Absolutní moc

David Baldacci

(1996)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Venkovské sídlo průmyslového magnáta. Bezpečnostní systém je téměř umělecké dílo a vnitřní zařízení stálo několik milionů dolarů. Dokonalé místo pro milostnou schůzku milionářské manželky a nejmocnějšího muže světa. Jenže někdo se dívá. A když dostaveníčko skončí, starý profesionální zloděj Lutter Whitney je jediný, kdo zná pravdu... Pouští se do boje s absolutní mocí. Na útěku před agenty tajné služby, kteří ho chtějí umlčet. Lutter požádá o pomoc mladého právníka Jacka. Bude však Jack ochoten riskovat kariéru v jedné z největší právnické firmě ve Washingtonu, aby pomohl starému příteli.

DAVID BALDACCI

ABSOLUTNÍ

MOC

IKAR

David Baldacci

ABSOLUTE POWER

Copyright © 1996 by Columbus Rose, Ltd.

All rights reserved

Translation © 1997 by Jiří Lexa

Jacket design © 1997 by Giorgetta Bell McRee

Czech edition © 1997 by Ikar

ISBN 80-7202-057-9

Michelle, mé nejdražší přítelkyni, milující ženě a spolupachatelce, bez níž by tento sen zůstal chabým zábleskem v unaveném oku

Mé matce a otci, nejobětavějším rodičům

Mému bratrovi a sestře za to, jak mnohokrát podrželi mladšího sourozence a dodnes stojí při mně.

Děkuji

Jennifer Karasové, báječné přítelkyni a horlivé přívrženkyni, která dokázala v kritických okamžicích udržet míč ve hře. Karen Spiegelové, největší nadšenkyni na západním pobřeží, ať natočí spoustu velkých filmů a získá za ně co nejvíc malých sošek. Jimovi a Everne Spiegelovým za veškerou podporu a povzbuzení.

Aaronu Priestovi, bezvadnému chlapíkovi, který mne vytáhl z neznáma a stal se mým životním přítelem a patronem. Lise Vanceové, jeho asistentce, jež neúnavně zodpovídala všechny mé, byť sebenepatřičnější dotazy. Redaktorce Priestovy agentury Frances Jalet-Millerové, jejíž zasvěcené a promyšlené poznámky mne nutily obírat se mými postavami hlouběji, takže nakonec vznikla mnohem lepší kniha.

Mé redaktorce Maureen Egenové za bezbolestné a úspěšné zrození prvotiny. A Larrymu Kirshbaumovi, kterého kdysi pozdě v noci něco na mých stránkách zaujalo, což zásadně změnilo můj život.

Stevenu Wilmsenovi, kolegovi spisovateli znalému obtíží profese, který mi štědře a dobře radil a na dlouhé pouti vytrvale dodával kuráž. Děkuji, příteli.

Steveovi a Mary Jenningsovým za odbornou spolupráci a nejčistší přátelství. Richardu Marvinovi a Joeovi Barrymu za objasnění technické stránky bezpečnostních systémů.

A taky Artovi, Lynette, Ronnii, Scottovi a Randymu, protože mě mají rádi a povzbuzovali mě.

Nedostává se mi slov.

„Absolutní moc korumpuje absolutně.“

Lord Acton

1

KDYŽ AUTO SE ZHASNUTÝMI SVĚTLY SETRVAČNOSTÍ zastavovalo, nesvíral volant už tak pevně. Štěrk naposledy se skřípěním odlétl od vzorku pneumatik a obklopilo ho ticho. Chvilku se orientoval, nato vytáhl ošoupaný, nicméně stále funkční dalekohled pro noční vidění. Zaostřil na dům. Uvolněně, spokojeně se zavrtěl na sedadle. Vedle něho na předním sedadle spočívá batoh. Interiér je ošuntělý, ale čistý. Auto je ovšem kradené. A to z dost neobvyklého zdroje.

U zpětného zrcátka visí dvě miniaturní palmy. Zadíval se na ně a zachmuřeně se usmál. Jakmile to bude možné, odjede do země palem. Za klidem, průzračně modrou mořskou hladinou, lososově zbarvenými západy a východy slunce. Musí vypadnout. I když si to říkal už mnohokrát, tentokrát o tom je skálopevně přesvědčen.

Šestašedesátiletý Luther Whitney by mohl pobírat dávky státního sociálního zabezpečení, ostatně uzavřel i řádné životní pojištění na dožití. V jeho věku většina mužů dávno zahájila druhou kariéru coby dědečkové a přijala částečný úvazek vychovatelů dětí svých dětí, pokud je opotřebované klouby neupoutaly na invalidní vozík či se jim v životním shonu neucpaly arterie.

Lutherova kariéra se odvíjela nepřetržitě a v jediném oboru. Spočívala v násilném pronikání do cizích domovů a objektů, obvykle v noci jako nyní, a v odnášení co největšího majetku, který mu nepatřil.

Ačkoli se Luther naprosto jednoznačně pohyboval mimo zákon, nikdy po nikom ve vzteku či ze strachu nevystřelil ani nevrhl nůž s výjimkou období, kdy se zúčastnil značně zmatené a krvavé války Severu proti Jihu na Korejském poloostrově. A rány pěstí rozdával jedině po výčepech, a to pouze v sebeobraně, když pivo dodalo mužům víc odvahy, než se sluší.

Luther při volbě cíle dodržuje jedinou zásadu: obírá jen ty, kteří si mohou ztrátu dovolit. Nevidí žádný rozdíl mezi sebou a těmi, kteří tahají z bohatých peníze zákonnou cestou tím, že je přesvědčují, aby kupovali věci, které nepotřebují.

Značnou část svého více než šedesátiletého života strávil ve středně až přísně střežených nápravných zařízeních na východním pobřeží. Tři předchozí tresty za těžké zločiny spáchané ve třech státech vláčel na bedrech jako žulový kámen. Vyřízly mu ze života léta. Důležitá léta. Ale teď už se na tom nedá nic změnit.

Vybrousil své dovednosti a víceméně oprávněně doufá, že čtvrtý soudní proces s ním se neuskuteční. Kdyby ho ještě jednou zašili, o důsledcích by nebylo sebemenších pochyb – dostal by plných dvacet let. A v jeho věku znamená dvacet let trest smrti. Taky by ho mohli usmažit na elektrickém křesle, tak dosud ve státě Virginie nakládají se zvlášť zlými lidmi. Občané tohoto státu s hlubokými historickými kořeny jsou povětšinou bohabojní lidé a náboženství předpokládá přiměřenou odplatu, což ústí v požadavek absolutního trestu. Virginie odsoudila k trestu smrti víc zločinců než kterýkoli jiný stát USA až na dva, a právě žebříčkově výše postavený Texas a Florida vyjádřily jižanské sestřičce plnou morální podporu. Ale dobří občané Virginie uznávají jisté meze, za prosté vloupání neudělují nejvyšší trest.

Navzdory riziku nemůže odtrhnout oči od domu, respektive sídla – to označení je naprosto oprávněné. Už několik měsíců poutá veškerou jeho pozornost. Dneska v noci ho přestane fascinovat.

Middleton ve státě Virginie. Pětačtyřicet minut jízdy západním směrem po klikatící se úzké silnici z Washingtonu. Soubor nemovitostí nesmírné hodnoty s povinnými jaguáry v garážích a s koňmi ve stájích – z peněz stržených za jediného by mohli nájemníci velkého městského činžáku žít rok. Sídla v této oblasti jsou rozseta v dostatečných odstupech, aby vynikla jejich nádhera, a přímo volají po pojmenování. Lutherovi neunikla ironie názvu vyhlédnutého cíle – Ztracená varta.

Příval adrenalinu, provázející každé jeho profesní úsilí, je tentokrát naprosto jedinečný. Připadá si asi jako pálkař, nonšalantně poklusávající k metě a napínající nervy diváků poté, co právě napálený kožený nesmysl přistál až někde na ulici. Lidé si stoupají na špičky, padesát tisíc párů očí se soustředí na jediného muže, vzduch jako by zhoustl a ztěžkl, načež se náhle rozprskne jediným slavným švihem kusu dřeva.

Luther stále ostrým zrakem důkladně pátrá po okolí. Jakoby v odpověď mu zasvětélkovala svatojánská muška. Jinak je úplně sám. Naslouchá chvíli intonačnímu rozkmitu cikád, ale tento sbor postupně splývá s prostředím. Každý, kdo tu déle žije, přivykne jeho všudypřítomnosti.

Popojel autem po asfaltové silnici o kus dál a zacouval na krátkou prašnou cestu, která končí u neprostupné spleti mohutných stromů. Lutherovy kovově šedé vlasy skrývá černá lyžařská čepice. Vrásčitou tvář si začernil líčidlem, klidné zelené oči se rýsují nad výraznými, hranatými lícními kostmi. Kůže v obličeji je napjatá, nikde náznak ochablosti. Vypadá jako příslušník vojenské jednotky zvláštního určení, jímž ostatně kdysi byl. Luther vystoupil z vozu.

Přikrčil se za strom a zkoumal cíl. Ztracená varta, stejně jako řada venkovských sídel, na nichž se doopravdy nefarmaří, má obrovskou, umělecky tepanou bránu, zavěšenou na dvojici cihlových sloupů, ale oplocení zcela chybí. Pozemek je přístupný přímo ze silnice nebo z blízkého lesa. Luther zvolil vstup od lesa.

Za dvě minuty stanul na okraji kukuřičného pole přiléhajícího téměř k budově. Majitel očividně nepotřeboval plodiny vypěstované na vlastním pozemku, ale zřejmě mu přirostla k srdci úloha venkovského statkářského aristokrata. Luther si nestěžuje, neboť mu to umožňuje dostat se ve skrytu skoro k hlavnímu vchodu. Chvilku počkal, načež se ztratil v objetí vzrostlé kukuřice.

Kráčí v teniskách na měkké půdě tiše, což je důležité, neboť jakýkoli hluk se tu snadno rozléhá. Dívá se před sebe, nohy zkušeně, obezřetně našlapují v úzkém řádku a vyrovnávají drobné nerovnosti půdy. Po dalším úmorném dni pozdního léta je v noci poměrně chladno, ne však natolik, aby se mu kouřilo od úst, zvídavé či nespavé oči by si obláčků páry mohly všimnout i zdálky.

Luther v posledním měsíci několikrát přepracoval časový plán vlastní akce, vždycky začínal na okraji pole, na rozhraní mezi zemí nikoho a soukromým pozemkem. Stokrát promyslel a pozměnil každý detail, až vznikl přesný scénář pohybů, vyčkávání a opětných pohybů, který si pevně vštípil do paměti.

Krčí se druhém konci kukuřičného pole před volným prostranstvím u samotného sídla a znovu se dlouze rozhlíží. Není třeba spěchat. Dobré je, že se nemusí obávat psů. Sebemladší, sebehbitější člověk psovi neuteče. Pouhý štěkot dokáže lidi Lutherova typu ochromit. Není tu ani vnější zónový bezpečnostní systém, pravděpodobně proto, že nesčetněkrát hlásil falešný poplach, neboť se tu potulují přemnožení jeleni, veverky a mývalové. Nicméně zakrátko bude muset Luther čelit velmi rafinované obranné soustavě a zneškodnit ji za třiatřicet vteřin včetně desetivteřinové demontáže ovládacího panelu.

Hlídka soukromé bezpečnostní služby prošla areálem před třiceti minutami. Černí šerifové měli nepravidelně, avšak průměrně jednou za hodinu přehlédnout svěřené území. Ale po měsíčním pozorování Luther snadno odhalil rutinní praxi. Do další obchůzky zbývají nejméně tři hodiny. Tolik času zdaleka nepotřebuje.

Tma se dá krájet a husté okrasné křoví, klasické zázemí lupičského stavu, lne ke krytému cihlovému vchodu jako housenka k větvi. Přehlédl okna domu, ve všech je tma, všude klid. Před dvěma dny pozoroval, jak kolona aut odváží obyvatele tohoto domu jižním směrem, a pečlivě si odfajfkoval zdejší majitele i personál. K nejbližšímu sídlu jsou to dobré tři kilometry.

Zhluboka se nadechl. Všechno dopodrobna naplánoval, ale v této branži platí základní poučka, že se nikdy nedá všechno předvídat.

Nadhodil si batoh a dlouhým, pružným krokem v deseti vteřinách překonal po trávníku vzdálenost mezi okrajem pole a masivními dřevěnými vstupními dveřmi, zesílenými ocelovým rámem a vybavenými systémem zamykání, považovaným za jeden z nejodolnějších. Nic z toho však Luthera nevzrušuje.

Vytáhl z kapsy bundy přesnou kopii klíče k zámku vstupních dveří a vložil jej do klíčové dírky, aniž jím ovšem otočil.

Chvíli naslouchal. Sundal batoh a přezul se, aby uvnitř nezanechal prachové stopy. Připravil si bateriový šroubovák, který dokáže vyřadit z provozu potřebné elektrické obvody desetkrát rychleji než obyčejný.

Opatrně vytáhl z batohu další kus výbavy, předmět vážící necelých dvacet dekagramů a jen o málo větší než kapesní elektronický diář, který kromě své dcery považoval za nejlepší investici svého života. Luther malý přístroj pokřtil na Chytrolína, při posledních třech akcích mu posloužil naprosto bezchybně.

Pět číslic domácího bezpečnostního kódu získal už dřív a uložil je do svého počítače. Jejich variantní kombinaci dosud nezná, ale s touto překážkou se musí vyrovnat jeho malý společník s mikročipy, pokud se chce vyvarovat ohlušujícího kvílení čtyř sirén, umístěných v rozích této pevnosti o rozloze více než tisíc čtverečních metrů, jež by se rozlehlo ihned, jakmile by pronikl dovnitř. Bezejmenný počítač, který musí vyřadit v následujících okamžicích, by zároveň vyslal poplašný signál na policejní stanici. Každé okno a podlaha jsou vybaveny tlakovými senzory, západky dveří jistí magnety. To všechno lze obejít, pokud Chytrolín správně spočítá kódovou sekvenci bezpečnostního systému.

Zadíval se na klíč ve dveřích a zkušeným pohybem nasadil Chytrolína na popruh postroje, takže mu volně visí na boku. Pak bez námahy otočil klíčem v zámku, odhodlaný hbitě a rychle přerušit výstražné pípání bezpečnostního systému věštící vetřelci záhubu, pokud nevyšle do několika málo okamžiků a ani o milisekundu později správný kód.

Vyměnil černé kožené rukavice za pružnější gumové, vyztužené ve špičkách prstů a v dlaních. Není jeho zvykem zanechávat jakékoli stopy. Luther se znovu zhluboka nadechl a otevřel dveře. Vzápětí se rozlehlo neodbytné pípání bezpečnostního systému. Rychle proběhl prostornou halou k ovládacímu panelu.

Automatický šroubovák se nehlučně otáčel, Luther zachytil šest kovových šroubů v dlani a uložil je do pouzdra na opasku. Tenké dráty Chytrolína se zaleskly ve stříbřitém měsíčním světle, proudícím dovnitř oknem vedle dveří, a Luther pohotově jako chirurg nad pacientovým otevřeným hrudníkem nalezl místo zásahu, napíchl je svorkami a zmáčkl vypínač svého společníka.

Přes halu na něho pomrkává rudé oko. Detektor infračerveného záření už stačil zaznamenat Lutherovu tělesnou teplotu. Ubíhají vteřiny, detektor trpělivě vyčkává, zda „mozek“ bezpečnostního systému označí vetřelce za přítele či nepřítele.

Rychleji, než stačí oko sledovat, se na jantarově svítící obrazovce Chytrolína míhají číslice, čas zbývající k provedení zamýšleného úkonu bliká v rámečku v pravém horním rohu téže obrazovky.

Uběhlo pět vteřin, na mrňavé obrazovce se objevily číslice 5, 13, 9, 3 a 11 a strnuly.

Pípání naráz ustalo, bezpečnostní systém byl ochromen, blikající červené světlo nahradila přátelská zelená, Luther může pokračovat. Odstranil dráty, přišrouboval kryt, uložil si nástroje a opatrně zamkl vstupní dveře.

Ložnice panstva se nachází ve druhém patře, lze se k ní dostat výtahem vpravo v hale, ale Luther se rozhodl pro schodiště. Čím méně je závislý na něčem, co plně neovládá, tím lépe. Uvíznout na několik týdnů ve výtahu rozhodně neměl v plánu.

Zadíval se na krychlový detektor u stropu, který na něho nyní ospale mžoural. Nato se vydal do schodů.

Ložnice panstva není zamčená. Ihned vytáhl nízkovoltovou pracovní svítilnu s reostatem a chvíli se rozhlížel. Zelené světlo na druhém ovládacím panelu u dveří ložnice plaší tmu.

Dům byl postaven v posledních pěti letech. Luther o něm získal informace z místního katastru, dokonce se mu podařilo prostudovat plány uložené na stavebním úřadu. Sídlo pro svou velikost vyžadovalo zvláštní povolení regionálních správních orgánů, jež ovšem zřídkakdy odmítly přání bohatých.

Stavební plány Luthera ničím nepřekvapily. Je to obrovská, solidní budova mnohamilionové hodnoty, majitel stavbu zaplatil v hotovosti.

Luther dům dokonce jednou navštívil, a to za denního světla a ve společnosti mnoha lidí. Dostal se i do ložnice a viděl, co potřeboval. Proto se sem dnes v noci vrací.

Přiklekl k obrovské posteli s nebesy, na nichž se skví vyražená korunka. Vedle postele stojí noční stolek. Na něm tikají malé stříbrné hodiny, vedle nich leží módní ženský román a starožitný stříbrný nůž na otevírání dopisů s koženou rukojetí.

Že všeho vyzařuje velkorysost a bohatství. Z ložnice lze například vstoupit do tří šaten, každá z nich je velká jako Lutherův obývací pokoj. Dvě zaplňují ženské šaty, boty, kabelky a veškeré doplňky, za něž paní domu rozumně i nerozumně utratila peníze. Luther se zahleděl na fotografie v rámečcích na nočním stolku a sarkasticky pozoroval asi dvacetiletou ženušku vedle o hodně víc než sedmdesátiletého manžílka. Na světě existuje mnoho loterií a ne všechny řídí stát. Některé fotografie odhalují proporce paní domu po samu mez a Luther letmou prohlídkou šatny zjistil, že ta dáma má poněkud pokleslý, vulgární vkus.

Poté se zadíval na vysoké zrcadlo a zkoumal jeho zdobně vyřezávaný rám, zejména na vnějším okraji. Celek je vlastně rozměrným, těžkým uměleckým dílem, zdánlivě zabudovaným přímo do zdi, ale Luther ví, že je vsazeno do stěžejí patnáct centimetrů od horního a spodního okraje. Sledoval v zrcadle svůj obraz. Má jistou výhodu, že před lety podobné zařízení viděl, ale rozhodně nemá v úmyslu se jej zmocnit. Nepatří k těm, kdo pro vrabce v hrsti ignorují holubici na střeše, zvlášť když prokazatelně snáší zlatá vejce. Cena toho, co se nachází za soukromým zrcadlem, mnohonásobně převyšuje to, co je před ním.

Překonat překážku hrubou silou za pomoci páčidla by si vyžádalo určitý čas. Navíc by za sebou zanechal do očí bijící stopy. I když se v příštích týdnech nemá v domě nikdo objevit, člověk nikdy neví. Až Ztracenou vartu opustí, nic neprozradí, že tu byl. Majitelé po návratu možná po nějaký čas vůbec nenahlédnou do trezoru. Rozhodně není vhodné použít násilí.

Rychle přešel k televizoru s velkou obrazovkou, umístěnému u protilehlé stěny obrovské ložnice. Připomíná spíš ranní salon s pestře čalouněnými křesílky a konferenčním stolkem. Luther spatřil tři přístroje k dálkovému ovládání spotřební elektroniky. Jeden patří k televizoru, druhý k videorekordéru a třetí mu podstatně ulehčí noční práci. Na každém je firemní značka, nijak se od sebe neliší, ale rychlá zkouška prokázala, že dvěma lze ovládat příslušný aparát, zatímco třetí se zdánlivě nehodí k ničemu.

Vrátil se před zrcadlo, zamířil na ně dálkové ovládání a stiskl výrazně označené červené tlačítko. Pro videorekordér to znamená povel k nahrávání. Dnes v noci se jím uprostřed luxusního sídla otevřela šťastnému klientovi banka.

Luther sledoval, jak se lehce, nehlučně na neviditelných stěžejích otevírají zrcadlové dveře. Ze zvyku vrátil dálkové ovládání na původní místo, vytáhl z batohu složený sportovní vak a vstoupil do trezorové komory.

Sporé světlo pracovní svítilny čeřilo tmu a Luther uprostřed místnůstky o rozměrech zhruba dvakrát dva metry s překvapením objevil pohodlné křeslo. Na loketní opěrce leží totéž dálkové ovládání, zřejmě pojistka proti náhodnému uzamčení vstupu. Jeho oči zapátraly v policích, lemujících stěny.

Nejdřív vybral peníze, svázané do úhledných balíčků, následovala podlouhlá pouzdra, která jistě neobsahují bižuterii. Obligace a směnky ocenil na dvě stě tisíc dolarů, nádavkem sáhl po dvou schránkách starožitných mincí a albu se sbírkou známek, zahrnující jednu se vzhůru nohama vytištěnou číslicí, nad níž Luther hlasitě polkl. Nevšímal si čistých šekových knížek ani přihrádky plné úředních dokladů, které pro něho nemají žádnou cenu. Podle zběžného odhadu získal na dva miliony dolarů, možná víc.

Ještě jednou se pozorně rozhlédl, aby mu neuniklo ani zatoulané smítko. Zdi jsou tlusté, zřejmě ohnivzdorné, aspoň natolik, nakolik je to v lidských silách. Místnůstka není hermeticky uzavíratelná, vzduch je svěží, vůbec ne zatuchlý. Člověk by tu vydržel řadu dní.

Limuzína rychle uhání po silnici, následována dodávkou, zkušení řidiči bezpečně vedou auta bez zapnutých světel.

Na prostorném zadním sedadle se rozvaluje muž se dvěma ženami, ta značně podnapilá se mermomocí snaží navzdory chabé obraně oběti svléknout na místě muže i sebe.

Druhá žena se od dvojice odtáhla, svírá rty, ostentativně dává najevo, že nesleduje komické představení plné infantilního hihňání a erotického funění, ve skutečnosti však bedlivě pozoruje každý detail jejich úsilí. Naoko se dívá do velkého diáře na klíně, v němž termíny schůzek a poznámky bojují o prostor a pozornost muže, který sedí kousek od ní, snaží se vykroutit své společnici střevíček na vysokém podpatku a nalít si do něj další drink. Jeho schopnost konzumovat alkohol se vymyká běžným měřítkům. I kdyby vypil dvojnásobek toho co dnes, navenek by se to neprojevilo, neblábolil by ani se nepotácel, což by člověka v jeho postavení zničilo. Musí ho obdivovat, jeho posedlost, bytostný primitivismus, vulgárnost, ale zároveň i cílevědomě budovaný image mravní čistoty a síly, obyčejnosti a přitom velikosti. Všechny ženy v Americe ho milují, odzbrojuje je jeho zevnějšek klasického hezouna, nesmírné sebevědomí a to, co představuje. Ačkoli na všeobecné zbožňování odpovídá nezřízeností bez výběru, ohromuje ji.

Bohužel jeho vášně se nikdy nezaměřily na ni, navzdory jemným signálům, rafinovaným náznakům, snaze ukázat se mu ráno co nejdřív, kdy vypadá nejlíp, i sexuálním narážkám během strategických porad. Zkrátka než nastane její čas – a on nastane, natolik si věří – musí být trpělivá.

Vyhlédla z okna. Už to trvá příliš dlouho a přesahuje všechny meze. Znechuceně sešpulila rty.

Luther zaslechl vozidla, blížící se k sídlu. Přiskočil k oknu a sledoval, jak minikolona mizí za křídlem budovy, takže z příjezdové cesty auta nikdo neuvidí. Napočítal, že z limuzíny vystoupili čtyři lidé, z dodávky jeden. Mozek se usilovně snažil odhadnout jejich totožnost. Na majitele sídla příliš malá společnost. Naproti tomu dost početná na neohlášenou návštěvu. Nevidí nikomu do tváře. Na okamžik si Luther připustil otázku, zda ironií osudu není sídlu souzeno, aby bylo vyloupeno za jedinou noc dvakrát. Ale to by byla neuvěřitelná shoda okolností. Kromě toho zločinci nechodívají do akce v oblečení vhodném k nočnímu životu ve městě.

Rychle uvažoval, zatímco hluk se přenesl patrně k zadní části domu. Ihned si uvědomil, že mu odřízli ústupovou cestu, a spřádal plán nejbližších úkonů.

Popadl batoh, přeběhl k ovládacímu panelu u dveří do ložnice a oživil bezpečnostní systém, v duchu blahořečil své paměti na čísla. Nato se přenesl ložnicí, vklouzl do trezorové komory a pečlivě za sebou zavřel dveře. Vmáčkl se do nejvzdálenějšího kouta místnůstky. Nezbývá než čekat.

Proklínal tu smůlu, všechno zatím probíhalo hladce. Potřásl hlavou a přinutil se pravidelně dýchat. Připomíná to létání. Čím déle je člověk ve vzduchu, tím větší pravděpodobnost, že se něco stane. Musí doufat, že noví příchozí si nechtějí uložit peníze v soukromé bance, kterou nyní obsadil.

Dolehl k němu výbuch smíchu a všeobecný halas, vzápětí se rozpípal bezpečnostní systém, znělo to, jako by mu nad hlavou zaburácelo tryskové letadlo. Návštěvníci naštěstí jen nedlouho váhali nad kódem. Na Lutherově čele se zaperlil pot, představil si, že by opravdu vypukl poplach a policie by chtěla prohledat každou píď domu, počínaje jeho úkrytem.

Uvažoval, jak zareaguje, až se otevřou zrcadlové dveře a nevyhnutelně na něho dopadne světlo. Cizí muži nahlédnou dovnitř, namíří na něho bouchačky a zarecitují mu jeho práva. Málem se zasmál. Chytil se do pasti jako zpitomělá myš, není úniku. Nekouřil už skoro třicet let, ale teď zoufale zatoužil po cigaretě. Odložil tiše batoh a natáhl nohy, aby mu nezdřevěněly.

Na dubovém schodišti se ozvaly se těžké kroky. Těm, kteří kráčejí nahoru, nezáleží na tom, jestli je někdo slyší. Luther napočítal čtyři, pět osob. Zabočili vlevo a blíží se.

Dveře do ložnice lehce vrzly a otevřely se. Luther horečně přemýšlel. Všechno sebral nebo uložil na původní místo. Manipuloval jen s dálkovým ovládáním a položil je přesně do stopy ve slabé vrstvě prachu. Teď Luther slyší jen tři hlasy, mužský a dva ženské. Jeden z ženských zní podroušeně, druhý zachovává věcnost. Pak se Věcná vzdálila, dveře se zavřely, ale nikdo je nezamkl, a Podroušená s mužem osaměla. Kde jsou ostatní? Kam šla Věcná? Hihňání pokračuje. Kroky se blíží k zrcadlu. Luther se co nejvíc schoulil v koutě v naději, že ho křeslo zastíní před pohledem zvenčí, ačkoli si uvědomoval, že je to vyloučeno.

Vtom ho oslepilo světlo, málem vyjekl, jak se inkoustová čerň náhle proměnila v denní jas. Rychle pomrkával, aby se přizpůsobil nové světelné hladině, zcela rozšířené zorničky se za pár vteřin smrštily na velikost špendlíkové hlavičky. Ale nikdo nevykřikl, nevstoupil, nehrozil zbraní.

Konečně, po dobré minutě, Luther vyhlédl zpoza křesla a utrpěl další šok. Dveře od komory kamsi zmizely, zírá přímo do té zatracené ložnice. Málem upadl, ale ovládl se. Luther naráz pochopil, k čemu křeslo slouží.

Poznal obě osoby v ložnici. Ženu už dneska v noci viděl na fotografii a ví i to, že má vkus šlapky.

Muže zná také, ale ze zcela jiného důvodu, rozhodně není pánem tohoto domu. Luther zavrtěl hlavou a ohromeně vydechl. Roztřásly se mu ruce, dolehla na něho delikátnost situace. Potlačil nutkání ke zvracení a zíral do ložnice.

Dveře do trezorové komory fungují jako jednostranné, průhledné zrcadlo. Světlo v ložnici vytváří dojem, jako by hleděl na velkoplošnou televizní obrazovku.

A pak to spatřil a zalapal po dechu: diamantový náhrdelník na ženském krku. V ceně dvou set tisíc, možná vyšší, odhadl zkušeným okem. Přesně taková tretka, která se obvykle po návratu domů odkládá do trezoru. Žena si právě věcičku odepnula a pohodila ji na podlahu. Luther se přestal dusit.

Strach ustoupil, Luther se narovnal, přesunul se ke křeslu a zvolna do něj klesl. Tak tady sedává starý manžel a pozoruje ženušku, jak se nechává ojíždět od procesí mužů. Podle její vizáže Luther usoudil, že do toho procesí občas ráda zařadí i mladé chlapce s minimálními výdělky či zahraniční dělníky bez pracovního povolení, kteří brázdí svobodnou zemi. Ale dnešní noční návštěvník patří do zcela jiné kategorie.

Luther se rozhlédl a snažil se aspoň zaslechnout ostatní návštěvníky domu. Může vůbec něco podniknout? Za víc než třicet let aktivního odcizování majetku se s ničím podobným nesetkal, rozhodl se tedy pro jedinou reálnou možnost. Oddělený jen několikacentimetrovou vrstvou skla od naprosté katastrofy se pohodlně uvelebil v koženém čalounění. Počká.

2

TŘI BLOKY OD KAPITOLU S BÍLOU MASOU SÍDLA KONGRESU Spojených států vstoupil Jack Graham do svého bytu, hodil svrchník na podlahu a šel rovnou k ledničce. S pivem v ruce sebou praštil na odřenou pohovku v obývacím pokoji. Přelétl očima malou místnost a napil se. Jak se liší od prostředí, kde strávil dnešní večer. Poválel pivo v ústech a polkl. Lícní svaly se uvolnily. Neodbytné mravenčení pochybnosti pomalu odeznívá, ale jako vždycky se znovu přihlásí.

Absolvoval další důležitou večeři s Jennifer, svou nastávající, její rodinou a okruhem přátel a obchodních partnerů. Lidé této vysoké společenské úrovně neobcují s ostatními jen proto, že jsou jejich přáteli. Každý plní určitou funkci a celek má větší váhu než prostý součet částí. Takový je přinejmenším záměr, i když Jack si o tom myslí své. Průmysl a finanční sektor reprezentovala velká jména, která Jack čítal ve Wall Street Journalu, poté co prolistoval sportovní stránky, aby zjistil, jak si vedou metropolitní mužstva ve fotbalové lize. Politici nastoupili v plné síle, repetili o volebních vyhlídkách a kurzu dolaru. Skupinu mocných obklopila svita všudypřítomných právníků, mezi něž patří i Jack, nějaký ten učenec coby nositel tradic a pár vysokých úředníků, aby demonstrovali, že výkonná moc se zajímá o věci veřejné.

Dopil pivo a zapnul televizor. Zul si boty a modelové ponožky za čtyřicet dolarů, které mu koupila snoubenka, ledabyle přehodil přes stínítko lampy. Brzy určitě dostane dvěstědolarové šle nebo aspoň ručně malovanou kravatu. Do prdele! Třel si prsty na nohou a rozhodl se pro další pivo.

Televize se marně pokoušela vzbudit jeho zájem. Odhrnul si z čela husté, kaštanové vlasy a po tisící se soustředil na to, kam se jeho život řítí, a to rychlostí reketoplánu.

Limuzína společnosti patřící rodině Jennifer je odvezla do jejího domu v severozápadní části Washingtonu, kam se Jack pravděpodobně po svatbě přestěhuje, neboť jí se jeho byt hnusí. Svatba se uskuteční za dobrého půl roku, podle nevěsty to znamená za chviličku, a on si tu sedí a usilovně mudruje.

Z Jennifer Ryce Baldwinové vyzařuje krása tak prudce, že se za ní otáčejí a civějí na ni stejně často ženy jako muži. Navíc je chytrá a vzdělaná, pochází z bohaté rodiny a rozhodla se, že si vezme Jacka. Její otec řídí jednu z největších obchodních společností v USA. Nákupní střediska, administrativní budovy, rozhlasové stanice, spousta divizí s poddivizemi, tím vším hýbe a daří se mu líp než ostatním. Její praděd po meči byl jedním z prvních středozápadních průmyslových magnátů, rodině její matky kdysi patřila pěkná část Bostonu. Bohové se na Jennifer Baldwinovou usmáli brzy a činí tak často dosud. Jack nezná chlapa, který by na něho zavile nežárlil.

Zavrtěl se v křesle a pokusil se drbáním rozehnat brnění v rameni. Nesportoval už týden. Jeho dvoumetrové tělo i ve dvaatřiceti letech hraje svaly tak jako na střední škole, kde v každém sportu dominoval coby muž mezi chlapci. Na vysoké škole sice konkurence zesílila, ale přesto se stal akademickým šampiónem těžké váhy v zápase a prosadil se do reprezentace v ragby. Díky tomu se snadno dostal na právnickou fakultu Virginské univerzity, kde přispíval do Law Review, absolvoval jako jeden z nejlepších studentů ročníku a ihned nastoupil jako veřejný obhájce ve věcech trestních přímo ve Washingtonu.

Jeho spolužáci z právnické fakulty se chopili příležitosti u velkých firem. Automaticky mu nabízeli telefonní čísla renomovaných psychiatrů, kteří by mu pomohli z domnělých potíží. Jack se usmál a přinesl si druhé pivo. Tím ledničku vyprázdnil.

Jackův první rok v postavení veřejného obhájce, než se naučil chodit po laně, byl krutý, víc ztrácel než vyhrával. Časem se však propracoval k závažnějším zločinům. Přirozený talent, zdravý rozum a energie mládí způsobily, že se k němu začalo štěstí obracet čelem.

A pak u několika velkých případů u soudu opravdu zabodoval.

Zjistil, že se cítí ve své úloze jako ryba ve vodě, umění křížového výslechu ovládal stejně, jako když při sportovních utkáních srážel na kolena chlapy dvakrát těžší než on. Získal si respekt, a což je k nevíře, lidé si ho jako obhájce oblíbili.

Na jedné akci Asociace právníků se také Jack poznal s Jennifer. Byla viceprezidentkou pro marketing a rozvoj společnosti Baldwin Enterprises. Dynamická osobnost, dokázala jednat s lidmi jako uznávaný partner, jejím názorům lidé naslouchali, byť se s nimi ne vždycky ztotožňovali. Byla krásná, ale na tuto zbraň rozhodně nemusela spoléhat.

