli jí ublížíte…“

„Děti nás nezajímají. Nemůžou nás identifikovat. Až bude po všem, propustíme ji na bezpečném místě.“ Odmlčel se. „Teď už vám ji nepředám, paní Archerová. Právě jsme vás lokalizovali.“

„Pusťte ji. Pusťte ji, prosím vás! Je to děťátko.“ Sidney se třásla natolik, že stěží udržela telefon.

„Radši si instrukce zapište, ať nezabloudíte. Kdybyste se neukázala, z vašeho děťátka moc nezbude, rozhodně to nepostačí na identifikaci.“

„Přijedu,“ řekla přidušeně a telefon oněměl. Rozjela se. Náhle na ni dolehla jiná starost. Matka! Kde je její matka? Sevřela volant a krve by se v ní nedořezal. V dodávce se ozvalo nové vyzvánění. Sidney třesoucí se rukou zvedla telefon, ale nikdo se neozval. Uvědomila si, že to byl vlastně jiný zvuk, spíš pípání. Sjela opět na krajnici a horečně všude hledala. Konečně jí oči padly na vedlejší sedadlo. Podívala se na kabelku, pomalu do ní zasunula ruku a vytáhla pípající předmět. Na malé obrazovce jejího operátoru se skvělo telefonní číslo, které neznala. Vypnula pípání. Pravděpodobně je to nějaký omyl. Kdo z právnické firmy nebo klientů by jí volal, vždyť ji nedávno vyhodili ze zaměstnání. Už chtěla číslo vymazat, ale zarazila se. Nemůže to být Jason? Jestli je to on, pak to načasoval hůř než kdokoli v lidských dějinách. Prst znehybněl nad příslušným tlačítkem. Položila si operátor do klína, uchopila telefon a vyťukala číslo podle obrazovky.

Hlas, který se ozval ve sluchátku, jí vzal dech. Zázraky se patrně ještě dějí.

* * *

V HLAVNÍ BUDOVĚ REKREAČNÍ OÁZY BYLA ÚPLNÁ TMA, HUSTÁ STĚNA vzrostlých jehličnanů ji dokonale izolovala ode všeho ostatního. Když se dodávka blížila po dlouhé příjezdové cestě, vynořili se před okázalým vchodem dva ozbrojení strážci. V posledních minutách sněhová bouře polevila. Za budovami útočily na pevninu temné, zlověstné vody Atlantiku.

Jeden ze strážců sebou trhl, protože dodávka, aniž snížila rychlost, se řítila přímo na ně.

„Do prdele!“ zařval a oba muži uskočili z cesty. Vůz prolétl mezi nimi, prolomil vstupní dveře a narazil do metr a čtvrt silné vnitřní zdi. Kola se ještě chvíli točila. Za několik desítek vteřin obklíčila dodávku skupinka těžce ozbrojených mužů a vypáčila poškozené dveře. Uvnitř nenašli nikoho. Mužské oči zapátraly ve schránce po telefonu. Přístroj zapadl pod přední sedadlo, spojovací šňůra se v přítmí ztrácela. Muži pochopili, že ho tam nikdo záměrně nezastrčil, ale dopadl tam po nárazu.

Sidney vstoupila do domu zadem. Když jí mužský hlas popisoval cestu, ihned věděla, kam dorazí. Navštívila toto oblíbené středisko rekreace a zábavy s Jasonem několikrát a velmi dobře se tu vyznala. Vzala to zkratkou a zvládla cestu v polovičním čase, než jí poskytli dceřini věznitelé. Vzácnou časovou rezervu využila k tomu, aby pomocí provazu, nalezeného v zadní části vozidla, nastavila a zajistila pedál plynu a volant. Procházela temnými prostorami budovy, v ruce svírala pistoli, prst se lehce dotýkal spouště. Byla z devadesáti procent přesvědčená, že tady Amy nebude. Zbývajících deset procent pochybností ji přimělo k tomu, aby využila nasměrované dodávky k odvrácení pozornosti a pokusila se případně dcerku zachránit, byť s nevalnou nadějí na úspěch. Nedělala si iluze, že tihle lidé by Amy propustili.

Kdesi před sebou slyšela rozčilené hlasy a dusot nohou běžících k hlavnímu vchodu. Otočila hlavu vlevo, odkud se chodbou nesl zvuk osamělých kroků. Tato osoba neběžela, kráčela pomalu, leč cílevědomě. Stáhla se do stínu a čekala, až ji přejde. Jakmile ji muž minul, přitiskla mu ústí pistole na krk.

„Ani muk, nebo zemřete,“ pravila s chladnou přesvědčivostí. „Ruce za hlavu!“

Vysoký, ramenatý zajatec uposlechl. Zapátrala po jeho pistoli a našla ji v podpažním pouzdru. Zasunula mužovu pistoli do kapsy bundy a postrčila ho. Ve velké hale před nimi se svítilo. Sidney odtud nezaslechla žádný zvuk, ale věděla, že tomu tak dlouho nebude. Brzy pochopí její trik, pokud se tak už nestalo. Pošťuchovala muže ze světla do temné chodby.

Došli ke dveřím. „Otevřete a vstupte,“ přikázala.

Otevřel dveře a Sidney ho postrčila dovnitř. Jednou rukou zašátrala po vypínači. Když rozsvítila, zavřela za sebou a pohlédla svému zajatci do obličeje.

Richard Lucas jí pohled oplatil.

„Nevypadáte překvapeně,“ pravil Lucas klidně.

„Řekněme, že mě už nic nepřekvapí,“ opáčila Sidney. „Sedněte si!“ Pokynula pistolí k židli s kolmým opěradlem. „Kde jsou ostatní?“

Lucas pokrčil rameny: „Všude kolem. Je nás tu spousta, Sidney.“

„Kde je moje dcera? A matka?“ Lucas mlčel. Sidney mu zamířila na prsa. „Nebudu se s vámi párat. Kde jsou?“

„Když jsem byl agentem CIA, dopadla mě KGB a mučili mě dva měsíce, než jsem jim pláchnul. Nic jsem jim neprozradil a nic neprozradím ani vám,“ prohlásil Lucas nevzrušeně. „A zapomeňte na to, že byste mě vyměnila za svoji dceru. To radši rovnou stiskněte spoušť, Sidney.“

Sidneyin prst na spoušti se zachvěl, navzájem se s Lucasem měřili očima. Nakonec tiše zaklela a svěsila pistoli. Na Lucasových rtech zahrál úsměv.

Rychle přemýšlela. Počkej, ty všiváku!

„Jakou barvu má Amyin klobouček, Richi? Jestli ji zadržujete, měl byste to vědět.“

Úsměv na Lucasových rtech pohasl. Chvíli mlčel a pak odpověděl: „Je takový do béžova.“

„Jste mazaný. To je dost neutrální barva, dá se za ni považovat lecjaká jiná.“ Odmlčela se, spadl jí kámen ze srdce. „Jenže Amy kloboučky vůbec nenosí.“

Lucas se pokusil vstát ze židle. Sidney ho o zlomek vteřiny předešla a švihem ho udeřila pažbou pistole do hlavy. Lucas se v bezvědomí svalil na zem. Tyčila se nad jeho bezvládným tělem. „Jste grázl!“

Vyšla z místnosti a kradla se chodbou. Zaslechla, jak se odtud, kudy vstoupila do domu, blíží hlasy. Změnila směr a zamířila znovu k osvětlené hale, na niž narazila předtím. Vyhlédla zpoza rohu. Světlo zevnitř jí dovolilo, aby mrkla na hodinky. V duchu odříkala modlitbičku, protáhla se do haly a skrčila se za dlouhou pohovku s vyřezávaným dřevěným opěradlem. Rozhlédla se a oči jí utkvěly na sérii francouzských oken, za nimiž se vzdouval oceán. Hala byl vlastně sál se šest metrů vysokým stropem. Na úrovni prvního patra lemoval jednu zeď balkon. Jinou zeď vyplňovala knihovna se sbírkou vzácně vázaných knih. Všude kolem se nacházel luxusní nábytek.

Stáhla se co nejvíc do kouta. Jiným vchodem dovnitř vstoupila skupina ozbrojených mužů v černých uniformách. Jeden něco vykřikoval do vysílačky. Z jeho slov vyrozuměla, že o ní vědí. Bylo jen otázkou času, kdy ji objeví. V uších jí bušila krev, opatrně, kryta pohovkou, se vyplížila ze sálu. Na chodbě svižně vykročila k místnosti, kde zanechala Lucase, s úmyslem využít ho jako propustku. Možná nebudou želet jeho života, aby ji dostali, ale momentálně nemá možnost volby.

Její plán okamžitě zproblematizovalo zjištění, že Lucas není v místnosti. Udeřila ho velmi tvrdě, krátce užasla nad jeho schopností se vzpamatovat. Zřejmě poznámkou o KGB neblufoval. Vyběhla z místnosti a utíkala ke dveřím, jimiž vstoupila do domu. Lucas už určitě organizuje pátrání. K úniku jí pravděpodobně zbývají vteřiny. Byla téměř u dveří, když zaslechla volání.