Za atraktivním zjevem se skrývalo cosi hlubšího. Aspoň se mu to zdálo. Nebyl by snad ani lidskou mužskou bytostí, kdyby ho nepřitahovala. A ona dala brzy jasně najevo, že přitažlivost je vzájemná. Zatímco neskrývaně obdivovala, jak oddaně hájí práva obžalovaných před soudy hlavního města, pozvolna Jacka přesvědčovala, že pro chudáky, nešiky a nešťastníky udělal už dost, a nyní by měl myslet na sebe a vlastní budoucnost s tím, že ona by se možná ráda stala součástí této budoucnosti. Když se rozhodl, že skončí s činností veřejného obhájce, úřad státního návladního na jeho počest uspořádal večírek na rozloučenou a rád se ho zbavil. Tehdy z toho nepochopil, že i nadále je na světě spousta chudáků, nešiků a nešťastníků, kteří potřebují jeho pomoc. Původně nepředpokládal, že by kromě profese veřejného obhájce mohl zahořet pro jinou, nicméně nadšení je pomíjivé a život nečeká. Nesmí se přešlapovat na místě. I malí chlapci jako Jack Graham jednou dospějí. Ten čas možná právě teď nastal.

Vypnul televizor, sáhl po pytlíku s křupkami a vydal se do ložnice, u dveří překročil hromadu špinavého prádla. Nevyčítá Jennifer, že se jí nelíbí jeho doupě, žije tu jako čuně. Ale štve ho, že Jennifer by tu nechtěla bydlet, ani kdyby tu vládl dokonalý pořádek. Především jí vadí nevhodný soused – sice Kapitol, ne však z té vznešené, ale z té nejméně půvabné strany.

Pak je tu otázka obytného prostoru. Ten činí v jejím domě na pět set čtverečních metrů, nepočítaje v to pokoje pro služebnictvo a dvougaráž obývanou jejím jaguárem a zbrusu novým range roverem, jako by občan Washingtonu, metropole s věčně ucpanými dopravními tepnami, potřeboval vozidlo, které se dokáže vyšplhat po vertikále na sedmitisícovou horu.

On má čtyři místnosti včetně koupelny. V ložnici ze sebe shodil šaty a padl na postel. Na protější stěně se skví malá plaketa, která kdysi visela v jeho kanceláři, dokud se mu nezprotivila. Oznamuje, že je zplnomocněným zástupcem firmy Patton, Shaw & Lord. PS&L je metropolitní právnickou firmou číslo jedna. Poskytuje právní pomoc stovkám nejsolidnějších společností, samozřejmě i podnikům nastávajícího tchána. Zásluhu na tom, že Baldwinova společnost s mnohamilionovým účtem přešla k Pattonům, přičetli jemu, což mu zajišťuje právo ucházet se od následujícího rozpočtového období o partnerství ve firmě. Partnerství ve firmě znamená průměrný roční výdělek kolem půl milionu dolarů. Pro Baldwinovy je to spropitné, ale on není Baldwin. Aspoň zatím ne.

Zavrtal se pod přikrývku. Budova nezajišťuje obyvatelům vytoužené ticho a klid. Polkl dva aspiriny a zapil je zbytkem kokakoly, která stála na nočním stolku. Rozhlédl se po mrňavé, přecpané ložnici. Připomíná mu jeho dětský pokoj. Vybavují se mu příjemné vzpomínky. Domov má kypět životem, křikem dětí řítících se za novým dobrodružstvím, za dalšími lumpárnami.

To je další problém. Jennifer mu dala jasně na srozuměnou, že naslouchat vrnění nemluvněte patří k jejím nejvzdálenějším, nejmlhavějším touhám. Kariéra a otcova společnost jsou pro ni přednější, lne k nim celou svou duší i srdcem, možná víc než k Jackovi.

Otočil se na bok a chtěl zavřít oči. Vítr se opřel do okna, a tak se na ně zadíval. Ale brzy se utišil a jeho oči se zatoulaly k závěsné skříňce.

Obsahuje část sbírky trofejí a cen ze středoškolských a vysokoškolských sportovních soutěží. Ale ty ho nezajímají. V polotmě otevřel skříňku, nahmatal zarámovanou fotografii, zaváhal, ale uskutečnil původní úmysl.

Vytáhl ji ven. Stalo se to už skoro rituálem. Nemusí se obávat, že se snoubenka bude probírat těmito relikviemi, neboť zásadně odmítá zdržet se v jeho ložnici déle než minutu. Nejintimnější erotice se věnují jinde. Buď u ní, kde Jack lehává na zádech a civí do stropu ve výši čtyř metrů, zdobeného malbami jezdců a mladých dam z dávných časů, zatímco Jennifer provádí zábavné prostocviky do sebezničení, načež ho pobídne, aby se na ni překulil a dokončil sestavu. Anebo na venkovském sídle rodičů, kde je strop ještě vyšší a malby ze třináctého století na něj přenesli z jakéhosi kostela v Římě, takže Jack mívá pocit, že Bůh pozoruje, jak ho ojíždí krásná, úplně nahá Jennifer Ryce Baldwinova, která se bude za pár okamžiků pudové rozkoše navěky smažit v plamenech pekelných.

Žena na fotografii má hedvábné, na konečcích kadeřavé tmavohnědé vlasy. Usmívá se na Jacka a on si pamatuje den, kdy ji fotografoval.

Vyjeli si na kolech na výlet do okolí Albemarle. Zrovna začal studovat práva, ona navštěvovala přípravku při Jeffersonově univerzitě. Byla to teprve jejich třetí schůzka, ale připadalo jim, že se znají odjakživa.

Kate Whitneyová.

Vyslovil pomalu její jméno, prsty spontánně přejel po její tváři. Úsměv na levé tváři vytváří dolíček, mírně porušující dokonalou souměrnost obličeje. Mezi mandlovitě vytvarovanými lícními kostmi se skví rozkošný nosík, pod ním se klenou smyslné rty. Ostrá brada svědčí o houževnatosti. Jack se vpíjel do obličeje a zastavil se na velkých, kapkovitých očích, z nichž vždycky vyzařovala nezbednost.

Jack se převalil na záda, rámeček si postavil na prsa, aby Kate hleděla ze snímku přímo na něho. Kdykoli uvažuje o Kate, vybaví se mu její otec, pohotový, chytrý chlapík s úsměvem rošťáka. Jack často navštěvoval Luthera Whitneyho v domku nedaleko Arlingtonu, který pamatoval lepší časy. Dlouhé hodiny popíjeli pivo a probírali různé historky, Luther většinou vyprávěl a Jack poslouchal.

Kate otce nikdy nenavštívila a on se nikdy nepokusil navázat s ní kontakt. Jack zjistil jeho existenci víceméně náhodou a navzdory Kateiným námitkám ho chtěl poznat. Kate se usmívala skoro pořád, ale při zmínce o otci jí úsměv z tváře mizel. Když absolvoval, usadili se ve Washingtonu, Kate dostudovala práva na univerzitě v Georgetownu. Život jim připadal idylický. Několikrát se přišla podívat, jak si vede u soudu, zatímco on se tamtéž učil potlačovat nervózní svírání žaludku a spontánní přeskakování hlasu a vrýval si do paměti, kde má vykázané místo. Ale jak se postupně stávali jeho klienty pachatelé stále závažnějších zločinů, její nadšení ochabovalo.

Rozešli se koncem prvního roku jeho praxe, a to ze dvou prostých důvodů. Kate nechápala, proč si zvolil za povolání obhajobu lidí, kteří porušili zákon, a netolerovala, že si oblíbil jejího otce.

Vzpomíná si, jak v poslední fázi jejich společného života seděli právě v této místnosti, a on žádal, prosil, aby neodcházela. Nepodařilo se mu ji zadržet, od té doby uběhly čtyři roky a on ji neviděl ani o ní neslyšel.

Ví pouze to, že nastoupila do úřadu státního zástupce v Alexandrii ve státě Virginie, a bezpochyby pilně pomáhá jeho bývalé klienty, kteří porušili zákon v jejím novém domovském státě, posílat za mříže. Kate Whitneyová se mu dokonale odcizila.

Ale jak tu leží a ona se na něho usmívá, připomíná mu to miliony věcí, jež mu chybějí u ženy, kterou si má za půl roku vzít. A Jack se v duchu ptá, jestli se mu opravdu odcizila, jestli ho čeká mnohem složitější život, než si představoval.

Sáhl po telefonu a vyťukal číslo.

Ve sluchátku to čtyřikrát cinklo a ozval se hlas ze záznamníku. Zaslechl v něm odstín, na který si nevzpomínal, možná zbrusu nový. Následovala dvě krátká a pak dlouhé pípnutí, načež Jack překotně, rádoby vtipně a rozverně spustil, ale jako naschvál znervózněl a rychle zavěsil, ruce se mu třásly a dech zrychlil. Zavrtěl hlavou. Kristepane! Obhajoval pět úkladných vrahů, a třese se jako šestnáctiletý zelenáč, který sbírá odvahu k první schůzce.

Jack odložil fotografii a představoval si, co Kate právě teď dělá. Pravděpodobně ještě sedí v kanceláři a uvažuje, kolik let někomu odkrojí ze života.

Nato si Jack položil otázku, co asi právě dělá Luther. Tahá teď někde za kratší konec, anebo si odněkud tajně odnáší další finanční přilepšení?

Luther a Kate Whitneovi – otec a dcera! Tak odlišní a zároveň podobní lidé. Nejprotikladněji zaměřená pokrevní dvojice, jakou kdy poznal, lidé pohybující se v různých galaxiích. Tu noc, kdy Kate odešla z jeho života, zajel k Lutherovi, aby s ním vypil poslední pivo a rozloučil se. Seděli v malé, dobře udržované zahradě, pozorovali, jak se po plotě pne klematis a břečťan, opřádala je těžká vůně šeříku a růží.

Starý muž to přijal normálně, zeptal se na pár věcí a popřál Jackovi všechno dobré. Prostě to nevyšlo, Luther pochopil situaci. Ale když tehdy odcházel, všiml si, že se starému muži lesknou oči. Dveře za touto částí jeho života se zavřely.

Jack konečně zhasl a zavřel oči s vědomím, že se na něho řítí další zítřek. Jeho hrnec zlata, jedinečná životní výhra, se o den přiblíží. Přesto se mu neusíná snadno.

3

KDYŽ SE LUTHER PODÍVAL SKLENĚNOU STĚNOU, UZNAL, ŽE dvojice tvoří velmi atraktivní pár. Za daných okolností poněkud absurdní úvaha, tím však neztrácí na platnosti. Muž je vysoký, hezký, velmi elegantní čtyřicátník. Ženě není moc přes dvacet, zdobí ji zlatá hříva, má krásný, oválný obličej, jemuž dominují nesmírně hluboké modré oči, které se právě zamilovaně vpíjejí do mužovy ušlechtilé tváře. Pohladil ji po čele, ona přitiskla rty k jeho ruce.

Muž nalil do dvou sklenic z láhve, kterou přinesl s sebou. Jednu podal ženě. Skleničky cinkly, jejich oči se setkaly, on ji vypil jediným douškem, zatímco ona jen maličko usrkla.

Odložili skleničky a uprostřed ložnice se objali. Zapátral rukama po jejích zádech a ještě níž, načež ji uchopil za obnažená ramena. Paže i ramena má nádherně opálená. Muž prudce oddychoval, obdivně se k ní skláněl a políbil ji na krk.

Luther se odvrátil, tak intimní setkání ho uvádí do rozpaků. V situaci, kdy mu hrozí nebezpečí, že ho dopadnou, reaguje trochu zvláštním způsobem. Ale není zase tak starý, aby neocenil hru něhy a vášně, která se před ním odvíjí.

Když znovu letmo pohlédl do ložnice, musel se usmát. Pár v pomalém rytmu tančil pokojem. Muž tanec zjevně dobře ovládal, partnerka méně, proto ji jemně vedl jednoduchým krokem, až se dostali k posteli.

Muž pustil tanečnici, nalil si další sklenici a bleskově ji vyprázdnil. V láhvi nezbyla ani kapka. Nato ženu opět objal, ona se k němu přitiskla, pronikla pod jeho sako a rozvazovala mu kravatu. Mužova ruka vylétla k zipu na jejích šatech a pomalu sjížděla dolů. Černé šaty se sesunuly a ona z nich elegantně vystoupila v černých kalhotkách, klasických punčochách, ale bez podprsenky.

Na její tělo nepochybně žárlí každá ne tak dokonale tvarovaná žena. Všechny křivky sledují ideální linie. Kolem pasu by ji Luther sevřel sepjatýma rukama. Když se obrátila bokem, aby si stáhla punčochy, Luther spatřil velká, plná a pevná ňadra. Štíhlé, vypracované nohy patrně doladily hodiny každodenního cvičení pod pozorným dohledem osobního trenéra.

Muž se rychle svlékl do trenýrek, usedl na postel a pozoroval, jak žena záměrně pomalu odkládá zbytky prádla. Pevný, oblý zadeček na pozadí báječně opálené kůže zasvítil bělobou. S posledním odloženým kouskem prádla se mužova tvář rozšířila k úsměvu. Odhalil bílé, rovné, velké zuby. Navzdory alkoholu se mu oči nezkalily a neztratily jiskru.

S úsměvem kvitovala jeho pozornost a její pohyby se ještě víc zpomalily. Když hrozilo, že se dostane z jeho dosahu, natáhl paži a přivinul ji k sobě. Třela se o jeho hruď.

Luther užuž chtěl znovu odvrátit oči, přál si víc než co jiného, aby toto představení brzy skončilo a pár odešel. V několika minutách by nasedl do auta a tato noc by mu utkvěla v paměti jako jedinečný zážitek, přesto nebo možná právě proto, že hrozila katastrofou.

Vtom spatřil, jak muž pevně stiskl její hýždě a pak ji přes ně začal stále intenzivněji pleskat. Luther sebou při každé ráně škubl, jako by tu bolest sdílel. Její bělostná kůže zčervenala. Buď je žena natolik opilá, že bolest necítí, nebo jí to působí rozkoš, protože se nepřestává usmívat. Když se mužovy prsty drsně zaryly do měkké tkáně, Lutherovi se sevřel žaludek.

Mužova ústa tančila po jejích prsou, ona se mu probírala hustými vlasy a vklouzla mezi jeho nohy. Zavřela oči, ústa se ve spokojeném úsměvu pootevřela, hlavu zvrátila dozadu. Po chvíli oči otevřela a zaútočila ústy na jeho rty.

Mužovy neúnavné ruce se přesunuly z hýždí na záda a něžně ji hladily. Náhle ji prudce stiskl, až sebou trhla a odtáhla se od něho. Zarazil se, její úsměv však nepohasl docela a hravě přejela prsty po jeho rukou. Obrátil pozornost k jejím ňadrům a laskal je ústy. Zavřela oči, vzrušeně dýchala a sténala. Muž přenesl zájem na krk. Oči se mu rozšířily, upřeně se díval směrem, kde seděl Luther, aniž by měl ponětí o jeho přítomnosti.

Luther zíral na muže, do jeho očí, a co viděl, se mu vůbec nelíbilo. Temné panenky, zarudlé bělmo, jako by se díval hvězdářským dalekohledem na zlověstnou planetu. Napadlo ho, že nahou ženu nesvírá tak něžný a milující muž, jak se sama domnívá.

Žena ztratila trpělivost a přitlačila muže na postel. Rozkročmo se na něho posadila a nabídla Lutherovi pohled, vyhrazený gynekologům a manželům. Nadzdvihla se, ale muž ji náhle energicky, hrubě strhl vedle sebe, převalil se na ni a přitáhl si její nohy tak, že mířily kolmo ke stropu.

V dalších vteřinách Luther v křesle ztuhl. Muž se vzepřel, popadl ji za krk a strhl její hlavu do svého rozkroku. Než měla plná ústa, stačila vyjeknout překvapením. Za pár okamžiků se rozchechtal a odstrčil ji. Strnula, nato se chabě usmála a opřela se o lokty, zatímco on se nad ní vztyčil. Jednou rukou svíral ztopořený penis, druhou jí doširoka roztáhl nohy. Spokojeně ulehla na záda v očekávání, že do ní vstoupí. On ji dychtivě pozoroval.

Místo aby se jí zavrtal mezi nohy, popadl její ňadra a stiskl je, patrně příliš silně, protože k Lutherovi dolehl bolestný výkřik a žena uštědřila muži spontánně políček. Ten ve vzteku úder opětoval a Luther spatřil, jak se jí v koutku úst objevila krev a šíří se po silně nalíčených rtech.

„Zasranej parchante!“ Sklouzla z postele, sedla si na podlahu, osahávala si ústa, olizovala krev, opilý mozek rázem vystřízlivěl. První slova, která Luther za celou noc zřetelně zaslechl, na něho zapůsobila jako rána perlíkem. Vstal a přiblížil se ke skleněné stěně.

Muž se ušklíbl. To, co Luther viděl, ho ochromilo. Jako by se rozzuřená šelma chystala ke smrtícímu skoku na člověka.

„Zasranej parchante,“ zopakovala, tentokrát tišeji a bez důrazu. Když vstala, popadl ji za ruku a smýkl jí, až znovu upadla na podlahu. Muž se usadil na postel a triumfálně na ni shlížel.

Luther zrychleně oddychoval, stál u skla, svíral ruce v pěst, pozoroval, co se děje, a doufal, že se objeví někdo z dalších členů společnosti. Zašilhal po dálkovém ovládání, ale hned se zase vrátil k dění v ložnici.

Žena se napůl zvedla z podlahy a nabrala dech. Romantické očekávání se nenaplnilo. Luther to četl z jejích obezřetných, cílevědomých pohybů. Partner si zřejmě nevšiml změny v jejím chování a záblesku hněvu v modrých očích, jinak by nevstal a nenabídl jí pomocnou ruku, které se chopila.

Muži naráz zmizel úsměv z tváře, neboť ho náhle prudce kopla kolenem do rozkroku, svíjel se v bolestech a jeho sexuální vzrušení pohaslo. Zhroutil se bez hlesu na podlahu, jen lapal po dechu, zatímco žena se natáhla po kalhotkách a začala se do nich soukat.

Chytil ji za kotník, strhl na podlahu, kalhotky v půli nohou jí bránily v pohybu.

„Ty vzteklá kundičko…“ Vyrážel přerývaně slabiky, lapal po dechu, nepouštěl její kotník a přitahoval ji k sobě.

Kopala ho znovu a znovu. Zaměřila se na jeho hrudník, ale on nepouštěl. „Ty mizerná děvko,“ zasípal.

Luther v jeho tónu zaslechl krajní hrozbu, přistoupil až ke sklu, ruka mu vylétla vzhůru, jako by ji chtěl prostrčit na druhou stranu, popadnout muže a vyhodit ho z domu.

Muž přemohl bolest, vztyčil se a z jeho dalšího činu Lutherovi ztuhla krev v žilách.

Mužova ruka stiskla ženin krk.

Její mozek, zastřený alkoholem, začal pracovat na plné obrátky. Oči plné strachu těkaly zleva doprava, a jak sevření sílilo, její dech slábl. Zaťala mu prsty do paží a zaryla do kůže.

Luther viděl, jak jí pod nehty vytryskla krev, ale mužovo sevření nepovolovalo.

Kopala, škubala celým tělem, ale útočník skoro dvojnásobné váhy neustupoval.

Luther znovu letmo pohlédl na dálkové ovládání. Mohl by otevřít dveře. A zarazit to. Ale nohy se nehýbou. Bezmocně civí sklem, pot mu stéká z čela, jako by se mu na těle otevřel každičký pór, dýchá zajíkavě, hruď se rytmicky zdvihá a klesá. Oběma rukama se opřel o sklo.

Když se žena na okamžik dostala k nočnímu stolku, Luther zatajil dech. V zoufalém vzepětí popadla nůž na otevírání dopisů, naslepo se rozmáchla a bodla muže do ruky.

Zachroptěl bolestí, pustil ji a stiskl si krvácející paži. Pozoroval ránu, jako by nevěřil, že ho zranila žena.

Když se jeho pohled přesunul na ni, četl Luther z mužova výrazu vražednou výhrůžku dřív, než mu splynula ze rtů.

A pak ji muž udeřil, silněji než kdy Luther viděl muže udeřit ženu. Těžká pěst jí dopadla do obličeje, z nosu a úst se jí vyřinula krev.

Luther nevěděl, zda je to díky zkonzumovanému alkoholu, ale rána, která by normálně člověka zmrzačila, ji pouze rozběsnila. Zapotácela se, ale vzepjala se a udržela se na nohou. Natočila se k zrcadlu a Luther spatřil v jejích očích děs, když zjistila, jak náhle její krása utrpěla. Nevěřícně si osahávala otékající nos, jedním prstem pátrala, o kolik přišla zubů. Zírala na sebe jako na zničený vlastní portrét, vytvořený velkým mistrem.

Otočila se k muži čelem a Luther si všiml, že hýždě i zádové svaly se jí rýsují jako vyřezané ze dřeva. Bleskově, vší silou opět kopla muže do rozkroku. Muž okamžitě schlípl, zdálo se, že bude zvracet. Klesl na podlahu, převalil se na záda a sténal. Přitáhl si kolena k bradě a rukou si chránil slabiny.

Krev jí stékala po obličeji, ochromující strach v očích vystřídala vražedná nenávist, žena klesla na kolena vedle něho a zvedla nad hlavu nůž na otevírání dopisů.

Luther sáhl po dálkovém ovládání, udělal krok ke dveřím, prst na tlačítku.

Muž pochopil, že pokud mu zabodne nůž na otevírání dopisů do prsou, bude to jeho konec, a tak sebral zbytky sil a zařval. Výkřik nezůstal bez povšimnutí.

Přimražený Luther zíral na vstupní dveře do ložnice, které se náhle rozletěly.

Dva nakrátko ostříhaní muži v elegantních šatech, které nedokázaly zamaskovat jejich sportovní postavy, vtrhli do místnosti s pistolemi v rukou. Než Luther stačil udělat krok, zhodnotili situaci a rozhodli se.

Obě pistole vystřelily naráz.

Kate Whitneyová sedí v kanceláři a probírá se už poněkolikáté spisem.

Člověk ze spisu byl čtyřikrát trestán, šestkrát zatčen, ale neodsouzen, protože svědkové se báli vypovídat nebo jejich výpovědi nestály za nic. Ten muž je chodící bomba, která může kdykoli explodovat a způsobit další oběti, pohříchu jsou jimi vždycky ženy.

Současná obžaloba ho viní z vraždy, spojené s loupeží a znásilněním, což zákony Virginie kvalifikují jako vraždu za zvlášť přitěžujících okolností. Tentokrát se rozhodla žádat nejvyšší trest – smrt. Ještě nikdy jej nenavrhla, ale pokud si jej někdo zaslouží, tak určitě on, a stěží se najde ve státě instituce, která by trest zpochybnila. Proč má žít, když krutě, bestiálně připravil o život devatenáctiletou studentku, která se dopustila jen toho, že si vyšla za bílého dne koupit punčochy a boty?

Kate si protřela oči a gumičkou ze zásuvky stolu si stáhla vlasy do jednoduchého koňského ohonu. Rozhlédla se po malé, střízlivě zařízené kanceláři, kolem dokola zaplněné spisy, a po tisící si položila otázku, jestli tohle někdy skončí. Ovšemže ne. Spíš se to ještě zhorší a ona nemůže udělat nic, než se snažit omezit krvácení nevinných. Začne potrestáním dvaadvacetiletého Rogera Simmonse mladšího, nejzatvrzelejšího zločince, s nímž se profesionálně setkala, a že během krátké kariéry viděla řadu kriminálníků. Vybavilo se jí, jak si ji změřil v soudní síni. Ve výrazu obličeje nezahlédla ani náznak lítosti, výčitek svědomí či jiného pozitivního postoje. Z tváře mu čišela jen beznaděj, vyplývající z jeho životního osudu, který by vydal na horor o dětství. Ale to není její problém. Patrně jediný, který se jí netýká.

Potřásla hlavou a mrkla na hodinky. Už je hodně po půlnoci. Šla si nalít další kávu, její soustředění polevuje. Poslední z kolegů odešel před pěti hodinami. Úklidová četa před třemi. Pouze v punčochách přešla chodbou do kuchyňky. Kdyby byl Charlie Manson na svobodě a prováděl dál své kousky, nevybočil by z rámce středně závažných případů, hotový amatér ve srovnání se zrůdami, s nimiž se v současnosti roztrhl pytel.

Se šálkem kávy se vrátila do kanceláře, zastavila se a pozorovala svůj odraz v okně. V téhle profesi moc nezáleží na tom, jak vypadá, ostatně už přes rok neví, co je to rande. Přesto se na sebe dívala dál. Vysoká, štíhlá, v některých partiích možná až hubená – nezměnila svůj obyčej uběhnout denně čtyři míle, ačkoli přijímá stále méně kalorií. Žije víceméně z mizerné kávy a krekrů, kouření omezila na dvě cigarety denně a doufá, že se tohoto zlozvyku zbaví úplně.

Cítí se provinile, neboť trýzní tělo nekonečnými hodinami stresu, strávenými nad jedním horším případem než druhým, ale co se dá dělat? Nechat toho, protože nevypadá jako ženy na titulní stránce Cosmopolitanu. Utěšuje se tím, že jejich profesí je čtyřiadvacet hodin denně se zušlechťovat. Ona se stará, aby lidé, kteří porušili zákon, ublížili jiným, byli potrestáni. Rozhodně dělá produktivní, smysluplnou práci.

Zajela si rukou do vlasů, potřebuje ostříhat, ale kde na to vezme čas? Tvář dosud nijak zvlášť nepoznamenalo břímě, které jí připadá stále těžší. Její devětadvacetiletý obličej se ani po čtyřleté každodenní devatenáctihodinové práci a nesčetných procesech nezměnil. Povzdechla si, protože si uvědomila, že to nepotrvá věčně. Na vysoké škole se za jejími půvaby otáčely hlavy, rozbušila mnohá srdce a potily nejedny ruce. Ale až na prahu třicítky chápe, že to, co po dlouhá léta brala jako samozřejmý dar, s čím si mnohdy zahrávala, není nic trvalého. A jako spousta věcí, které bereme jako samozřejmost nebo jim nepřipisujeme význam a hážeme je za hlavu, tato jí bude chybět.

To, že se její zevnějšek za poslední léta nezměnil, je tím pozoruhodnější, že o něj dost málo pečuje. Je dítě štěstěny, zdědila zřejmě dobré geny. Ale vtom si vzpomněla na otce a řekla si, že v genové bance moc štěstí nepobrala. Člověk, který okrádá jiné a předstírá, že vede normální život. Člověk, který všechny podváděl, včetně vlastní ženy a dcery. Člověk, na něhož se nemohla spolehnout.

Sedla si za stůl, usrkla horkou kávu, přisladila si a dívala se na Simmonsovu fotografii, zatímco míchala černý noční životabudič.

Zvedla sluchátko a vyťukala vlastní telefonní číslo, aby si vyslechla ze záznamníku vzkazy. Bylo jich pět, dva od kolegů, jeden od policisty, jehož požádala, aby svědčil proti Simmonsovi, další od vyšetřovatele, který jí rád volával a zásoboval ji povětšinou neužitečnými informacemi. Měla by si změnit telefonní číslo. Při poslední nahrávce volající patrně zazmatkoval a zavěsil. Ke konci zaslechla těžké oddychování, rozuměla snad jednomu, dvěma slovům. Tón hlasu jí připadá známý, ale neumí si ho zařadit. Asi někdo z těch, kteří nemají nic lepšího na práci.

Káva jí rozproudila krev, znovu se zahloubala do spisu. Letmo pohlédla na poličku. Spočívá na ní fotografie zemřelé matky a Kate, když jí bylo deset let. Ze snímku kdosi vystřihl Luthera Whitneyho. Mezi matkou a dcerou vznikla velká mezera. Velké nic.

„Kristepane, zmrvili jste to!“ Prezident Spojených států amerických se posadil, jednou rukou si kryl povadlé a zhmožděné přirození, v druhé držel nůž na otevírání dopisů, který se okamžik předtím mohl stát vražedným nástrojem. Teď na něm nelpí jen jeho krev. „Kristepane, Bille, zmrvili jste to, do prdele, zabili jste ji!“ Cíl jeho slovní palby mu přiskočil na pomoc, zatímco druhý muž zkoumal stav ženy. Omezil se na zběžnou prohlídku, neboť jí dvě velkorážné střely provrtaly hlavu.

„Odpusťte, pane, ale nebyl čas. Je mi líto.“

Bill Burton působí jako agent tajné služby dvanáct let, předtím sloužil osm let v motorizované hlídkové jednotce policie státu Maryland a jeho střela právě zasáhla krásnou ženskou hlavu. Navzdory intenzivnímu výcviku se třese jako předškolák, který se právě probudil z děsivého snu.

Kdysi už ve službě zabil, a to při běžné silniční kontrole, která se zvrtla. Jenže obětí byl čtyřnásobný recidivista, toužící po krevní mstě na uniformovaných policistech, třímal v ruce poloautomatickou pistoli Clock a chystal se Burtonovi s chutí ustřelit hlavu.

Zadíval se na drobné nahé ženské tělo a cítil, že se ho zmocňuje nevolnost. Jeho parťák Tim Collin si toho všiml a podepřel ho. Burton polkl a zavrtěl hlavou. Zvládne to sám.

Ustaraně pomohli na nohy Alanovi J. Richmondovi, prezidentu USA, politickému hrdinovi a vůdci mladé, střední i starší generace, v tuto chvíli opilému naháči. Prezident na ně mžoural, počáteční hrůza odezněla, alkohol zapracoval. „Je mrtvá?“ Slova napůl polkl, oči zapadlé v hlavě jako zatoulané dětské kuličky.

„Ano, pane,“ odpověděl Collin pohotově. Když se prezident na něco zeptá, musí se mu odpovědět, ať střízlivému nebo opilému.

Burton se držel stranou. Přelétl očima ženu a upřeně se zadíval na prezidenta. Tohle je jejich práce, jeho práce. Chrání prezidenta, zatraceně. Ať to stojí, co stojí, nesmí zemřít, aspoň ne takhle. Ne aby ho zapíchla jako prase ožralá děvka.

Prezidentova ústa se zkřivila v cosi jako úsměv, byť jak Collin, tak Burton jeho grimasu ani se zpožděním nepochopili. Prezident ožil.

„Kde mám šaty?“ zeptal se.

„Tady, pane.“ Burton se mezitím vzpamatoval a posbíral svršky. Byly potřísněné stejně jako všechno v místnosti – jí. „Tak mi pomozte, upravte mě, sakra! Někde mám dneska řečnit, ne?“ Rezavě se rozchechtal. Collin a Burton si vyměnili pohledy. A společně sledovali, jak se prezident rozplácl na posteli.

Když se rozlehly výstřely, šéfka štábu Bílého domu Gloria Russellová se nacházela v koupelně v přízemí na úplně opačném konci sídla.

Provázela prezidenta na mnoho podobných dostaveníček, ale místo aby jim přivykala, stále ji znechucují. Její pán, nejmocnější muž na světě, šoustá s proslulými děvkami a manželkami politických kariéristů. Vymyká se to jejímu chápání a už se skoro naučila to prostě ignorovat. Skoro.

Natáhla si punčocháče, uchopila kabelku, prudce otevřela dveře, proběhla halou a i na podpatcích brala schody po dvou. Když dorazila ke dveřím do ložnice, zastavil ji agent Burton.

„Nechtějte to vidět, není to nic pěkného, slečno.“

Protlačila se kolem něho a strnula. Hlavou jí nejprve blesklo, aby utíkala zpátky, ze schodů, do limuzíny a pryč odtud, z tohoto státu, z téhle odporné země. Nelituje Christy Sullivanovou, která toužila po tom, aby ji přefiknul prezident. Usilovala o to dva roky. Někdy člověk nedostane, co chce, někdy dostane mnohem víc.

Russellová se přinutila ke klidu a uhodila na agenta Collina.

„Hernajs, co se tu stalo?“

Tim Collin je mladý, robustní a oddaný muži, jehož má chránit. Vycvičili ho, aby při ochraně prezidenta neváhal položit život, a nepochybně to v případě nutnosti i udělá. Před několika lety na parkovišti nákupního centra, kde se konalo předvolební setkání prezidentského kandidáta Alana Richmonda s občany, zneškodnil atentátníka. Collin potenciálního úkladného vraha srazil na asfalt a naprosto ochromil, dřív než chlapík stačil vytáhnout bouchačku z kapsy, dřív než stačil kdokoli zareagovat. Collinovým životním posláním se stalo chránit Alana Richmonda.

Agent Collin sdělil během minuty Russellové fakta ve stručných, výstižných větách. Burton s vážnou tváří výčet potvrdil.

„Otázka zněla buď on, nebo ona. Neexistovalo jiné řešení.“ Burton instinktivně pohlédl na prezidenta, který ležel na posteli a vůbec o nic nedbal. Přikryli strategicky nejvýznamnější partie jeho těla prostěradlem.

„Chcete mi namluvit, že jste nic neslyšeli? Žádné zvuky, které by svědčily o násilí, než nastala tahle spoušť?“ Mávla rukou kolem sebe po ložnici.

Agenti si vyměnili pohledy. Slyšeli spoustu zvuků z ložnic, v nichž pobýval jejich šéf. Některé možná svědčily o násilí, jiné nikoli. Ale všechny zúčastněné osoby je dosud přežily bez újmy.

„Nic neobvyklého,“ odpověděl Burton. „Pak ale prezident vykřikl a my jsme vtrhli dovnitř. Nůž byl několik centimetrů od jeho prsou. Dostatečně rychle mohla zasáhnout jen střela.“

Vypjal se a díval se jí zpříma do očí. Konali s Collinem svou práci a tahle ženská jim sakra nebude číst levity. Nikdo ho nebude obviňovat.

„Kde se v ložnici vzal ten proklatý nůž?“ Nevěřícně si měřila agenta Burtona.

„Kdyby záleželo na mně, prezident by tyhle minivýlety nepodnikal. Málokdy nás nechá něco předem prohledat. Sem jsme ani nestrčili nos.“ Zadíval se na ni. „Je to prezident, vážená,“ dodal, jako by tím všechno ospravedlňoval. Tenhle argument na Russellovou obvykle platí, to Burton dobře ví.

Russellová se rozhlížela místností a všechno do sebe vstřebávala. Byla řádnou profesorkou politologie, přednášela na Stanfordově univerzitě a získala celonárodní věhlas, než přijala nabídku, aby se podílela na předvolební kampani Alana Richmonda za získání prezidentského úřadu. Ztělesňoval obrovskou sílu a moc, každý si přál naskočit do jeho vozu s kapelou.

V současné době vykonává funkci šéfky štábu Bílého domu a vážně se o ní proslýchá, že se stane ministryní zahraničí, bude-li Richmond opětovně zvolen, což všichni považují za skoro hotovou věc. A kdo ví? Třeba vznikne nejužší tandem Richmond-Russellová. Brilantně se doplňují. Ona stratég, on suverénní bojovník. Jejich budoucnost se zdála den za dnem jasnější. Jenže co teď? Teď je s mrtvolou a opilým prezidentem v domě, který má správně být prázdný.

Připadá jí, jako by její superexpres z ničeho nic zastavoval na trati. Rázem se vzpamatovala. Ne kvůli téhle mizerné běhně. Nikdy!

Ožil i Burton. „Neměl bych zavolat policii, slečno?“

Russellová na něho zacivěla, jako by se zbláznil. „Připomínám vám, Burtone, že naším úkolem je chránit za všech okolností prezidentovy zájmy a ničemu – naprosto ničemu – nesmíme ustoupit. Rozumíte?“

„Ta dáma je mrtvá, pochopte. Myslím, že…“

„Správně. Vy a Collin jste na tu ženu vystřelili a ona je mrtvá.“

Slova odpálená Russellovou zůstala viset ve vzduchu. Collin zapraskal klouby prstů, ruka mu automaticky vylétla k pouzdru se zbraní. Zíral na zesnulou paní Sullivanovou, jako by ji chtěl oživit.

Burton vypjal rozložitá ramena a přistoupil o krok blíž k Russellové, takže podstatný výškový rozdíl maximálně vynikl.

„Nevystřelit, byl by teď mrtvý prezident. Je to naše práce. Staráme se o bezpečí prezidenta.“

„Naprosto správně, Burtone. A teď, když jste zachránili prezidentovi život, jak hodláte vysvětlit policii, prezidentově manželce, svým nadřízeným, právním zástupcům a sdělovacím prostředkům, finančnímu trhu, celé zemi a zbytku tohohle všivého světa, co tady prezident pohledával? Co tady prováděl? A co vás přimělo k tomu, že jste s agentem Collinem zastřelili manželku jednoho z nejbohatších a nejvlivnějších mužů Spojených států? Jestli totiž zavoláte policii, jestli zavoláte kohokoli, budete to muset udělat. Pokud jste se odhodlali nést plnou odpovědnost, pak zvedněte telefon a ohlaste to.“

Burtonova tvář změnila barvu. Ustoupil o krok, výšková převaha mu najednou nebyla k ničemu. Collin ztuhl a zíral na vlastní zaťaté pěsti. Nepamatuje, že by si někdo takhle dovolil mluvit s Billem Burtonem. Takový obr by Russellové urazil hlavu jediným hnutím prstu.

Burton ještě jednou pohlédl na mrtvolu. Jak by to vysvětlil, aby všechny uspokojil? Odpověď zní jednoduše, to je vyloučeno.

Russellová bedlivě pozorovala jeho obličej. Burton se k ní otočil. Oči mu nervózně těkají, teď se na ni nedokáže upřeně podívat. Vyhrála. Vlídně se usmála a přikývla. Tím se ujímá režie představení.

„Uvařte kávu, celou konvici,“ nařídila Burtonovi, který ochotně přijal záměnu rolí. „A pak hlídejte vchod pro případ, že by se objevila nenadálá noční návštěva. Vy, Colline, skočte k dodávce a promluvte s Johnsonem a Varneym. O tomhle ani muk. Řekněte jim, že se sice stala nehoda, ale prezident je v pořádku. Nic víc. Ať jsou připraveni a vy taky. Rozumíte? Až vás budu potřebovat, zavolám vás. Musím si všechno rozmyslet.“

Burton a Collin přikývli a zmizeli. Nevycvičili je v umění ignorovat tak autoritativní rozkazy. A Burton nestojí o vyšetřování střelby. Za tohle by mu stejně nikdy dost nezaplatili.

Od okamžiku, kdy výstřely rozčísly hlavu ženy, se Luther nepohnul. Bojí se. Šok sice pominul, ale oči se neustále vracejí na podlahu a k tomu, co kdysi bylo živou, dýchající lidskou bytostí. Za celou zločineckou kariéru viděl jediného zabitého člověka. Třikrát odsouzeného pedofila, jehož míchu přeťala deseticentimetrová břitva, vedená rukou neútlocitného spoluvězně. Teď na něho doléhají zcela jiné pocity, připadá si jako osamělý pasažér na lodi, vplouvající do cizího přístavu. Ocitá se v naprostém neznámu, sebemenší zvuk nevěstí nic dobrého. Pomalu se posadil, dřív než pod ním podklesnou roztřesené nohy.

Pozoroval Russellovou. Přešla ložnici, stanula nad mrtvou ženou, ale nedotkla se jí. Vytáhla z kapsy kapesník, uchopila jím za čepel nůž na otevírání dopisů a zvedla ho. Dlouho a upřeně zírala na předmět, který málem ukončil život jejího šéfa, ale rozhodl o smrti někoho jiného. Opatrně uložila nůž na otevírání dopisů do kožené kabelky a postavila ji na noční stolek, kapesník strčila do kapsy. Přelétla očima zkroucené tělo, které bylo ještě nedávno Christine Sullivanovou.

Musí ocenit, jak obratně si Richmond počíná v aktivitách, které se obvykle v životopise neuvádějí. Všechny jeho „společnice“ jsou ženy bohaté, z nejvyšších kruhů, vdané. To zajišťuje, že se informace o jeho cizoložství neobjeví v žádném bulvárním plátku. Ženy, s nimiž spí, mají totiž co ztratit, možná víc než on, což si velmi dobře uvědomují.

Tihle novináři! Russellová se usmála. Prezident žije dnes a denně pod neustálou kontrolou. Nemůže se vyčurat, vykouřit doutník či si říhnout, aniž by se o tom veřejnost nedověděla nejintimnější podrobnosti. Veřejnost si to aspoň myslí. Vyplývá to z všeobecného přecenění úlohy a schopností žurnalistiky vyšťourat z nejtajnější skrýše zárodek senzace. Veřejnost však netuší, že byť prezident v epoše, kdy se problémy sužovaná zeměkoule vymkla možnostem a schopnostem jedince přiměřeně zasáhnout, ztratil část své obrovské moci, obklopují ho naprosto loajální a navýsost schopní lidé.

Jejich schopnost kamuflovat skutečnost patří do nejvyšší kategorie, nedostupné uhlazeným novinářským neřádům, přesvědčeným, že narazí na zlatou žílu senzace chytráckým zpovídáním kongresmana, ochotného se vypovídat hlavně proto, aby se dostal do hlavního večerního televizního zpravodajství. Prezident Alan Richmond může opravdu vyrazit kam chce bez obav, že ho někdo vyčenichá. Může dokonce zmizet veřejnosti z očí, na jak dlouho si přeje, ačkoli k abecedě politického úspěchu patří být často viděn. Za těmito výsadami stojí jediný hybatel.

Tajná služba. Ti nejlepší z nejlepších. A tato elitní skupina už léta znovu a znovu dokazuje své kvality, naposledy detailním naplánováním celé této akce.

Krátce po poledni vyšla Christy Sullivanová ze salonu krásy na Upper Northwest Street. Jen o blok dál vstoupila do chodby obytného domu a za půl minuty se objevila zase na ulici, zahalená v maxiplášti s kapuci, který vytáhla z tašky. Oči skrývala za slunečními brýlemi. Kráčela ještě několik set metrů, tu a tam se zastavila u výlohy, načež nasedla na červenou trasu podzemní dráhy a dojela do stanice Metro Center. Vyšla z podzemí a o dva bloky dál zabočila do uličky mezi dvěma budovami určenými k demolici. Za dvě minuty z uličky vyjelo auto s tónovanými skly. Collin řídil. Christy Sullivanová seděla vzadu. Bill Burton ji ukryl na bezpečném místě, dokud se k nim nebude moci později večer připojit prezident.

Zvolili sídlo Sullivanových jako dokonalé hnízdečko pro plánované hrátky kvůli tomu, že venkovský dům byl paradoxně posledním místem, kde by někdo Christy Sullivanovou hledal. Russellová věděla, že bude navíc dokonale opuštěný, střežený jen bezpečnostním systémem, který jejich záměrům nepřekáží.

Russellová usedla do křesílka a zavřela oči. Ano, v domě jsou s ní dva z nejschopnějších pracovníků tajné služby. A právě to tentokrát poprvé dělá šéfce štábu starosti. Čtyři agenty, provázející dnes večer prezidenta, vybral ze zhruba stovky agentů pověřených zvláštními úkoly v Bílém domě pro tyto delikátní záležitosti na její návrh sám prezident. Všichni jsou loajální a vysoce kvalifikovaní. Pečují o prezidenta a udrží jazyk za zuby děj se co děj. Až do dnešní noci prezidentovo okouzlení vdanými ženami nevyvolávalo přílišné rozpaky. Jenže dnešní události očividně ohrožují daný stav. Russellová zavrtěla hlavou a nutila se vymyslet akční plán.

Luther studoval její tvář. Přitažlivou, inteligentní a zároveň velmi tvrdou tvář. To, jak střídavě vraští a vyhlazuje čelo, dává tušit intenzitu duševních pochodů. Čas plyne a ona nepokročila v úvahách ani o píď. Gloria Russellová posléze otevřela oči a podrobně zkoumala ložnici.

Luther bezděčně ucukl, jako by ho olízl kužel světla na vězeňském dvoře. Přenesla pozornost od zrcadla k posteli. Dlouho zírala na spícího muže, načež se na její tváři objevil výraz, v němž se Luther nevyznal. Napůl úsměv, napůl úsměšek.

Vstala, přešla k posteli a shlížela na ležící postavu. Muž z lidu, jak si lid myslí. Tvůrce epochy. Zrovna teď nevypadá nijak velkolepě. Tělo spočívá napůl na posteli, nohy rozhozené, jedna se skoro dotýká podlahy, poněkud pikantní póza pro muže bez jakéhokoli odění.

Oči jí těkaly po prezidentově těle, prodlévaly na určitých partiích, což Luthera ohromovalo vzhledem k tomu, co leželo na podlaze. Než Gloria Russellová vstoupila do ložnice a střetla se s Burtonem, Luther očekával, že uslyší sirény a spatří ze skrýše policisty a detektivy, soudní lékaře, klubko úředníků a televizní štáby, snažící se proniknout dovnitř. Ale tato energická žena má patrně jinou představu.

Luther viděl Glorii Russellovou ve vysílání CNN a dalších velkých televizních společností a nesčetněkrát na stránkách novin. Takovou tvář si člověk zapamatuje. Dlouhý orlí nos a vysedlé lícní kosti patří k dědictví po čerokézských předcích. Rovné vlasy barvy havraní černi jí splývají k ramenům. Velké oči, tmavě modré jak voda v hloubi moře, dvojice nebezpečných propastí pro nepozorné a nerozvážné.

Luther opatrně poposedl v křesle. Sledovat tuto ženu před státnickým krbem v Bílém domě, jak se autoritativně vyjadřuje k současné politice, je jedna věc. Sledovat ji, jak přechází místností s mrtvolou a zkoumá tělo opilého nahého muže, vůdce svobodného světa, je úplně jiná káva. Luther po této podívané vůbec netouží, ale nemůže od ní odtrhnout oči.

Russellová letmo pohlédla ke dveřím, rychle k nim přešla, vytáhla kapesník, zavřela je a zamkla. V okamžení znovu stanula nad prezidentem a zírala na něho. Ruka jí vylétla a Luther se nahrbil v nepříjemné předtuše, ale žena jen prezidenta plácla po tváři. Luther si vydechl, avšak vzápětí ztuhl, neboť ruka zamířila na prezidentova prsa, prodlela v hustém ochlupení a pak sjela k plochému břichu, které se v hlubokém spánku pravidelně zdvihalo a klesalo.

Ruka pokračovala ještě níž, pomalu odtáhla prostěradlo a odložila je na podlahu. Sáhla do rozkroku a lehce stiskla. Žena se ohlédla ke dveřím a poklekla před prezidenta. Luther musel zavřít oči. Nesdílí voyeurství pána domu.

Uplynulo několik dlouhých minut, než Luther oči otevřel. Gloria Russellová si právě svlékla punčocháče a opatrně je odložila na křesílko. Nato se lehce vyhoupla na spícího prezidenta.

Luther opět zavřel oči. Jestlipak dole zaslechnou povrzávání postele? Asi ne, dům je rozlehlý. A i kdyby, co z toho?

Po deseti minutách Luther zaslechl bezděčné vyheknutí muže a zasténání ženy. Přesto dál svíral oční víčka. Neuvědomoval si přesně proč. Snad ze směsi strachu a hnusu nad neúctou k mrtvé ženě.

Když Luther konečně otevřel oči, Russellová hleděla přímo na něho. Srdce se mu málem zastavilo, ale rozum ho ujistil, že je všechno v pořádku. Rychle si oblékla punčocháče. Pak si se zrcátkem v ruce drze, okázale nalíčila rty.

Na tváři se jí rozhostil úsměv, tváře jí zrůžověly. Vypadá mladší. Luther se zadíval na prezidenta. Opět hluboce spal, jeho mysl zaznamenala posledních dvacet minut nejspíš jako realistický a příjemný sen. Luther pohlédl na Russellovou.

Znervózňuje ho, že se žena usmívá přímo na něho, aniž ví, že je zde. Z její tváře vyzařuje síla. Podobný pohled už Luther odtud zachytil. I tahle žena je nebezpečná.

„Všechno tu dokonale ukliďte, kromě téhle.“ Russelová ukázala na to, co zbylo z paní Sullivanové. „Počkejte. Pravděpodobně si to s ní rozdal. Burtone, prozkoumejte důkladně celé její tělo a všechno, co by o tom i jen nepřímo svědčilo, musíte pečlivě zahladit. Pak ji oblečte.“

Burton si vzal rukavice a vykročil, aby splnil rozkaz.

Collin seděl u prezidenta a nutil ho vypít další šálek kávy. Kofein ho povzbudí, ale úplné vystřízlivění si vyžádá čas. Russellová k němu přisedla. Vzala prezidentovu ruku do svých. Byl už dokonale oblečený, ale stále ještě rozcuchaný. Paže ho bolela, obvázali ji, jak nejlépe uměli. Prezident se těší vynikajícímu zdraví, brzy se mu rána zahojí.

„Pane prezidente? Alane? Alane?“ Russellová uchopila jeho obličej a pootočila ho k sobě.

Uvědomuje si, co s ním dělala? Zapochybovala. Zoufale dneska toužil po souloži. Po ženské. Dala mu svoje tělo a na nic se neptala. Přesně vzato ho znásilnila. Naplnila bohatě mužský sen. Nezáleží na tom, že si oběť čin nevybavuje. Ale určitě si zatraceně dobře uvědomí, co pro něho právě podniká.

Prezident pootevřel a zase zavřel oči. Collin ho masíroval za krkem. Konečně se vzpamatovává. Russellová mrkla na hodinky.

Dvě hodiny v noci. Musí se vrátit. Pleskla ho po tváři, ne silně, ale dost na to, aby si získala jeho pozornost. Poznala, že Collin okamžitě znehybněl. Bože, tihle mládenci mají ale omezenou fantazii.

„Souložil jste s ní, Alane?“

„Co…“

„Souložil jste s ní?“

„Já… Ne. Asi ne. Nepama…“

„Dejte mu ještě kávu, sakra, nalejte mu ji do krku, když budete muset, ale ať vystřízliví.“ Collin přikývl a dal se do díla. Russellová přešla k Burtonovi, který v rukavicích zkušeně zkoumal každý kousek někdejší paní Sullivanové.

Burton se zúčastnil mnoha policejních vyšetřování. Ví přesně, co detektivové hledají a kde to hledají. Ale nikdy ho nenapadlo, že někdy využije těchto zvláštních znalostí, aby mařil vyšetřování, netušil ovšem taky, že zažije něco podobného.

Rozhlédl se po místnosti a uvažoval, co všechno ještě musí prohledat, kde všude se něco dělo. S podlitinami na ženském krku a mikroskopickými stopami fyzického kontaktu po těle se nedá nic dělat. Soudní lékař je objeví bez ohledu na jejich nejlepší snahu. Nic z toho se však nebude připisovat prezidentovi, pokud policie prezidenta neoznačí za podezřelého, což ani v nejmenším nepřipadá v úvahu.

Vysvětlení nesrovnalosti mezi stopami po škrcení a tím, že drobnou ženu usmrtila střelba, musí nechat na fantazii policie.

Burton se znovu vrátil k zesnulé a začal jí opatrně natahovat punčochy. Ucítil, jak mu čísi ruka poklepala na rameno.

„Zjistěte, co je třeba!“

Burton k ní vzhlédl. Nadechl se a chtěl něco říct.

„Prohlédněte ji!“ Russellová povytáhla obočí. Burton viděl tuto její grimasu v Bílém domě miliónkrát. Všichni z ní mají strach. Burton se jí nebojí a je natolik chytrý, aby se před ní stáhl do ulity. Pomalu provedl, co požadovala. Pak uložil tělo přesně tak, jak dopadlo na podlahu. Hlášení shrnul do zavrtění hlavou.

„Víte to jistě?“ Russellová se tvářila pochybovačně, ačkoli ze svého intermezza s prezidentem věděla, že s nyní mrtvou ženou pravděpodobně nesouložil, a pokud, tak bez vyvrcholení. Ale mohou se najít stopy. Až závratně děsivé je, že dneska se lze dopátrat pravdy ze sebemenšího vzorku.

„Hernajs, nejsem gynekolog. Nic jsem nezjistil, i když bych to uměl, ale nenosím s sebou mikroskop.“

Russellová se s tím musela spokojit. Zbývá ještě spousta práce a času je poskrovnu.

„Co říkali Johnson a Varney?“

Collin se k ní otočil z místa, kde nutil prezidenta vypít čtvrtý šálek kávy. „Zajímali se, co se tu děje, jestli myslíte tohle.“

„Neřekl jste dou…“

„Řekl jsem jim, co jste si přála, nic víc.“ Zadíval se na ni. „Jsou to spolehliví chlapi. Táhnou to s prezidentem od volební kampaně. Nechtějí nadělat žádné zmatky, chápete?“

Russellová odměnila Collina úsměvem. Hezký mládenec a hlavně oddaný člen prezidentovy osobní ochrany, ještě jí bude moc a moc užitečný. S Burtonem mohou být problémy. Ale drží v ruce vysoký trumf – Burton a Collin zmáčkli spoušť, patrně jim tak velela povinnost, ale kdo ví? Už se v tom vezou taky.

Luther pozoroval aktivitu za zrcadlem s pocitem jisté míry spoluviny. Muži si počínají zdatně: metodicky, pečlivě, promyšleně, nic jim neuniklo. Muži zákona a profesionální zločinci se od sebe zase tolik neliší. Dovednost a technika jsou víceméně totožné, jen zaměření činnosti je odlišuje, aspoň by mělo.

Dokonale oblečená žena leží teď přesně tam, kde se zhroutila. Collin pracuje na jejích nehtech. Vstřikuje jí pod každý dezinfekční roztok a malým odsávačem je zbavuje zbytků cizí kůže a jiných výmluvných důkazů.

Postel převlékli a ustlali, usvědčující ložní prádlo uložili do transportního pytle a skončí v ohni. Collin prozkoumal přízemí a suterén.

Všechno, čeho se kdokoli z nich dotkl, kromě jediné věci, očistili. Burton luxuje koberec a bude poslední, kdo odejde, přitom za sebou pečlivě vysaje i poslední vlastní stopy.

Luther předtím pozoroval agenty, jak ložnici vykrádají. Kdo jiný než on má důvod, aby se jejich očividnému úmyslu usmál? Vida, loupež. Zmizel její náhrdelník a všechny prsteny. Narafičili to tak, jako by ženu v domě překvapil lupič a zabil ji, aniž tušili, že skutečný lupič všechno viděl a slyšel z nejtěsnější blízkosti.

Očitý svědek!

Luther nikdy nebyl očitým svědkem loupeže kromě těch, které sám spáchal. Zločinci nenávidí očité svědky. Tihle lidé by Luthera zabili, kdyby věděli, že tu je, o tom není pochyb.

Postaršího zločince, trojnásobného recidivistu, v zájmu prezidenta všech občanů klidně obětují.

Stále otřesený prezident s Burtonovou pomocí pomalu vyšel z ložnice. Russellová sledovala, jak odcházejí. Nevšimla si, že Collin mezitím horečně pátrá po místnosti. Konečně bystrým zrakem objevil na nočním stolku její kabelku. Vyčuhovala z ní část rukojeti nože na otevírání dopisů. Pomocí igelitového sáčku nůž vytáhl a chystal se ho očistit.

Russellová se ke Collinovi vrhla a popadla ho za ruku tak prudce, až sebou Luther trhl.

„Nechte toho, Colline.“

Collin není tak chytrý jako Burton, rozhodně nepatří do extratřídy Russellové. Zmateně se k ní otočil.

„Na noži jsou jeho otisky, slečno. Její taky, plus tělesné tekutiny a podobně, nasákly do kožené rukojeti.“

„Agente Colline, prezident mě zaměstnává jako stratéga a taktika. Co vám připadá nabíledni, vyžaduje mnohdy důkladnou analýzu, musí se všestranně posoudit. Dokud se tak nestane, neotírejte ten předmět. Opatřete nůž řádným obalem a předejte mi ho.“

Collin zaprotestoval, ale nesmlouvavý výraz ve tváři Russellové ho zarazil. Zabalil poslušně nůž a odevzdal jí ho. „Zacházejte s tím prosím opatrně, slečno Russellová.“

„Vždycky jednám opatrně, Time.“

Odměnila ho dalším úsměvem. Collin úsměv opětoval. Ještě nikdy ho neoslovila křestním jménem, pochyboval, že ho vůbec zná. Zaznamenal rovněž, a to ne poprvé, že šéfka štábu je velmi hezká žena.

„Ovšem.“ Dal se do balení.

„Time?“

Otočil se k ní. Přešla k němu, pomalu si ho prohlížela, až se jejich oči setkaly. Pronesla tiše a skoro rozpačitě, jak se Collinovi zdálo: „Musíme se vyrovnat s naprosto ojedinělou situací, Time. Musím cítit vaši jednoznačnou podporu. Rozumíte?“

Collin přikývl. „Ojedinělá situace je slabý slovo. Krve by se ve mně nedořezal, když jsem zahlídnul, jak ten nůž míří do prezidentových prsou.“

Dotkla se jeho paže dlouhými a dokonale pěstěnými nehty. Zvedla nůž na otevírání dopisů. „Tohle musí zůstat jen mezi námi, Time, ano? Vynecháme prezidenta i Burtona.“

„Jenže já…“

Uchopila jeho ruku. „Moc potřebuju, abyste mě plně podpořil, Time. Prezident netuší, co se stalo, a nevím, jestli Burton hodnotí situaci racionálně. Potřebuju někoho, na koho se můžu spolehnout. Potřebuju vás, Time. Věc je příliš vážná. Vy to chápete, že? Nežádala bych vás o to, kdybych si nemyslela, že to zvládnete.“

Polichoceně se usmál, potom se na ni vážně zadíval.

„Dobře, slečno Russellová. Stojím při vás.“

Zatímco Collin dokončoval balení, Russellová si prohlížela téměř dvaceticentimetrovou čepel, která málem překazila její politické aspirace. Kdyby prezident zahynul, ztratila by osobní záštitu. Není to příjemné pomyšlení, ale ve světě vysoké politiky se bez ní nikdo neobejde. Až se otřásla, když si představila novinové titulky: „PREZIDENT NALEZEN MRTEV V LOŽNICI DOMU BLÍZKÉ PŘÍTELKYNĚ. ŽENA ZATČENA PRO PODEZŘENÍ Z VRAŽDY. VŮDCI STRANY PŘIPISUJÍ ZODPOVĚDNOST ŠÉFCE ŠTÁBU GLORII RUSSELLOVÉ.“ Ale to se nestalo. A nestane. To, co teď drží v ruce, je cennější než hora plutonia, než ropné zásoby Saúdské Arábie.

S tím, co získala, kdo ví? Co když třeba vznikne tandem Russellová-Richmond? Otevírají se jí nekonečné možnosti. Usmála se a uložila igelitový sáček do kabelky.

Výkřik způsobil, že se Luther bleskově ohlédl. Bolest mu projela krkem, až málem zanaříkal.

Prezident vběhl do ložnice. Oči rozšířené, stále ještě napůl opilý. Vybavilo se mu, co se dělo v několika posledních hodinách, a dolehlo to na něho tak prudce, jako kdyby mu najednou přistál na hlavě Boeing 747.

Burton se vřítil za ním. Prezident civěl na nehybné tělo. Russelová odložila kabelku na noční stolek a s Collinem mu přehradili cestu.

„To je průser! Je mrtvá. Já ji zabil! Panebože, pomoz mi! Já ji zabil!“ křičel, rozplakal se a znovu se rozkřičel. Snažil se proniknout živou stěnou, ale na to se mu ještě nedostávalo sil. Burton se pokusil prezidenta stáhnout zpátky.

Náhlým vzepětím se Richmond vytrhl, přeletěl ložnici, narazil do stěny a přepadl přes noční stolek. Pak se prezident Spojených států pomalu svezl na podlahu a svinul se do klubíčka jako nenarozené dítě vedle ženy, s níž se chtěl tuto noc vyspat.

Luther znechuceně přihlížel. Třel si krk a pomalu kroutil hlavou. Neuvěřitelný sběh událostí překračoval únosnou míru.

Prezident se pracně posadil. Burton se cítil podobně jako Luther a mlčel. Collin očima vyžadoval od Russellové instrukce, ta jeho pohled zaregistrovala a nenápadně mu dala najevo zánovní spiklenectví.

„Glorie?“

„Ano, Alane?“

Luther si všiml, jak Russellová mrkla směrem ke kabelce, kam uložila nůž na otevírání dopisů. Jen on teď ví něco, co neví nikdo z přítomných.

„Může se to dát do pořádku? Dejte to do pořádku, Glorie. Prosím vás! Ach, panebože, Glorie!“

Položila mu ruku na rameno, což se osvědčilo jako nejpovzbudivější gesto během dlouhé a náročné pouti prachem volební kampaně. „Všechno máme pod kontrolou, Alane. Věnuju tomu osobně veškerou péči.“

Prezident je stále příliš pod vlivem alkoholu, aby postřehl narážku, ale na tom jí teď nezáleží.

Burton sáhl ke sluchátku v uchu a chvíli soustředěně naslouchal. Obrátil se k Russellové.

„Měli bysme vypadnout. Varney právě zjistil, že se po silnici blíží policejní vůz.“

„Zabezpečovací zařízení vyhlásilo poplach?“ Russellová se leknutím zarazila.

Burton zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně vyjeli na běžnou obhlídku, ale jestli si něčeho všimnou…“ Nemusel říkat víc.

Odjíždět v tomto kraji boháčů limuzínou je nejlepší kamufláž. Russellová děkovala bohu za někdejší šťastný nápad najímat k podobným dobrodružstvím limuzíny bez řidiče. Jména na všech formulářích jsou smyšlená, poplatky a záloha se platí hotově, auto vyzvedávají a vracejí po pracovní době kanceláře půjčovny. Při těchto transakcích nikdo nevidí živou tvář. Auto vysterilizují. Tím se policie octne ve slepé uličce, pokud se ovšem vydá po této stopě, což je velmi nepravděpodobné.

„Jedeme!“ Russellová mírně podlehla panice.

Pomohli prezidentovi na nohy. Russellová vyšla s ním. Collin se chopil transportních pytlů. Uprostřed místnosti se zastavil.

Luther naprázdno polkl.

Collin se vrátil k nočnímu stolku, popadl kabelku Russellové a odešel.

Burton zapnul příruční vysavač, přejel jím část ložnice, kde se odehrál poslední výstup, zhasl světlo a zavřel za sebou.

Lutherův svět zahalila temnota.

Poprvé v životě osaměl v místnosti s mrtvou ženou. Ostatní zřejmě přivykli zakrvácené postavě ležící na podlaze a nevzrušeně překračovali nebo obcházeli bezduchý objekt. Ale Luthera taková blízkosti smrti děsila.

Ve tmě nevidí na hromádku krví potřísněných šatů s neživým tělem uvnitř, ale ví, že je tady. „Zde leží vulgární, bohatá děvka,“ mohl by znít její neformální epitaf. Ano, podváděla manžela, i když se zdá, že mu to nevadilo. Přesto si nezasloužila takovou smrt. A on by ji zabil, o tom není pochyb. Kdyby bleskově nepřešla do protiútoku, byl by prezident spáchal vraždu.

Agenti tajné služby nechybovali. Konali svou povinnost a vykonali ji. Ve víru vášní si vybrala na zabití špatného muže. Možná je to takhle lepší. Kdyby měla rychlejší ruku nebo agenti zlomek vteřiny váhali, strávila by asi celý život ve vězení. Možná by ji za vraždu prezidenta čekala i smrt.

Luther usedl do křesla. Nohy mu téměř zdřevěněly. Musí si odpočinout. Brzy z toho pekla vypadne. Ať je tedy schopen běhu.

Má teď o čem přemýšlet, neboť ti lidé nevědomky učinili Luthera Whitneyho podezřelým číslo jedna ze zločinu, který bude bezpochyby označen za odporný a brutální. Bohatství oběti se promítne do enormního nasazení početných sil a prostředků zákona, které budou pátrat po pachateli. Určitě ho nebudou hledat v čísle 1600 na Pennsylvania Avenue. Jinak budou pátrat všude a navzdory Lutherově důkladné přípravě ho možná objeví. Je dobrým, vynikajícím profesionálem, ale ještě nikdy nečelil takovým silám, které budou nasazeny, aby vyšetřily tento zločin.

Rychle probral celý plán, připravený na tuto noc. Neshledal v něm zjevnou mezeru, malér ovšem způsobí většinou ty skryté. Polkl, proplétal a rozplétal prsty, protahoval si nohy, aby se uklidnil. Tak pěkně jedno po druhém. Ještě se odtud nedostal. Řada věcí se může zvrtnout a něco se zvrtne vždycky. Počká dvě minuty. V hlavě mu odtikávaly vteřiny, představoval si, jak nakládají auto. Vyrazí pravděpodobně teprve tehdy, až uslyší či uvidí odjíždět hlídkový vůz.

Opatrně otevřel vak. Uvnitř se nacházelo mnoho z toho, co bylo původně uloženo v této místnosti. Téměř zapomněl, že sem přišel krást a taky kradl. Odstavil auto skoro půl kilometru odtud. Bohudík už před lety přestal kouřit. Bude potřebovat každý krychlový centimetr kapacity plic. S kolika agenty tajné služby se může utkat? Nejmíň se čtyřmi. To je k posrání! Zrcadlové dveře se pomalu otevřely a Luther vkročil do ložnice. Zmáčkl znovu tlačítko dálkového ovládání, a než dveře zapadly, hodil je na křesílko.

Vyhlédl oknem. Právě tudy plánoval alternativní únikovou cestu. Třicetimetrové mimořádně silné nylonové lano s uzly po každých patnácti centimetrech má svinuté v batohu.

Zeširoka a obezřetně, aby nešlápl do krve, obešel mrtvolu, trasu si předem naprogramoval v paměti. Jen jednou letmo pohlédl na ostatky Christine Sullivanové. Život jí už nikdo nevrátí. Luther teď musí hájit svůj.

V několika vteřinách stanul u nočního stolku a zašátral za ním.

Lutherovy prsty nahmataly igelitový sáček. Při prezidentově srážce s nábytkem se kabelka Russellové převrátila na bok. Igelitový sáček s nesmírně vzácným obsahem vypadl a svezl se za noční stolek.

Luther skrz igelitový sáček nahmatal čepel nože na otevírání dopisů a uložil ho do sportovního vaku. Přiskočil k oknu a opatrně vyhlédl. Limuzína a dodávka tam pořád stojí. To není dobré znamení.

Přešel na opačnou stranu ložnice, vytáhl lano, uvázal jeden konec k noze masivního prádelníku a rozvinul lano k druhému oknu, z něhož sešplhá tam, kam není vidět z cesty. Opatrně otvíral okno, modlil se, aby závěsy nevrzly, a byl vyslyšen.

Odvinoval lano a sledoval, jak se plazí po zděné fasádě domu.

Gloria Russellová se zadívala na impozantní průčelí sídla. Čiší z něho bohatství. Bohatství a postavení, jaké si Christine Sullivanová nezasloužila. Získala je díky rafinovanému vystavování koziček, vrtění prdelkou a smyslným rtům, které starého Waltra Sullivana zvláštním způsobem inspirovaly, a dokonce v něm probudily jakýsi dávno hluboce zasutý cit. Za půl roku mu nebude nijak chybět. Znovu ho pohltí svět neotřesitelného bohatství a moci.

Russellová byla v půli cesty k limuzíně, když vtom ji Collin chytil za paži. Podával jí koženou kabelku, kterou koupila v Georgetownu za sto dolarů a jejíž cena se nyní nedá vyčíslit. Usedla na zadní sedadlo a vydechla si. Usmála se na Collina, málem se přitom zarděla.

Prezident se propadl do ochromující kocoviny a ničeho kolem si nevšímal.

Russellová nakoukla do kabelky jen pro jistotu. Brada jí poklesla a horečně se prohrabovala drobnostmi uvnitř. Musela vynaložit veškeré úsilí, aby hlasitě nevykřikla, zachvácená hrůzou jen civěla na mladého agenta. Nůž na otevírání dopisů v kabelce není. To znamená, že musí být ještě v domě.

Collin se otočil a vyrazil tryskem do schodů, zcela zmatený Burton se hnal za ním.

Luther sešplhal do poloviční výšky, když je zaslechl.

Ještě něco přes tři metry.

Vřítili se do ložnice.

Ohromená dvojice agentů tajné služby spatřila lano, Burton se k němu vrhl.

Poslední metr a Luther se rozběhl po pevné zemi.

Burton se vyklonil z okna. Collin odsunul noční stolek: nic. Přeběhl k oknu, u něhož stál Burton. Luther už zmizel za rohem. Burton začal přelézat parapet. Collin ho zadržel. Cesta, kudy přišli, bude rychlejší.

Vyřítili se ze dveří.

Luther se dral kukuřičným polem, nedbal, jestli zanechává stopy, teď mu záleží na holém přežití. Sportovní vak ho tíží, zdržuje, ale nepracoval tvrdě několik měsíců proto, aby pak odešel s prázdnýma rukama.

Vyběhl z vlídného úkrytu kukuřice a pádí nejnebezpečnějším úsekem trasy, skoro sto metry holé pláně. Měsíc se schoval za hustá mračna a na venkovských cestách chybí osvětlení. V černém oblečení je prakticky neviditelný. Jenže lidské oko ve tmě zachytí pohyb i tak a on prchá, co nejrychleji může.

Dvojice agentů tajné služby se na okamžik zastavila u dodávky. Vytáhli z ní agenta Varneyho a společně vyrazili do pole.

Russellová stáhla okno a vyděšeně je pozorovala. I prezident do jisté míry procitl, ale brzy ho uklidnila, takže se opět propadl do letargické dřímoty.

Collin a Burton vytáhli své noční zaměřovače a to, co viděli, připomínalo primitivní počítačové hry. Tepelné podněty se projevují červeně, všechno ostatní zůstává zelené.

Vysoký a štíhlý agent Varney, který jen mlhavě tušil, čeho se účastní, se propracoval na špici. Běží lehce jako mílař, jímž za studií býval.

Varney slouží u tajné služby tři roky, je svobodný, zcela oddaný své profesi, v Burtonovi vidí téměř otce, neboť jeho vlastní zahynul ve Vietnamu. Hledají někoho, kdo něco provedl v domě. Týká se to prezidenta, a tudíž i jeho. Varney předem litoval každého, koho dopadnou.

Luther za sebou slyší muže, kteří ho pronásledují. Zorientovali se rychleji, než předpokládal. Jeho náskok se zmenšuje, ale je pořád dostatečný. Udělali velkou chybu, že neskočili do dodávky a nestíhají ho autem. Musí přece předpokládat, že tu má dopravní prostředek. A že to není vrtulník. Ještě že nejsou tak bystří, jak by měli být. Jinak by se nedožil svítání.