„Mami! Mami!“

Sidney otočila hlavu. Chodbou se nesl Amyin nářek.

„Ach, proboha!“ Sidney se otočila a řítila se za hlasem.

„Amy? Amy!“ Dveře do sálu, kam se dostala předtím, byly zavřené. Rozrazila je a vtrhla dovnitř, těžce oddychovala a očima horečně pátrala po dcerce.

Nathan Gamble ji upřeně pozoroval, Richard Lucas se vynořil za ním. Neusmíval se. Jedna tvář mu silně opuchla. Gambleovi muži Sidney zadrželi a okamžitě odzbrojili. Sebrali jí z kabelky disketu a předali ji Gambleovi.

Gamble ukázal na špičkový magnetofon, z něhož se stále ozýval Amyin hlas: „Mami? Mami?“

„Jakmile jsem zjistil, že váš manžel jde po mně, napíchli jsme štěnicemi váš dům,“ vysvětloval. „Dá se tak získat zajímavý materiál.“

„Jste parchant.“ Sidney ho probodávala očima. „Tušila jsem, že je to podvod.“

„Měla jste dát na intuici, Sidney. Já to dělám vždycky.“ Gamble zastavil pásek a přešel k psacímu stolu u zdi. Teprve teď si Sidney všimla, že na něm spočívá notebook. Gamble vložil disketu do mechaniky. Nato vytáhl z kapsy list papíru a zadíval se na něj. „Váš manžel vymyslel heslo šikovně. Všechno naopak. Jste chytrá, ale vsadím se, že jste tomu neporozuměla, viďte?“ Jeho tvář rozvlnil trochu pokřivený úsměv. „Já věděl, že Jason je nadaný chlapec.“ Gamble jedním prstem ťukal do kláves a zkoumal, co se objevovalo na obrazovce. Mezitím si zapálil doutník. Uspokojený obsahem diskety usedl do křesla, složil paže na prsou a oklepl popel z doutníku na podlahu.

Nespouštěla z něho oči: „Chytrosti máme v rodině dost. Všechno jsem pochopila, Gamble.“

„Hovno jste pochopila,“ klidně odvětil prezident Tritonu.

„Aspoň to, jak jste vydělal miliardy na změnách federální úrokové míry. Ty miliardy, které jste použil na vybudování společnosti Triton Global.“

„To je zajímavý. Jak jsem to dokázal?“

„Věděl jste o změnách, dřív než byly oficiálně oznámeny. Vydíral jste Arthura Liebermana. Jste mocný podnikatel, který nevydělal ani šesták bez podvodu.“ Poslední slova jako by po něm plivla. Všimla si, že se v Gambleových očích temně zablýsklo. „Když Lieberman pohrozil, že vás odhalí, letadlo s ním na palubě se zřítilo.“

Gamble vstal a pomalu postupoval k Sidney, hněvem sevřel ruku v pěst.

„Vydělal jsem miliardy dolarů svými schopnostmi. Pak pár žárlivých konkurentů podplatilo některé moje spolupracovníky, aby mi tajně pustili žilou. Nemohl jsem nic dokázat, ale získali vzápětí výnosná zaměstnání, a já jsem přišel o všechno. To považujete za fér?“ Zastavil se a zhluboka se nadechl. „Ale máte pravdu. Kápnul jsem na Liebermanovo tajené soukromí. Nashromáždil jsem dost peněz, abych si mohl dopřát luxus a získal čas. Nebylo to snadný.“ Zkřivil tvář do zlomyslného úšklebku. „Čekal jsem, až lidi, co mě podrazili, odvodí z úrokových měr svoji investiční taktiku na finančním trhu, udělal jsem přesně opačný tah a sdělil Liebermanovi, kam to postrčit. Fungovalo to, já jsem se vyšvihnul zase na špičku, kdežto tamti hajzlíkové žerou vlastní plivance. Elegantní, čistá práce, až člověka hřeje u srdce.“

Jeho tvář se připomínkou vlastního triumfu rozzářila. „Kdo mě podtrhne, tomu to oplatím. I s úrokama. Jako Liebermanovi. Ve svý dobrotě jsem tomu křivákovi za jeho kousky s úrokovými měrami zaplatil sto milionů dolarů. A jak se mi odvděčil? Chtěl mě shodit. Copak jsem mohl za to, že dostal rakovinu? Myslel si, že mě přečurá, ta legenda z prestižní univerzity. Věděl jsem, že umírá, což netušil. Když s někým kšeftuju, zjistím si o něm všechno. Všechno!“ Gamble se na okamžik zarděl, pak se zlomyslně usmál. „Lituju jen, že jsem neviděl, jak se tváří, když se letadlo řítilo k zemi.“

„Nevěřila bych, že se dáte na genocidu, Nathane. Sto osmdesát jedna mužů, žen a dětí…“

Gamble se náhle zatvářil ustaraně a nervózně potáhl z doutníku.

„Myslíte, že jsem to tak chtěl? Můj džob je vydělávat prachy, ne zabíjet lidi. Kdyby se to dalo zařídit jinak, zvolím lepší řešení. Měl jsem dva problémy: Liebermana a vašeho manžela. Oba znali pravdu, musel jsem se tudíž zbavit obou. Nabízela se jediná možnost, jak je svést dohromady – letadlo. Jak zabít Liebermana a obvinit vašeho manžela. Kdybych na ten spoj mohl vykoupit všechny letenky kromě Liebermanovy, udělal bych to.“ Odmlčel se a podíval se na ni. „Pokud vám to uleví, moje charitativní nadace věnovala rodinám obětí deset milionů dolarů.“

„Výborně, vykoupil jste si přízeň publika i přes vlastní špinavou práci. Myslíte si, že penězi se dá vyřešit všechno?“

Gamble vydechl kouř: „Divila byste se, co všechno se jimi vyřešilo. Fakt je, že jsem jim nemusel dát nic. Jak jsem řekl vašemu šéfíkovi Whartonovi: Když jdu po někom, kdo mě podrazil, nedbám na to, kdo mi stojí v cestě. To jsem pak zlý.“

Sidneyin obličej se zatvrdil: „Jako na Jasona? Kde je? Kde je můj manžel, vy hajzle!“ Vyrážela slova v nekontrolované zuřivosti, a kdyby ji Gambleovi muži nezadrželi, byla by se na něho vrhla.

Gamble stanul přímo před ní. Udeřil ji pěstí do čelisti.

„Ticho!“

Sidney se rychle vzpamatovala, vytrhla ruku ze sevření a zaryla mu nehty do tváře. Otřesený Gamble vrávoravě ustoupil a držel si rozdrásaný obličej. „Zatracená čubko!“ zaječel. Tiskl si na tvář kapesník a probodával ji očima. Sidney mu pohled oplácela, celé tělo se jí třáslo takovým hněvem, jaký v životě nepocítila. Nakonec Gamble pokynul Lucasovi. Šéf bezpečnosti vyšel ze dveří, za chviličku se vrátil, a nebyl sám.

Když Kenneth Scales vstoupil do místnosti, Sidney instinktivně ucouvla. Měřil si ji očima, z nichž vyzařovala krajní nenávist. Pohlédla na Gamblea. Díval se do země, vzdychal, zastrčil kapesník do kapsy a jemně si prsty ohledával tvář. „Asi jsem si to zasloužil. Totiž, původně jsem neměl v úmyslu vás zabít, jenže vy jste si nedala pokoj, víte?“ Prohrábl si vlasy. „Nebojte se, upíšu ve prospěch vašeho dítěte slušné jmění. Myslel jsem na všechno, můžete mi poděkovat.“ Mávl na Scalese.

Sidney se na něho rozkřičela: „Opravdu? A nemyslíte, že když jsem přišla věcem na kloub já, dokáže to i Sawyer?“ Gamble se díval skrze ni. „Například na to, že jste vydíral Arthura Liebermana, když jsme mu předtím předhodil Stevena Page. Jenže právě když Lieberman kandidoval na předsedu Federální bankovní rady, Page se nakazil virem HIV a vyhrožoval, že všechno provalí. Co jste udělal? Totéž co s Liebermanem. Zabil jste ho.“ Gambleova odpověď ji ohromila: „Proč bych ho zabíjel? Vždyť pro mě pracoval.“

„To je pravda, Sidney.“ Prudce otočila hlavu, aby zjistila, kdo pronesl ta slova. Do sálu právě vstoupil Quentin Rowe.

Gamble na něho vyvalil oči: „Jak ses sem k sakru dostal?“

Rowe se na něho sotva podíval: „Patrně jsi zapomněl, že v letadle naší společnosti mám vlastní soukromou kabinu. Kromě toho rád sleduju každý projekt až po jeho dokončení.“

„Ona má pravdu? Ty jsi svýho milence zabil?“

Rowe si ho klidně změřil: „To se tě vůbec netýká.“

„Společnost patří mně. Všechno se mě týká.“

„Tobě? Co ty víš. Teď když máme CyberCom, tě už nepotřebuju. Můj zlý sen skončil.“

Gamble zrudl. Kývl na Richarda Lucase: „Musíme toho spratka naučit troše respektu k nadřízenému.“

Šéf bezpečnosti vytáhl pistoli.

Gamble zavrtěl hlavou. „Moc si dovoluješ, cucáku,“ pravil a oči mu zlověstně plály. Ale rychle pohasly a prezidentovi Tritonu vypadl doutník z úst, neboť Lucas namířil pistolí na něho.

„Zbláznil ses? Ty zkurvenej zrádče…“

„Mlč!“ zařval Lucas. „Drž hubu, nebo tě namístě odprásknu. Přísahám před Bohem, že odprásknu.“ Lucas se vpíjel očima do Gambleova obličeje.

„Proč, Quentine? Proč?“ Gambleova otázka zůstala viset ve vzduchu.

Rowe se otočil a zjistil, že ho Sidney pozoruje. Zhluboka se nadechl: „Když si Gamble koupil rozhodující podíl v mé společnosti, dosáhl právnickými kličkami toho, že se zmocnil i mých technických nápadů, všeho. Prakticky si mě zajistil celého.“ Se špatně skrývanou nechutí letmo pohlédl na nyní schlíplého Gamblea a znovu se vrátil pohledem k Sidney. Četl jí myšlenky. „Nejpodivnější pár na světě. Já vím.“

Usedl k psacímu stolu s počítačem. Sledoval obrazovku a mluvil dál. Blízkost moderní techniky jako by Quentina Rowea uklidňovala. „Jenže potom Gamble přišel o všechny peníze. Moje společnost se ocitla ve vzduchoprázdnu. Žádal jsem ho, aby mě vyvázal ze smlouvy, ale prohlásil, že mě bude léta vláčet po soudech. Byl jsem v koncích. Pak seznámil Stevena s Liebermanem a intrika byla na světě.“

„Ale vy jste Page zabil. Proč?“

Rowe neodpověděl.

„Nezjistil jste, kdo ho nakazil virem HIV?“

Rowe mlčel. Slzy mu kanuly na počítač.

„Quentine?“

„Já jsem ho nakazil. Já!“ Rowe vyskočil se židle, zavrávoral a zase se na ni zhroutil. S bolestí v hlase pokračoval. „Když mi Steven řekl, že má pozitivní testy, nemohl jsem tomu uvěřit. Vždycky jsem mu byl věrný a on odpřisáhl totéž mně. Podezřívali jsme Liebermana. Opatřili jsme si jeho zdravotní materiály, byl čistý. Podstoupil jsem tedy test.“ Rty se mu začaly chvět. „Sdělili mi, že jsem HIV pozitivní. Nedovedu si to vysvětlit jinak, než že jsem se nakazil špatnou krví při transfuzi po vážné dopravní nehodě. Pátral jsem v nemocnici a zjistil, že ve stejném období se virem nakazilo několik pacientů chirurgie. Všechno jsem řekl Stevenovi. Moc mi na něm záleželo. V životě jsem necítil větší vinu. Myslel jsem, že mě pochopí.“ Rowe se nadechl. „Bohužel nepochopil.“

„Vyhrožoval, že vás prozradí?“

„Zašli jsme příliš daleko, vězeli jsme v tom po krk. Steven nedokázal racionálně uvažovat a…“ Rowe v naprosté depresi potřásl hlavou. „Jednou v noci přijel silně podnapilý ke mně domů. Oznámil mi, co chystá. Chtěl odhalit celou tu vyděračskou intriku kolem Liebermana a jeho funkce. Všichni bychom šli do vězení. Řekl jsem mu, ať udělá, co považuje za správné.“ Rowe se zarazil, hlas se mu zlomil. „Často jsem mu píchal denní dávku inzulinu, doma jsem měl zásobu. Sám na to zapomínal.“ Rowe se zadíval na slzy, které mu zkrápěly ruce. „Steven u mé na pohovce napůl omdlel. Pak usnul a já jsem mu píchl nadměrnou dávku inzulinu. Probudil jsem ho a posadil do taxíku, který ho odvezl domů.“ Rowe tiše dodal. „Tam zemřel. Udržovali jsme náš vztah v tajnosti. Policie mě vůbec nevyslýchala.“

Zadíval se na Sidney. „Chápete? Musel jsem to udělat. Pro svoje sny, vizi budoucnosti.“ Jeho hlas zněl téměř prosebně. Sidney neodpověděla. Nakonec Rowe vstal a utřel si slzy. „CyberCom byl poslední nástroj, který jsem potřeboval. Koupě přišla hodně draho. Gamblea a mě spojila všechna ta tajemství na celý život.“ Rowe se zamračil, a náhle se při pohledu na Gamblea usmál. „Naštěstí ho přežiju.“

„Ty zrádná kryso!“ Gamble se pokusil dostat k Roweovi, ale Lucas ho strhl zpátky.

„Jason všechno objevil, když se ve skladišti probíral dokumentací, co?“ zeptala se Sidney.

Rowe vybuchl a zaútočil se svou tirádou na Gamblea: „Ty idiote! Nikdy jsi neuznával techniku, a to tě zahubilo. Nepochopil jsi, že tajná elektronická pošta pro Liebermana se může zálohovat, i když jsi ji později vymazal. Byl jsi tak zasraně posedlý penězi, že sis vedl vlastní účetní knihy o ziscích z obchodů na základě Liebermanových opatření. To všechno jsi uchovával ve skladišti. Idiote!“ Rowe zopakoval nadávku a pohlédl na Sidney. „Nechtěl jsem, aby se stalo všechno to, co se stalo, věřte mi, prosím vás.“

„Quentine, kdybyste spolupracoval s policií…,“ spustila Sidney.

Rowe propukl ve smích a pohřbil tak Sidneyiny naděje. Přešel k počítači a vyňal disketu z mechaniky: „Teď jsem hlavou společnosti Triton Global já. Zároveň jsem získal to, co mi umožní zajistit lepší budoucnost pro všechny. Nemůžu uskutečňovat svůj sen z vězeňské cely.“

„Quentine…“ Ztuhla, když se obrátil ke Kennethu Scalesovi.

„Proveďte to s ní rychle. Ať netrpí. Vynasnažte se.“ Pokývl směrem ke Gambleovi. „Těla hoďte do oceánu, co nejdál se dostanete. Zmizí za záhadných okolností. Na tebe si za půl roku nikdo ani nevzpomene,“ adresoval Gambleovi. Roweovi při tom pomyšlení svitlo v očích.

Muži Gamblea pomalu odváděli, mocně se jim vzpíral a klel.

„Quentine!“ vykřikla Sidney, když k ní přistoupil Scales. Quentin Rowe se neotočil.

„Prosím vás, Quentine!“

Konečně se na ni podíval: „Je mi líto, Sidney. Namouduši.“ S disketou v ruce se vydal ke dveřím. Když ji míjel, jemně jí poklepal na rameno.

Sidney svěsila hlavu na prsa, tělo i mysl ochromil děs. Když opět vzhlédla, blížila se k ní tvář prostá emocí, z níž na ni hleděly mrazivé modré oči. Rozhlédla se. Všichni přítomní pozorně sledovali Scalesův cílevědomý postup a čekali, jak ji zabije. Sidney skřípěla zuby a ustupovala, až zády narazila na zeď. Zavřela oči a snažila se ze všech sil vnitřně si podržet obraz dcerky. Amy je v bezpečí. Rodiče jsou v bezpečí. Za daných okolností nemohla dosáhnout víc. Sbohem, holčičko. Maminčin miláčku. Slzy se jí řinuly po tvářích. Nezapomeň na mě, Amy. Prosím.

Scales zvedl dýku, a když uviděl lesknoucí se čepel, obličej mu rozjasnil úsměv. Světelný odraz způsobil, že kov křiklavě zčervenal, takového zbarvení nabyl v minulosti mnohokrát. Jeho úsměv však pohasl, když sklopil oči k barevnému světelnému ohnisku a spatřil na hrudi červený laserový bod a sotva viditelný, jako tužka tenký paprsek, který k němu směřoval.

Scales ustoupil a ohromeně zíral na Lee Sawyera, který na něho mířil ostřelovací puškou s laserovým zaměřovačem. Užaslí žoldáci civěli na zbraně, jimiž je drželi v šachu Jackson, členové zvláštní jednotky pro záchranu rukojmích a příslušníci policie státu Maine.