Vzal to zkratkou lesní pěšinou, kudy přišel. Tím získal dobrou minutu. Prudce, chrčivě oddechuje, div mu neprasknou plíce. Šatstvo ho tíží, nohy se pohybují jako ve zpomaleném filmu, zakouší pocity, které zná z dětských snů.

Konečně se dostal z lesíka, spatřil své auto a blahořečil si, že se důkladně a všestranně pojistil.

Konečně se v Burtonových a Collinových nočních zaměřovačích objevila jiná postava než Varneyho. Asi sto metrů před nimi běží značně rychle muž. Ruce jim sjely k podpažním pouzdrům. Žádná pistole nestřílí na takovou vzdálenost příliš efektivně, ale nemají na vybranou.

Kdesi před nimi nastartovalo auto a Burton s Collinem vystupňovali tempo, jako by se jim v patách hnalo tornádo.

Varney si vytvořil slušný náskok, ale běží příliš vlevo. Je ve výhodnějším střeleckém postavení, ale zahájí palbu? Něco jim říká, že sotva, nevycvičili ho k tomu, aby střílel po prchající osobě, která neohrožuje muže, na jehož bezpečnost přísahal. Varney bohužel taky neví, že v sázce je něco víc než lov na škodnou. Otřásl by se celý systém, nejen postavení dvou agentů tajné služby, kteří jsou sice přesvědčeni, že neprovedli nic špatného, ale zároveň i dost inteligentní, aby chápali, že veškerá vina dopadne na jejich hlavu.

Burton není nejlepší běžec, ale pod tíhou těchto myšlenek nasadil k finiši a mladší Collin sáhl na dno sil, aby s ním udržel krok. A pak Burton pochopil, že je pozdě. Motor zavyl, auto se vyřítilo ze tmy a Burton zvolnil tempo. V okamžení je od auta dělilo dvě stě metrů.

Burton se zastavil, zaklekl, zamířil, ale viděl už jen prach zvířený pneumatikami vozu. Pak ještě blikla brzdová světla a vzápětí ztratil cíl definitivně.

Ohlédl se po Collinovi, který se tyčil nad ním, a na oba dolehla tíha situace. Burton ztěžka vstal a zastrčil pistoli. Schoval i noční zaměřovač. Collin učinil totéž.

Podívali se na sebe.

Burton se zhluboka nadechl a roztřásl se. Tělo reagovalo na předchozí vypětí, příliv adrenalinu ustal. Je po všem, ne?

Přiklusal Varney. Burton neztratil hlavu natolik, aby v něm bezděky nezahlodala závist. Ranilo jeho hrdost, že se mladý muž ani pořádně nezadýchal. Vynasnaží se, aby Varneyho a Johnsona nestrhli s sebou. Nezaslouží si to.

On a Collin to odnesou, ale víc nikdo. Zalitoval Collina, nicméně s tím nic nenadělá. Ale když Varney promluvil, v Burtonově naprosto deprimující vizi absolutního zmaru matně svitla naděje.

„Mám jeho espézetku.“

„Hernajs, kde byl?“ Russellová se nevěřícně rozhlížela po ložnici. „No? Schovával se snad pod tou podělanou postelí?“

Snažila se Burtona uzemnit pohledem. Ten chlap se nepodíval pod postel ani do šaten. Burton je ovšem prozkoumal už tehdy, když zahlazoval stopy. A taky jí to úsečně sdělil.

Burton prohlížel lano a otevřené okno. „Kristova noho, vypadá to, že ten chlap nás pozoroval celou dobu, dokud jsme neodešli.“ Burton se rozhlížel, kde by se mohl skrývat další neviditelný pozorovatel. Utkvěl očima na zrcadle, postoupil k němu, zastavil se, ustoupil.

Zkoumal koberec před zrcadlem.

Toto místo opakovaně luxoval, dokud drahý, luxusní koberec neučesal. Když skončil, chlupy povyrostly o víc než půl centimetru. Od chvíle, kdy se sem vrátili, na ně nikdo nevstoupil.

A přesto, když se skloní, rozezná výrazné otisky bot. Dřív si jich nevšiml, protože se celé místo slehlo, jako by někdo právě tady tančil… Navlékl si rukavice, přiskočil k zrcadlu, osahával a povytahoval rám. Křikl na Collina, ať sežene nějaké nářadí, zatímco Russellová ohromeně zírala.

Burton nasadil páčidlo ve výši pasu pod rám zrcadla a spolu s Collinem se do něho vší silou opřeli. Zámek není nijak robustní, střeží tajemství komnaty spíš rafinovanou vynalézavostí než hrubou silou.

Něco zaskřípělo, prasklo, zarachotilo a dveře se otevřely.

Burton se vrhl dovnitř, Collin ho následoval. Nahmatal na stěně vypínač. Komůrku ozářilo světlo a muži se rozhlédli.

Russellová nahlédla dovnitř a spatřila křeslo. Když se otočila, užasle zírala na zrcadlové dveře. A jimi přímo na postel. Na tu postel, kde krátce předtím… Třela si spánky, hlava jako by se jí chtěla bolestí rozskočit.

Průhledné zrcadlo.

Obrátila se k Burtonovi, ale stále ještě hleděla přes rameno na zrcadlo. Jeho předchozí poznámka, že je někdo pozoroval, se ukazuje prorockou.

Burton se bezmocně díval na Russellovou. „Musel tu být celou dobu. Smrděl tady od začátku. To je k nevíře, sráč jeden!“ Burton přelétl očima prázdné police trezorové komnaty. „Zdá se, že to tady důkladně vybral. Nejspíš všechnu hotovost a to, čím se neprozradí.“

„Co na tom záleží!“ vybuchla Russellová a ukázala na zrcadlo. „Ten chlap viděl a slyšel všechno, a vy jste ho nechali pláchnout!“

„Máme jeho espézetku.“ Collin doufal v další povzbudivý úsměv. Nedočkal se.

„Co z toho? Myslíte si, že bude čekat, až mu zaťukáme na dveře?“

Russellová usedla na postel. Zatočila se jí hlava. Jestli tu ten chlap byl, viděl všechno. Zavrtěla hlavou. Zlá, ale přehledná situace se náhle zcela vymkla kontrole a hrozí fatální katastrofou. Zvlášť vzhledem k tomu, co jí svěřil Collin, když znovu vstoupila do ložnice.

Ten křivák má nůž na otevírání dopisů! Otisky, krev, všechno ukazuje rovnou na Bílý dům.

Podívala se k zrcadlu a na postel, kde se ne tak dávno natřásala na prezidentovi. Instinktivně si přitáhla sako k tělu. Zvedl se jí žaludek. Opřela se o sloupek postele.

Collin vyšel z trezorové komory. „Nezapomeňte, že tady loupil. Kdyby to šel ohlásit na policii, dostane se do velkého maléru.“ Nic lepšího při obhlídce komory mladého agenta nenapadlo.

Měl by víc přemýšlet.

Russellové se podařilo potlačit nutkání ke zvracení. „Nemusí na to doplatit, může dokonce vydělat. Slyšel jste někdy o existenci telefonu? Pravděpodobně už teď volá na linku pro informátory Postu. K čertu! Vzápětí se toho chytí bulvární plátky, do týdne s ním televize na nějakém ostrůvku, kam se uklidí, natočí exkluzivní rozhovor, jeho obličej znečitelní mozaikou. Zanedlouho vyjde kniha, podle ní vznikne film. Sere se to!“

Russellová už v duchu vidí jistý balíček doručený do redakce Postu, budovy FBI, na prokuraturu, do kanceláře vůdce opozice v senátu a dalším případným původcům největších škod, nemluvě o soudní mašinérii.

Prezident Spojených států bude požádán, aby poskytl k porovnání otisky prstů a vzorek krve. Zní to jako vtip, ale budou je muset poskytnout. A samozřejmě je poskytnou. Richmondovy otisky jsou ostatně založeny v registru. Rozhodne vzorek DNA. Najdou její mrtvolu, provedou rozbory krve a budou klást spousty otázek, na něž nikdo nedokáže uspokojivě odpovědět.

Jsou vyřízení, odepsaní. Ten křivák si tu seděl a čekal na svou šanci. Netušil, že dnešní noc mu přinese životní odměnu. Nejde o dolary. Svrhne, srazí na zem, rozdrtí prezidenta, nedá mu nejmenší naději. Komu se to kdy podařilo? Woodward a Bernstein se okamžitě stali hvězdami, miláčky národa. Jenže proti tomuhle je aféra Watergate prkotina. Trochu silné sousto pro všechny.

Russellová se stěží dovlekla do koupelny. Burton se podíval na mrtvolu a pak na Collina. Mlčeli, jejich srdce zrychleně bušila, absolutní obludnost situace na ně dolehla jako kamenný příkrov krypty. Jelikož nic nevymysleli, Burton a Collin dál pečlivě očišťovali celé zařízení od stop, zatímco Russellová vyprazdňovala obsah svého žaludku. Do hodiny se sbalili a odjeli.

Dveře se za ním tiše zavřely.

Luther si uvědomil, že mu přinejlepším zbývá pár dnů, ale spíš míň. Riskoval a rozsvítil, rychle přehlédl obývací pokoj.

Jeho život, dosud normální, respektive blížící se normálnosti, se rázem změní v hrůzu.

Sundal batoh, zhasl a přikradl se k oknu.

Nikde nic – všude klid. Útěk z toho sídla je jeho nejtrýznivějším zážitkem, horším než řev útočících Severokorejců. Ruce se mu dosud třesou. Celou zpáteční cestu jako by mu každé protijedoucí auto zabodávalo světelný kužel do tváře a pátralo po jeho vině a tajemství. Dvakrát se míjel s policejním autem, na čele mu vyrazil pot a dech se zastavil.

Auto vrátil na místo, odkud si je zvečera „vypůjčil“. Státní poznávací značka je nepřivede nikam, prozradit by ho mohlo jedině něco jiného.

Pochybuje, že ho viděli. Ale i kdyby, dokázali by zhruba odhadnout jeho výšku a váhu. Věk, rasa, podoba pro ně zůstávají záhadou, bez toho jsou namydlení. Podle rychlosti běhu budou možná usuzovat na mladšího muže. Existuje jediné zranitelné místo a o tom, jak je zahladit, uvažoval na zpáteční cestě. Pro tuto chvíli zabalil do dvou sportovních tašek to, co se z posledních třiceti let jeho života zabalit dalo, sem se nevrátí.

Ráno vybere peníze ze všech svých účtů, tím získá prostředky, aby utekl hodně daleko. Za celá ta dlouhá léta čelil mnohdy extrémnímu nebezpečí. Na to, aby zvolil mezi konfliktem s prezidentem Spojených států a zmizením není třeba pronikavého intelektu.

Noční úlovek bezpečně ukryl. Tři měsíce dřel, aby získal odměnu, která ho mohla stát život. Zamkl a vytratil se do noci.

4

V SEDM HODIN RÁNO SE OTEVŘELY ZLATĚ NATŘENÉ DVEŘE výtahu a Jack vstoupil do úzkostlivě draze a reprezentativně zařízené recepční haly firmy Patton, Shaw & Lord.

Lucinda tu ještě není, takže přijímací přepážka, solidní kousek z týkového dřeva o váze pěti set kilogramů, z nichž každý stál po čtyřiceti dolarech, zůstává neobsazena.

Kráčel širokými chodbami, měkce osvětlenými replikami klasicistních nástěnných svícnů, zabočil vpravo, pak vlevo a za minutu otevřel těžké dubové dveře své kanceláře. Z nejbližšího okolí k němu doléhalo přidušené vyzvánění telefonů, neboť město se probouzelo k životu.

Šest podlaží, téměř deset tisíc metrů čtverečních v jedné z nejvýstavnějších budov v centru, víc než dvě stovky skvěle placených právníků, obrovská knihovna, dokonale zařízená tělocvična, sauna, ženské a mužské sprchy se šatnami, deset zasedacích sálů, několik set úředníků a pomocného personálu, a hlavně seznam klientů zahrnující všechny významné firmy v zemi, to je impérium Patton, Shaw & Lord.

Firma překonala nejkritičtější období na konci 80. let, a jakmile odezněla recese, rychle se rozvíjela. Teď jede na plné obrátky, zatímco řada jejích konkurentů živoří. Je nabitá nejlepšími specialisty prakticky na všechny oblasti práva, přinejmenším na ty nejlukrativnější. Mnohé přetáhli od jiných předních firem, nalákali je vysokými prémiemi a sliby, že firma nebude šetřit na tom, kdo získá nové klienty.

V čele, vysoko nade všemi, stojí tři hlavní společníci, kteří firmu zaštiťují. Ta každého z nich odměňuje více než dvěma miliony dolarů ročně a rozumí se samo sebou, že než odejdou na odpočinek, přilepší si i podílem ze všech uzavřených smluv za desítky milionů dolarů. Nepsaným, leč přísně dodržovaným pravidlem firmy je, že přijímá pouze takové klienty, kteří unesou nejméně stotisícovou fakturu. Vedení rozhodlo, že pracovat za méně by bylo mrhání firemním časem. Dodržování pravidla nečiní problémy a firma vzkvétá. Lidé hledají v metropoli to nejlepší a ochotně za výsady platí.

Z tohoto pravidla učinila firma jedinou výjimku, a to paradoxně pro jediného Jackova klienta mimo okruh Baldwin Enterprises. Řekl si, že platnost pravidla bude zkoušet stále častěji. Když už si koleduje o problémy, ať to aspoň stojí za to. Ví, že jeho vítězství budou zpočátku drobná, ale to nevadí.

Usedl za stůl, nalil si kávu a listoval v Postu. Patton, Shaw & Lord má pět kuchyní se třemi vedoucími na plný úvazek, jimž usnadňují práci počítače. Ve firmě se vypije denně na pět set termosek kávy, ale Jack si nosí konvici ranního životabudiče z malého denního baru na rohu, protože nesnáší tekutinu, co se tu vydává za kávu. Dovážejí sem zvláštní, nesmírně drahou směs, která ovšem chutná jako odvar z mořských řas.

Opřel se v křesle a rozhlížel se po místnosti. Z přiměřeně prostorné a reprezentativní kanceláře se nabízí hezký výhled na Connecticut Avenue.

Když působil coby veřejný obhájce, sdílel v úřadu kancelář s kolegou, okno tam nebylo. Jack tedy aspoň jednoho odporně mrazivého rána vylepil na stěnu obrovský plakát havajské pláže. Kávu, kterou pili v oné kanceláři, měl radši.

Po nástupu sem získal sám pro sebe dvakrát tak velkou kancelář, byť ještě ne šéfovskou, ale rozhodně pevně zakotvil. Právním zastupováním Baldwin Enterprises se stal čtvrtým největším finančním zušlechťovatelem firmy, přitom první tři jsou padesátníci a šedesátník, kteří se daleko víc zajímají o golfová hřiště než další kariéru u firmy. Podíval se na hodinky. Je čas nastartovat.

Patří mezi nejrannější ptáčata, brzy nastane v budově tanec. PS&L platí jako špičkové newyorské firmy a za velké prachy očekávají velké, časově neomezené pracovní nasazení. Klienty jsou obrovské společnosti a tomu odpovídají i požadavky na právní servis. Zmýlit se v téhle lize znamená pohřbít smlouvy o právním zastupování v hodnotě čtyř miliard dolarů, možná i bankrot.

Všichni kolegové i mladší společníci, které zná, trpí žaludečními neurózami, čtvrtina z nich potřebuje psychoterapeuta. Jack denně pozoruje jejich bledé tváře a chátrající těla, když se ženou chodbami do dalších herkulovských půtek se zákonem. To je daň za to, že patří mezi pět procent nejlépe placených odborníků v oboru.

Jack zůstal ušetřen neduhů svých kolegů. Zvolit si správné klienty je ohromná úleva. Působí ve firmě PS&L teprve rok, jako právní zástupce ve věcech obchodních společností je začátečník, ale získal si okamžitě stejný respekt jako mnohem starší a zkušenější kolegové.

Asi by se cítil provinile, nehodný takového postavení, kdyby to nechápal jako kompenzaci za jiné ústrky života.

Strčil do úst poslední miniaturní koláček, naklonil se v křesle a otevřel spis. Obchodní záležitosti bývají často monotónní, Jackovi vzhledem k jeho založení a schopnostem nepřipadají příliš vzrušující. Posuzování smluv o pronájmu, příprava zakládacích dokumentů firem, formování společností s ručením omezeným, návrhy smírčích memorand a dohod o tichém společenství tvoří jeho každodenní chléb, dny mu připadají stále delší. Učí se rychle, ostatně musí, aby přežil, zatímco jeho umění obhajoby před soudem leží ladem.

Firma tradičně nezastupuje klienty v soudních přích, místo toho se věnuje lukrativnější a stabilnější obchodní a daňové agendě. Když cokoli dozraje k soudnímu sporu, postoupí práci některé z vybraných a na obhajobu u soudu zaměřených firem, které zase naopak přenechávají mimosoudní záležitosti PS&L. Tak to dokonale funguje už léta.

Do oběda připravil k odeslání dvě složky dokumentů, nadiktoval tři závěrečné zprávy, několik dopisů a čtyřikrát mu telefonovala Jennifer a připomínala mu večeři v Bílém domě, které se mají dnes večer zúčastnit.

Jejího otce vyhlásila jistá organizace Podnikatelem roku. O prezidentově vztahu ke světu velkého byznysu výmluvně svědčí, že taková událost stojí Bílému domu za to, aby ji zaštítil. Jack aspoň uvidí prvního muže zblízka. Pravděpodobnost, že by se s ním osobně setkal, je sice mizivá, ale kdo ví.

„Nemáš chvilku?“ Do dveří strčil plešatou hlavu Barry Alvis. Patří ke starším řadovým kolegům, což znamená, že víc než třikrát se mu nedostalo v obvyklém termínu nabídky, aby se stal společníkem firmy, a popravdě řečeno ji zřejmě nikdy nedostane. Tak pracovitého a chytrého právního zástupce by ráda získala kterákoli firma. Ale jeho výřečnost, a tudíž schopnost získat si důvěru klienta je nulová. Vydělává ročně sto šedesát tisíc dolarů a s vypětím nasbírá za rok na prémiích dalších dvacet tisíc. Jeho manželka nepracuje, děti chodí do soukromých škol, on jezdí v posledním modelu beemera, ve firmě od něho nečekají zázraky, ale on si taky nemá nač stěžovat.

Velmi zkušený právník s desetiletou intenzivní praxí na nejvyšší úrovni v oblasti obchodních transakcí nemůže nic jiného než Jacka Grahama nenávidět.

Jack mu pokynul. Ví, že ho Alvis nemá rád, chápe proč, ale nezazlívá mu to. Mohl by mu občas namydlit schody, ale tím by projevil svou slabost.

„Máme se znovu vrhnout na tu Bishopovu fúzi, Jacku.“

Jack se zarazil. Tenhle zapeklitý, otravný případ je uzavřený, aspoň Jack si to myslí. Sáhl po bloku a ruce se mu zachvěly.

„Myslel jsem, že Raymond Bishop zrovna netouží po příchylnosti berňáku.“

Alvis usedl, položil na Jackův stůl pětatřicet centimetrů tlustý spis, který přinesl s sebou, a pohodlně se na židli opřel.

„Mrtvé případy někdy bohužel ožívají a pronásledují nás. Zítra odpoledne potřebujeme znát tvůj názor na průvodní finanční dokumentaci.“

Jack málem upustil propisku. „To je čtrnáct smluv, přes pět set stran, Alvisi. Kdy ses o tom dověděl?“

Alvis vstal a Jack postřehl, jak se mu dere na tvář úsměv.

„Patnáct smluv a podle číslování šest set třináct stran, tabulky v přílohách nepočítám. Díky, Jacku. Jménem PS&L.“ Otočil se. „Jo, přeju příjemný večer u prezidenta a rozhodně pozdravuj slečnu Baldwinovou.“

Alvis odešel.

Jack civěl na svazek před sebou a třel si spánky. Zajímalo by ho, jak dlouho ten mizera ví, že někdo vyhrabal Bishopův případ. Určitě ne od dnešního rána.

Mrkl na hodinky. Zavolal sekretářce, odřekl svůj program pro zbytek dne, zvedl čtyřkilový spis a vydal se do zasedací místnosti číslo devět, nejmenší a nejzastrčenější v budově, kde může v klidu pracovat. Bude intenzivně makat šest hodin, pak absolvuje slavnostní večeři, vrátí se, nastaví celou noc, zajde si do sauny, osprchuje se, oholí, dokončí komentář a ve tři, nejpozději ve čtyři hodiny hodí Alvisovi materiál na stůl. Z toho se neposere.

Jakmile Jack probral šestou smlouvu, dojedl smažené brambůrky, vypil zbytek kokakoly, oblékl si sako a seběhl o deset pater níž do vestibulu.

Rozjel se taxíkem domů. Když vůz zastavil, hrklo v něm.

Před domem parkuje jaguár. Marnivá, dobře zaplacená poznávací značka ÚSPĚCH hlásá, že jeho nastávající životní partnerka čeká nahoře. Určitě je na něho naštvaná. Nikdy se nesníží k tomu, aby k němu přijela, pokud ji na něm něco neštve a nechce mu to vyčíst.

Podíval se na hodinky. Trochu se zpozdil, ale pořád v mezích tolerance. Odemkl vstupní dveře, přejel si dlaní po tváři, možná by se dneska už nemusel holit. Jennifer sedí na pohovce, přes kterou nejprve přehodila čisté prostěradlo. Musí uznat, že vypadá oslnivě, opravdu aristokraticky, ať už to znamená cokoli. Neusmála se, vstala a změřila si ho pohledem. „Jdeš pozdě.“

„Víš, že nejsem svým pánem.“

„To tě neomlouvá. Taky pracuju.“

„Ovšem, je tu ale určitý rozdíl, tvůj šéf se jmenuje stejně jako ty a dcera si ho dávno otočila kolem půvabného malíčku.“

„Matka s otcem jeli napřed. Limuzína sem pro nás přijede za dvacet minut.“

„Máme spoustu času.“ Jack se svlékl a už stál pod sprchou. Odhrnul závěs. „Jenn, můžeš mi vytáhnout ze skříně tmavomodrý dvouřadový oblek?“

Vstoupila do koupelny a se špatně skrývaným znechucením se rozhlédla. „Pozvánka předepisuje smokink.“

„Pozvánka doporučuje smokink,“ opravil ji a vytíral si mýdlo z očí.

„Neprovokuj, Jacku. Proboha, jedeme do Bílého domu, k prezidentovi.“

„Dávají nám na vybranou, smokink není povinný, využiju práva si ho nevzít. Kromě toho smokink nemám.“ Zazubil se na ni a zatáhl závěs.

„Měl sis ho pořídit.“

„Já zapomněl. Jenn, prokristapána, nevyšiluj. Nikdo si mě nevšimne, nikdo nebude zkoumat, co mám na sobě.“

„Děkuju, moc ti děkuju, Jacku. Snad jsem toho tolik nechtěla.“

„Víš, co to pozlátko stojí?“

Mýdlo ho štípe v očích. Pomyslel na Barryho Alvise a na to, že bude muset celou noc makat a hlavně to vysvětlit Jennifer a jejímu otci. „Kolikrát si ten podělanej futrál oblíknu?“ zeptal se podrážděně. „Jednou, dvakrát ročně?“

„Až se vezmeme, budeme se účastnit spousty společenských událostí, kde je smokink povinný. Je to dobrá investice.“

„Radši vyberu svůj penzijní fond a koupím si za něj permanentku na baseball.“ Vystrčil hlavu ze sprchy, aby ukázal, že žertuje, ale Jennifer už v koupelně nebyla.

Vysušil si ručníkem vlasy, opásal se jím a vešel do maličké ložnice, kde visel na dveřích nový smokink. Objevila se Jennifer a zasmála se.

„Pozornost od Baldwin Enterprises. Je od Armaniho. Bude ti ohromně slušet.“

„Jak to, že znáš moji velikost?“

„Prodloužená dvaačtyřicítka ti dokonale padne. Mohl bys být manekýnem. Budeš osobním modelem Jennifer Baldwinové.“ Ovinula ho zezadu naparfémovanými pažemi a přitiskla se k němu. Ucítil na zádech pružný tlak jejích ňader a vnitřně se vyrovnal s tím, že není čas využít příležitosti. Aspoň jednou bez těch proklatých nástropních maleb, bez cherubínů a kočárů, třeba by to bylo jiné.

Roztouženě se zadíval na malou, rozestlanou postel. Musí ovšem celou noc pracovat. Ten mizera Barry Alvis a vykutálený Raymond Bishop.

Proč vždycky, když Jennifer Baldwinovou vidí, doufá, že se to mezi nimi změní? Změní k lepšímu. Že se změní ona či on, anebo že si vyjdou na půl cesty vstříc? Je tak krásná a všechno na světě jí hraje do rukou. Proboha, co je s ním v nepořádku?

Limuzína krátce po dopravní špičce rychle ujíždí středem hlavního města. Po sedmé hodině večer před víkendem bývá centrum Washingtonu dost opuštěné.

Jack se podíval na svou snoubenku. Světlý, velmi drahý plášť dává vyniknout její dlouhé šíji. Ušlechtilou, ideálně krásnou tvář s dokonalou pletí občas prozáří vzorový úsměv. Z bohatých zlatohnědých vlasů vytvořil kadeřník vysoký účes, obvykle si sčesává vlasy dolů. Vypadá jako jedna z těch hvězdných modelek.

Přivinul se k ní. Usmála se na něho, zkontrolovala si bezvadný make-up a pohladila ho po ruce.

Sevřel jí nohu a poodhrnul šaty. Odstrčila ho.

„Možná potom,“ zašeptala, aby řidič nic neslyšel.

Zasmál se a zaševelil rty, že ho do té doby asi rozbolí hlava. Vyprskla smíchy a on si s lítostí uvědomil, že dneska v noci nebude žádné „potom“.

Svezl se do bohatě čalouněného sedadla a zíral z okna. Ještě nikdy nebyl v Bílém domě, Jennifer už dvakrát. Nevypadá nervózně, na něho to trochu padá. Když odbočili k hlavnímu vjezdu, trhl motýlkem a přihladil si vlasy.

Strážní Bílého domu kontrolovali hosty metodicky. Po Jennifer se jako obvykle neustále ohlíželi muži i ženy. Když se sklonila, aby si upravila pásek u střevíčků na vysokém podpatku, málem vyklouzla ze svých šatů za pět tisíc dolarů a obšťastnila tak několik zaměstnanců Bílého domu. Jack zaznamenal obvyklé závistivé pohledy mužů. Vstoupili do budovy a předložili zdobné pozvánky seržantovi námořní pěchoty, který je doprovodil nepříliš reprezentativní chodbou do Východního sálu.

„K čertu!“ Prezident se sehnul, aby sebral papíry s proslovem pro nastávající večerní událost a bolest mu projela až k rameni. „Myslím, že mám poraněný sval, Glorie.“

Gloria Russellová sedí v jednom ze širokých, pohodlných křesel, jimiž prezidentova manželka vybavila Oválnou pracovnu.

První dáma vyniká vkusem, když už ničím jiným. Je poměrně hezká, ale intelektuálně poněkud jednoduchá. Do prezidentování se nijak neplete, ve volební kampani představuje kladnou položku.

Její rodinné zázemí nemá chybičku, předkové nashromáždili solidní majetek působením v tradičních bezpečných odvětvích. Prezidentovo spojení s konzervativní, bohatou a vlivnou vrstvou obyvatelstva ani v nejmenším nenarušuje jeho pevné vztahy s liberály, byť za to vděčí hlavně osobnímu kouzlu a umění dosáhnout konsensu. I to, že dobře vypadá, působí víc, než je kdokoli ochoten přiznat.

Úspěšný prezident musí umět oslovit co nejširší publikum a v tom si tento prezident nezadá s Tedem Williamsem.

„To musí vidět doktor.“ Prezident není v nejlepší náladě, ale to ani Russellová.

„Jenže, Alane, jak vysvětlíte bodnou ránu novinářům?“

„Copak už neplatí ani lékařské tajemství?“

Russellová obrátila oči v sloup. Ten chlap občas plácne děsnou hloupost.

„Jste středem vesmíru, Alane, všechno o vás se stává věcí veřejnou.“

„Všechno snad ne.“

„Chcete zveřejnit i zbytek? Zdaleka ještě není po všem, Alane.“ Russellová od včerejší noci vykouřila tři balíčky cigaret a vypila dvě konvice kávy. Každým okamžikem se jejich svět, její kariéra, může zhroutit. Na dveře zaklepe policie a konec. Stojí ji velké úsilí, aby s křikem nevyběhla z místnosti. Neustále odráží návaly žaludeční nevolnosti. Stiskla zuby, ruce zaryla do opěrek křesla. Představa naprosté katastrofy jí nejde z mysli.

Prezident letmo pročítal projev, některé obraty si vrýval do paměti, něco dotvoří na místě. Má fenomenální paměť a to je další velká přednost.

„Proto vás tu mám, Glorie, ne? Abyste všechno vyřešila.“ Upřeně se na ni zadíval.

Jestlipak něco ví, pomyslela si. Jestlipak ví, co s ním prováděla. Znehybněla, ale vzápětí se uvolnila. Nemůže nic vědět, to je vyloučeno. Vybavil se jí jeho opilecký blábol. Jak člověka změní láhev alkoholu.

„Samozřejmě, Alane, ale určité věci musíte rozhodnout vy. Musíme probrat strategické alternativy, abychom mohli čelit každé eventualitě.“

„Nemůžu jen tak zrušit svůj program. Kromě toho, ten chlapík má svázané ruce, nic nepodnikne.“

Russellová zavrtěla hlavou. „Tím si nemůžeme být jisti.“

„Uvažujte! Musel by se přiznat k loupeži, ta ho tam přivedla. Umíte si představit, co by se stalo, kdyby tu historku chtěl udat v televizi? Okamžitě by ho zavřeli do blázince.“ Prezident zavrtěl hlavou. „Jsem v bezpečí. Ten zloděj mi nemůže ublížit, Glorie. Ani v nejmenším.“

Na zpáteční cestě se v limuzíně shodli na základním postoji v krajní situaci. Všechno kategoricky popřít. Absurdita obvinění, pokud vůbec bude vzneseno, zapracuje v jejich prospěch. A absurdní příběh to je, navzdory naprosté pravdivosti. Bílý dům projeví soucit s ubohým, pomateným zločincem, který přiznáním zostudil celou svoji rodinu.

Existuje pochopitelně i jiná možnost, ale Russellová ji do této chvíle s prezidentem raději neprobírala. Vlastně mnohem pravděpodobnější. A jí by umožnila vyniknout.

„Věci se někdy podivně zvrtnou,“ utrousila a podívala se na něho.

„To místo dokonale zbavili stop, ne? Nikdo tam nic nenajde, kromě ní ovšem.“ V jeho hlase zazněla nervozita.

„Přesně tak.“ Russellová si olízla rty. Prezident neví, že nůž na otevírání dopisů s jeho otisky a krví má v rukou zločinný očitý svědek.

Vstala a začala přecházet pracovnou. „Nedají se zajisté vyloučit určité stopy po sexuálním styku. Ale nikoho nenapadne je spojovat s vámi.“

„Panebože, ani si nepamatuju, jestli jsme si to rozdali. Nejspíš ano.“ Po této poznámce se neubránila úsměvu. Prezident se otočil a zadíval se na ni. „Co Burton a Collin?“

„Jak to myslíte?“

„Promluvila jste s nimi?“ Tón obsahoval jasný pokyn.

„Ztratili by všechno stejně jako vy, ne, Alane?“

„Jako my, Glorie, jako my.“ Utáhl si před zrcadlem motýlka. „O našem voyeurovi nic nového?“

„Zatím ne, prověřují tu espézetku.“

„Kdy ji podle vás začnou postrádat?“

„Vzhledem k tomu, jaké je vedro, doufám, že brzy.“

„Jste opravdu vtipná, Glorie.“

„Manžel ji bude shánět. Bude po ní pátrat, vyšle někoho do domu. Zítra, pozítří, nejpozději do tří dnů.“

„A policie se pustí do vyšetřování.“

„S tím se nedá nic dělat.“

„Ale nevymkne se vám to z rukou, viďte?“ Prezident ustaraně vraštil čelo a probíral v duchu různé alternativy. Šoustal s Christy Sullivanovou? Doufá, že ano. Aspoň nějaký světlý bod v té katastrofě.

„Musíme postupovat obezřetně, abychom nevzbudili podezření.“

„To bude snadné. Využijte toho, že Walter Sullivan je můj blízký přítel a politický příznivec. Pak bude vypadat přirozeně, že se o případ osobně zajímám. Promyslete to, Glorie, za to vás platím.“

Přítel nechrápe s přítelovou ženou, pomyslela si Russellová.

„Taky mě napadlo, že by se to tak dalo zdůvodnit, Alane.“

Zapálila si cigaretu a pomalu vyfoukla kouř. Správně. Musí být o krok před ním. Třeba jen o krůček a uspěje. Mohlo by to být horší, je chytrý, ale taky arogantní. Arogantní lidé většinou přeceňují vlastní schopnosti a podceňují schopnosti druhých.

„Nikdo nevěděl, že s ní máte schůzku?“

„Dá se předpokládat, že byla diskrétní, Glorie. Christy toho neměla moc v hlavě, její talent se nacházel o něco níž, ale uměla s ním skvěle hospodařit.“ Prezident mrkl na šéfku svého štábu. „Přišla by o osm set milionů dolarů, kdyby manžel zjistil, že se kurví, i když s prezidentem.“

Russellová ví o podivném voyeurismu Waltra Sullivana, o křesle za zrcadlem. Jenže když nevěděl o té schůzce a nemohl přihlížet, jak by asi zareagoval? Bohudík že v křesle neseděl Sullivan.

„Varovala jsem vás, Alane, že ta mimomanželská dobrodružství nás přivedou do maléru.“

Richmond se na ni zklamaně podíval. „Poslyšte, myslíte, že jsem první chlap v tomhle úřadu, co si bokem nezávazně švihne? Nebuďte tak sakramentsky naivní, Glorie. Přitom jsem mnohem diskrétnější než někteří moji předchůdci. Mám zodpovědné poslání… a taky nárok na drobné požitky. Rozumíte?“

Russellová si nervózně třela krk. „Dokonale, pane prezidente.“

„Je tu zkrátka jediný svědek, a ten nemůže nic dělat.“

„Aby se zhroutil domek z karet, stačí vytáhnout jedinou.“

„Nestrašte. Tenhle domek totiž živí spoustu lidí. Na to nezapomínejte.“

„Nezapomínám, Alane.“

Ozvalo se zaklepání. Vstoupil asistent Russellové. „Zbývá pět minut, pane.“ Prezident přikývl a pokynul mu k odchodu.

„Tuhle událost nemohl nikdo líp načasovat.“

„Ransome Baldwin bohatě přispěl na vaši kampaň, stejně jako všichni jeho přátelé.“

„Nemusíte mi odříkávat politickou abecedu, drahoušku.“

Russellová vstala a přešla k němu. Uchopila jeho zdravou paži a pozorně se mu zadívala do obličeje. Na levé tváři má malou jizvu. Památka na střepinu granátu, která ho zasáhla za kratičkého působení v armádě na konci vietnamské války. Když zahájil politickou kariéru, ženy se shodly, že drobná nedokonalost nesmírně násobí jeho přitažlivost. Russellová se přistihla, že na jizvu zírá.