„Odhoďte zbraně, nebo najdete svoje mozky na podlaze, pánové!“ zařval Sawyer a pevněji sevřel pušku. „Odhoďte zbraně! A hned!“ S prstem na spoušti postoupil do sálu. Muži začali odkládat zbraně. Sawyer zahlédl koutkem oka Quentina Rowea, který se snažil diskrétně zmizet. Namířil pušku na něj. „Ani nápad, pane Rowe! Sednout!“

Řádně vyděšený Quentin Rowe si sedl na židli, disketu si tiskl na prsa. Sawyer se podíval na Raye Jacksona. „Seber mu to.“ Sám se blížil k Sidney, aby ji osvobodil. Najednou zazněl výstřel a jeden z agentů FBI se zhroutil. Roweovi muži využili příležitost, chopili se zbraní a zahájili palbu. Muži zákona se ihned kryli a palbu opětovali. Na všech stranách se blýskalo z ústí hlavní a náhlá smrt křižovala sál. V několika vteřinách střelci na obou stranách zničili veškeré světelné zdroje a v sále se rozhostila naprostá tma.

Sidney se ocitla v křížové palbě, vrhla se na podlahu, rukama si zacpávala uši, zatímco jí střely hvízdaly nad hlavou.

Sawyer klesl na kolena a prodíral se k Sidney. Z druhé strany k ní s dýkou v zubech lezl po břiše Scales. Sawyer se k ní dostal dřív, natáhl paži a vlekl ji do bezpečí. Sidney spatřila, jak se čepel Scalesovy dýky zaleskla ve vzduchu. Sawyer vymrštil paži, zachytil největší sílu úderu, ale dýka mu prořízla tlustý kabát a rozčísla předloktí. Hekl bolestí, kopl Scalese, ztratil rovnováhu a dopadl na záda. Scales se na agenta FBI vrhl a dvakrát ho bodl do prsou. Ostří však ztroskotalo na nejdokonalejší teflonové neprůstřelné vestě, která chránila Sawyerův hrudník. Scales zaplatil za dílčí neúspěch úderem mohutné Sawyerovy pěsti do obličeje a ranami Sidneyina lokte do zátylku. Zavyl bolestí, poraněná ústa a přeražený nos dostaly další nakládačku.

Rozběsněný Scales prudce odhodil Sidney, takže se svezla po podlaze a narazila do zdi. Praštil několikrát Sawyera pěstí do obličeje, načež zvedl dýku a rozmáchl se k ráně přímo do agentova čela. Sawyer popadl Scalese za zápěstí a pomalu, leč nezadržitelně mu vyvracel ruku. Scales cítil obrovskou Sawyerovu sílu, drtivou sílu, které menší muž nemohl úspěšně vzdorovat. Zvykl si na to, že jeho oběti umíraly, dřív než měly šanci postavit se na odpor, tentokrát však narazil na rozlíceného dravce. Sawyer udeřil Scalesovou rukou o podlahu a otloukal ji tak dlouho, dokud mu dýka nevyklouzla z dlaně a neodletěla do tmy. Trochu ustoupil a zasadil Scalesovi zdrcující úder do zkrvaveného obličeje, takže se vrávoravě skácel dozadu, řval nesnesitelnou bolestí, nos vražený do levé tváře.

Ray Jackson vedl v rohu sálu přestřelku se dvěma Gambleovými muži. Tři členové zvláštní jednotky pro záchranu rukojmích se dostali na balkon. Z této takticky výhodné pozice spustili zničující palbu. Dva žoldáci se skáceli mrtví. Třetí dodělával, střela mu přeťala stehenní tepnu. Dva policisté byli zraněni, jeden vážně. Dva členy zvláštní jednotky kulky škrábly, ale oni se dál účastnili bitvy.

Když chtěl Jackson znovu nabít pušku, spatřil Scalese, jak vstává, zvedá nůž a rozbíhá se k širokým zádům Lee Sawyera, který se opět snažil dostat Sidney do bezpečí.

Ray Jackson zahlédl akutní hrozbu přes celou místnost. Nebyl čas znovu nabít pušku, z pistole ráže 9 mm vystřílel všechny náboje a neměl další zásobník. Kdyby na Sawyera křikl, stejně by ho v ohlušující palbě nezaslechl. Jackson vyrazil. Jako hráč fotbalového mužstva Michiganské univerzity se mnohokrát tvrdě probíjel hřištěm. Teď musí absolvovat běh o život. Silné nohy ho vymrštily a díky střelám, které kolem něho svištěly, dosáhl už po třech krocích maximální rychlosti.

Středně vysoký, svalnatý Scales vážil přece jen o pětadvacet kilogramů méně než metrákový, hřmotný a houževnatý agent FBI. Ačkoli byl Kenneth Scales nesmírně nebezpečný chlap, nikdy se nestřetl s brutální silou amerického fotbalu.

Dýka se nacházela asi čtvrt metru od Sawyerových zad, když Jacksonovo železné rameno narazilo do Scalesovy hrudní kosti. Zapraštění jeho hrudního koše málem přehlušilo střelbu. Scalesovo tělo vyletělo do vzduchu a zastavilo se až srážkou s dubovým dřevem obloženou zdí o dva metry dál. Druhé zapraštění, ne tak hlasité jako první, ohlásilo odchod Kennetha Scalese z vezdejšího světa, neboť si dokonale srazil vaz. Když dopadl na podlahu a spočinul na zádech, jeho mrtvé oči civěly do prázdna. Rozhodně si o to koledoval víc než dlouho.

Jackson za své hrdinství zaplatil zásahem do paže a do nohy, než Sawyer odrazil střelce prudkou palbou ze své devítky. Pak agent popadl Sidney za paži a odtáhl ji do rohu za těžký stůl. Přeběhl k Jacksonovi, který se svezl na zeď a těžce dýchal, a vlekl ho do bezpečí. Střela se zaryla do zdi těsně vedle Sawyerovy hlavy. Další zasáhla jeho hrudník. Pistole mu vypadla z ruky a klouzala po podlaze, Sawyer se svalil na zeď a vykašlával krev. Vesta se znovu osvědčila, přesto při zásahu zaslechl praskot žeber. Nadzvedl se, ale momentálně byl ovšem jen snadným terčem.

Najednou se od převráceného stolu rozezněla divoká střelba. Výkřik z míst, odkud střely zasáhly Sawyera, prořízl olověné krupobití. Sawyer pohlédl ke stolu a úžasem vyvalil oči, neboť spatřil Sidney Archerovou, jak zastrkuje kouřící pistoli ráže 9 mm do pouzdra. Vyrazila z úkrytu a pomohla mu odtáhnout Jacksona do bezpečí za stůl.

Usadili ho tak, aby se opíral o zeď.

„Krucinál, Rayi, to jsi neměl dělat, kamaráde.“ Sawyer rychle prohlédl parťáka a ujistil se, že nemá víc než dvě střelné rány.

„To víš, abys mě po zbytek života strašil z hrobu. Kdepak, Lee.“ Jackson skousl rty, když mu Sawyer ušmikl dýkou kravatu a zaškrtil ránu na noze.

„Tady si to drž, Rayi.“ Sawyer mu navedl ruku na držadlo dýky, jíž jako pákou kravatu utáhl.

Stáhl Jacksonovi kabát a cárem z košile mu ovázal paži, aby omezil krvácení z druhé rány. „Je to čistý průstřel, Rayi. Budeš zase chlapík.“

„Cítil jsem, že mě to jen škráblo.“ Jacksonovi vystoupil na čele pot. „Tys ji taky koupil, co?“

„To nic, vesta zapracovala, jsem v pořádku.“ Svezl se ke zdi, poraněná ruka začala znovu silně krvácet.

„Proboha, Lee,“ vyhrkla Sidney a pozorovala rozšiřující se karmínovou skvrnu. „Vaše ruka!“ Sidney si sundala šálu a ovázala ji kolem Sawyerovy zraněné končetiny.

Sawyer ji vděčně sledoval: „Díky. A teď nemluvím jen o šále.“

Sidney se opřela o zeď: „Ještěže jsme si při posledním telefonátu stačili navzájem vyměnit informace. Oblažovala jsem Gamblea svojí brilantní dedukcí, abych pro vás získala čas. Nevěřila jsem ovšem, že to bude stačit.“

Posadil se vedle ní: „Na několik minut jsme ztratili signál vašeho mobilního telefonu. Bohudík jsme ho zase brzy zachytili.“ Náhle se narovnal, zlomená žebra pronikavě zabolela. Zadíval se na její pohmožděný obličej. „Jste v pořádku? Prokristapána, vůbec mě nenapadlo se zeptat dřív.“

Jemně si osahávala oteklou čelist: „Nic to není, ale mejkap to tentokrát nespraví.“ Dotkla se jeho opuchlé tváře. „A co vy?“

Sawyer sebou náhle škubl: „Proboha! Co je s Amy? A s vaší matkou?“

Sidney mu rychle vysvětlila, že opět zneužili zvukovou nahrávku.

„Mizerové,“ zavrčel.