„Udělám cokoli, abych ochránila vaše zájmy, Alane. Dostanete se z toho, ale musíme úzce spolupracovat. Jsme tým, Alane, jedinečný tým. Nedostanou nás, když budeme postupovat společně.“

Prezident chvilku studoval její tvář a pak ji odměnil úsměvem, notoricky známým z titulních stránek novin. Přitáhl ji k sobě a letmo ji políbil na tvář. Přitiskla se k němu.

„Zbožňuju vás, Glorie. Jste nejoddanější bojovník.“ Urovnal papíry s proslovem. „Představení začíná.“ Otočil se a vykročil. Russellová pohlédla na jeho široká ramena, přejela si rukou po tváři a následovala ho.

Jack ostře vnímal přeplácanou eleganci rozlehlého Východního sálu. Zaplnili jej nejmocnější muži a ženy země. Kolem něj se na všech stranách navazovaly důležité kontakty a jemu nezbývalo než stát a civět. Na protější straně sálu objevil svoji snoubenku, která zahnala do kouta nějakého kongresmana ze Západu a nepochybně se v zájmu Baldwin Enterprises snaží získat zákonodárce pro změnu zákona, tentokrát možná upravujícího právo na rybolov a koupání.

Jeho snoubenka věnuje mnoho času získávání přízně držitelů moci na všech úrovních. Ať člen okresní komise či předseda výboru senátu, Jennifer vždy dokáže uhodit na lidskou ješitnost, přihrát, co je třeba, do správných rukou, tak aby všichni důležití aktéři byli určitě na místě, až Baldwin Enterprises budou chtít rozjet další mamutí obchodní show. Otcova společnost vděčí za zdvojnásobení majetku v posledních pěti letech nemalou měrou i jejím schopnostem. Popravdě řečeno, který muž by odolal jejímu kouzlu?

Ransome Baldwin, víc než sto devadesát centimetrů vysoký majitel hustých bílých vlasů a zvučného barytonu, obchází sál, pevně si tiskne ruce s politiky, které již získal, a vemlouvá se těm několika, které ještě neoblomil.

Ceremoniál vyznamenávání byl milosrdně krátký. Jack pohlédl na hodinky. Musí se co nejdřív vrátit do kanceláře. Cestou se Jennifer zmínila o nějakém soukromém večírku v hotelu Willard. Mnul si bradu. Pitomá shoda okolností.

Užuž chtěl odtáhnout Jennifer do kouta a vysvětlit jí, proč musí předčasně odejít, když vtom k ní přistoupil prezident v doprovodu jejího otce a společně vykročili směrem, kde postával.

Jack odložil skleničku a odkašlal si, aby nevypadal jako úplný blbeček a aspoň mu nepřeskakoval hlas, až se společensky rozkoktá. Jennifer a otec rozmlouvají s prezidentem jako staří přátelé. Smějí se, brebentí, důvěrně se k němu naklánějí jako by to byl bratránek Ned z Oklahomy. Jenže tohle není bratránek Ned, ale prezident Spojených států, panebože!

„Tak vy jste ten šťastný muž?“ Prezident se bezprostředně, příjemně usmál. Podali si ruce. Jsou stejně velcí a Jack ocenil, jak hladce se vyrovnal s nastalou situací.

„Jack Graham, pane prezidente. Je mi nesmírnou ctí.“

„Připadá mi, jako bych vás znal, Jacku, Jennifer mi o vás hodně vyprávěla. Většinou v dobrém.“ Zazubil se.

„Jack je společníkem firmy Patton, Shaw & Lord.“ Jennifer se stále lehce tiskla k prezidentově paži. Podívala se na Jacka a nasládle se usmála.

„Společníkem ještě ne, Jenn.“

„To je jen otázka času.“ Hlas Ransome Baldwina přímo zaduněl. „S Baldwin Enterprises coby klientem můžeš u kterékoli firmy v zemi diktovat svoji cenu. Na to nezapomínej. Zkrátka se nenech od Sandyho Lorda vodit za nos.“

„Dejte na něho, Jacku. Věřte zkušenému.“ Prezident pozvedl skleničku a vzápětí bezděčně ucukl. Jennifer bez opory jeho paže zakolísala.

„Odpusťte, Jennifer. Přehnal jsem to s tenisem. Ta zatracená ruka zase bolí. Zdá se, Ransome, žes vzal pod ochranu sympatického chlapíka.“

„Kruci, musí ještě s mojí dcerou svést boj o království. Možná se Jack stane královnou a Jenn králem. Existují přece rovná práva, ne?“ Ransome zaburácel smíchy a strhl k němu i ostatní.

Jack cítil, že rudne. „Jsem právník, Ransome. Nemusím usilovat o obsazení uprázdněných trůnů. Život skýtá i jiné možnosti.“

Jack se chopil skleničky. Nevyslovil přesně to, co chtěl. Dostal se do defenzivy. Rozdrtil zuby kostku ledu. Co si Ransome Baldwin opravdu myslí o budoucím zeťovi? A zvlášť teď? Jackovi na tom ostatně ani moc nezáleží.

Ransome se přestal smát a upřeně ho pozoroval. Jennifer povytáhla hlavu jako vždycky, když pronese něco nevhodného, což bývá velmi často. Prezident všechny tři přehlédl, krátce se usmál a omluvil se. Zamířil do rohu k nějaké ženě.

Jack se díval, kam jde. Tu ženu zná z televize, hájila nesčetněkrát prezidentův postoj k nejrůznějším otázkám. Gloria Russellová se netváří zrovna moc vesele, ale vzhledem k tolika krizím ve světě jí v takovém postavení asi bývá veselo zřídkakdy.

Uvažoval dál. Seznámil se s prezidentem, podali si ruce. Doufá, že ho paže přestane bolet. Odvedl Jennifer stranou a s lítostí jí vysvětlil, proč se nemůže zdržet. Nepotěšil ji.

„To je naprosto nepřijatelné, Jacku. Uvědomuješ si, co tenhle večer pro tátu znamená?“

„Podívej, jsem námezdní tahoun. Chápeš? Platí mě od kusu.“

„Nebuď směšný! Na nic si nehraj. Tohle po tobě nemůže nikdo z firmy požadovat, natož nějaký poskok.“

„Nedělej z toho aféru, Jenn. Byl to báječný večer. Táta dostal tu cenu. Nastal čas vrátit se k práci. A Alvis není poskok. Rád mi občas přišlápne kuří oko, ale jinak tvrdě maká, možná víc než já. Každý se musí držet svého kopyta.“

„Není to slušné, Jacku. Nelíbí se mi to.“

„Je to moje řemeslo, Jenn. Netrap se tím, není důvod. Uvidíme se zítra. Vezmu si teď taxíka.“

„Tátu hrozně zklameš.“

„Táta mě nebude postrádat. Připij mu za nás oba. Pamatuješ, cos mi šeptala v taxíku? Odkladem se slib neruší, pro změnu si to můžeme jednou taky rozdat u mě.“

Dovolila, aby ji políbil. Ale sotva odešel, rychle zamířila k otci.

5

KATE WHITNEYOVÁ ZAJELA NA PARKOVIŠTĚ PŘED DOMEM, vyběhla do čtvrtého poschodí, reklamní taška s potravinami ji rytmicky tloukla do jedné, naditý diplomatický kufřík do druhé nohy. Domy, v jakých si může dovolit bydlet, mívají sice výtahy, ale nebývají vždycky v provozu.

Rychle se převlékla do starých trenýrek a trička, vyslechla vzkazy ze záznamníku a vyrazila znovu ven. U sochy U. S. Granta si protáhla a uvolnila dlouhé nohy, aby do nich nedostala křeč, a rozběhla se.

Klusala na západ kolem Muzea letectví a astronautiky a Smithsonova institutu s věžemi a cimbuřími ve stylu italské architektury dvanáctého století, který vypadá jako obydlí šíleného vědce. Lehkým, pravidelným krokem se přenesla v nejširším místě přes Mall a dvakrát oběhla Washingtonův památník.

Dech se jí zrychlil, tričkem s emblémem právnické fakulty v Georgetownu prosakuje pot a tvoří tmavé skvrny. Když běžela podél Přílivové nádrže, dav lidí zhoustl. Časný podzim přilákal letadla, autobusy a auta s lidmi z celé země v naději, že se vyhnou letnímu přívalu turistů a nechvalně známým washingtonským vedrům.

Když se vyhýbala rozpustilému dítěti, srazila se s jiným běžcem. Upadli a zapletli se do sebe rukama nohama.

„Do prdele.“ Muž se rychle vyprostil a vyskočil. Kate pomalu vstávala, civěla na něho s omluvou na rtech, a náhle si opět sedla na zem. Čas běžel, klany Arkansasanů a Iowanů před nimi uskakovaly a obcházely je.

„Ahoj, Kate!“ Jack jí podal ruku a odvedl ji pod jednu z nyní holých třešní, které lemují Přílivovou nádrž. Jeffersonův památník se impozantně tyčí nad klidnou hladinou, vysoká silueta třetího prezidenta země je uvnitř rotundy zřetelně vidět.

Kate začal otékat kotník. Sundala maratonku i ponožku a snažila se otok zapudit masáží.

„Myslela jsem, že už nikdy nebudeš mít čas běhat, Jacku.“

Zkoumala ho pohledem. Žádné ustupující čelo ani vrásky, natož panděro. Čas ještě proti Jacku Grahamovi nepracuje. Musí uznat, že vypadá báječně. Na druhé straně ji čas neodvratně, katastrofálně poznamenal.

V duchu proklela svůj účes a vzápětí se proklela za své myšlenky. Krůpěj potu jí stékala po nose, setřela ji podrážděným gestem ruky.

„Přesně totéž jsem si říkal já. Netušil jsem, že prokurátorky pouštějí z úřadu před půlnocí. Mimořádně tě uvolnili?“

„To víš.“ Třela si kotník, doopravdy ji rozbolel. Pochopil, že ji to bolí, sklonil se a uchopil nohu do rukou. Ucukla. Podíval se na ni.

„Vzpomeň si, jaký jsem ošetřovatel, byla jsi moje nejlepší a jediná zákaznice. Neznám jinou ženu, která by kypěla zdravím, a přitom měla tak křehké kotníky.“

Uvolnila se a připustila, aby zpracovával její kotník a posléze chodidlo s lýtkem, uvědomovala si, že neztratil zručnost a cit. Myslel to vážně, že vypadá zdravě? Zachmuřila se. Ostatně kopačky mu dala ona. A dobře udělala. Nebo ne?

„Slyšela jsem o firmě Patton, Shaw & Lord. Gratuluju.“

„Nesmysl. To by dokázal každý, kdo má za zády společnost, co strká do právních zástupců miliony.“

„Hm, dočetla jsem se v novinách o tvém zasnoubení. Ještě jednou gratuluju.“ Tentokrát se neusmál. Proč asi?

Pomalu jí navlékl ponožku a obul maratonku. Zadíval se na ni. „Neměla bys teď pár dní běhat, parádně to oteklo. Tamhle mám auto. Odvezu tě.“

„Vezmu si taxíka.“

„Věříš víc washingtonským taxikářům než mně?“ Zatvářil se dotčeně. „Kromě toho nevidím, že bys měla nějaké kapsy. Domluvíš si bezplatnou jízdu? Hodně štěstí.“

Pohlédla na trenýrky. Klíč má v ponožce. Viděl ho. Usmívá se jejímu dilematu. Stiskla rty, vzápětí si spodní olízla. Tenhle její zvyk zná od samého začátku. Ačkoli ji neviděl několik let, připadá mu, jako by se nikdy nerozešli.

Protáhl si nohy a vstal. „Půjčil bych ti prachy, ale nic u sebe zrovna nemám.“

Vstala, opřela se mu o rameno a zkusila našlápnout.

„Myslela jsem, že soukromá praxe vynáší.“

„Jo, jenže neumím hospodařit. To přece víš.“ Ano, o účty se vždycky starala ona. Ne že by si tehdy mohli moc vyskakovat. Podpíral ji pod paží, kulhala k autu, deset let starému kombíku subaru. Udiveně na auto zírala.

„Ty ses ho ještě nezbavil?“

„Proč? Ještě objede půl světa. Taky je v něm obsažena historie. Vidíš tu skvrnu? V roce 1986, v noci před mými státnicemi, jsme tu rozsedli zmrzlinové kornouty Dairy Queen. Tys nemohla spát a já zase studovat. Vzpomínáš? Řízla jsi moc rychle zatáčku.“

„Nějak se ti to plete v hlavě. Podle mě ta skvrna pochází od koktejlu, co jsi mi vylil na záda, protože jsem si stěžovala na vedro.“

„Třeba jo.“ Se smíchem nastoupili do auta.

Chvíli skvrnu zkoumala podrobněji, poté se rozhlédla po interiéru. Tolik se jí toho vrací v mohutných, nárazovitých vlnách. Ohlédla se na zadní sedadlo. Kdyby tak mohlo vyprávět. Obrátila se a zjistila, že ji pozoruje. Tušila, že se červená.

Zařadili se do proudu vozidel a zamířili na východ. Kate sice znervózněla, ale necítila se stísněně, jako by se vrátili o čtyři roky zpátky a jen tak skočili do auta a vyrazili koupit něco k jídlu nebo pro noviny či posnídat do bufetu v Charlottesvillu, anebo do jedné z luxusních kaváren poblíž budovy Kongresu. Uplynula ovšem léta, musela si připomenout. To je minulost. Přítomnost se od ní značně liší. Stáhla trochu okno.

Jack jedním okem sledoval provoz, druhým ji. Jejich setkání není náhodné. Kate běhá po Mall od doby, co se usadili ve Washingtonu a našli si byt v činžáku nedaleko Eastern Marketu.

Dneska ráno se Jack probudil a padlo na něho zoufalství, jaké nepocítil od doby před čtyřmi lety, kdy ho Kate opustila, přesněji za svítání o týden později, když definitivně pochopil, že se nevrátí. Teď, se sňatkem na obzoru, se rozhodl, že se s ní musí vidět. Ještě v sobě nepotlačil, nedokázal uhasit poslední jiskru. Jako by v něm doutnala za oba. Nesebral odvahu, aby se znovu pokusil nechat jí vzkaz na záznamníku, řekl si tedy, že pokud je jim souzeno, aby se setkali, objeví ji mezi turisty i místními na Mall. A to se nakonec stalo.

Než se srazili, pobíhal sem tam asi hodinu, pročesával dav, hledal tvář ze zarámované fotografie. Objevil ji pět minut před kolizí. Kdyby se mu už předtím v důsledku fyzického vypětí srdeční frekvence nezdvojnásobila, oslovil by ji hned, jak ji spatřil mechanicky běžet kousek od sebe. Zazmatkoval, nechtěl jí podvrtnout kotník, ale díky tomu s ním teď sedí v autě a on ji veze domů.

Kate si svázala vlasy do koňského ohonu stužkou, kterou stáhla ze zápěstí. „Jak se ti daří v práci?“

„Slušně.“ Nechce se bavit o práci. „Jak se daří starému pánovi?“

„To víš líp než já.“ Nechce se bavit o otci.

„Neviděl jsem ho od…“

„Buď rád.“ Odmlčela se.

Jack zavrtěl hlavou nad svou hloupostí. Proč jen se zmínil o Lutherovi? Doufal, že se otec a dcera za ta léta smířili. Očividně marně.

„Prý si ohromně vedeš na státním zastupitelství.“

„Snad.“

„Myslím to vážně.“

„Od kdy?“

„Každý jednou dospěje, Kate.“

„Kromě Jacka Grahama. Nechme toho, proboha.“

Vyjel na Constitution Avenue a pokračoval až k Union Station. Tady se zarazil. Ví sice, kudy dál, ale nechce to dát najevo. „Nerad bych bloudil, Kate. Kudy teď?“

„Promiň. Kolem Kapitolu, pak po Maryland Avenue a odboč vlevo do Třetí ulice.“

„Líbí se ti tam?“

„Vzhledem k příjmům mi to celkem vyhovuje. Budu hádat. Bydlíš pravděpodobně v Georgetownu v jednom z těch velkých federálních paláců s personálem?“

Svěsil ramena. „Nepřestěhoval jsem se. Bydlím trochu pořád tam co dřív.“

Užasle si ho změřila. „Co teda děláš s penězi, Jacku?“

„Koupím si, co potřebuju, a nepotřebuju toho moc.“ Podíval se na ni. „Co bys řekla zmrzlinovým kornoutům Dairy Queen?“

„V tomhle městě je neseženeš, snažila jsem se.“

Obrátil do protisměru, zašklebil se na houkající řidiče a rovněž stiskl houkačku.

„Asi jste se nesnažila moc vytrvale, paní prokurátorko.“

Za půl hodiny zastavil na parkovišti před jejím domem. Oběhl auto, aby jí pomohl vystoupit. Kotník jí trochu ztuhl. Zmrzlinu skoro dojedli.

„Pomůžu ti nahoru.“

„Nemusíš.“

„Kvůli mně sis podvrtla kotník. Dobrým skutkem částečně vykoupím vinu.“

„Já to zvládnu, Jacku.“ Tenhle tón mu připadá důvěrně známý i po čtyřech letech. Ztrápeně se usmál a ustoupil. Pomalu došla do poloviny schodiště. Když se otočila, Jack právě nastupoval do auta.

„Jacku?“ Vzhlédl k ní. „Děkuju za zmrzlinu.“ Vešla do domu.

Když Jack odjížděl, nevšiml si muže stojícího mezi stromy při vjezdu na parkoviště.

Luther se vynořil ze stínu a zadíval se na činžák. Jeho vzhled se za dva dny drasticky změnil. Naštěstí mu rychle rostou vousy. Vlasy má nakrátko přistřižené, ježka zakrývá klobouk. Sluneční brýle zastiňují pronikavé oči, dlouhý kabát maskuje štíhlé tělo.

Doufal, že než odjede, ještě jednou ji spatří. Zaskočilo ho, že vidí i Jacka, ale proč ne. Jacka má rád.

Zachumlal se do kabátu. Zvedl se vítr a je chladněji, než v tomto období ve Washingtonu obvykle bývá. Pozoroval okna dceřina bytu.

Byt číslo čtrnáct. To dobře ví, dokonce byl několikrát i uvnitř, pochopitelně bez dceřina vědomí. Překonat obyčejný zámek u vstupních dveří je pro něho dětskou hračkou. Někomu by trvalo déle odemknout klíčem. Sedával v křesle obývacího pokoje a rozhlížel se po spoustě věcí, každá mu něco připomínala, některá dobré časy, většina ovšem zklamání.

Někdy zavřel oči a zkoumal různé vůně v ovzduší. Věděl, že parfém používá střídmě a jeho vůni lze těžko popsat. Nábytek je masivní, solidní a trochu opotřebovaný. Lednička bývá běžně prázdná. Skromný, až nedostatečný obsah skříní ho zamrzel. Byt udržuje, i když ne v perfektním stavu, prostě je vidět, že v něm žije.

Lidé jí hodně telefonují. Vyslechl si některé vzkazy ze záznamníku. A tím spíš si přál, aby změnila zaměstnání. Jako zločinec poznal v jejím oboru řadu pěkných parchantů. Teď už je ovšem pozdě, aby jediné dceři doporučil změnu profese.

Luther si uvědomuje, že jejich vztah má dost zvláštní podobu, ale nic jiného si ani nezaslouží. Vybavila se mu i jeho manželka, žena, která ho milovala a stála při něm po všechna ta léta a proč? Zažila s ním jen bolest a mizérii. A když konečně dostala rozum a rozvedla se s ním, zakrátko zemřela. Znovu, snad po tisící si klade otázku, proč ve zločinecké dráze pokračuje. Rozhodně ne kvůli penězům. Vždycky žil prostě, výtěžek toho, co naloupil, mu protekl mezi rukama. Starost o něho doháněla jeho ženu k šílenství, dcera se od něho odvrátila. A po tisící si nedovede uspokojivě odpovědět na otázku, proč pokračuje v loupežích dobře chráněného majetku. Snad proto, aby si dokázal, že na to ještě stačí.

Znovu pohlédl k dceřinu bytu. Nebyl jí dobrým otcem, proč by mu měla být dobrou dcerou? Ale neumí zcela přetnout pokrevní pouto, i když ona to učinila. Udělal by pro ni všechno, co by si přála, ale ví, že o něm nechce slyšet.

Luther rychle vykročil ulicí, posléze doběhl autobus, který ho zaveze ke stanici podzemní dráhy Union Station. Odjakživa je nezávislým člověkem, nikdy se na nikoho a na nic nespoléhá. Je osamělý běžec a líbí se mu to. Teď si ovšem připadá až moc osaměle, uspokojení ho opustilo.

Rozpršelo se a Luther vyhlíží zadním oknem autobusu, kličkujícího k obrovskému nádraží, které uniklo ambiciózní módní přestavbě na železničně-nákupní centrum. Voda bičuje hladký povrch okna, cloní mu výhled a brání orientaci. Jak rád by se vrátil, ale nejde to.

Uvelebil se na sedadle, narazil si klobouk do čela a vysmrkal se. Zvedl odložené noviny a přelétl titulky. Kdy ji asi najdou? Až ji objeví, okamžitě se to dozví, každý v tomhle městě se dozví, že Christine Sullivanová zahynula. Když zabijí někoho z boháčů, zpráva se dostane na titulní stránky. Chudáci a řadoví občané se dostanou leda do černé kroniky. Christy Sullivanovou zařadí nepochybně doprostřed titulní stránky.

Odhodil noviny na podlahu a schoulil se na sedadle. Než zmizí, musí vyhledat notáře. Autobus pobrukuje, zavřel oči, ale neusnul. V myšlenkách sedí ve dceřině obývacím pokoji a ona je tentokrát s ním.

6

LUTHER USEDL KE STOLU V MALÉ, VELMI JEDNODUŠE zařízené zasedací místnosti. Staré židle a stůl poznamenaly tisíce škrábanců. Nepříliš čistý koberec taky něco pamatuje. Kromě jeho spisu ležely na stole jen vyrovnané navštívenky. Vzal jednu do ruky a prstem sledoval název firmy. „Legal Services, Inc“. Zdejší právníci nejsou v oboru špička, nemohou se měřit s významnými firmami v centru. Absolventi právnických učilišť třetího řádu bez praxe v tradičních institucích se tu profesionálně protloukají v naději, že jim náhoda přihraje do rukou štěstí. Ale jejich sny o velkých kancelářích, velkých klientech a hlavně o velkých penězích postupem času blednou. Luther však nežádá to nejlepší. Potřebuje jen někoho s příslušným diplomem, kdo umí sestavit základní právně platné dokumenty.

„Všechno je v pořádku, pane Whitney.“ Mládenec vypadá na pětadvacet a je dosud plný naděje a energie. Tohle není jeho cílová stanice. Očividně tomu pořád věří. Z unavené, ztrhané, těstovité tváře staršího muže za ním už naděje vyprchala. „To je Jerry Burns, vedoucí kanceláře, bude druhým svědkem vašeho posledního pořízení. Naše podpisy mají přísežnou hodnotu, nemusíme tedy závěť svědecky ověřit před soudcem.“ Objevila se čtyřicátnice nepřívětivého vzezření s plnicím perem a notářskou pečetí. „Tady Phyllis je naše notářka.“ Všichni se posadili. „Přejete si, abych vaši závěť přečetl?“

Jerry Burns seděl u stolu, smrtelně se nudil, civěl do prázdna, snil o místech, kde by teď byl raději. Vedoucí kanceláře Jerry Burns. Možná by radši kydal hnůj někde na farmě. Pohrdavě shlížel na svého mladšího kolegu.

„Četl jsem ji,“ odpověděl Luther.

„Výborně,“ pravil Burns. „Můžeme začít?“

Za čtvrt hodinky vycházel Luther z Legal Services Inc. se dvěma exempláři testamentu v kapse kabátu.

Sebranka právnická, bez nich se člověk nevyčurá, nevysere ani nechcípne. Navymýšleli si zákony, aby potvrdili svoji existenci. A budou je plodit dál. Pak si Luther vzpomněl na Jacka a usmál se. Jack takový není. Nato pomyslel na dceru a jeho úsměv pohasl. I Kate je jiná. Jenže Kate ho nenávidí.

Zastavil se v obchodě s fotoaparáty a koupil si polaroid a film. Nerad by, aby někdo vyvolával snímky, které pořídí. Vrátil se do hotelu. Během hodiny udělal celkem deset fotografií. Zabalil je do papíru, zastrčil do manilových desek a schoval na dno batohu.

Posadil se a díval se z okna. Vydržel tak skoro hodinu, načež se zvedl, přešel k posteli a ulehl. Pořád je tím starým tvrdým chlapíkem. Ale ne tak lhostejným, aby s ním nepohnula smrt, aby s ním nezacloumalo, když násilně zemře někdo, kdo ještě dlouho mohl žít. A korunu všemu nasazuje to, že se do té záležitosti zapletl prezident. Člověk, jehož si váží, dokonce ho i volil. První muž země v opilosti málem zavraždil ženu. I kdyby viděl svého nejbližšího příbuzného, jak někoho vraždí, Lutherem by to tolik neotřáslo, nezdrtilo by ho to víc. Jako by napadl jeho samotného a vražednýma rukama svíral jeho krk.

Přesto ho drtí ještě něco jiného, s čím se nedokáže vyrovnat. Zabořil tvář do polštáře, zavřel oči a marně se snažil usnout.

„To je nádhera, Jenn.“ Jack se díval na sídlo zbudované z cihel a kamene, jehož čelní fronta přesahuje délku šedesáti metrů a je v něm víc místností než pokojů na studentské koleji, a ptal se v duchu sám sebe, proč tady jsou. Příjezdová cesta končí za masivní stavbou u garáže pro čtyři automobily. Trávník je pěstěný tak dokonale, že ho Jack málem považoval za obrovský koberec. Prostor za sídlem se terasovitě svažuje, každá ze tří teras má vlastní bazén. Najde se tu všechno, co patří k standardu velkého bohatství: tenisové kurty a stáje, k tomu osm hektarů pozemků k toulkám, což v severní Virginii znamená opravdové panství.

Majitelka realitní kanceláře čeká u hlavního vchodu, poslední model mercedesu parkuje u velké kamenné kašny zdobené růžemi vytesanými v žule. Hravě stanovila svoji provizi. Nejsou úžasný mladý pár? Napovídala toho tolik, až Jacka rozbrněla hlava.

Jennifer Baldwinová ho uchopila za paži a další dvě hodiny věnovali prohlídce. Jack se zastavil na kraji rozlehlé travnaté plochy a obdivoval hustý lesík, poněkud eklekticky zahrnující jilmy, smrky, javory, s převládajícími borovicemi a duby. Listí začínalo vadnout a Jack pozoroval od sídla, o jehož koupi uvažují, hru červené, žluté a oranžové.

„Za kolik?“ Domníval se, že by tuto otázku měl položit. Ovšem tohle bude nad jejich možnosti. Aspoň nad jeho určitě. Musí uznat, že sídlo by po všech stránkách vyhovovalo. Jen pětačtyřicet minut jízdy do kanceláře. Jenže na tohle nemohou ani pomyslet. Pohlédl v očekávání na snoubenku.

Nervózně si pohrávala s vlasy. „Tři celé osm.“

Jack zpopelavěl. „Tři miliony osm set tisíc? Dolarů?“

„Tohle má trojnásobnou hodnotu, Jacku.“

„Tak proč to ksakru prodávají za tři osm? Stejně si to nemůžeme dovolit, Jenn. Zapomeň na to.“

Obrátila oči v sloup. Pokynula souhlasně majitelce realitní kanceláře, která seděla v autě a vypisovala smlouvu.

„Vydělávám sto dvacet tisíc ročně, Jenn. Ty vyděláváš totéž, možná o trochu víc.“

„Až se staneš společníkem…“

„Jistě. Moje příjmy stoupnou, ale ne dost na tohle. Nesplatili bychom hypotéku. Myslel jsem, že budeme žít u tebe.“

„Pro manžele to nestačí.“

„Nestačí? Je to hotový palác.“ Přešel k zahradní lavičce v barvě lesní zeleně a usedl.

Zastavila se před ním, založila ruce, ve tváři odhodlaný výraz. Letně opálená pleť jí začíná blednout. Má na hlavě krémový klobouček, zpod něhož na ramena splývají dlouhé vlasy. Dokonale padnoucí kalhoty dávají vyniknout štíhlé, krásně tvarované postavě. Nablýskané šněrovací boty z jemné kůže zčásti zakrývají nohavice.

„Nevezmeme si hypotéku, Jacku.“

Změřil si ji. „Vážně? Dají nám snad tohle sídlo, protože jsme úžasný mladý pár?“

Zaváhala, a pak rychle řekla: „Táta zaplatí hotově, my mu to pak splatíme.“

Přesně to Jack čekal.

„Splatíme? Do háje, jak mu to splatíme, Jenn?“

„Navrhuje velmi výhodný splátkový kalendář, vzal v úvahu i naše očekávané příjmy. Proboha, Jacku, můžu splácet pouhými úroky z jednoho z mých fondů, ale vím, že bys s tím nesouhlasil.“ Usedla k němu. „Myslela jsem, že tou formou se s celou záležitostí vyrovnáš snáz. Vím, jak se stavíš k penězům naší rodiny. Budeme tátovi splácet. Nic nám nedaruje. Ale půjčí na úrok. Prodám svůj dům. Tím získáme osm set tisíc. Ty dáš dohromady taky nějaké peníze. Nic nedostaneme zadarmo.“ Hravě mu zabodla ukazováček do prsou a vedla dál svou. „Není tu krásně, Jacku? Budeme tu šťastní. Jako by to tu stvořili pro nás.“

Jack se zadíval k průčelí domu, ale nevnímal ho. Zdálo se mu, že v každém okně vidí Kate Whitneyovou.

Jennifer mu stiskla paži a přitulila se k němu. Jackovi třeštilo v hlavě. Mozek odmítal fungovat. V krku mu vyschlo, celý ztuhl. Jemně se snoubence vyvinul, vstal a beze slova vykročil k autu.

Jennifer chvíli seděla a udiveně před sebe zírala, načež se rozhněvaně rozběhla za ním.

Majitelka realitní kanceláře, která z mercedesu pozorně sledovala výměnu názorů mezi dvojicí, našpulila nespokojeně rty a přestala vyplňovat smlouvu.

Časně ráno opustil Luther hotýlek skrytý v přecpané obytné čtvrti severozápadního Washingtonu. Chytil taxíka a požádal řidiče, aby to ke stanici podzemní dráhy Metro Center vzal oklikou a ukázal mu různé pamětihodnosti Washingtonu. Žádost taxikáře nepřekvapila, automaticky se vydal na okružní cestu, kterou během turistické sezóny, pokud ta v metropoli vůbec někdy končí, absolvuje tisíckrát.

Nebe hrozilo deštěm, ale tady se nikdy neví. Nad celou oblastí se počasí chová nevypočitatelně, fronty víří a klokotají, buď se déšť přežene a spadne až do Atlantiku, anebo město zaplaví. Luther pozoroval temné mraky, jimiž vycházející slunce ne a ne proniknout.

Přežije příštího půl roku? Možná že ne. Třeba ho navzdory opatrnosti vypátrají. Proto si čas, který mu zbývá, užije.

Metro ho dopravilo na Washingtonské národní letiště, kyvadlovým autobusem dojel na hlavní terminál. Odbavil si zavazadlo na let společnosti American Airlines do Dallasu/Forth Worthu, kde změní aerolinky a zamíří do Miami. Tam přenocuje a bude letecky pokračovat na Portoriko, odkud podnikne poslední let na Barbados. Všechno zaplatil předem v hotovosti, podle pasu cestuje jako pětašedesátiletý pan Arthur Lanis z Michiganu. Má dalších pět cestovních pasů, všechny profesionálně zhotovené, věrohodné a všechny falešné. Tento pas platí ještě šest let a představuje ho coby zcestovalého člověka.

Usadil se v hale a předstíral, že se probírá novinami. Všude plno lidí a hluku, typický všední den na rušném letišti. Občas Luther vyhlédl za novinami, aby zjistil, zda mu někdo nevěnuje větší než běžnou pozornost, ale ničeho si nevšiml. Počínal si obezřetně, neuniklo mu nic, co by stálo za zmínku. Ohlásili odlet jeho linky, předložil palubní vstupenku a vlekl se chodbou k štíhlému projektilu, který ho za tři hodiny vyloží v srdci Texasu.

Linka do Dallasu/Forth Worthu je jednou z nejvytíženějších v Americe, přesto vedle něho překvapivě zůstalo volné místo. Svlékl si kabát a odložil ho na sedadlo tak, aby se nikdo neodvážil je obsadit. Usadil se a zadíval se oknem ven.

Když se rozjížděli ke startovní dráze, spatřil v husté, chuchvalcovité mlze chladného rána špici Washingtonova památníku. Sotva půldruhého kilometru odtud jeho dcera brzy vstane a vydá se do práce, zatímco její otec stoupá k nebi, aby začal jaksi předčasně nelehký nový život.

Letadlo se řítilo vpřed a Luther pozoroval, jak se hluboko pod ním klikatí Potomac, dokud nezmizel. Krátce si vzpomněl na svou dávno zesnulou ženu a jal se přemýšlet o živé, činorodé dceři.

Jeho pozornost si zdvořile vynutila usměvavá letuška, objednal si tedy kávu a za chvilku od ní převzal jednoduchou snídani. Vypil tekutinu, ze které se kouřilo, natáhl ruku k okénku a stíral bříšky a hřbety prstů opocené sklo. Když si čistil brýle, rozslzely se mu oči. Rychle se rozhlédl. Většina cestujících dojídala snídani nebo se opřela do sedadel, aby si před přistáním zdřímla.

Odložil tác, odepnul si bezpečnostní pás a vydal se na toaletu. Podíval se do zrcadla. Oči mu opuchly a zarudly. Váčky pod nimi ztěžkly, za posledních šestatřicet hodin viditelně zestárl.

Omyl si obličej, odfrkl a znovu si chrstl vodu do tváře. Pak si vytřel oči. Pobolívají. Sklonil se nad umyvadlo a snažil se ovládnout třas.

Mimoděk se v myšlenkách stále vracel do místnosti, kde viděl, jak muž surově bije ženu. Prezident Spojených států amerických se opíjí, cizoloží a bije ženy. Pro sdělovací prostředky se usmívá, líbá děti, flirtuje s okouzlenými starými dámami, vede závažná jednání, létá kolem světa jako vůdce své země, a přitom se kurví s paničkami, ukájí se jejich bitím a klidně je nechá odprásknout.

To je kombinace.

Ví toho víc, než může jediný člověk unést.

Luther si uvědomil, že je strašně sám. Přitom šílí vztekem.

A nejhorší je, že tomu mizerovi všechno projde.

Luther se ptal sám sebe, jestli by se – být o třicet let mladší – pustil do takové bitvy. Jenže omládnout nemůže. Má pevnější nervy než většina lidí, ale jako říční kámen je omílají léta a nejsou to, co bývaly. Za člověka jeho věku chodívají do boje jiní, vyhrávají nebo prohrávají. Jeho čas konečně nastal. Bohužel pozdě. Musí to pochopit a vyrovnat se s tím.