Zamyšleně se na něho podívala: „Nevím, co by se stalo, kdybych smazala číslo na operátoru a neozvala se na vaši výzvu.“

„Hlavně že jste se ozvala. Naštěstí jsem měl vaši pracovní navštívenku.“ Usmál se. „Možná ty serepetičky vyspělé techniky mají svůj smysl. Pokud se užívají v malých dávkách.“

* * *

V JINÉM KOUTĚ SE ZA PSACÍM STROJEM KRČIL QUENTIN ROWE. ZAVŘEL oči a rukama si zacpával uši, aby neslyšel střelbu, která třaskala ze všech stran, Do posledního okamžiku si nevšiml muže, který se k němu blížil zezadu. Ten škubl vší silou zpátky za jeho koňský ohon a tlačil dolů, až Roweova brada mířila vzhůru. Nato mu ruce trhnutím otočily hlavu dozadu. Těsně předtím, než Rowe zaslechl křupnutí krční páteře, spatřil nepříčetně rozšklebený obličej Nathana Gamblea. Prezident Tritonu pustil bezvládné tělo a Rowe dopadl na zem už mrtvý. Svérázného naplnění své vize se dočkal až po smrti. Gamble strhl z psacího stolu notebook a praštil jím o Roweovu mrtvolu tak, že se rozletěl vedví.

Gamble se vztyčil nad mrtvým Rowem a otočil se, aby se dal na útěk. Kulky ho zasáhly přímo do prsou. Vypoulil oči na svého vraha, vzápětí mu zkřivil obličej hněv a ohromení. Ještě stačil popadnout muže na okamžik za rukáv, načež se zhroutil na podlahu.

Vrah sebral disketu, která ležela vedle Roweovy mrtvoly, a vyrazil z místnosti.

Rowe dopadl sice na bok, ale pak se pomalu převalil k věčnému odpočinku na záda, hlava však zůstala otočená tváří ke Gambleovi. Ironií osudu ho od Gamblea dělilo několik málo centimetrů, byli si najednou mnohem blíž, než kdykoli v životě.

* * *

SAWYER POMALU ZVEDL HLAVU NAD STŮL A OPATRNĚ SE ROZHLÍŽEL po místnosti. Zbývající Gambleovi muži odhodili zbraně a s rukama nad hlavami vylézali ze svých skrýší. Členové zvláštní jednotky k nim přiskočili a žoldáci v několika okamžicích leželi v poutech na podlaze. Sawyer zaregistroval bezvládná těla Rowea a Gamblea. Nato zaslechl za francouzskými dveřmi dusot běžících nohou. Obrátil se k Sidney: „Postarejte se o Raye. Představení ještě neskončilo.“ A pospíšil ven.

58

LEE SAWYER SE ROZBĚHL PO PLÁŽI, VÍTR, SNÍH A VODNÍ TŘÍŠŤ NA NĚJ zaútočily s plnou silou. Se zkrvaveným a opuchlým obličejem, zraněnou paží a zlomenými žebry jen ztěžka, přerývaně dýchal. Rychle ze sebe shodil těžké neprůstřelné brnění a znovu se rozběhl, ruku si pevně tiskl na hrudník a fixoval jí zlomená žebra. Klouzal a bořil se do měkkého povrchu, ztrácel tempo. Vrávoral a dvakrát upadl. Ale věděl, že ten, koho pronásleduje, má tytéž problémy. Sawyer měl baterku, nechtěl ji však použít, aspoň prozatím. Několikrát se čvachtal mrazivou vodou, když se příliš přiblížil k bouřícímu Atlantiku. Upřeně se díval dolů a sledoval hluboké lidské stopy v písku.

Pak narazil na mohutný, převislý skalní útes. Mainské pobřeží je jimi charakteristické. Uvažoval, jak překonat překážku, když spatřil úzkou stezičku, která miniaturní horu protínala uprostřed. Vytáhl pistoli a vydal se po ní. Zalila ho sprška slané vody, neboť oceán neúnavně bušil do prastarého skaliska. Oblečení mu přilnulo k tělu jako metrákový trikot. Přesto nepolevoval, dral se stále strmější stezkou a chrčivě lapal po dechu. Na okamžik pohlédl na černý, nekonečný oceán. Prošel mírnou zátočinou a zastavil se. Posvítil před sebe baterkou až k samému okraji útesu, pod nímž se v hloubi vzdouvala hladina Atlantiku.

Kužel světla odhalil muže. Odvrátil hlavu a zastínil si rukou oči před nečekaným světelným výbojem. Sawyer žíznivě sál vzduch. Druhý muž po dlouhém pronásledování rovněž. Sawyera sužovaly vnitřní křeče, ohnul se a jednou rukou se opřel o koleno.

„Co tam děláš?“ křikl sípavě, leč zřetelně.

Frank Hardy se úkosem zadíval ke světlu. I jemu se z přetížených plic dral chrčivě dech. Stejně jako Sawyer měl i on zmáčené a špinavé šatstvo a větrem rozcuchané vlasy.

„Lee? To jsi ty?“ zeptal se.

„To si piš, že ne Santa Claus, Franku,“ zasípal Sawyer. „Odpověz mi!“

Hardy se dlouze, zhluboka nadechl: „Přijel jsem na poradu s Gamblem. Uprostřed jednání mě poslal nahoru do pokoje, že prý si musí vyřídit nějakou soukromou záležitost. A pak se zničehonic rozpoutalo to peklo. Vypadnul jsem, jak to jen šlo. Můžeš mi říct, co se děje?“

Sawyer obdivně potřásl hlavou: „Tobě to vždycky rychle myslelo i v běhu. Proto jsi býval vynikající agent FBI. Mimochodem, zabil jsi Gamblea i Rowea, nebo tě Gamble předběhl?“

Hardy přimhouřil oči a zamračil se.

„Vytáhni pistoli za konec hlavně, Franku, a hoď ji z útesu.“

„Jakou pistoli, Lee? Nejsem ozbrojený.“

„Tu pistoli, kterou jsi zabil jednoho z mých mužů a začal celou tu bitvu.“ Sawyer se odmlčel a pevněji sevřel vlastní pistoli. „Nebudu to opakovat, Franku.“

Hardy pomalu vytáhl pistoli a hodil ji z útesu. Sawyer sáhl do kapsy pro cigaretu a stiskl ji v zubech. Vylovil zapalovač a škrtl. „Už jsi to někdy viděl, Franku? Tyhle věcičky hoří i v tornádu. Podobná způsobila leteckou katastrofu.“

„Nevím nic o tom, co způsobilo leteckou katastrofu,“ řekl Hardy podrážděně.

Sawyer si zapálil cigaretu a vyfoukl oblak kouře.

„O tom, co způsobilo leteckou katastrofu, jsi nevěděl. To je pravda. Ale jinak jsi byl u všeho. Vsadím se dokonce, že ti Nathan Gamble dal příjemnou prémii. Nedostal jsi něco z té čtvrtmiliardy dolarů za to, že jsi to narafičil jako krádež a shodil na Archera? Za zfalšování podpisu a všechno ostatní. Ty se vyznáš.“

„Zbláznil ses? Proč by Gamble okrádal sám sebe?“

„To by jistě neudělal. Rozstrkal peníze na stovky účtů, co má po celém světě. Všechno jste dokonale zamaskovali. Kdo by podezříval chlapíka, kterému sebrali takovou spoustu peněz. Jsem přesvědčený, že Quentin Rowe počítačově zmanipuloval operace v BankTrustu a taky vymazal Rikerovy otisky z AFIS virginské policie. Jason Archer měl důkazy o celé té vyděračské historii s Liebermanem. Musel se někomu svěřit. Komu? Richardu Lucasovi? Těžko. To byl jednoznačně Gambleův nohsled. A člověk zevnitř.“

„Tak komu se svěřil?“ V Hardyho očích se zablýsklo.

Než Sawyer odpověděl, dlouze zatáhl z cigarety: „Tobě, Franku.“

„Fajn. Dokaž to,“ vyštěkl Hardy.

„Zašel za tebou. Jako za člověkem zvenčí. Za bývalým agentem FBI, co dostal stohy pochval a čestných uznání.“ Sawyer si málem odplivl. „Šel za tebou, abys mu pomohl celou tu záležitost odhalit. Jenže to jsi nemohl dopustit. Spoluprací s Tritonem jsi snadno vydělával velký prachy. Vzdát se soukromých tryskáčů, pěkných ženských a módních hadrů pro tebe nepřicházelo v úvahu, co?“

Sawyer nabral dech. „A pak jsi pro mě šmírácky zinscenoval frašku a nasazoval na Jasona coby na mizeru. Museli jste se chechtat a popadat za pupek, jak jste mě převezli. Určitě jste si to mysleli. Až když jsi viděl, že ti všechno nežeru, trochu jsi znervózněl. To byl tvůj nápad, aby mi Gamble nabídl práci? Díky tobě a jemu jsem si připadal jako obletovaná hvězda.“ Hardy zarytě mlčel. „Ale to nebylo tvoje jediný představení, Franku.“

Sawyer sáhl do kapsy, vytáhl sluneční brýle a nasadil si je. Ve tmě to vypadalo poněkud absurdně. „Vzpomínáš, Franku? Na dva chlapíky ve skladišti v Seattlu? Měli na očích sluneční brýle, a to v dost tmavé místnosti. Proč asi?“

„To nevím,“ spíše zašeptal Hardy.

„Ale víš. Jason se domníval, že předává důkaz… FBI. Ve filmech nosí všichni agenti FBI sluneční brýle a řízkové, které jsi najal, si určitě rádi takovou roli zahráli. Nemohl jsi Jasona jen tak zabít. Musel sis získat jeho důvěru, ujistit se, že nikomu nic neřekl. Nejdůležitější bylo sebrat mu všechny nezvratné důkazy, které shromáždil. Videozáznam předání materiálů musel být dokonalý, pořizoval jsi ho proto, abys nám dokázal Jasonovu vinu. Chybělo málo, aby se to podařilo. Jenže Archer se nezbavil podezření. Proto pořídil kopii informací na další disketu a poslal ji manželce. Nenamluvil jsi mu, že od státu dostane velkou odměnu? Mýlím se? Nejspíš jsi ho balamutil, že to bude největší a nejšpinavější aféra v dějinách FBI.“

Hardy stále mlčel.

Sawyer si ostře měřil někdejšího parťáka. „Nevěděl jsi ovšem, Franku, že Gamble má ještě jeden velký problém. Arthur Lieberman totiž hodlal kápnout božskou. Tak si Gamble najal Rikera, aby provedl sabotáž letadla, kterým cestoval Lieberman. Podle mě jsi o téhle části plánu nevěděl. Zařídil jsi na Archerovo jméno letenku do Los Angeles, pak jsi zorganizoval převlekovou komedii, aby nastoupil do letadla do Seattlu, protože jsi potřeboval natočit na video scénu předání materiálů. Rich Lucas pracoval u CIA, pravděpodobně udržuje kontakty s řadou bývalých východoevropských agentů bez jména a bez minulosti. Chlápka, který seděl v letadle do Los Angeles na Archerově místě, nebude nikdo postrádat. Přitom jsi nevěděl, že v letadle do Los Angeles je Lieberman a Gamble zorganizoval jeho vraždu. Gamble to navlékl tak, aby vina za Liebermanovu smrt padla na Archera. Tak chtěl zabít dvě mouchy jednou ranou: Archera a Liebermana. Podstrčil jsi mi video a já jsem soustředil veškeré úsilí na to, abych dopad! Jasona, a zapomínal jsem na chudáka starého Liebermana. Kdyby se na scéně neobjevil Ed Page, asi bych se po Liebermanově stopě znovu nevydal.

Taky nesmíme vynechat RTG, na kterou jste házeli veškerou vinu, aby pak Triton v příhodném okamžiku pohltil CyberCom. Řekl jsem ti, že Brophy byl v New Orleansu. Zjistil jsi, že je opravdu ve spojení s RTG a mohl by provést to, z čeho jste falešně obvinili Jasona, prozradit tajné informace RTG. Sledoval jsi tedy Brophyho a Goldmana, při vhodné příležitosti jsi je nechal oddělat a shodil to na Sidney Archerovou. Proč ne? Podobně jsi zkompromitoval jejího manžela.“ Sawyer se odmlčel. „Sakramentsky ses změnil, Franku. Z agenta FBI v účastníka rozsáhlého zločineckého spiknutí. Asi bych tě měl vzít na místo neštěstí. Chceš ho vidět?“

„S atentátem na letadlo jsem neměl nic společného, přísahám,“ rozkřikl se Hardy.

„Já vím. Ale v jistém ohledu ses do něj zapletl.“ Sawyer si sundal sluneční brýle. „Zavraždil jsi sabotéra.“

„Můžeš to dokázat?“ V Hardyho očích se zajiskřilo.

„Sám jsi mi to řekl, Franku.“ V Hardyho obličeji všechno znehybnělo. „Tenkrát v parkovací garáži, kde dodýchali Goldman a Brophy. Byla tam pěkná zima. Zajímal jsem se o rozklad těl, teploty pod bodem mrazu znemožňují přesnější určení doby, kdy nastala smrt. Vzpomínáš si, jak jsi to komentoval, Franku? Prohlásil jsi, že podobný to bylo s mrtvolou sabotéra. Že díky klimatizaci byla v bytě stejná ledárna jako v parkovací garáži.“

„No a?“

„Nikdy jsem ti neřekl, že v Rikerově bytě byla zapnutá klimatizace. Dokonce jsem ji hned po nálezu mrtvoly přepnul na vytápění. V žádném z hlášení FBI se zmínka o zapnuté klimatizaci nevyskytla, takže ses to jinak nemohl dovědět.“ Hardyho obličej zpopelavěl. „Věděl jsi o tom, protože jsi tu klimatizaci sám zapnul. Když se zřítilo letadlo, pochopil jsi, že tě Gamble zneužil. Možná plánovali i zabití Rikera. Ale ty jsi ten čestný úkol ochotně vzal na sebe. To mě napadlo až cestou sem v zeleným antonu, když jsem promrzl na kost.“

Sawyer postoupil vpřed. „Dvanáct střel, Franku. Přiznávám, že mi to zamotalo hlavu. Posedla tě vražedná zběsilost z toho, co ten chlap provedl. Vyprázdnil jsi do něj celý zásobník. Zůstal v tobě přece jen ještě kousek poldy. Teď je se vším konec.“

Hardy ztěžka polykal, snažil se udržet nervy na uzdě.

„Koukej, Lee, všichni, co vědí, že jsem se do toho namočil, jsou mrtví.“

„A co Jason Archer?“

Hardy se rozchechtal: „Jason Archer byl blázen. Chtěl prachy jako my všichni. Jenže na to neměl nervy, ne jako ty nebo já. Trápily ho ošklivé sny.“ Hardy nakročil k Sawyerovi. „Podívej se na to z jiný stránky, Lee. Žádám tě o to. Od příštího měsíce začni pracovat u mě. Za milion dolarů ročně. Můžeš se stát společníkem, vyber si. Budeš mít nadosmrti vystaráno.“

Sawyer odhodil cigaretu: „Tak aby mezi námi bylo definitivně jasno, Franku. Nerad si objednávám jídlo v cizích jazycích a nestojím o to, stát se společníkem, abys mě měl navždycky v hrsti a vzal mi veškerou možnost volby.“ Pozvedl pistoli. „Tobě se teď možnost volby zúžila, můžeš si vybrat jen mezi horní a dolní pryčnou.“

„Moc se nekasej, starej kamaráde,“ zavrčel Hardy vztekle. Vytáhl z kapsy disketu. „Jestli chceš tohle, zastrč tu bouchačku.“

„Dost srandiček…“

„Zastrč tu bouchačku!“ rozkřikl se Hardy. „Nebo celý tvůj případ skončí v Atlantiku. Necháš mě odejít a já ti disketu pošlu neznámo odkud.“

Ruka s pistolí poklesla a Hardy se usmál. Když agent spatřil, jak se jeho protějšek ušklíbá, ihned pozvedl pistoli do původní polohy: „Především mi odpovíš na jednu otázku, a to hned.“

„Na jakou?“

Sawyer postoupil kupředu s prstem na spoušti: „Co se stalo s Jasonem Archerem?“

„Koukej, Lee, co záleží na…“

„Kde je Jason Archer?“ Sawyer zařval tak, že přehlušil příboj. „Právě to zajímá jistou ženu a ty mi to povíš, Franku, nevykroutíš se. Mimochodem, tu disketu můžeš hodit, kam chceš. Rich Lucas žije,“ zalhal. Viděl Lucasovu mrtvolu uprostřed bojiště v sále hotelu. Mlčící strážce zmlkl navždycky. „Jistě si umíš představit, že je nervózní, jestli tě dopadnu.“

Hardyho obličej zkameněl, neboť pochopil, že pojistka pro jeho zmizení vyhořela.

„Odveď mě zpátky do domu, Lee. Chci se spojit se svým právním zástupcem.“ Hardy vykročil, ale zastavil se, protože Sawyer zaujal předpisovou polohu stojícího střelce.

„Dělej, Franku. Hned to vyklop.“

„Hovno! Když jinak nedáš, sděl mi moje práva a vlez mi na záda!“

Sawyer v odpověď nepatrně uhnul hlavní pistole vlevo a vystřelil. Hardy vykřikl, střela mu odtrhla kůži na špičce pravého ucha. Krev mu stékala po tváři. Padl na zem. „Zešílel jsi?“ Sawyer zamířil pistoli přímo na Hardyho hlavu. „Připravím tě o tvůj odznak i o penzi, budeš smrdět v kriminále, dokud nechcípneš, ty hajzle!“ vykřikoval Hardy. „Přijdeš o všechno!“

„Nepřijdu. Nejsi jediný, kdo umí zmanipulovat důkazy na místě činu, starej kamaráde.“ Hardy sledoval s rostoucím úžasem, jak Sawyer otevírá pouzdro na opasku a vytahuje z něj další pistoli. Pozvedl ji. „Tohle bude bouchačka, kterou jsi mi vytrhl ve rvačce. Budeš ji svírat v ruce. Vyšetřovatel dál zjistí, že z ní bylo vypáleno několik střel, který prokážou tvůj vražedný úmysl.“ Ukázal k nekonečnému oceánu. „Tady se střely těžko najdou.“ Pozvedl druhou pistoli. „Býval jsi vynikající detektiv, Franku. Jakou úlohu bys přisoudil téhle pistoli?“

„Zatraceně, Lee, nedělej to!“

Sawyer klidně pokračoval: „Touhle pistolí tě zabiju.“

„Ježíšmarjá, Lee!“

„Kde je Archer?“

„Prosím tě, Lee! Ne!“ zanaříkal Hardy.