Luther se znovu pozoroval v malém zrcadle. Něco mu bobtnalo v krku, dralo se vzhůru, až hlasitě vzlykl.

Žádná výmluva ovšem neospravedlní, co neudělal. Neotevřel zrcadlové dveře. Neodtrhl toho muže od Christine Sullivanové. Mohl zabránit smrti té ženy, taková je pravda. Kdyby jednal, žila by. Vyměnil svoji svobodu a možná život za cizí. Jiný by nezaváhal, pomohl, bojoval o její život, zatímco Luther přihlížel. Ta lidská bytost se dožila sotva třetiny Lutherova věku. Zachoval se zbaběle, teď ho to svírá jako rozzuřená anakonda, div mu z těla nevyždímá duši.

Nohy mu podklesly, svezl se na umyvadlo. Bohudík. Nevydržel by se dívat na svůj odraz v zrcadle. Turbulence otřásala letadlem, Lutherovi se zvedl žaludek.

Po několika minutách namočil papírový ručník ve studené vodě a omyl si jím obličej a zátylek. Konečně dovrávoral ke svému sedadlu. Letadlo burácelo, a jak polykalo kilometry, cítil se stále provinileji.

Zazvonil telefon. Kate se podívala na hodinky. Jedenáct. V tuhle dobu hovory obvykle nebere. Ale ruka se jí vymrštila a zvedla sluchátko, dřív než zapracoval záznamník.

„Prosím.“

„Proč nejsi ještě v práci?“

„Jacku?“

„Co dělá kotník?“

„Víš vůbec, kolik je hodin?“

„Jen kontroluju pacientku. Doktoři nikdy nespí.“

„Pacientce se daří dobře. Děkuju za péči.“ Proti své vůli se usmála.

„Předepisuju kornout zmrzliny Dairy Queen, tahle medicína mě nikdy nezklamala.“

„Ty léčíš víc pacientek?“

„Advokát mi radí, abych na tuhle otázku neodpovídal.“

„Dobrá rada.“

Jack si ji umí představit. Sedí, prstem si pohrává s konečky vlasů stejně, jako když společně studovali, on pravomoci bezpečnostních orgánů, ona francouzštinu.

„Vlasy se ti kroutí samy od sebe, nemusíš jim pomáhat.“

Ucukla prstem, usmála se, vzápětí zamračila. Ta slova v ní oživila spoustu vzpomínek, ne všechny jsou příjemné.

„Je pozdě, Jacku. Zítra musím k soudu.“

Vstal, přecházel s bezdrátovým telefonem po místnosti a rychle přemýšlel. Čím by ji tak ještě chvíli zdržel u telefonu? Cítí se provinile, jako by se jí vkrádal do soukromí. Bezděčně se podíval přes rameno. Nikdo tu není, aspoň nikoho nevidí.

„Odpusť, že volám tak pozdě.“

„To nic.“

„A odpusť ten podvrtnutý kotník.“

„Za to ses už omluvil.“

„Hm. A jak se ti vede? Myslím kromě kotníku.“

„Potřebuju se vážně vyspat, Jacku.“

Očekával, že to řekne.

„Nezašla bys na oběd?“

„Slyšel jsi, budu u soudu.“

„Myslím potom.“

„To není nejlepší nápad, Jacku. Vlastně je to uhozený nápad.“

Co za tím asi je? K vlastní škodě si až příliš zvykl hledat skryté významy jejích slov.

„Kristapána, Kate, jde jen o oběd. Nežádám tě přece o ruku.“

Uchechtl se, ale hned si uvědomil, že to pěkně pohnojil.

Kate už si nepohrávala s vlasy. Taky vstala. Zrcadlo v předsíni zachytilo její postavu. Přitáhla si noční košili ke krku. Nakrabatila čelo.

„Promiň,“ dodal rychle. „Promiň, tak jsem to nemyslel. Ber to jako součást léčby. Když pohádkově vydělávám, chci taky utrácet.“ Ve sluchátku bylo ticho. Nevěděl, jestli už náhodou nezavěsila.

Rozhovor zkoušel celé dvě předchozí hodiny. Reakci na každou možnou otázku, námitku, odchýlení od tématu. Bude jemný, pozorný a ona ho pochopí. Budou si zase rozumět. Jenže zatím naprosto nic nevychází podle plánu. Zkusí jinou alternativu. Rozhodl se prosit.

„Kate, prosím tě. Moc rád bych si s tebou popovídal. Prosím.“

Znovu usedla, zkřížila pod sebou nohy a mnula si na nich dlouhé prsty. Zhluboka se nadechla. Nezměnila se za ta léta tolik, jak se domnívala. Je to dobré nebo špatné? Momentálně si nedokáže tuto otázku zodpovědět.

„Kdy a kde?“

„U Mortona?“

„Tam chceš obědvat?“

Jack si umí představit její nevěřícný výraz při pomyšlení na superdrahou restauraci. V jakém světě vlastně teď žije? „Dobrá, co teda ta malá restaurace na Starém Městě u Founder’s Parku kolem druhé hodiny? Vyhneme se polednímu návalu.“

„To už je lepší. Nemůžu to ale slíbit najisto. Kdybych to nestihla, zavolám.“

Úlevou vydechl. „Děkuju, Kate.“

Zavěsil a svezl se na pohovku. Záměr nakonec vyšel, jenže do čeho se to pouští? Co jí řekne? Co řekne ona jemu? Nechce žádný souboj. Nelhal, chce si s ní jen popovídat, vidět ji. Nic víc. Aspoň si to úspěšně namlouvá.

Přešel do koupelny, strčil hlavu do umyvadla a opláchl si ji studenou vodou, vzal si pivo a vyšel k bazénu na střeše. Uvelebil se ve tmě a pozoroval, jak letadla nabírají nad Potomakem kurs k letišti. Blikání dvou jasně červených světel na Washingtonově památníku ho uklidňuje. Na ulicích, o osm pater níž, panuje ticho, přerušované jen občas sirénou policejního vozu nebo sanitky.

Jack se zadíval na klidnou hladinu bazénu, ponořil nohu do nyní studené vody a pozoroval, jak se čeří. Vypil pivo, sestoupil dolů a usnul v křesle v obývacím pokoji, televizor před ním monotónně brumlal. Neslyšel vyzvánění telefonu, volající nezanechal žádný vzkaz. Luther Whitney o dva tisíce kilometrů dál zavěsil a zapálil si první cigaretu po třiceti letech.

Skříňový náklaďák Federal Expresu se pomalu vlekl po odlehlé venkovské silnici, řidič přehlížel rezavějící a kácející se poštovní schránky, hledal správnou adresu. Do těchto končin nikdy nic nevezl. Náklaďák kličkoval na úzké cestě od škarpy ke škarpě.

Odbočil na příjezdovou cestu posledního domu, trochu couvl. Teprve teď spatřil na dřevěné tabulce u dveří číslo domu. Potřásl hlavou a usmál se. Štěstí ho neopustilo.

Dům je malý a ne moc dobře udržovaný. Hliníkové žaluzie, módní dvacet let předtím, než se řidič narodil, se prohnuly a nepravidelně poklesly, jako by si chtěly odpočinout.

Dveře otevřela stará žena v květovaných šatech, tlustý svetr přehozený přes ramena. Vystouplé, načervenalé klouby svědčily o špatném krevním oběhu, ne-li o řadě dalších neduhů. Zásilka ji překvapila, ale pohotově podepsala převzetí.

Řidič zkontroloval podpis na doručence: Edwina Broomeová. Nastoupil do auta a rozjel se. Žena se dívala, jak odjíždí, potom zašla do domu.

Ve vysílačce zapraskalo.

Fred Barnes dělá tuhle práci už sedmý rok. Objíždí oblast obývanou boháči, pozoruje výstavné domy, pečlivě pěstěné parky a zahrady, luxusní automobily obsazené lidmi podobnými manekýnům, uhánějící po asfaltových příjezdových cestách či vjíždějící do masivních bran. Nikdy do žádného z těchto domů nevkročil a ani to neočekával, platí ho za to, že je střeží.

Zadíval se na impozantní stavbu. Tak za čtyři, pět milionů dolarů, odhadl. Tolik nevydělá ani za pět životů. Občas mu to připadá nespravedlivé.

Ohlásil se vysílačkou. Má provést obhlídku místa. Neví vlastně, co se tu děje. Jen to, že majitel telefonicky požádal o vyslání hlídkového vozu a kontrolu.

Závan chladného vzduchu v Barnesovi probudil chuť na šálek horké kávy, buchtu a následný osmihodinový spánek, dokud nebude muset znovu riskovat a ve služebním saturnu chránit další noc majetek bohatých. Neplatí ho tak špatně, ale ne a ne ušetřit. I manželka pracuje na plný úvazek, ovšem se třemi dětmi jim společné příjmy stačí tak na holé živobytí. Ale všichni to mají dneska těžké. Zadíval se na garáž pro pět aut, bazén a tenisové kurty. No, všichni možná ne.

Když zabočil za roh, spatřil povlávající lano a myšlenky na kávu a buchty ho rázem opustily. Přikrčil se a ruka mu vylétla k podpažnímu pouzdru. Sáhl po mikrofonu, aby ohlásil, co vidí, hlas mu ohromením přeskakoval. Policie přijede za chvíli. Může počkat, nebo se pustit do vyšetřování sám. Při osmi dolarech za hodinu se rozhodl, že dál nehne prstem.

Nejdřív přijel bílým stejšnem s logem bezpečnostní agentury na dveřích Barnesův nadřízený. Za půl minuty se po asfaltové příjezdové cestě přihnal první z pěti hlídkových vozů, které se před domem seřadily jako vagony vláčku.

Okno zajišťovali dva policisté. Pachatelé sice zjevně místo činu dávno opustili, ale v policejní práci bývá nebezpečné spoléhat na dojmy.

Čtyři policisté zamířili k průčelí, dva k zadnímu traktu. Čtveřice policistů, rozdělená do dvojic, se chystala vstoupit do domu. Zjistili, že je odemčeno a bezpečnostní systém je vypnutý. Letmá prohlídka přízemí je uspokojila, obezřetně stoupali po širokém schodišti, uši i oči nastražené, aby zachytili sebemenší zvuk či jakoukoli nepatřičnost.

Propracovali se k odpočívadlu prvního patra a větřící nozdry seržantovi napověděly, že tohle nebude běžná loupež.

O čtyři minuty později stáli v kruhu nad tím, co nedávno bylo mladou, krásnou ženou. Zdravou barvu v obličejích mužů nahradila popelavá běloba.

Seržant, padesátník a pro trojici otcovská postava, pohlédl k otevřenému oknu. Bohudík, pomyslel si, i přes neustálé větrání je uvnitř na omdlení. Ještě jednou se podíval na mrtvolu, rychle přešel k oknu a hlubokými doušky lokal čerstvý vzduch.

Má dceru téhož věku. Na okamžik si ji představil na podlaze, brutálně zbavenou života, s prázdným výrazem ve tváři. Záležitost přesahuje jeho kompetenci, ale přál by si být u toho, až budou zatýkat pachatele tak odporného zločinu.

7

SETH FRANK PŘEŽVYKOVAL TOPINKU A ZÁROVEŇ SE POKOUŠEL šestileté dceři před odchodem do školy uvázat do vlasů mašli, když zazvonil telefon. Manželčin pohled mu sdělil, co potřeboval vědět. Vázání mašle dokončila ona. Sevřel sluchátko mezi uchem a ramenem, uvazoval si kravatu a naslouchal klidnému, věcnému hlasu dozorčího. Za dvě minuty už seděl v autě, maják na střeše a modrá světla na masce chladiče služební fordky celkem zbytečně zlověstně poblikávala, když se řítil téměř opuštěnými okreskami.

Frankova statná, svalnatá postava začíná nevyhnutelně ochabovat, černé kudrnaté vlasy pamatují bohatýrštější časy. V jednačtyřiceti letech coby otec tří dcer, které překotně a zmateně vyrůstají, dospěl k závěru, že ne všechno na světě má smysl. Navzdory tomu je šťastný. Život ho neknokautoval. Aspoň zatím. Slouží zákonu dost dlouho na to, aby věděl, jak náhle se situace může zvrtnout.

Frank si vzal ovocnou žvýkačku a pomalu pohyboval čelistí, zatímco špičaté borovice za oknem se slévaly v souvislou stěnu. Kariéru muže zákona zahájil jako strážník v jedné z nejhorších oblastí New Yorku, kde pojem „hodnota života“ představuje vzájemně se vylučující slovní spojení a kde viděl opravdu všechny způsoby, jimiž může člověk zabít člověka. Po čase to dotáhl na detektiva, což velice potěšilo jeho ženu. Od té doby přijíždí na místo činu až poté, co zlí hoši odjeli. Manželka spí lépe, ví, že obávané zvonění telefonu neznamená záhubu. Co víc si může přát manželka poldy.

Franka nakonec přeřadili do oddělení vražd, což v oboru představuje nejnáročnější práci. Po několika letech dospěl k názoru, že se mu náročná práce líbí, ale ne pokud na policii dochází průměrně sedm hlášení o vraždách denně. Proto se nakonec přesunul na jih, do Virginie.

Stal se starším detektivem pro vyšetřování vražd middletonského okresu, což vznešeně obchází prozaickou skutečnost, že je na celý okres jediným detektivem, pověřeným vyšetřováním vražd. Nicméně relativně krotší prostředí venkovského virginského okresu neklade na jeho funkci velké pracovní nároky. Příjem na hlavu v okrese je spíš nadprůměrný. Místní lidé se tu sice vraždí, ale kromě toho, že manželky střílejí manžele a naopak, či dědictví chtiví potomci odpraví rodiče, se tu neděje nic tak vzrušujícího. Pachatelé jsou zřejmí, jejich odhalení bývá spíš dílem fyzického než duševního úsilí. Telefonát dozorčího naznačil, že tentokrát jde o něco jiného.

Silnice se vine lesy a posléze otevřenou krajinou s oplocenými pastvinami, kde nohatí čistokrevní koně líně vítají nové ráno. Za výstavnými branami se klikatí dlouhé příjezdové cesty k rezidencím těch několika šťastných, jichž v middletonském okrese čím dál přibývá. Frank pochopil, že od sousedů žádnou pomoc čekat nemůže. Uzavřeni ve svých pevnostech pravděpodobně neviděli ani neslyšeli nic zvenčí. Přesně po tom totiž nepochybně touží a draze za tuto výsadu platí.

Když se Frank blížil k sídlu Sullivanových, ve zpětném zrcátku si narovnal kravatu a uhladil neposlušné kadeře. Nechová boháče ve zvláštní oblibě, ale taky k nim necítí odpor. Jsou částí skládanky. Hlavolamu, který člověk může chápat jako hru. Po všem přešlapování, zvratech, falešných stopách a zřejmých omylech se potvrzuje neoddiskutovatelná, banální pravda: když někdo zabije jinou lidskou bytost, ocitá se ve sféře jeho působnosti a měl by ho stihnout přísný trest. Samotná výše trestu Franka obvykle nezajímá. Jeho úkolem je pachatele pohnat před soud a usvědčit, aby neušel spravedlnosti. Ať už bohatý, chudý nebo ze středních vrstev. Možná lety trochu otupěl, ale pořád má profesionální instinkt. Když se to vezme kolem a kolem, spoléhá spíš na instinkty.

Téměř u sídla si všiml malého kombajnu, požírajícího kukuřici na přilehlém poli. Jeho řidič zaujatě sledoval činnost policie. Novinky se brzy rozkřiknou po širokém okolí. Muž netuší, že ničí stopy, stopy po útěku. Netušil to ani Seth Frank. Vystoupil z auta, oblékl si sako a vešel hlavním vchodem.

S rukama v kapsách pomalu ohledával očima místnost, snažil se zachytit každý detail na podlaze, na stěnách, zabloudil i ke stropu, načež se vrátil k zrcadlovým dveřím a pak k oběti, která tu leží několik dní.

„Udělej co nejvíc fotek, Stu, budeme je potřebovat,“ nařídil Seth Frank. Fotograf kriminálky se diskrétně sunul místností a obcházel mrtvolu, snažil se podrobně nasnímat celý prostor a jeho několik dnů opuštěnou obyvatelku. Následovat bude videozáznam místa činu s komentářem. U soudu by sice neobstál, ale pro vyšetřování je nedocenitelný. Tak jako fotbalisté studují ze záznamu hru soupeře, detektiv do omrzení hledá na videu další záchytné body, což se podaří někdy na osmý, desátý, ale taky stý pokus.

Lano je stále připoutáno k prádelníku a visí z okna. Až teď ho poprášili uhlíkem na zjišťování otisků prstů, ale moc toho asi neobjeví. Pachatel lezl po laně jistě v rukavicích, třeba jen pletených.

Službu konající policista Sam Magruder přišel blíž, když předtím dvě minuty vykloněný z okna nasával čerstvý vzduch. Padesátník se zrzavou kšticí nad baculatým, bezvousým obličejem měl co dělat, aby udržel snídani v žaludku. Instalovali v místnosti přenosný větrák a okna otevřeli dokořán. Všichni pracovníci kriminálky si nasadili masky, ale odporný zápach jim přesto vadil. Příroda se vysmívá životu. Krásu zakrátko rozloží hniloba.

Frank ze sytě zeleného Magruderova obličeje okamžitě vyčetl, jak na tom je.

„Když nepolezeš k oknu, za pět minut si na ten smrad zvykneš, Same. Děláš si to sám horší.“

„Já vím, Sethe. Mozek mi říká to samý, jenže nos neposlouchá.“

„Kdy telefonoval manžel?“

„Ráno v sedm čtyřicet pět místního času.“

Frank luštil policistovy zápisky. „Kde je teď?“

„Na Barbadosu.“

Frank se nahrbil.

„Jak je tam dlouho?“

„Ověřujeme to.“

„Dobře.“

„Kolik nám tu nechali vizitek, Lauro?“ obrátil se Frank ke své techničce Lauře Simonové.

Vzhlédla od práce. „Moc jsem toho nenašla, Sethe.“

Frank přešel k ní. „Počkej, Lauro, přece se tu pohybovala. A co její manžel? Nebo služebnictvo? Museli zanechat nějaké stopy.“

„Nikde nic.“

„Nenasírej mě.“

Laura Simonová bere svoji práci nesmírně vážně, Frank nikdy, ani když sloužil v New Yorku, nepracoval s nikým, kdo by uměl lépe snímat otisky prstů. Uhlíkový prášek je všude, a nikde nic? Na rozdíl od rozšířené představy řada zločinců na místě činu stopy zanechá. Laura ví, kde je hledat, a maká naplno. Snad něco objeví potom v laboratoři. Mnoho otisků zůstává skryto, ať se nasvěcují z nejrůznějších úhlů. Proto se jim říká latentní. Hlavně poprášit a nasnímat všechno, čeho se pachatelé mohli dotknout.

„Něco jsem pro laboratoř nasbírala. Když použiju ninhydrin a kyanoakrylát, možná z toho něco vydoluju.“ Simonová se zodpovědně vrátila k práci.

Frank potřásl hlavou. Kyanoakrylát je patrně nejlepší prostředek, jímž lze vytáhnout zdánlivě ztracené otisky. Potíž je v tom, že ten kouzelný proces je sakramentsky zdlouhavý. Honí je čas.

„No tak, Laurie, podle stavu těla už mají zlí mládenci dost slušný náskok.“

Podívala se na něho. „Chci použít esterifikovaný kyanoakrylát. To je rychlejší. Ostatně můžu s kyanoakrylátem provést i jiné věci.“ Usmála se.

Detektiv se ušklíbl. „Dobrá. Ale když jsi to zkoušela posledně, museli jsme evakuovat budovu.“

„Nikdo není dokonalý, Sethe.“

Magruder si odkašlal. „Zdá se, že to provedli profíci.“

Seth si ho přísně změřil. „Žádní profíci, Same, ale zločinci, zabijáci. Tyhle praktiky se nestudují na žádné univerzitě.“

„Ovšem.“

„Víme určitě, že je to paní domu?“ zeptal se Frank. Magruder ukázal na fotografii na nočním stolku. „Christine Sullivanová. Provedeme samozřejmě ještě oficiální identifikaci.“

„Co svědkové?“

„Těžko se najdou. Ještě jsme nepročesali okolí. Během dopoledne to provedeme.“

Frank si dělal podrobné poznámky o místnosti a poloze oběti, zhotovil detailní nákres ložnice a vybavení. Dobrý obhájce dokáže z nedokonale připraveného svědka obžaloby udělat kandidáta na Nobelovu cenu za blbost.

Z doby, kdy byl policejním bažantem, který se první dostane na místo činu, si odnesl lekci na celý život. Nic ho neuvrhlo do hlubší deprese, než když opouštěl lavici svědků poté, co jeho výpověď roztrhali na kousíčky, respektive advokát na ní dokonce založil obhajobu. Kdyby měl u sebe tehdy pistoli, ochudil by svět o jednoho právníka.

Frank zamířil k soudnímu lékaři, tělnatému šedovlasému muži, který se navzdory rannímu chladu zvenčí silně potil, a právě mrtvole upravoval sukni. Frank přiklekl a zkoumal jednu z rukou v rukavičkách, pak se zadíval ženě do obličeje. Byl promodralý a zčernalý. Oblečení nasáklo tělesnými tekutinami. Jakmile nastane smrt, prakticky ihned povolí svěrače. Výsledná kombinace pachů není příjemná. Naštěstí dovnitř přes otevřené okno neproniklo mnoho hmyzu. Ačkoli soudní entomolog dokáže obvykle určit čas smrti přesněji než patolog, žádného detektiva, byť vyžaduje přesnost, netěší představa, že bude zkoumat tělo, které se stalo hmyzí tabulí.

„Znáš už přibližnou dobu smrti?“ zeptal se Frank soudního lékaře.

„Rektální teploměr mi moc nepomohl, teplota těla klesá zhruba o stupeň za hodinu. Tak mezi dvaasedmdesáti a čtyřiasedmdesáti hodinami. Upřesním to, až ji otevřu.“ Soudní lékař se napřímil. „Střely zasáhly hlavu,“ konstatoval, ačkoli příčina smrti byla všem přítomným zřejmá.

„Všiml jsem si podlitin na krku.“

Soudní lékař Franka chvíli pozoroval, načež pokrčil rameny. „Jsou tam. Zatím nevím, co to znamená.“

„Snaž se to co nejdřív zjistit.“

„Zjistím. Takhle se vraždí zřídka. Většinou se vrah drží jednoho způsobu.“

Detektiv sebou při té poznámce lehce trhl. Soudní lékař na něho pohlédl. „Doufám, že rád komunikuješ s novináři. Na tohle se slétnou jako pilné včeličky.“

„Spíš jako supi.“

Soudní lékař pokrčil rameny. „Radši ty než já. Na mlácení prázdné slámy jsem už starej. Dáma může odcestovat.“ Soudní lékař si sbalil fidlátka a odešel.

Frank uchopil dlaň mrtvé a zblízka zkoumal dokonale upravené nehty. Všiml si natržené kůžičky pod dvěma nehty, což nasvědčovalo tomu, že než ji odpráskli, došlo k zápasu. Tělo se značně nafouklo, bakterie se rozzuřily, hnilobný proces nabral tempo. Posmrtná ztuhlost povolila, je po smrti rozhodně déle než osmačtyřicet hodin. Údy jsou ohebné, tělesná tkáň se rozkládá. Frank si povzdechl. Leží tu pěknou dobu. To je dobré pro vraha, zlé pro policajty.

Dodnes ho ohromuje, jak smrt změní lidskou bytost. Nafouklý žok, v němž se stěží pozná člověk, a to uplynulo jen pár dní… Kdyby nebyl vůči mrtvolnému pachu imunní, nemohl by dělat svou práci. Detektiv z mordparty si ovšem zvykne. Všichni jeho klienti jsou mrtví.

Opatrně nadzvedl hlavu zemřelé, natočil ke světlu jednu, druhou stranu. Dvě malé vstupní rány vlevo, jedna velká, kterou střely vylétly, vpravo. Vypadá to na zbraň velké ráže. Stu zatím pořídil snímky ze všech možných úhlů, včetně pohledu shora. Zřetelný kruhovitý průstřel a kůže bez popálenin a stop po střelném prachu nasvědčují, že výstřely byly vypáleny ze vzdálenosti nejméně tři čtvrtě metru.

Střely malé ráže, vypálené ze zbraně dotýkající se těla nebo ze vzdálenosti menší než pět centimetrů od cíle, by průměr vstupní rány na oběti zdvojnásobily. Tady by se měly najít stopy po střelném prachu naopak uvnitř v prostřelené tkáni. Na to definitivně odpoví pitva.

Potom si Frank prohlížel zhmožděninu na lícní kosti levé tváře. Zčásti ji maskoval přirozený otok rozkládajícího se těla, ale Frank viděl dost mrtvol, aby ji nepřehlédl. Na kůži se podivně mísila zelená, hnědá a černá. To způsobí jedině silný úder. Vedený mužskou rukou? Tady něco nehraje. Zavolal Stua, aby pořídil detailní barevné snímky. Pak položil hlavu s úctou, jakou si zasluhují mrtví i za mimořádných okolností.

Při soudní pitvě se k ní nebudou chovat tak uctivě.

Frank nadzvedl sukni. Prádlo je netknuté. Pitevní protokol odpoví na rutinní otázku.

Zatímco kriminalisté pracovali, Frank přecházel místností. Daňová politika přímo podněcovala boháče, žijící v relativně nedotčené přírodní oblasti okresu, aby zabezpečili svůj majetek nejmodernějšími technologiemi a přístroji, které teoreticky měly napomoci k dopadení pachatele.

Oběť leží na levém boku, hlavou od dveří. Kolena částečně přitažená k tělu, levá paže natažená, pravá spočívá na boku. Hlava natočená k oknu, kolmo k pravé postranici postele, zaujímá skoro polohu plodu. Frank se podrbal na nose. Od začátku ke konci, od konce k začátku. Nikdo neví, jak jednou opustíme tento svět.

S pomocí Laury přesně zaměřil polohu těla v místnosti, měřicí pásmo zaskřípalo, když je odvíjel. Na síň smrti příliš světský zvuk. Podíval se ke dveřím a na polohu těla. Předběžně s Laurou odhadli dráhu střel. Všechno nasvědčuje na střelbu ode dveří, což odporuje verzi, že oběť přistihla pachatele loupeže při činu. Nicméně existuje další důkaz, který upřesní dráhu střel.

Frank znovu přiklekl k mrtvole. Na koberci nejsou žádné známky poškození, krvavé skvrny a cákance, což napovídá, že oběť nebyla zasažena na místě, kde se zhroutila. Frank se opatrně přiblížil k tělu a opět nadzvedl sukni. Po smrti se krev nahromadí v nejníže položených částech těla, odborně se tomu říká livor mortis. Po čtyřech až šesti hodinách se livor mortis zafixuje. Dodatečná manipulace s tělem už na usazení krve nic nezmění. Frank tělo upravil do původní polohy. Podle toho ovšem Christine Sullivanová zemřela na místě, kde leží.

Stopy potřísnění zároveň nasvědčují, že zesnulá se ve chvíli, kdy ji zastihla smrt, dívala k posteli. Pokud ano, na co ksakru koukala? Osoba, které hrozí zastřelení, se obvykle dívá směrem k útočníkovi a žadoní o život. Christine Sullivanová by žadonila, o tom je Frank přesvědčený. Detektiv se rozhlédl po bohatství kolem sebe. Rozhodně měla pro co žít.

Pečlivě prohlížel koberec, oči jen několik centimetrů od jeho povrchu. Cákance jsou nepravidelné a rozmístěné tak, jako by před zemřelou nebo stranou od ní něco leželo. To by mohlo být důležité. O skvrnách existuje celá odborná literatura. Frank respektuje jejich význam, ale nespoléhá na ně. Ale pokud něco částečně uchránilo koberec před krvavými skvrnami, chce vědět, co to bylo. Proč ovšem nejsou potřísněné její šaty, je mu záhadou. Rozhodně to nesmí pominout, kdo ví, co za tím je.

Laura si připravila nástroj a s Frankovou pomocí provedla výtěr dělohy oběti. Pak pročesali její vlasy a ochlupení, aniž by na první pohled objevili něco cizorodého. Nato oběť úplně odstrojili.

Frank dlouho hleděl na tělo. Pak se podíval na Lauru. Četla mu myšlenky.

„Tady nic nebude, Sethe.“

„Neber mi naději, Laurie.“

Laura pečlivě nastříkala prášek na zápěstí, prsa, krk a pas oběti. Po několika vteřinách vzhlédla k Frankovi a pomalu zavrtěla hlavou. Sbalili oblečení.

Frank pozoroval, jak tělo balí do bílého prostěradla, ukládají do vaku a odnášejí do čekající sanitky, která odveze Christine Sullivanovou tam, kam se vůbec nikomu nechce.

Dále si prohlédl trezorovou komoru, křeslo a dálkové ovládání. Prach na podlaze čísi boty rozšlapaly. Laura už tu skončila. Na sedadle křesla je špinavá šmouha. Do trezoru se někdo vloupal, rozlomil zámek, poškrábal dveře i stěnu. Pracovalo se tu pákou, vrypy by mohly posloužit k určení nástroje. Frank se ohlédl ke dveřím komory a zavrtěl hlavou.

Průhledné zrcadlo. Pěkný vynález. Nabízí dokonalý pohled do ložnice. Už se nemůže dočkat, až se setká s pánem domu.

Vrátil se do ložnice a zadíval se na fotografii na nočním stolku. Obrátil se k Lauře.

„Už jsem tu hotová, Sethe.“ Přikývl a uchopil fotografii. Hezká žena, pomyslel si, opravdu atraktivní, postelový typ. Snímek pořídil někdo přímo zde, nedávno zesnulá seděla v křesílku u postele. Pak si všiml značky na stěně. Na štukované, dokonale hladké stěně působí každý rýpanec nepatřičně. Frank zaznamenal, že nočním stolkem někdo trochu pohnul, vysoký koberec prozradil jeho původní polohu. Otočil se k Magruderovi.

„Jako by do stolku někdo vrazil.“

„Zřejmě v zápalu boje.“

„Asi.“

„Našli jste už střelu?“

„Jedna je v ní.“

„Myslím tu druhou, Same.“ Frank netrpělivě potřásl hlavou. Magruder ukázal na značku na stěně vedle postele, dírka byla sotva viditelná.

Frank přikývl. „Ať ji mládenci z laborky vyjmou. Sám to nezkoušej.“ V posledním roce vyšli balistikové dvakrát naprázdno, neboť nadmíru horliví strážníci vyrýpli střelu ze zdi a zničili rýhování.

„Co nábojnice?“

Magruder zavrtěl hlavou. „Pokud vražedná zbraň vyhazovala nábojnice, pak je někdo sebral.“

Frank oslovil Lauru: „Jaké poklady objevila tvoje vývěva?“

Speciální vysavač je vysoce efektivní přístroj se sérií filtrů, který dokonale pročeše koberec a objeví nitky, vlasy a drobnosti, které často prokážou spravedlnosti obrovskou službu, pachatel je totiž neodstraní, protože je nevidí.

Magruder se pokusil zažertovat. „Tak čistej koberec bych chtěl mít doma.“

Frank přehlédl svůj tým. „Našli jsme něco, lidi?“ Dívali se jeden na druhého a nevěděli, jestli si Frank dělá legraci. Snad konečně opustí ložnici a sejde do přízemí.

Obchodní zástupce společnosti, dodávající bezpečnostní zařízení, hovořil u vchodu s uniformovaným policistou. Ten ukládal panel a dráty do sáčků z umělé hmoty. Ukázali Frankovi malý škrábanec v laku a téměř mikroskopickou kovovou třísku, obojí nasvědčovalo, že panel někdo sňal. Na drátech byly drobné vrypy jako po kousnutí. Obchodní zástupce obdivně hleděl na ruční práci narušitele zákona. Magruder se k nim připojil, pomalu se mu vracela barva.

Obchodní zástupce zavrtěl hlavou. „Nejspíš použili počítač. Aspoň to tak vypadá.“

Seth se na něho podíval. „Jak to?“

„Pomocí počítače, který konfrontuje vstupní kód systému s obrovským množstvím číselných kombinací, narazíte na tu správnou. A vyřadíte bezpečnostní systém z provozu.“

Frank se podíval na vykuchaný panel a pak na obchodního zástupce. „Překvapuje mě, že si tady nepořídili rafinovanější systém.“

„Tohle je dost rafinovaný systém,“ bránil svou firmu obchodní zástupce.

„Počítač užívá dneska spousta gaunerů.“

„Ovšem, jenže tohle zařízení má patnáctimístnou, a ne jen desetimístnou bázi, a třiačtyřicetivteřinovou prodlevu. Když to nestihnete, spadne klec.“

Frank se podrbal na nose. Musí zajet domů a osprchovat se. Pach smrti, zahuštěný za několik dnů v teple místnosti, se mu vpil do šatů, vlasů, kůže. Všude.

„Takže co?“ zeptal se Frank.

„Zkrátka, notebooky, které se na tohle nejčastěji používají, nedokážou zhruba do třiceti vteřin přelouskat tolik kombinací. Při patnáctimístné číselné sestavě je tu bilion na třetí možností. To nemůže zvládnout žádný obyčejný počítač.“

„Proč do třiceti vteřin?“ ozval se Sam.

„Potřebují nějaký čas na odmontování panelu, Same,“ odpověděl Frank. Obrátil se k obchodnímu zástupci. „Co z toho vyplývá?“

„Pokud někdo naboural systém počítačem, patrně už část kombinace znal. Možná polovinu, možná víc. Systém se dá paralyzovat buď rychlým procesorem, anebo zúžením možností. Ani pak se nevystačí s laciným hardwarem, tohle nezvládne zlodějíček, který si koupí někde u stánku kalkulačku. Dneska se dostanou čím dál tím rychlejší a menší počítače, ale rychlost lupičova hardwaru problém zcela neřeší. Podstatné je, jak rychle odpovídá počítač bezpečnostního systému na příval číselných kombinací. A ten bývá zpravidla pomalejší. Což je velká překážka. Ti chlápci musí mít nervy, jsou pod strašným tlakem, chápete? Tenhle způsob nenabízí druhou šanci.“

Frank se zadíval na muže v uniformě a znovu na panel. Jestli má obchodní zástupce pravdu, něco z toho vyplývá. Vysvětluje se tak něco, co už věděl. Nikdo dovnitř nevnikl násilím, nepoškodil vstupní dveře.

Obchodní zástupce pokračoval. „Možnost paralyzovat bezpečnostní systém už dokážeme zcela vyloučit. Naše systémy odmítají reagovat na záplavu číselných kombinací, které by jim někdo nutil. Počítače jsou pak na prd. Potíž je v tom, že tyhle systémy jsou citlivé na kdeco a často zaskočí samotné majitele, kteří si dost rychle nevybaví číselnou kombinaci na první či druhý pokus. Vzniklo už tolik falešných poplachů, že nás policie začíná pokutovat. Jebají nás každou chvíli.“

Frank mu poděkoval a vydal se do dalších částí domu. Kdokoli spáchal tyto zločiny, dobře věděl, s čím se musí vyrovnat. Rozhodně nešlo o žádnou rychlovku. Kdo důkladně naplánuje zločin, obvykle stejně dobře naplánuje i další nezbytné kroky. Ale s odprásknutím paní domu se pravděpodobně nepočítalo.

Frank se náhle opřel o rám dveří a zahloubal se nad slovy, která pronesl jeho přítel soudní lékař: Střely zasáhly hlavu.

8

JACK PŘIŠEL DŘÍV. JE TEPRVE JEDNA HODINA TŘICET PĚT minut. Vzal si na dnešek volno, dopoledne strávil v úvahách, co si oblékne, což ho dřív vůbec netrápilo, ale nyní mu to připadalo krajně důležité.

Nakonec vyrazil v šedém tvídovém saku, několikrát zkontroloval, zda má zapnuté všechny knoflíky na bílé bavlněné košili, a po desáté vycentroval uzel kravaty.

Sešel k přístavišti a sledoval, jak lodníci ručně drhnou palubu Cherry Blossom, turistické lodi, postavené ve stylu starých mississippských říčních parníků. S Kate se na ní během prvního roku pobytu ve Washingtonu v jednom z řídkých volných odpolední plavili. Hltali všechny turistické atrakce. Tehdy byl teplý den jako dneska, jen jasnější. Od západu se valí šedivá mračna, odpolední bouřky jsou v tomto ročním období téměř na denním pořádku.

Usedl na lavičku poblíž domku správce doků a sledoval, jak nad zčeřenou hladinou líně poletují mořští rackové. Dobře odtud vidí Kapitol. Socha svobody, vystavená více než sto třicet let působení ovzduší a nedávným čištěním zbavená nánosů špíny, majestátně ční na slavné kupoli. Lidé v tomto městě vězí ve špíně, pomyslel si Jack, ale to je dáno zčásti jeho polohou.

Jack se v úvahách přenesl k Sandymu Lordovi, nejpřínosnější a nejegocentričtější postavě firmy Patton, Shaw & Lord. Sám Sandy se stal ve washingtonských právnických a politických kruzích téměř institucí. Ostatní společníci vyslovují jeho jméno, jako by právě sestoupil ze Sinaje s vlastní verzí desatera, jehož první přikázání zní: „Učiň, ať firma Patton, Shaw & LORD vydělává tolik peněz, kolik může.“

Ransome Baldwin paradoxně z firmy nejvíc uznává Sandyho Lorda. Lord je jedním z nejlepších, ne-li nejlepším příkladem mocného právníka, jakého metropole nabízí, a tato extraliga je jen desetičlenná. Jackovi se otevírají neomezené možnosti. Zda tyto možnosti zahrnují i osobní štěstí, tím si není zdaleka jistý.

Zároveň si není ani jistý tím, co očekává od dnešního oběda. Určitě ví jen to, že chce vidět Kate Whitneyovou. A to moc. Čím víc se manželství přibližuje, tím víc od něho emocionálně ustupuje. A kam jinam ustoupit než k ženě, kterou požádal před čtyřmi lety o ruku? Otřásl se při představě, co ho čeká. Hrozí se sňatku s Jennifer Baldwinovou. Má strach, že brzy svůj život nepozná.

Otočil se, aniž přesně věděl proč. Samozřejmě, stojí u mola a pozoruje ho. Vítr jí tiskne dlouhou sukni k nohám, slunce se probíjí temnými mraky natolik úspěšně, že ozařuje její obličej, z něhož si odhrnuje dlouhé prameny vlasů. Lýtka a kotníky má opálené ještě od léta. Blůza s výstřihem obnažuje zčásti její ramena, odhaluje pihy a drobné mateřské znaménko ve tvaru půlměsíce, které Jack po milování, když usnula, rád pozoroval.

Jak se k němu blížila, Jack se usmál. Zastavila se doma, aby se převlékla. Tohle rozhodně není brnění, které nosí k soudu, oblečení podtrhuje ženskou stránku osobnosti Kate Whitneyové, kterou u soudu prakticky neznají.

Prošli ulicí, posadili se v malé restauraci, objednali si a prvních pár minut střídavě vyhlíželi oknem a sledovali, jak náhlý déšť bičuje stromy, a kradmo po sobě pokukovali jako na první schůzce v obavách, aby se jejich oči nesetkaly.

„Jsem rád, že sis udělala čas, Kate.“

Pokrčila rameny. „Líbí se mi tu. Dávno jsem tady nebyla. Taková změna je příjemná. Obvykle obědvám na psacím stole.“

„Sušenky a kávu?“ Zasmál se a zadíval se jí na zoubky. Jeden se legračně trochu natáčí, jako by chtěl obejmout svého souseda. Ten zub má nejradši. Jiné chybičky si na ní nevšiml.

„Sušenky a kávu.“ Oplatila mu úsměv. „Cigarety jsem omezila na dvě denně.“

„Blahopřeju.“ V okamžiku, kdy jim přinesli polévku, se strhla pravá průtrž mračen.

Zvedla oči od talíře, vyhlédla oknem a náhle přenesla pozornost k Jackovi. Přistihla ho, jak na ni civí. Jack se rozpačitě usmál a rychle se napil.

Položila na stůl ubrousek.

„Mall je místo jako stvořené k náhodné srážce dvou běžců.“

Vyhnul se jejím očím. „K tomu musí přát člověku štěstí.“ Odvážil se zvednout oči. Vyčkávala. Svěsil ramena.

„Dobrá, nebyla to náhoda, mírně jsem to setkání narafičil. Proč se hádat, výsledek je stejný.“

„Jaký výsledek? Tenhle oběd?“

„Odvykl jsem si dívat se moc dopředu. Uvažuju jen o nejbližších krocích. Změnil jsem přístup. Změna je život.“

„Aspoň že už neobhajuješ násilníky a vrahy,“ řekla s víc než nádechem pohrdání.

„Lupiče smím?“ odsekl a vzápětí toho litoval.

Kateina tvář zpopelavěla.

„Odpusť, Kate. Já to tak nemyslel.“

Vytáhla cigarety, zapálila si a kouř mu foukla do obličeje.

Šermováním rukou ho rozháněl. „Dneska tvoje první nebo druhá?“

„Třetí. Vždycky jsi mě něčím rozčiloval.“ Podívala se z okna, zkřížila nohy. Dotkla se chodidlem jeho kolena a rychle ucukla. Uhasila cigaretu, vstala a sebrala kabelku.

„Musím se vrátit do práce. Kolik ti dlužím?“

Zíral na ni. „Pozval jsem tě na oběd. Nic jsi nesnědla.“

Vytáhla desetidolarovku, položila ji na stůl a zamířila ke dveřím.

Jack hodil na stůl další desetidolarovku a rozběhl se za ní.

„Kate!“

Dostihl ji před restaurací. I když jim držel nad hlavami sako, v hustém dešti rychle promokli. Nevšímala si toho. Nastoupila do svého auta. Vrhl se na místo vedle řidiče. Pohlédla na něho.

„Já se vážně musím vrátit.“

Jack se zhluboka nadechl a otřel si obličej. Těžké kapky deště bubnovaly do karoserie. Všechno mu klouže pod rukama. Vůbec neví, jak se v téhle situaci zachovat. Ale něco říct musí.

„No tak, Kate, promokli jsme na kůži a jsou skoro tři hodiny. Jeďme se převléknout a vyrazíme do kina. Nebo ne, vyjedeme si na venkov. Vzpomínáš si na Windsorský hostinec?“

Užasle na něho zírala. „Promiň, Jacku, ale souhlasí s tím žena, kterou si budeš brát?“

Jack sklopil oči. Co na tohle odpovědět? Že Jennifer Baldwinovou nemiluje, přestože ji požádal o ruku? Momentálně si ani nevybavuje, jak k tomu došlo.

„Rád bych s tebou chvíli pobyl, Kate. To je všechno. Na tom není nic špatného.“

„To je úplně špatně, Jacku. Úplně!“ Snažila se vsunout klíček do zapalování, ale zadržel jí ruku.

„Přece se nebudeme prát.“

„Už ses rozhodl, Jacku. Je pozdě.“

Ušklíbl se. „No dovol? Kdo se rozhodl? Já jsem se rozhodl před čtyřmi roky, že si vezmu tebe. Tenkrát jsem se rozhodl. Jenže ty ses rozhodla se mnou skončit.“

Odhrnula si mokré vlasy z očí. „Ano, rozhodla. A co dál?“

Otočil se k ní a sevřel jí ramena.

„Podívej, v noci mi to došlo. Ale co kecám! Každou noc od doby, co jsi odešla, se tím obírám. Katastrofálně jsem se zmýlil! Nejsem už veřejný obhájce. Ano, neobhajuju evidentní zločince. Vedu řádný život. Já… my…“ Když pohlédl na její ohromený obličej, najednou měl v hlavě prázdno. Ruce se mu roztřásly. Pustil ji a zabořil se do sedadla.

Strhl si promočenou kravatu, strčil ji do kapsy a civěl na hodiny na přístrojové desce. Kate pozorovala nehybnou ručičku tachometru, pak pohlédla na něho. Hlas zněl laskavě, přestože se jí v očích zračila bolest.

„Děkuju ti za oběd, Jacku. Ráda jsem tě viděla. Ale dál zajít nemůžeme. Promiň.“ Kousla se do rtu, což Jack neviděl, protože už vystupoval z auta.

Znovu strčil hlavu dovnitř. „Žij blaze, Kate. A kdybys něco potřebovala, zavolej.“

Pozorovala jeho široká ramena, kráčel deštěm, nasedl do auta a odjel. Seděla na místě několik minut. Slzy jí stékaly po tvářích. Podrážděně je setřela, nastartovala a vyrazila opačným směrem.

Na druhý den Jack sáhl po telefonu a zase ho pomalu odložil. Jak z téhle situace ven? V kanceláři je od šesti hodin, zbavil se nejnaléhavějších restů a pustil se do záležitostí, které dal před týdny k ledu. Vyhlédl z okna. Slunce se odráží od betonových a cihlových budov. Zamžikal a stáhl žaluzie.

Kate se nechystá střemhlav vrhnout zpátky do jeho života, musí se s tím vypořádat. Strávil noc tím, že probíral v duchu všechny možné scénáře dalšího vývoje událostí včetně těch nejnerealističtějších. Jack potřásl hlavou. Takové věci se mezi muži a ženami stávají denně na celém světě. Prostě to někdy nevyjde. I když si člověk sebevíc přeje opak. Nelze od nikoho chtít, aby v sobě oživil původní cit. Musí se hnout z místa. Cíl si už zvolil. Měl by se radovat z budoucnosti, která ho čeká.

Sedl si k psacímu stolu a metodicky se probíral dvěma dalšími projekty, elementárními právními aspekty vzniku jedné společnosti s podílovou majetkovou účastí a podnikatelskými aktivitami svého jediného dalšího klienta kromě Baldwina, Tarra Crimsona.

Crimson vlastní malou audiovizuální společnost, je géniem počítačové grafiky a slušně vydělává například technickým zajišťováním konferencí audiovizuálními prostředky v hotelech. Taky jezdí na motocyklu, nosí odrbané džíny, kouří všechno, tu a tam i cigarety, a vypadá jako nejzdevastovanější narkoman na světě.

Jack se s ním seznámil, když jeho přítel státní zástupce obžaloval Tarra z výtržnictví v opilosti a prohrál. Tarr se dostavil k soudu v obleku s vestou, s diplomatickým kufříkem a dokonale zastřiženými vlasy i vousy, přesvědčivě se hájil tím, že policistovo svědectví je zaujaté a ke konfliktu nedošlo při Dušičkovém koncertu, ale při veřejnosti nepřístupné zkoušce, policista ho řádně slovně nevaroval, a nakonec i tím, že při zkoušce selhala technika. Soudce, obtížený v souvislosti s koncertem stovkou případů výtržnictví v opilosti, žalobu zamítl a napomenul policistu, aby se v budoucnu přísně držel předpisů. Jack ohromeně sledoval celou aféru. Ještě užaslý vyšel s Tarrem ze soudní síně, večer proseděli u piva a rychle se spřátelili.

Kromě náhodných, relativně neškodných střetů se zákonem, byl Crimson dobrým, byť nevítaným klientem firmy PS&L. Jack se zasloužil o to, že se Tarr, který vykopnul svého právníka, směl uchýlit pod křídla významné PS&L, jež by jinak pouze čtyřnásobného milionáře určitě odmítla.

Jack odložil pero a přešel opět k oknu, myšlenky na Kate Whitneyovou se mu neodbytně vracejí. V duchu se obírá jedním nápadem. Když ho Kate tenkrát opustila, rozjel se za Lutherem. Starý muž ze sebe nesypal moudrosti, nenabízel Jackovi okamžité řešení. Luther Whitney je dokonce posledním člověkem pod sluncem, který by mohl mít klíč k srdci své dcery. A přesto Jack vždycky s Lutherem rád rozmlouval. O čemkoli. Starý muž naslouchal. Opravdu naslouchal. Nečekal, až se člověk vypovídá, aby ho zahrnul svými vlastními starostmi. Jack neví, co by mu vlastně řekl. Ale ať se svěří s čímkoli, Luther ho určitě vyslechne. A už to je dobré.

Asi za hodinu Jackův elektronický diář varovně zapípal. Jack si zkontroloval čas a vklouzl do saka.

Rychle vykročil chodbou. Za dvacet minut obědvá se Sandym Lordem. Jack je nervózní z toho, že s ním bude sám. O Sandym Lordovi se toho napovídalo, většinou nic nepravdivého, uvažoval Jack. Přeje si poobědvat s Jackem Grahamem, Jackova sekretářka mu navrhla dnešek. Co Sandy Lord chce, to obvykle dostane. Sekretářka to Jackovi také šeptem připomněla, na což reagoval zdrženlivě.

Za dvacet minut, ale předtím musí Jack projít s Alvisem Bishopovy dokumenty. Jack se usmál, vybavil se mu Barryho obličej, když před něho pečlivě položil na stůl požadovanou expertizu, a to celých třicet minut před vypršením termínu. Alvis ji hned užasle prolistoval.

„Vypadá to dobře. Dal jsem ti šibeniční termín. Nedělám to rád.“ Uhnul očima. „Vážím si tvého nasazení, Jacku. Lituju, jestli jsem ti nějak zkřížil plány.“

„To nic, Barry, za to mě přece platí.“ Jack se obrátil k odchodu. Barry za stolem vstal.

„Jacku, neměli jsme možnost si spolu od tvého nástupu pohovořit. Jsme přece jen mamutí podnik. Měli bychom spolu poobědvat, a brzy.“

„Výborně, Barry, ať tvoje sekretářka navrhne mojí pár termínů.“

V tu chvíli si Jack pomyslel, že Barry Alvis není takový křivák. Zmáčkl ho, ale co? Ve srovnání s tím, jak se tu chovají nadřízení, si Jack nemá nač stěžovat. Kromě toho Barry je špičkový specialista na obchodní právo a Jack se od něho může hodně naučit.

Jack došel ke stolu Barryho sekretářky, ale Sheila nebyla na místě.

Všiml si krabic, narovnaných u stěny. Dveře do Barryho kanceláře jsou zavřené. Jack zaklepal, ale nikdo se neozval. Rozhlédl se a otevřel dveře. Nevěřícně zamrkal, protože knihovny byly prázdné, na tapetovaných stěnách zůstala obdélníková tmavší místa tam, kde visely diplomy a osvědčení.

Zatraceně, co se děje? Zavřel dveře, obrátil se a vrazil do Sheily.

Obvykle profesionální a přesná, dokonale upravená Sheila s brýlemi na kořeni nosu se změnila v trosku. Působí jako Barryho sekretářka deset let. Civěla na Jacka, plameny jí šlehaly z pomněnkových očí a náhle pohasly. Otočila se, rychle přešla k svému psacímu stolu a začala balit věci do krabice. Jack na ni tupě zíral.

„Co se děje, Sheilo? Kde je Barry?“ Neodpověděla. Ruce se míhaly stále rychleji, doslova věci do krabice házela. Jack přešel k ní a zadíval se do drobného obličeje.

„Sheilo? Kruci, co se stalo? Sheilo!“ Popadl ji za ruku. Ohnala se po něm, vzápětí se lekla vlastní reakce a svezla se na židli. Hlava jí pomalu klesla na desku stolu. Tiše se rozvzlykala.

Jack se znovu rozhlédl. Umřel Barry? Došlo tu k hrozné nehodě a nikdo se neobtěžoval ho vyrozumět? Copak je firma tak necitelný obr? Dočte se o tom v interním zpravodaji? Podíval se na vlastní ruce. Třesou se.

Sedl si na kraj stolu, jemně se dotkl Sheilina ramene, aby ji povzbudil, ale bez úspěchu. Jack se bezmocně rozhlížel a ona dál a stále usedavěji plakala. Nakonec se objevily dvě sekretářky ze sousedních kanceláří a Sheilu ohleduplně odvedly. Jacka si změřily ne právě přívětivým pohledem.

Do háje, co provedl? Podíval se na hodinky. Za deset minut má schůzku s Lordem. Najednou se na ten oběd ohromně těší. Lord ví o všem, co se u firmy šustne, většinu toho dokonce předvídá. Vtom v něm zavrtalo opravdu strašné podezření. Vzpomněl si na večeři v Bílém domě a na svou podrážděnou snoubenku. Vyslovil před ní jméno Barryho Alvise. Ale snad by…? Jack sprintoval chodbou, sako za ním jen vlálo.

Fillmore’s je proslulý washingtonský podnik nepříliš starobylých tradic. Dovnitř se vstupuje těžkými mahagonovými dveřmi s masivním kováním, draperie i koberce jsou ručně tkané a nesmírně drahé. Každá stolová sestava je samostatným, skvěle zásobovaným rohem gurmánské hojnosti. K dispozici jsou telefony, faxy, kopírky a hosté je intenzivně využívají. Zdobně vyřezávané stoly obklopují bohatě čalouněné židle, v nichž sedává opravdová elita washingtonských obchodních a politických kruhů. Ceny zaručují, že se úroveň klientely nemění.

Byť zaplněná, uchovává si restaurace poklidný rytmus, hosté nepřivykli nějakým vnějším tlakům a drží se svého životního tempa. Občas pouhá přítomnost u určitého stolu, pozvednutí obočí, přidušené zakašlání či významný pohled představují jejich veškerou celodenní práci, a za to sklízejí tučné odměny pro sebe nebo pro ty, které reprezentují. Peníze a čistá moc se vznášejí ve vzduchu a zahušťují atmosféru.

Číšníci v naškrobených košilích s motýlky se diskrétně objevují a mizí v žádoucích intervalech. Stálé hosty vyloženě rozmazlují, bleskově je obsluhují, naslouchají jim nebo je ponechávají o samotě, podle toho, co situace vyžaduje. Výše spropitného je přímo úměrná spokojenosti.

Sandy Lord obědvá ve Fillmore’s rád. Vykukoval za jídelním lístkem, rychle a metodicky obhlížel pronikavýma šedýma očima rozlehlý prostor jídelny, zda se nenabízí příležitost k obchodu nebo snad i k čemusi jinému. Elegantně rozložil mohutné tělo na židli a pečlivě uhladil pár neposlušných prošedivělých vlasů. Potíž je v tom, že postupem času známé tváře mizí, ať už na odpočinek, nebo do hrobu. Smetl smítko z manžetového knoflíčku s monogramem a povzdechl si. Lord usiluje o čistotu a zachování řádu.

Zmáčkl tlačítko na mobilním telefonu a vyslechl vzkazy. Walter Sullivan se neozval. Jestli Sullivan se svými plány uspěl, stane se Lordovým klientem bývalá země někdejšího východního bloku.

Všivá, prokletá země! Kolik si může účtovat za právní pomoc cizí zemi? Normálně hodně. Problém spočívá v tom, že exkomunisti nemají peníze, pokud nepočítáme rubly, kopejky, kupony a různé ceniny, které ovšem mají hodnotu toaletního papíru.

Nicméně to Lorda tolik nevzrušuje. Exkomunisti mají totiž hojnost surovin, na něž si Sullivan brousí zuby. Proto tam Lord strávil tři příšerné měsíce. Jestli Sullivan uspěje, vyplatí se to.

Lord se naučil pochybovat o každém. Pokud tuhle záležitost dokáže někdo dotáhnout do konce, tak jedině Walter Sullivan. Všechno, čeho se dotkl, jako by se násobilo do globálních rozměrů, a stopy, jež za sebou zanechaly jeho kohorty, vzbuzují posvátnou bázeň. Starý pán ani na prahu osmdesátky nezvolnil krok. Pracuje patnáct hodin denně, oženil se s kočičkou málo přes dvacet, na niž náhodně narazil. Momentálně se nachází na Barbadosu, kam vytáhl tři vysoce postavené politiky k doladění obchodu a aby je pobavil v západním stylu. Sullivan zavolá. A Sandyho krátký seznam vybraných klientů se o jednoho rozšíří, a ten bude stát za to.

Lord si všiml mladé ženy v uhrančivě krátké sukni, cupitající na vysokých podpatcích jídelnou.

Usmála se na něho, oplatil jí mírně povytaženým obočím, což je jeho oblíbený dvojsmyslný signál. Tenhle atraktivní kousek zajišťuje pro jistou velkou společnosti ze 16. ulice kontakty s Kongresem, její profese ho ovšem nezajímá. Je báječná v posteli, to ho zajímá.

Pohled v něm vyvolal řadu příjemných vzpomínek. Musí jí brzy brnknout. V tom smyslu si učinil poznámku do elektronického diáře. Nato věnoval pozornost, jako většina dam v jídelně, vysoké, hranaté postavě Jacka Grahama, který kráčel přímo k němu.

Lord vstal a podal mu ruku. Jack ji nepřijal.

„Co se stalo s Barrym Alvisem?“

Lord předvedl jeden ze svých obranných přihlouplých výrazů a posadil se. Vynořil se číšník, ale Lord ho energickým mávnutím ruky zapudil. Pozoroval Jacka, který zůstal stát.

„Vy vážně nedáte člověku vydechnout. Vrháte se do všeho střemhlav. Tahle taktika je účinná jen někdy.“

„Nežertuju, Sandy, chci vědět, co se děje. Barryho kancelář je prázdná, jeho sekretářka se na mě dívá, jako bych ho osobně vyhodil. Proto žádám odpověď.“ Jack zvýšil hlas a Lord se zatvářil ještě přihloupleji.

„Ať vás trápí cokoli, můžeme to prodebatovat důstojněji, než momentálně činíte. Posaďte se a chovejte se jako pracovník rozhodně nejlepší právnické firmy metropole.“

Plných pět vteřin na sebe zírali, načež se Jack pomalu posadil.

„Něco k pití?“

„Pivo.“

Číšník se znovu vynořil a odcházel s objednávkou na pivo a Sandyho oblíbený džin s tonikem. Sandy si zapálil raleighku, pohlédl z okna a pak na Jacka.

„Tak vy už o Barrym víte.“

„Vím jen, že zmizel. A chci vědět, proč zmizel.“

„Na tom není nic složitého. Prostě jsme ho dneska propustili.“

„Proč?“

„Záleží vám na tom?“

„Barry a já jsme spolupracovali.“

„Ale nebyli jste přáteli.“

„Nestihli jsme se spřátelit.“

„Proboha, proč byste se přátelil s Barrym Alvisem? Neznám neprůbojnějšího člověka, a že jsem v branži dlouho.“

„Je to vynikající právník.“

„Ne, přesně řečeno, je to vysoce kvalifikovaný právník, specializovaný na obchodní právo a daňové záležitosti, jeho libůstkou je zdravotní pojištění. Jenže nikdy z toho nedokázal a nedokáže obchodně profitovat. A proto není vynikající právník.“

„Krucinál, víte, jak to myslím. Pro firmu je ohromně užitečný. Potřebujete někoho na mravenčí práci.“

„Máme na dvě stě právníků, kteří se dobře hodí na mravenčí práci. Ale jen kolem desítky osobností, které dokážou získat významného klienta. S takovým poměrem bychom brzy těžko obstáli. Se spoustou pěšáků, ale minimem vůdčích typů. Vám připadá Barry Alvis pro firmu užitečný, z našeho pohledu je dobře placenou přítěží beze schopnosti prosadit se. Dopracoval se nadprůměrných příjmů, které neodpovídají jeho finančnímu přínosu firmě. Proto jsme se ho zbavili.“

„Tvrdíte, že to nebylo na podnět Baldwinových?“

V Lordově tváři se objevil výraz nefalšovaného překvapení. Coby právník, který pětatřicet let sype lidem písek do očí, umí suverénně lhát. „Panenko skákavá, co je Baldwinovým do nějakého Barryho Alvise?“

Jack si prohlížel obtloustlý obličej dobrou minutu, načež zvolna vydechl. Rozhlédl se po restauraci a najednou si připadal zahanbeně a hloupě. Takže se nic zvláštního nestalo? Ale co když Lord lže? Znovu zkoumal jeho nyní apatickou tvář. Jenže proč by lhal? Jack by mohl vyjmenovat několik důvodů, ale žádný přesvědčivý. Zmýlil se v odhadu situace? Udělal ze sebe před nejmocnějším společníkem firmy naprostého idiota?

Lordův hlas téměř útěšně změkl. „Barryho Alvise jsme propustili v rámci snahy zbavit se přítěže. Potřebujeme víc právníků, kteří se vyznají v oboru a dokážou to efektivně zužitkovat. Jako třeba vy, chápete? Není nic prostšího. Barry není první a nebude poslední. Pracujeme na tom už delší dobu, Jacku. Dávno předtím, než jste nastoupil u firmy.“ Lord se odmlčel a pronikavě si měřil Jacka. „Máte ještě něco na srdci? Brzy se stanete společníkem a společníci si nesmí nic tajit.“

Lord se v duchu zasmál. Seznam tajných dohod, které uzavřel s klienty, je dlouhý.

Jack chtěl odseknout, ale ovládl se. „Ještě nejsem společníkem, Sandy.“

„To je ryzí formalita.“

„Nepředcházejme událostem.“

Lord se nespokojeně zavrtěl a zamával cigaretou jako taktovkou. Fáma, že Jack zamýšlí opustit loď, je tedy možná pravdivá. Kvůli téhle fámě tu vlastně Lord s mladým právníkem sedí. Navzájem se pozorují. Jackovi zacukaly koutky úst smíchy. Jackův čtyřmilionový roční obrat působí neodolatelným kouzlem. Zvlášť proto, že z něho čtyři sta tisíc putuje do kapsy Sandyho Lorda, ne že by je potřeboval, ale proč by se jich taky vzdával. Má pověst velkého marnotratníka. A právníci neodcházejí do důchodu. Pracují, dokud nepadnou. Nejlepší vydělají spoustu peněz, i když ve srovnání s finančníky, rockovými hvězdami a herci se pohybují na úrovni nižší ligy.

„Myslel jsem, že se vám u nás líbí.“

„Líbí.“

„Takže co?“

„Jaké co?“

Sandy opět bloudil očima po restauraci. Objevil další známou, oděnou v přiléhavém kostýmku, a Sandy důvodně předpokládal, že pod ním nemá vůbec nic. Obrátil do sebe zbytek džinu s tonikem a zadíval se na Jacka. Čím dál víc ho dráždí. Praštěný zelenáč, nevděčný hajzlík.

„Už jste tu někdy byl?“

Jack zavrtěl hlavou, listoval v obsáhlém jídelním lístku, hledal v něm hamburger se smaženými hranolky a nenacházel. Lord Jackovi po chvíli vytrhl jídelní lístek z rukou, naklonil se k němu a zafuněl mu do tváře.

„Nechcete se tu radši trochu rozhlédnout?“

Lord kývnutím prstu přivolal číšníka, objednal dewarovku se sodou, která se vzápětí objevila na stole. Jack se naklonil, ale Lord se přisunul blíž, div se nevyškrábal na vyřezávaný stůl.

„Věřte mi nebo ne, Sandy, v pár restauracích jsem už byl.“

„Ale v téhle ne, co? Vidíte tamtu rozkošnou dámu?“ Lord zabodl kupodivu štíhlý prst do vzduchu. Jackův pohled padl na kongresovou metresu. „Za posledního půl roku jsem s tou kočičkou šoustal pětkrát.“ Lord se spontánně usmál, na Jacka, který ocenil objekt, tím zjevně zapůsobil.

„A teď hádejte, proč takové stvoření ochotně spí s takovým neforemným starým tlusťochem jako já.“

„Možná ze soucitu,“ zasmál se Jack.

Lord zachoval vážnost. „Pokud si myslíte tohle, vaše naivita hraničí s nekompetentností. Domníváte se, že ženy v tomhle městě jsou čistší než muži? Proč by měly být? To, že mají kozy a vaginu, neznamená, že si nevezmou, co chtějí, a použijí k tomu prostředky, které mají k dispozici. Se mnou spí, mladý muži, protože jí můžu dát, co chce, čímž nemyslím sex. Ona to ví a já to vím. Dokážu tady ve městě otevírat dveře tak vysoko jako málokdo. A odměnou za to s ní můžu šoustat. Je to čistě obchodní transakce, uzavřená inteligentními a prohnanými stranami. Co vy na to?“

„Co já na to?“

Lord se pohodlně opřel, zapálil si další cigaretu a vyfoukl ke stropu přesné kroužky. Olízl si rty a uchechtl se.

„Bavíte se, Sandy?“

„Jen mě napadlo, že vás na studiích asi dusili lidi jako já. Proto jste se zařekl, že se nestanete tím, čím jsem. Hájil jste tudíž ilegální přistěhovalce, kteří tu hledali politický azyl, nebo nemajetné mizery, pachatele hrdelních zločinů, kteří brutálně vraždili ve velkém a omlouvali to tím, že když v dětství zlobili, maminka jim naplácala. S pravdou ven, nebylo to tak?“

Jack si uvolnil kravatu a napil se piva. Několikrát zažil Lorda v akci. Tohle je výzva.

„Jste široko daleko jeden z nejlepších právníků, Sandy, říkají to všichni.“

„To je kravina, léta aktivně nepůsobím jako právník.“

„Každopádně to funguje.“

„A co funguje pro vás, Jacku?“

Jack cítil, jak se mu mírně, leč bezděčně sevřely vnitřnosti, když slyšel své jméno z Lordových úst. Naznačovalo nastávající důvěrnost, která Jacka děsí, byť chápe její nevyhnutelnost. Společníci? Jack se nadechl a otřásl se.

„Málokdo ví, čím chce být, až dospěje.“

„Ale vy jste už dospělý, Jacku, nastal čas dát na toho, kdo vám otevře dveře. Nemyslíte?“

„Nepotřebuju vodit za ručičku.“

Lord se znovu naklonil a zaklesl ruce na stole jako zápasník těžké váhy, který se chystá nasadit ve vhodnou chvíli zdrcující chvat. Chvíli to opravdu vypadalo, že hrozí útok. Jack byl ve střehu.

„Myslíte si, že jsem hovnivál, co?“

Jack se opět chopil jídelního lístku. „Co mi doporučíte?“

„No tak, chlapče, myslíte si, že jsem nenasyta, sobec, který se nemůže nabažit moci a sere na všechno a na všechny, z nichž nemá osobní profit. Není to tak, Jacku?“ Lord zvýšil hlas, tlusté tělo napjatě balancovalo na krajíčku židle. Přinutil Jacka odložit jídelní lístek na stůl.

Jack nervózně těkal očima po restauraci, ale zdálo se, že jim nikdo nevěnuje pozornost, což znamená, že každé vyřčené slovo je pečlivě zaznamenáno a zkoumáno. Lord se zarudlýma očima vpíjel do Jackových, přímo je probodával.

„A to taky jsem. Přesně to jsem, Jacku.“

Lord se na židli vítězoslavně opřel. Zašklebil se. Jackovi se navzdory znechucení chtělo smát.

Nakrátko se mu ulevilo. Lord jako by to vycítil a přisunul si židli blíž k němu, téměř ho oblehl. Jack na okamžik uvažoval, že staršího muže odstrčí – co je moc, to je moc.

„Správně, to všechno jsem, Jacku, to všechno a mnohem víc. A víte co, Jacku? Jsem jaký jsem. Nesnažím se nic skrývat ani vysvětlovat. Každý z toho zvěřince, s kým jsem se kdy setkal, ví, kdo jsem a co jsem zač. Věřím v to, co dělám. Teď nekecám.“ Lord se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Jack potřásl hlavou, aby si utřídil myšlenky.

„A co vy, Jacku?“

„Jak to myslíte?“

„Kdo jste vy, Jacku? V co věříte, pokud v něco věříte?“

„Dvanáct let jsem chodil do katolické školy, tam víře dokonce učí.“

Lord otráveně zavrtěl hlavou. „Zklamal jste mě. Slyšel jsem, že jste chytrý mládenec. Buďto mám špatné zprávy, anebo se přiblble usmíváte proto, že se bojíte toho, co byste řekl.“

Jack stiskl Lordovo zápěstí jako do svěráku.

„Co ode mě sakra chcete?“

Lord se usmál a poklepával prstem na Jackovu ruku, dokud nepovolila.

„Máte rád takovéhle podniky? S Baldwinem coby klientem budete jíst v podobných restauracích, dokud se vám neucpou arterie. Za čtyřicet let padnete někde na písečné pláži u Karibského moře a zanecháte po sobě mladé, náhle zbohatlé třetí zlatíčko, ale věřte mi, umřete šťastný.“

„Mně na vnějších kulisách nezáleží.“

Lordova ruka tvrdě dopadla na stůl. Tentokrát se k nim otočilo několik hlav. Vrchní číšník se podíval jejich směrem a snažil se skrýt obavy za hustým knírem a profesionálním úsměvem.

„Přesně k tomu směřuju, chlapče, k té vaší prokleté rozpolcenosti.“ Ztišil hlas, ale dál se nakláněl k Jackovi a utiskoval ho. „Nejsou kulisy jako kulisy. Držíte klíč ke vstupu do tohoto prostředí. Vaším klíčem je Baldwin a jeho pěkná dcera. Otázka zní: Odemknete, respektive hodláte odemknout ty dveře? A tato zajímavá hádanka nás přivádí k původní otázce. V co věříte, Jacku? Jestli totiž nevěříte v tohle“ – Lord široce rozhodil pažemi – „jestli se nechcete stát Sandym Lordem nové generace, jestli se v noci probudíte a zasmějete se nebo proklejete to, co tvoří moji osobnost, tu moji vychcanost, pokud chcete, pokud se nad to cítíte jednoznačně a doopravdy povznesený, pokud je vám proti mysli plácnout si s Baldwinovými, pokud na tomhle jídelníčku nevidíte nic, oč byste stál, proč mi neřeknete, abych odprejsknul? Proč nevstanete a nevyjdete odtud se vztyčenou hlavou, čistým svědomím, aniž byste se zpronevěřil svojí víře? Protože upřímně řečeno, tahle hra je příliš důležitá a náročná, vyžaduje absolutní nasazení.“

Lord se zvrátil na opěradlo, masivní tělo jako by bobtnalo, až vyplnilo obvyklý prostor.