Sawyer přisunul ústí hlavně jen na několik centimetrů k Hardyho hlavě. Když si Hardy zakryl rukama tvář, Sawyer z jeho chvějících se prstů vytrhl disketu a podíval se na ni: „Napadá mě, že se možná ještě hodí.“ Uložil ji do kapsy. „Sbohem, Franku.“ Ukazováček dolehl na spoušť.

„Počkej, počkej, prosím tě, řeknu ti to! Řeknu ti to!“ Hardy se na okamžik zajíkl a pohlédl do Sawyerovy zachmuřené tváře. „Jason je mrtvý,“ vykřikl.

Do Sawyera jako by uhodil blesk. Mohutná ramena mu poklesla, cítil, že mu z těla unikají poslední zbytky energie. Jako by v něm všechno odumřelo. Byl si téměř jistý odpovědí, ale doufal v zázrak, kvůli Sidney Archerové a jejímu děvčátku. Bezděčně se ohlédl.

Sotva dva metry za ním stála promáčená a třesoucí se Sidney. Jejich oči se setkaly v chladném svitu měsíce, který se právě vynořil z bouřkových mraků. Nepotřebovali slova. Slyšela strašlivou pravdu. Její manžel se nevrátí.

Od okraje útesu se ozval výkřik. Sawyer, pistoli stále v ruce, se bleskově otočil, právě když se Hardy vrhl z útesu. Stačil ještě zahlédnout, jaký nad sebou vynesl starý přítel trest – jeho tělo dopadlo na špičatá skaliska hluboko pod nimi a zmizelo v divokých vodách.

Hleděl do hlubiny a pak v návalu zlosti mrštil pistolí co nejdál do oceánu. Pohyb se přenesl na jeho poraněná žebra, ale necítil bolest. Zavřel oči, a když je otevřel, zahleděl se k obzoru nespoutaného oceánu.

„Krucinál!“ Sawyerovo statné tělo se naklonilo na jednu stranu, jak se snažil znehybnit zlomená žebra a ulevit vyčerpaným plicím. Jeho pořezaná paže a potlučený obličej začaly znovu krvácet.

Ucítil na rameni paži a znehybněl. Za daných okolností by ho nepřekvapilo, kdyby odtud Sidney Archerová co nejrychleji utekla, zčásti to i očekával. Namísto toho mu ovinula paži kolem pasu, podepřela ho ramenem v podpaží a pomáhala zraněnému agentovi FBI sestupovat po stezce.

59

SMUTEČNÍ OBŘAD, JENŽ MĚL JASONU ARCHEROVI KONEČNĚ DOPŘÁT odpočinutí v pokoji, se konal za jasného prosincového dne na pahorku asi dvacet minut od jeho cihlového a kamenného domu. Sawyer se na hřbitově držel v pozadí, zatímco příbuzní a přátelé znovu vyjadřovali truchlící vdově soustrast. Agent FBI rovněž počkal, až všichni odešli. Pak dosedl na jednu ze skládacích židliček, přistavených k prostému, krátkému pohřebnímu rituálu, a zadíval se na nový náhrobek. Jason Archer víc než měsíc zaměstnával každý okamžik agentova bdění, a přesto se spolu nikdy nesetkali. To se při jeho práci stávalo často, ale tentokrát agent veterán prožíval všechno v jiném psychickém a citovém rozpoložení. Rozumově si uvědomoval, že nemohl Jasonově smrti zabránit. Přesto ho deptalo, že jeho manželka, dcerka a rodina Archerových utrpěly nenávratnou ztrátu, protože nebyl schopen včas objevit pravdu.

Zakryl si obličej rukama. Když je po několika minutách spustil, třpytily se mu v očích slzy. Beze zbytku vyřešil svůj životní případ, ale nikdy si nepřipadal neúspěšněji. Vstal, nasadil si klobouk a pomalu kráčel ke svému autu. Zarazil se. U chodníku parkovala dlouhá černá limuzína. Pozoroval tvář vyhlížející zadním bočním oknem. Sidney se dívala na čerstvý hliněný rov. Otočila hlavu k Sawyerovi, který stál na místě neschopný pohybu a třásl se, srdce mu bušilo, zrychleně dýchal a přál si víc než cokoli jiného, aby mohl odhrnout chladnou půdu a vrátit jí Jasona Archera. Okno se zavřelo a limuzína odjela.

* * *

V předvečer Štědrého dne jel lee sawyer pomalu svým vozem po Morgan Lane. Domy v ulici byly krásně vyzdobené světelnými girlandami, věnci a různě vypodobněnými Santa Clausy a jejich věrnými soby. Na jednom nároží prozpěvovala kostýmovaná skupina koledy. Všude panovala sváteční nálada, kromě jednoho domu, ponořeného až na světlo v jediné místnosti do tmy.

Sawyer zajel na příjezdovou cestu k Archerovým a vystoupil z auta. Měl na sobě nový oblek, neposlušné esíčko co nejvíc připlácnuté k hlavě. Vytáhl z auta dárkově zabalenou krabici a zamířil k domu. Šel trochu toporně, žebra měl stále fixovaná obvazem.

Zaklepal a Sidney Archerová otevřela. Byla oblečená v černých kalhotách, bílé blůze, vlasy jí splývaly na ramena. Přibrala zčásti ztracenou váhu, ale ve tváři byla stále pohublá. Tržné rány a podlitiny se už zahojily.

Posadili se v obývacím pokoji u krbu. Sawyer přikývl, když mu nabídla jablečný mošt, a Sidney pro něj odešla. Na stolku u stěny stála schránka plná disket, převázaná červenou mašlí. Položil krabici, kterou přinesl, na konferenční stolek, protože nikde neviděl vánoční stromek.

„Předpokládám, že jedete někam na svátky,“ řekl, když se Sidney posadila proti němu. Oba se napili moštu.

„K rodičům. Připravují velkolepé Vánoce. Stromek až do stropu, výzdobu a všechno. Táta bude dělat Santa Clause. Přijedou moji bratři s rodinami. Pro Amy to bude nejlepší.“

Sawyer se podíval na schránku s disketami: „To je nějaký legrační dárek.“

Sidney sledovala jeho pohled a krátce se usmála: „Od Jeffa Fishera. Poděkoval mi, prý nikdy neprožil tak vzrušující noc a nabídl mi bezplatné a věčné počítačové poradenství.“ Sawyer si všiml malého, vlhkého ručníku, který si Sidney přinesla a položila na konferenční stolek. Přistrčil k ní krabici: „Dejte to prosím Amy pod stromeček, ano? To je ode mě a od Raye. Dárek vybírala jeho paní. Je to panenka, která umí spoustu věcí, mluví, čurá…“ Zarazil se a zrozpačitěl. Napil se moštu.

Sidney se zasmála: „Moc děkuju, Lee. Bude se jí líbit. Dala bych jí to hned, kdyby nespala.“

„Dárky se mají stejně rozbalovat pod stromečkem.“

„Jak se daří Rayovi?“

„Těžko by mu někdo ublížil, i kdyby chtěl. Už odložil berle.“

Sidney náhle zezelenala a rychle sáhla po ručníku. Přitiskla si ho k ústům a vyběhla z místnosti. Sawyer taky vstal, ale nešel za ní. Znovu se posadil. Za pár minut se Sidney vrátila.

„Promiňte, chytila jsem asi nějaký virus.“

„Jak dlouho víte, že jste těhotná?“ zeptal se Sawyer. Posadila se a znehybněla. „Mám čtyři děti, Sidney. Tyhle nevolnosti znám, věřte mi.“

Sidneyin hlas zněl unaveně: „Asi čtrnáct dní. To ráno, než Jason odjel.“ Začala se kolébat dopředu dozadu, ruku si tiskla na ústa. „Proboha, nemůžu tomu uvěřit. Proč to udělal? Proč mi nic neřekl? Neměl zemřít. K sakru! Neměl!“

Sawyer pozoroval sklenici ve svých rukou.

„Snažil se udělat správnou věc, Sidney. Mohl ignorovat, co zjistil, tak by asi jednala většina lidí. Ale rozhodl se, že to tak nenechá. Tak se chová hrdina. Podstoupil strašné riziko, ale vím, že to dělal kvůli vám a Amy. Neměl jsem příležitost ho poznat, ale pochopil jsem, že vás miloval.“ Sawyer nehodlal Sidney prozradit, že v Jasonově rozhodnutí shromáždit důkazy proti Tritonu sehrála hlavní roli naděje na to, že získá odměnu od vlády.