Za okny restaurace kulminuje opravdu krásný podzimní den. Déšť ani nadměrná vlhkost nekalí dokonalou nebeskou modř, jemný vánek šelestí odhozenými novinami. Spalující životní tempo metropole jako by momentálně polevilo. Přes ulici, v LaFayettově parku, leží v trávě sluneční náruživci a doufají, že se ještě trochu opálí, než nastane podstatně chladnější počasí. Kurýři na kolech se za polední přestávky pomalu sunou po cestičkách a rozhlížejí se po obnažených nohách a rozepnutých blůzách.

Jack Graham a Sandy Lord se v restauraci navzájem pozorovali.

„Oťukáváte mě?“

„Na to nemám čas, Jacku. Už dvacet let. Kdybych nevěřil, že snesete přímý zásah, vykašlu se na vás a dost.“

„Co chcete slyšet?“

„Chci vědět, jestli hrajete za nás nebo ne. Fakt je, že s Baldwinem za zády můžete přestoupit do kteréhokoli kvelbu ve městě. Vybral jste si nás, patrně proto, že se vám líbilo, co jste viděl.“

„Baldwin vás doporučil.“

„Je to inteligentní chlapík. Spousta lidí se mu ráda podřizuje. Pracujete u nás rok. Pokud zůstanete, stanete se společníkem. Mezi námi, roční čekací lhůta byla vzhledem k okolnostem pustou formalitou. Nikdy v budoucnu pak už nebudete mít finanční starosti, a to nemluvím o penězích, které vaše budoucí paní jednou zdědí. Vaším hlavním úkolem bude uspokojit Baldwina, rozvíjet spolupráci s ním a případně přivést podle vlastního výběru další klienty. Dejte na mě, Jacku, jedinou jistotou právníka jsou klienti, kterým vidí pod pokličku. To se na právnické fakultě neučí, a přitom je to ta nejdůležitější zásada, kterou se musíte řídit. Nikdy, nikdy na to nezapomínejte. Praxe potřebuje zázemí. Na práci se lidi vždycky najdou. Vy získáte vstupenku do velkého byznysu. Nikdo vás nebude kontrolovat kromě Baldwina. Konkrétní prací pro Baldwina se nemusíte zabývat, na to jsou tu jiní. Nečeká vás koneckonců tak strašný život.“

Jack pozoroval své ruce. Spatřil v nich tvář Jennifer. Tak dokonalou. Domníval se, že stojí za propuštěním Barryho Alvise, a teď se cítí provinile. Vzpomněl si na otupující praxi veřejného obhájce. Nato se mu vybavila Kate, ale rychle zase zmizela. Co teď? Nikde nic. Vzhlédl.

„Zeptám se hloupě. Můžu taky vykonávat praxi?“

„Pokud si to přejete…“ Lord si ho zblízka prohlížel. „Mám to chápat jako vaše ano?“

Jack zkoumal jídelní lístek. „Pečení krabi nevypadají špatně.“

Sandy vydechl kouř ke stropu a široce se usmál. „Zbožňuju je, Jacku. Já ty potvůrky zbožňuju.“

O dvě hodiny později stál Sandy v koutě své reprezentativní pracovny a díval se dolů na rušnou ulici, zatímco reproduktor telefonu zprostředkovával na dálku klopotný závěr porady. Vstoupil Dan Kirksen, dokonale uvázaný motýlek a prvotřídní košile skrývá štíhlé tělo běžce pro zdraví. Kirksen je jedním ze společníků a výkonným ředitelem firmy. Podléhají mu všichni kromě Sandyho Lorda. A od nynějška možná i Jacka Grahama.

Lord na něho bez zájmu pohlédl. Kirksen se posadil a trpělivě čekal, až se účastníci porady rozloučí. Lord vypnul odposlech a sedl si do křesla. Opřel se, zadíval se k stropu a zapálil si cigaretu. Kirksen, fanatik zdravého způsobu života, ucukl.

„Přejete si něco?“ Lordovy oči spočinuly na Kirksenově oválném, bezvousém obličeji. Tento člověk za šest set tisíc dolarů ročně pevně řídí chod firmy, což mu zaručuje nadlouho bezpečnou existenci u PS&L, proti Lordovi pobírá ovšem pakatel a Lord neskrývá nelibost, kdykoli ji vůči výkonnému řediteli pocítí.

„Zajímá nás, jak proběhl oběd.“

„Softball si příště hrajte sám. Já na ty sračičky nemám čas.“

„Doslechli jsme se znepokojivé informace, zejména poté, co jsme na pokyn Baldwinových propustili Alvise.“

Lord mávl rukou. „To se vyřešilo. Miluje nás a zůstane. Promarnil jsem dvě hodiny.“

„V sázce je spousta peněz, Sandy, všichni jsme se domnívali, že bude nejlepší nasadit nejsilnější páky, ovlivnit ho vahou vaší osobnosti…“

„No jo. Chápu líp než vy, oč hrajeme, Kirksene, umím počítat. Jasné? Chlapeček Jacky potáhne s námi. S trochou štěstí do deseti let zdvojnásobí obrat a všichni můžeme jít dřív na odpočinek.“ Lord pozoroval Kirksena a ten jako by se před očima mocného muže stále zmenšoval. „Je průbojný. Průbojnější než ostatní společníci.“

Kirksen sebou trhl.

„Nezastírám, že se mi ten chlapec líbí.“ Lord vstal, přešel k oknu a pozoroval, jak se o deset pater níž děti z mateřské školy přidržují provázku a přecházejí ulici.

„Můžu tedy podat výboru pozitivní zprávu?“

„Podejte si zprávu, o čem chcete. Ale pamatujte si: neobtěžujte mě, vy chytráci, napříště takovými lapáliemi, jedině když se vyskytne něco doopravdy, doopravdy důležitého, rozumíte?“

Lord ještě jednou zpražil Kirksena a znovu se obrátil k oknu. Sullivan pořád nevolá. To není dobré. Říše by se mu mohla vymknout z rukou a zmizet jako ta drobná tělíčka za rohem. Opona.

„Děkuju, Sandy.“

„Není zač.“

9

WALTER SULLIVAN CIVĚL DO OBLIČEJE ČI TOHO, CO Z NĚJ zbylo. Na palci nohy visí úřední štítek márnice. Zatímco jeho svita čeká venku, mlčky usedl k ní. Identifikace už formálně proběhla. Policisté odjeli doplnit protokol, reportéři sepsat články. Zatímco Walter Sullivan, jeden z nejmocnějších mužů své éry, který dovedl vydělat peníze na všem, čeho se od čtrnácti let dotkl, si náhle připadá oloupený o veškerou energii a vůli.

Novináři měli pravé žně, když si vzal Christy, poté co zemřela jeho první manželka, s níž prožil sedmačtyřicet společných let. V téměř osmdesáti letech zatoužil po něčem mladém a vitálním. Ve stínu smrti chtěl někoho, kdo by ho určitě přežil. Lidé, které měl rád, nejbližší přátelé, umírali, a jemu se zprotivila úloha truchlícího. Ani velkému boháčovi se nestárne snadno.

Jenže Christy Sullivanová ho nepřežila. A on se s tím musí nějak vyrovnat. Naštěstí zdaleka netuší, co ostatky jeho poslední manželky čeká. Je to nezbytné a rodinným příslušníkům by nijak neulevilo, kdyby to věděli.

Jakmile Walter Sullivan odejde, vstoupí pomocník a převeze poslední paní Sullivanovou do pitevny. Tam ji zváží a změří. Vyfotografují ji, nejprve oblečenou, potom obnaženou. Zrentgenují ji a sejmou otisky prstů. Provedou zevní prohlídku s cílem zaznamenat co nejvíc použitelných důkazů a indicií, které lze získat z povrchu těla. Odeberou tělesné tekutiny a odešlou je na toxikologii, kde podstoupí testy na drogy, alkohol a jiné látky. Řez ve tvaru ypsilonu rozevře tělo od ramen po genitálie. Zející vnitřnosti působí depresivně i na leckterého veterána soudní patologie. Každý orgán se prozkoumá, zváží, zjistí se, zda smrti předcházel pohlavní styk či znásilnění. Sebemenší množství semene, krve, jediný chloupek odešlou na rozbor DNA. Zvláštní pozornost věnují hlavě, místu zásahu a dráze střel. Pilkou provedou intermastoidní řez na vrcholu lebky skrze pokožku a kost. Nato oddělí přední kvadrant lebky, vyjmou mozek a ohledají ho. Odstraní střelu a postoupí ji balistikům.

Walteru Sullivanovi vrátí manželku, teprve až celý proces skončí.

Na toxikologii dešifrují obsah jejího žaludku, stopy cizorodých látek v krvi a moči.

Vypracují pitevní protokol, uvedou příčinu a průběh smrti, všechna závažná zjištění a oficiální závěry soudního patologa.

Pitevní protokol se všemi fotografiemi, rentgenovými snímky, otisky prstů, toxikologickými testy a veškerými informacemi, týkajícími se případu, předají vyšetřujícímu detektivovi. Walter Sullivan konečně vstal, přikryl manželčiny ostatky a vyšel ven.

Na druhé straně jiného průhledného zrcadla sledovaly detektivovy oči zarmouceného manžela, dokud neopustil místnost. Pak si Seth Frank nasadil klobouk a v tichosti odešel.

Konferenční sál číslo jedna, největší v budově firmy, se nachází v centrální části, hned za recepční halou. Za tlustými posunovacími dveřmi se právě koná porada vedení firmy.

Mezi Sandym Lordem a dalším hlavním společníkem sedí Jack Graham, společníkem se sice ještě oficiálně nestal, ale dneska na protokolu nezáleží a Lord na tom trval.

Obsluha nalila kávu, naservírovala na mísách buchty s polevou a koláčky, vzdálila se a zavřela dveře.

Všechny hlavy se otočily k Danu Kirksenovi. Napil se džusu, afektovaně si ubrouskem otřel ústa a vstal.

„Určitě už víte, jaká strašlivá tragédie postihla jednoho z našich,“ – Kirksen se rychle podíval na Lorda – „vlastně musím říct našeho nejvýznamnějšího klienta.“ Jack si prohlížel osazenstvo dvacet metrů dlouhého stolu s mramorovou deskou. Většina z nich sledovala Kirksena, několik lidí si vyměňovalo šeptem názory na nenadálou událost se sousedy. Jack si přečetl v novinách titulky. Nikdy nepracoval na žádné ze Sullivanových záležitostí, ale ví, že četností a náročností zaměstnávají na čtyřicet právníků téměř na plný úvazek. Je zdaleka největším klientem PS&L.

Kirksen pokračoval. „Policie případ pečlivě vyšetřuje. Zatím však příliš nepokročila.“ Kirksen se odmlčel, opět pohlédl na Lorda a hovořil dál. „Zajisté si umíte představit, že Walter prožívá velmi těžké období. Abychom mu co nejvíce ulehčili situaci, žádáme všechny právníky, aby věnovali zvláštní pozornost všem záležitostem, jež se týkají Sullivana. Snažme se vyloučit jakýkoli potenciální problém, než se stane reálným. Dále, i když předpokládáme, že došlo k běžné loupeži s velmi neblahými následky, která nijak nesouvisí s Waltrovými obchodními aktivitami, vás všechny žádám, abyste ostražitě sledovali případné nestandardní jevy u transakcí, v nichž Waltra zastupujeme. Cokoli podezřelého okamžitě hlaste mně nebo Sandymu.“

Hlavy se otočily k Lordovi, který podle svého obyčeje civěl do stropu. V popelníku před ním leží tři špačky cigaret, vedle stojí sklenička se zbytky Bloody Mary.

Ron Day ze zahraniční sekce se přihlásil o slovo. Uhlazené vlasy rámují jeho přitrouble vážný obličej, zčásti rozostřený brýlemi s oválnými skly a kovovou obroučkou. „Nešlo o teroristickou akci? Ošetřuji Sullivanovy akciovky na Středním východě včetně pobočky v Kuvajtu a tihle lidé mají svérázné způsoby, to mi věřte. Nemusím se obávat o vlastní bezpečnost? Odlétám totiž dneska večer do Rijádu.“

Lord pomalu natáčel hlavu, dokud jeho zrak nedopadl na Daye. Občas ho překvapuje, kolik omezenců, ne-li přímo idiotů patří mezi společníky. Day je poskok, jehož hlavní a podle Lorda jedinou předností je, že ovládá plynně sedm jazyků a má žaludek na to, aby lezl do prdele Arabům.

„Nelamte si s tím hlavu, Rone. Jestli je to mezinárodní spiknutí, jste příliš bezvýznamný, aby se vámi zabývali, ale jestli se na vás zaměří, budete mrtvý dřív, než si to uvědomíte.“

Day si nervózně pohrával s kravatou, zatímco kolem stolu se šířilo křečovité, přidušené veselí.

„Děkuji za objasnění, Sandy.“

„Rádo se stalo, Rone.“

Kirksen si odkašlal. „Buďte ujištěni, že se podniká všechno k vyšetření tohoto odporného zločinu. Proslýchá se dokonce, že prezident dal podnět ke vzniku zvláštního vyšetřovacího týmu. Víte, že Walter Sullivan pracoval v různém postavení pro několik vlád a je jedním z nejbližších prezidentových přátel. Můžeme tedy předpokládat, že se zločinci brzy dostanou za mříže.“ Kirksen se posadil.

Lord se rozhlédl kolem stolu, povytáhl obočí a rozdrtil poslední cigaretu. Stůl záhy osiřel.

Seth Frank se pomalu otáčel na své židli. Jeho kancelář připomíná velikostí spíš kotec, jedinou prostornější kancelář v malé budově velitelství obsadil šerif. Pitevní protokol leží před ním na psacím stole. Je teprve půl osmé ráno, ale Frank už přečetl protokol slovo za slovem třikrát.

Zúčastnil se pitvy. Pro detektiva je to nutnost, a to z mnoha důvodů. Ačkoli zažil pitev doslova stovky, nikdy mu nečinilo potěšení sledovat, jak se někdo vrtá v mrtvém člověku s posedlostí studenta biologie, který zkoumá zvířecí ostatky. A byť se mu z toho dávno nedělá špatně, obvykle pak dvě tři hodiny jezdí bezcílně autem, než se může vrátit k práci.

Protokol je tlustý a věcný. Christy Sullivanová zemřela nejméně před dvaasedmdesáti hodinami, pravděpodobně dříve. Otok ve tkáních a nadmutí těla, bakteriální proces v orgánech spolu se zplynovatěním vymezují tento čas dosti přesně. V místnosti bylo ovšem velmi teplo, což urychlilo posmrtný rozklad těla. To naopak stanovení času smrti značně komplikuje. Ale nejméně tři dny už byla mrtvá, tím si je soudní lékař jist. Frank získal z jiných zdrojů informace, podle nichž se dalo usuzovat, že Christine Sullivanovou zastihla smrt v pondělí v noci, což spadá do rozmezí tří čtyř dnů.

Frank se zakabonil. Za dobré tři dny stopa pořádně vychladne. Za tři čtyři dny dokáže pachatel zmizet z povrchu zemského. Navíc od objevení mrtvoly Christy Sullivanové vyšetřování nijak nepokročilo. Frank nepamatuje případ tak chudý na stopy.

Podle dosavadního šetření neexistují ani svědci incidentu v sídle Sullivanových, všechno se odehrálo mezi obětí a vrahem. V novinách, bankách a nákupních střediscích se objevila výzva k veřejnosti. Nikdo se dosud nepřihlásil.

Hovořili se všemi majiteli nemovitostí v okruhu pěti kilometrů. Událost je šokovala, pobouřila, vystrašila. To poslední poznal Frank z tiku ve tváři, nahrbených zad a nervózního mnutí rukou. Přitom bezpečnostní opatření v malém okrese jsou přísnější než jinde. Nicméně ze všech emocí nevyplynula žádná užitečná informace. Svědomitě vyslechli služebnictvo sousedů. Nikde nic. Spojili se telefonicky i se služebnictvem Sullivanových, které provázelo manžela oběti na Barbados, ani od nich se však nedověděli nic podstatného. Kromě toho všichni mají železné alibi. Ale i to lze leckdy zpochybnit. Tuto hypotézu však odsunul stranou.

Také nemají dobrý časový snímek posledního dne Christine Sullivanové. Byla zavražděna doma, pravděpodobně pozdě v noci. Pokud byla zavražděna v pondělí v noci, co dělala celý den? Frank doufal, že z těchto informací něco vytěží.

V pondělí dopoledne v devět hodin třicet minut ji viděli v centru Washingtonu v exkluzivním kosmetickém salonu, v němž by Frank za jednorázové zušlechtění manželky zaplatil polovinu měsíční gáže. Zda se Christine připravovala na nějaké noční povyražení, nebo to bohatí činí pravidelně, si Frank musí ještě ujasnit. Kam se poděla poté, co kolem poledne odešla ze salonu, se nepodařilo zjistit. Nevrátila se do bytu ve městě ani zřejmě nenastoupila do taxíku.

Jestliže drobná žena zůstala ve Washingtonu, zatímco manžel s celou svitou odcestoval do teplých krajů, musela pro to mít důvod. Pokud s někým trávila noc, Frank ho musí vyslechnout a možná mu i nasadí želízka.

Za vraždu v průběhu vloupání se ve Virginii neuděluje trest smrti, zatímco kupodivu za ozbrojené loupežné přepadení spojené s vraždou ano. Kdo s loupežným úmyslem přepadne a zabije člověka, může být odsouzen k trestu smrti. Pokud lupič zabije toho, kdo ho přistihne při činu, tak ho čeká nanejvýš dlouhodobý pobyt ve vězení, což však vzhledem k barbarským podmínkám ve většině státních věznic není zase tak oslnivá alternativa. Christine Sullivanová ráda nosila šperky. Všichni z jejího okolí potvrdili, že milovala diamanty, smaragdy, safíry, ověšovala se vším cenným, co se leskne a třpytí. Na mrtvé se nenašel jediný šperk, ačkoli podle otlaků na pokožce snadno zjistili, že nosila prsteny. Sullivan rovněž potvrdil, že se ztratil její démantový náhrdelník. Majitel kosmetického salonu si vzpomněl, že na sobě tento nápadný klenot v pondělí měla.

Frank chápe, že dobrý státní zástupce z těchto faktů uhněte případ ozbrojeného loupežného přepadení. Bylo spácháno zvěrstvo, do detailu promyšlený zločin. Proč by dobří občané Virginie měli ročně platit tisíce dolarů na stravu, ošacení a ubytování chladnokrevného vraha? Vloupání? Ozbrojené loupežné přepadení? Komu na tom za mák záleží? Ta žena je mrtvá. Odpráskl ji odporný zabiják. Jenže paragrafy se na Frankův vkus moc kroutí. Jako většina lidí na straně zákona se domnívá, že trestní právo a soudnictví jsou až příliš nakloněny obžalovanému. Často se mu zdá, že rafinované intriky, procedurální chytáky a vytříbené finesy obhájců velmi snadno zvrátí průběh procesu a popřou skutečnost, že někdo opravdu porušil zákon. Že ublížil, znásilnil, zabil. Frank nedokáže změnit systém, ale může obrousit ostré hrany.

Přitáhl si protokol blíž, nemotorně si nasadil brýle na čtení. Napil se silné černé kávy. Příčina smrti: laterální zásah do hlavy střelami z velkorážné zbraně /či zbraní/ o vysoké počáteční rychlosti střely, z nichž jedna s tupou přední částí se při zásahu zploštila a uvízla v mozku, druhá neznámého tvaru a složení způsobila čistý průstřel. Což jednoduše řečeno znamená, že jí ta kanonáda rozstříkla mozek. Protokol konstatoval, že Christine Sullivanová byla zavražděna, což je pro Franka jediný jednoznačný fakt případu. S uspokojením zaznamenal, že se nemýlil v odhadu vzdálenosti, z níž se střílelo. V ráně se nenašly stopy po střelném prachu. Vzdálenost tedy činila víc než sedmdesát centimetrů, Frank původně hádal kolem metru a půl. Sebevraždu předem vyloučil. Nájemní vrazi zase střílejí obvykle z bezprostřední blízkosti. To téměř dokonale zaručuje, že oběť nepřežije. Frank se naklonil nad psací stůl. Proč víc než jedna střela? Ženu téměř určitě zabil první zásah. Je vrah sadista, který se vyžívá střílením do mrtvoly? Tělo ovšem zasáhly jen dvě střely, což nesvědčí o zběsilé palbě šílence. Pak je tu otázka původu střel. Jedna dumdum, druhá dosud záhadná.

Sáhl po sáčku se svou značkou. Z těla vyjmuli jedinou střelu. Zasáhla hlavu pod pravým spánkem, zploštila se a rozšířila, pronikla lebeční kostí do mozku a rozmetala měkkou mozkovou tkáň jako kobercový nálet.

Opatrně obracel v sáčku z umělé hmoty uvězněnou bestii nebo to, co z ní zbylo. Strašlivý projektil se má nárazem zploštit a vzápětí zničit všechno, co mu stojí v cestě, a přesně tak zapracoval na Christine Sullivanové. Potíž spočívá v tom, že střely dumdum používá dneska kdekdo. A deformace projektilu je obrovská. Pro balistiky bývá mnohdy bezcenná.

Druhá střela zasáhla hlavu asi o centimetr výš než první, pronikla celým mozkem a vylétla na druhé straně, kde vznikl mnohem větší otvor než v místě zásahu. Způsobila rovněž rozsáhlé poškození lebeční kosti a tkání.

To, kde střela skončila, všechny překvapilo. Ve stěně nad postelí zela asi půldruhacentimetrová díra. Laboratorní technik obvykle vyřízne kus omítky, speciálními nástroji a opatrně, aby nepoškodil drážkování, vyjme střelu, což umožní stanovit druh zbraně, z níž se střílelo, a v příznivém případě i výrobce a přesný typ. Otisky prstů a balistická expertiza někdy dokážou divy.

S výjimkou tohoto případu, neboť díru sice našli, ale v ní žádnou střelu, ani jinde v místnosti. Když mu to z laboratoře telefonovali, Seth Frank si to jel ověřit na vlastní oči. Dlouho už ho něco tak nerozčílilo.

Ale proč se trápit hledáním střely, když jednu vyjmuli z těla? Napoví druhá střela něco víc než ta první? Nabízí se hned několik možností.

Frank si dělal poznámky. Chybějící střela může být jiné ráže nebo druhu, což napovídá, že vrazi byli nejmíň dva. Frank ihned odmítl nereálnou představu jediné osoby, třímající v každé ruce zbraň a pálící do ženy. Takže jsou tu pravděpodobně dva podezřelí. Tím se vysvětlují dva zásahy těsně vedle sebe, následná odlišná dráha průniku střel a rozdílná vnitřní poranění. Vstupní otvor po střele dumdum byl větší než po té druhé. Takže druhá střela nebyla dutá nebo s tupou přední částí. Prolétla hlavou a prorazila tunel o průměru malíčku. Projektil se zřejmě zdeformoval minimálně, což je ovšem k ničemu, dokud tu zpropadenou věcičku nemají.

Nahlédl do svých poznámek z místa činu. Nachází se ve fázi shromažďování informací. Doufá, že v ní neuvízne navždycky. Naštěstí si nemusí dělat starosti s promlčecí lhůtou.

Ještě jednou se podíval do zprávy a znovu se zakabonil.

Sáhl po telefonu a vyťukal číslo. Za deset minut seděl proti soudnímu lékaři v jeho pracovně.

Tělnatý muž si starým skalpelem čistil nehty a konečně pohlédl na Franka.

„Našel jsem strangulační rýhu. Někdo se ji pokoušel škrtit. Průdušnici sice nerozdrtil, ale ve tkáni jsou otoky a krevní výrony, našel jsem i lehce poškozenou jazylku. Zjistil jsem rovněž stopy po tečkovitém krvácení ve spojivce očního víčka. To s tím souvisí. Všechno jsem uvedl v protokolu.“

Frank si v duchu třídil informace. Tečkovité krvácení nebo drobné krevní výrony ve spojivce, nosní sliznici a očích mohou být způsobeny tlakem na mozek v důsledku škrcení.

Frank se na židli natočil a prohlížel si diplomy a osvědčení na stěně dokazující, že muž naproti němu se od studentských let věnuje soudní patologii.

„Žena nebo muž?“

Soudní lékař pokrčil rameny.

„Těžko říct. Lidská pokožka není ideální materiál uchovávající otisky prstů, jak víš. Prakticky to vylučuje, kromě několika intimních partií, ale pokud tam něco bylo, po půl dni to stejně zmizí. Těžko si představit ženu, která škrtí holýma rukama jinou ženu, i když se to už taky stalo. Rozdrtit průdušnici nevyžaduje kdovíjakou sílu, ale vražda uškrcením holýma rukama je obvykle záležitostí pro chlapa. Při stovce případů uškrcení jsem nenarazil na případ, kdy by žena čin dokonala. Navíc ji někdo škrtil zepředu. Člověk proti člověku. Vrah musel být přesvědčený o své fyzické převaze. Vycházím ze zkušenosti. Podle mě to byl muž.“

„Podle protokolu měla podlitiny a oděrky na levé spodní čelisti, vyražené zuby a řezné ranky v dutině ústní.“

„Zdá se, že jí někdo jednu pěkně ubalil. Málem si stoličkou prokousla tvář.“

Frank se zadíval do poznámek. „Co druhá střela?“

„Podle škod, které napáchala, soudím, že byla velké ráže stejně jako ta první.“

„Vyrozuměl jsi něco z té první?“

„Jen bych hádal. Mohla ji vystřelit kobra třistasedmapadesátka nebo třistajednačtyřicítka. Propána, sám jsi tu střelu viděl. Ta zákeřná věcička se rozplácla jako lívanec, zpoloviny se roztříštila a úlomky pronikly do tkání a tekutin. Neznáme původní tvar, drážkování a vrypy jsou taky pryč. I když najdeš pravděpodobnou zbraň, nikdy nedokážeš, že z ní ta střela vyšla.“

„Kdyby se našla druhá střela, může hodně věcí upřesnit.“

„Třeba taky ne. Při dolování ze zdi se pravděpodobně zničily zbývající markanty. Balistikové nebudou jásat.“

„Ano, ale třeba na tělese ulpěl vlas, krev, pokožka zemřelé. Něco takového bych rád získal.“

Soudní lékař se dlouho drbal na bradě. „To jistě. Ovšem nejdřív ji musíš najít.“

„Což se asi nepodaří,“ usmál se Frank.

„Člověk nikdy neví.“

Muži se na sebe dívali a dobře věděli, že druhou střelu sotva najdou. Ale i kdyby, neobstojí s ní před soudem, pokud na ní neulpělo něco z oběti nebo nenajdou zbraň, z níž se střílelo. Na každém kroku číhá nějaká překážka.

„Našli jste nábojnici?“

Frank zavrtěl hlavou.

„Pak ti chybí důležité razítko, Sethe.“ Soudní lékař tím myslel jedinečný otisk úderníku na dně nábojnice.

„Netvrdím, že to bude snadné. Mimochodem, nejvyšší místa ti dopřála klid?“

Soudní lékař se usmál. „Kupodivu je ticho po pěšině. Ale teď když se do toho vložil Walter Sullivan, kdo ví? Poslal jsem už kopii protokolu Richmondovi.“

Pak se Frank zeptal na to, kvůli čemu doopravdy přijel.

„Proč dva výstřely?“

Soudní lékař si přestal čistit nehty, odložil skalpel a zadíval se na Franka.

„Proč ne?“ Oči se mu zúžily. Ocitl se v nezáviděníhodném postavení několikanásobně kvalifikovaného odborníka na případy, které se občas přiházejí v tomto poklidném okrese. Je jedním z přibližně pěti set soudních lékařů Massachusettského společenství, rád provozuje prosperující lékařskou praxi, a zároveň ho fascinuje policejní vyšetřování a soudní patologie. Dřív než zatoužil po klidném životě a usadil se ve Virginii, působil téměř dvacet let jako koroner v Los Angeles. Co se týče vražd, málokteré město Los Angeles překoná. Ale do tohoto případu se zakousne s vervou.

Frank se na něho upřeně zadíval. „Každá z těch střel by ji usmrtila. O tom není pochyb. Proč tedy ten druhý výstřel? Člověk by nestřílel zbytečně z řady důvodů. Za prvé kvůli hluku. Za druhé, když chtěl ten dům vykrást a zmizet, proč se zdržovat druhým, přesně mířeným výstřelem? A především, proč tu nechávat další střelu, podle které lze pachatele později identifikovat? Šmíroval je Sullivan? Proč se tedy střílelo do ložnice od dveří, a ne ze skrýše? Proč dráha střely vedla shora dolů? Copak zrovna klečela? Pravděpodobně ano, jinak by musel být střelec velmi vysoký. Jestliže klečela, proč? Protože šlo o popravu? Nestřílelo se přece z bezprostřední blízkosti. A co ty stopy na krku? Proč by ji někdo nejdřív škrtil, pak toho nechal, sáhl po zbrani a střelil ji do hlavy? A vzápětí ještě jednou? Jedna střela zmizela. Proč? Střílely dvě zbraně? Proč to kamuflovat? Co z toho pro nás vyplývá?“

Frank vstal a přecházel po místnosti, ruce hluboko v kapsách, neklamné znamení, že soustředěně přemýšlí. „A místo činu bylo k nevíře puntičkářsky uklizené. Nikde žádná stopa. Když říkám žádná, tak žádná. Divím se, že jí nevyjmuli z hlavy tu kulku. Totiž, ten chlap byl buď lupič, anebo chce, abychom si to o něm mysleli. Taky tu trezorovou komnatu vybílil. Čtyři a půl milionu dolarů zmizelo. Co tam paní Sullivanová dělala? Měla se slunit někde na Karibských ostrovech. Znala toho chlapa? Kurvila se tam? Jestli ano, souvisí nějak spolu ty dvě záležitosti? A proč sakra pachatel přešlapoval u vchodu, vyřadil z činnosti bezpečnostní systém, a pak sešplhal po laně z okna? Jakmile si položím jednu otázku, vynoří se další.“ Frank si zase sedl a trochu se zlobil sám na sebe, že se nechal unést.

Soudní lékař se opřel, zalistoval ve vyšetřovacím spisu a na chvíli se do něho začetl. Sňal brýle, očistil si je o rukáv, palcem a ukazováčkem si zamnul dolní ret.

Frank ho pozoroval, nozdry se mu lehce rozšiřovaly. „Tak co?“

„Zmínil ses, že místo činu bylo puntičkářsky uklizené. Přemýšlel jsem o tom. Máš pravdu. Bylo tam až příliš čisto.“ Soudní lékař se odmlčel a zapálil si pallmallku – bez filtru, všiml si Frank. Každý patolog, s nímž kdy spolupracoval, kouřil. Lékař vyfukoval kolečka dýmu, očividně ho tohle duševní cvičení bavilo.

„Dokonalá čistota se týká i jejích nehtů.“

Frank tázavě vzhlédl.

Soudní lékař pokračoval. „Zkrátka neměla za nehty sebemenší nečistotu, leskly se červeným lakem, pod nimi nic. Vůbec nic. Jako by jí je někdo záměrně vyčistil, chápeš?“ Po chvíli dodal: „Dokonce jsem našel stopy po působení nějakého roztoku.“ Odmlčel se. „Myslím čisticího roztoku.“

„Dopoledne navštívila kosmetický salon. Kvůli manikúře a tak.“

Soudní lékař zavrtěl hlavou. „Při bohatém používání chemikálií by se tam našlo víc zbytků, ne míň.“

„Co z toho vyvozuješ? Že jí někdo záměrně vyčistil nehty?“

Soudní lékař přikývl. „Někdo si dal velkou práci, aby za sebou nezanechal žádný identifikační materiál.“

„Měli tedy až chorobný strach, abychom je neidentifikovali z fyzických stop.“

„Pachatelé mu podléhají.“

„Do určité míry. Ale vydezinfikovat oběti nehty a uklidit místo činu tak, že náš speciální vysavač vyšel prakticky naprázdno, je trochu moc.“

Frank rychle zalistoval v protokolu. „Odkud se vzaly ty stopy po oleji na dlaních?“

Soudní znalec potřásl hlavou a upřeně se zadíval na detektiva. „To je konzervační a ochranný prostředek. Používá se nejvíc v textilním a kožedělném průmyslu.“

„Takže něco držela, a proto jí ulpěl na dlaních?“

„Ano. Těžko ovšem přesně stanovit, odkdy ten olej na rukou měla.“ Soudní lékař si nasadil brýle. „Myslíš, že toho člověka znala, Sethe?“

„Nic tomu nenasvědčuje, ledaže by ho pozvala, aby je vyloupil.“

„Třeba loupež zorganizovala,“ napadlo náhle soudního lékaře. „Chápeš? Znuděná starým mužem si přivedla do postele milence, který pohodlně ukradl zlatá vejce, a vzhůru do Pohádkové země.“

Frank o této teorii zauvažoval. „Patrně někdo z nich vypadl z role nebo zradil, takže musela čelit útoku?“

„Fakta do sebe zapadají, Sethe.“

Frank zavrtěl hlavou. „Všechno nasvědčuje tomu, že zesnulé se líbilo být manželkou Waltra Sullivana. To kladla nad peníze, jestli mi rozumíš. Ruku a patrně i jiné části těla jí tiskli nejslavnější lidé na světě. Z toho se snadno zatočí hlava někomu, kdo se živil prodáváním hamburgerů.“

Soudní lékař vyvalil oči. „To je vtip!“

Detektiv se usmál. „Osmdesátiletý miliardář mívá podivné nápady. Víš, kam si sedne čtyřmetráková gorila? Kam chce.“

Soudní lékař se uchichtl a zavrtěl hlavou. Miliardář? Co by si počal s miliardou dolarů? Pozoroval pokaňhanou psací mapu na stole. Pak odložil cigaretu a zadíval se do protokolu, po chvíli na Franka. Odkašlal si.

„Myslím, že druhá střela měla zpola nebo zcela vyplněný plášť.“

Frank si uvolnil kravatu a opřel se lokty o stůl. „Fajn.“

Soudní lékař pokračoval. „Pronikla pravou spánkovou kostí lebky a vylétla levou lícní kostí, výstupní otvor byl dvakrát větší než vstupní.“

„Takže se určitě střílelo ze dvou zbraní.“

„Ledaže by pachatel používal do jediné zbraně různou munici.“ Zkoumavě se zadíval na detektiva. „Zdá se, že tě to nepřekvapuje, Sethe.“

„Před hodinou by mě to překvapilo. Teď už ne.“

„Pravděpodobně tu máme dva pachatele.“

„Dva pachatele se dvěma zbraněmi. Kolik ta dáma vlastně měřila a vážila?“

Soudní lékař ani nemusel nahlédnout do protokolu. „Sto padesát osm centimetrů, čtyřicet osm kilogramů.“

„Tak drobná žena a dva pachatelé, zřejmě muži, s velkorážnou zbraní ji škrtili, bili, a pak ji společně zastřelili.“

Soudní lékař si mnul bradu. Poněkud se to komplikuje.

Frank se zamyslel. „Víš určitě, že ji škrtili a bili před smrtí?“

Soudní lékař se zatvářil mírně dotčeně. „Nepochybně. Pěkný zmatek, viď?“

Frank se probíral zprávou a něco si poznamenal. „Zdá se. Žádný pokus o znásilnění, ani nic podobného?“ Soudní lékař neodpověděl.

Frank k němu vzhlédl, sundal si brýle, odložil je na psací stůl, předklonil se a napil se černé kávy, která už stačila vystydnout