Podívala se na něj uslzenýma očima: „Když nás tolik miloval, proč se rozhodl pro něco tak nebezpečného, tak… To nemá logiku. Panebože, jako bych ho ztratila dvakrát. Víte, jak mi je?“

Sawyer chvíli přemýšlel, pak si odkašlal a velmi tiše spustil: „Mám přítele, který to dohnal ad absurdum. Miloval svoji ženu a děti natolik, že by pro ně udělal cokoli. Opravdu cokoli.“

„Lee…“

Pozvedl ruku: „Nechte mě to prosím dopovědět, Sidney. Věřte mi, že trvalo dlouho, než jsem to pochopil.“ Sidney se uvelebila a Sawyer pokračoval. „Miloval je tolik, že věnoval veškerý čas tomu, aby pro ně učinil svět bezpečnější. Tolik času, že nakonec strašně ublížil těm, které tolik miloval. A přišel na to, až když bylo pozdě.“ Napil se moštu, aby spláchl hořkost. „Tak co vidíte, lidé často dělají největší hlouposti z nejušlechtilejších důvodů.“ Oči se mu zaleskly. „Jason vás miloval, Sidney. To je přece vždycky to nejdůležitější. A tak si ho uchovejte v paměti.“

Nikdo nepřerušil ticho, oba se několik minut dívali do plamenů.

Konečně se na ni Sawyer podíval: „Co máte v úmyslu dál dělat?“

Sidney pokrčila rameny: „Firma Tyler & Stone ztratila dva největší klienty, Triton a RTG. Nicméně Henry Wharton se choval velmi mile, prý se můžu vrátit, ale nevím, jestli to udělám.“ Zakryla si ústa ručníkem, pak jí ruka klesla do klína. „Nemůžu si ovšem dlouho vybírat. Jason neměl vysokou životní pojistku. Naše úspory se ztenčily. A s dítětem na cestě…“ Zavrtěla ztrápeně hlavou.

Sawyer chvíli vyčkával, pak sáhl do náprsní kapsy a pomalu vytáhl obálku.

„Třeba vám pomůže tohle.“

Sidney si otřela oči ručníkem: „Co je to?“

„Podívejte se.“

Vytáhla z obálky pruh papíru. Po chvíli vzhlédla k Sawyerovi: „Co to znamená?“

„To je šek na dva miliony dolarů, zní na vaše jméno. A nejspíš je krytý, když ho vystavilo Ministerstvo financí Spojených států.“

„Tomu nerozumím, Lee.“

„Vláda vyhlásila odměnu ve výši dvou milionů dolarů za informace vedoucí k dopadení osoby nebo osob zodpovědných za spáchání atentátu na letadlo.“

„Ale k tomu jsem nepřispěla. Odměnu si nezasloužím.“

„Určitě poprvé a naposled v životě někomu předávám šek na tak velkou částku, a ještě veřejně prohlásím, co řeknu vám.“

„Copak?“

„Že to není zdaleka dost. Na celém světě není tolik peněz, aby to bylo dost.“

„To nemůžu přijmout, Lee.“

„Už jsou vaše. Šek je jen formalita. Peníze už byly poukázány na zvláštní účet zřízený na vaše jméno. Charles Tiedman, ředitel Sanfranciské federální rezervní banky, už sestavil tým špičkových finančních poradců, kteří vám navrhnou, jak nejlíp investovat. Všechno zdarma. Tiedman byl nejbližším Liebermanovým přítelem. Požádal mě, abych vám tlumočil jeho upřímnou soustrast a srdečný dík.“

Vláda Spojených států zpočátku váhala, zda má přiznat odměnu Sidney Archerové. Sawyerovi trvalo celý den, než vlivné členy Kongresu a činovníky Bílého domu přesvědčil. Všichni trvali na tom, že se bližší informace o účelových manipulacích s americkým finančním trhem nesmí dostat na veřejnost. Sawyer rafinovaně pohrozil, že se spojí se Sidney Archerovou a disketu, kterou sebral Frankovi Hardymu na skalním útesu v Maine, vydraží nejvyšší nabídce, takže stanovisko stran odměny ihned změnili. A taky proto, že sdělil úřadu nejvyššího státního zástupce svůj úmysl v opačném případě rezignovat.

„Odměna je osvobozená od daně,“ dodal. „Tím jste slušně zabezpečená.“

Sidney si osušila oči a zastrčila šek do obálky. Chvíli oba mlčeli. Oheň v krbu plápolal a praskal. Pak se Sawyer podíval na hodinky a odložil sklenici. „Je pozdě. Nebudu vás zdržovat. Mám v kanceláři taky ještě nějakou práci.“ Vstal.

„Odpočíváte vůbec někdy?“

„Ne, pokud je mě třeba. Kromě toho, co bych vlastně dělal?“

Taky vstala, a než stačil říct sbohem, položila mu paže na mohutná ramena a přivinula se k němu.

„Děkuju.“ Stěží slůvko zaslechl, ale nebylo třeba. Ze Sidney Archerové vyzařoval cit jako teplo z krbu. Objal ji a několik minut stáli před plápolajícím ohněm, tiskli se k sobě, zatímco se zpěv koledníků přibližoval.

Když od sebe odstoupili, Sawyer jí jemně stiskl ruku: „Vždycky tu pro vás budu, Sidney. Vždycky.“

„Já vím,“ zašeptala po chvíli.

Když vykročil ke dveřím, zavolala za ním: „Ten váš přítel, Lee… vyřiďte mu, že nikdy není pozdě.“

* * *

LEE SAWYER SE POMALU ROZJEL ULICÍ A SPATŘIL NA JASNÉM TEMNÉM nebi měsíc v úplňku. Tiše si pobrukoval koledu. Teď už do kanceláře nepůjde. Zastaví se u Raye Jacksona, pohraje si s jeho dětmi a možná s parťákem a jeho ženou popije vaječný koňak. Zítra nakoupí ještě nějaké dárky. Musí něco vymyslet, aby překvapil svoje děti. Jsou přece Vánoce. Odepnul od opasku odznak FBI a vytáhl z pouzdra pistoli. Obojí odložil na sedadlo spolujezdce. Zatímco auto uhánělo po silnici, unaveně se usmál. Další případ musí počkat.

AUTOROVA POZNÁMKA

Letadlo, o němž se zmiňuji v knize, Mariner L800, je fiktivní, byť obecnými charakteristikami odpovídá některým typům civilních dopravních letadel. Letečtí nadšenci asi i bez tohoto přiznání pochopili, že celá sabotáž je poněkud přitažená za vlasy. „Chyb“ jsem se dopustil zcela záměrně, nepsal jsem knihu proto, aby se stala návodem pro duševně vyšinuté osoby.

Při vší úctě k Federální bankovní radě připouštím, že představa, jak ekonomické směřování země ve značné míře usměrňuje hrstka lidí, která se usnáší tajně a bez výraznější kontroly, je z autorského hlediska neodolatelná. Pravda je, že jsem spíš zmírnil nesmírný vliv tohoto federálního orgánu na životy nás všech. Uznávám, že Federální bankovní rada dlouhá léta vedla ekonomiku této země velmi neklidnými vodami mimořádně zdatně. Její práce není snadná a nemůže být zcela exaktní. I když opatření Federální bankovní rady mohou být pro mnohé z nás bolestná, uvědomme si, že jsou přijímána s ohledem na dobro země. Nicméně obrovská moc soustředěná v úzkém, uzavřeném kruhu nemůže nesvádět k nezákonným pokusům dosáhnout pohádkových zisků. A jaké z toho lze vytěžit příběhy!

Problematiku počítačové techniky, prostupující Absolutní kontrolu, jsem co nejpečlivěji konzultoval s odborníky a usiloval o hodnověrnost. Většina techniky se už zcela běžně používá, a dokonce, věřte nevěřte, některá stačila zastarat. Četné výhody počítačů jsou neoddiskutovatelné, ale tak obrovský přínos má nevyhnutelně i svůj rub. Úměrně tomu, jak se počítače propojují do globální světové sítě, vzrůstá riziko, že jedinec může získat „absolutní kontrolu“ nad určitými důležitými aspekty našeho života. A jak se Lee Sawyer v knize ptá: „Co když to bude zlý člověk?“

David Baldacci

Washington, D. C. leden 1997

DAVID BALDACCI

ABSOLUTNÍ KONTROLA

Z anglického originálu Total Control

(Warner Books, Inc. New York 1997) přeložil Jiří Lexa

Redigoval Petr Hejný

Obálku navrhla Viera Fabianová

Technická redaktorka Helena Illíková

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, a.s.,

v roce 1998 jako svou 536. publikaci

Vydání první

Sazbu zhotovilo Sdružení MAC, spol. s r.o., Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r.o., Banská Bystrica

TS 13/34

ISBN 80-7202-188-5

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai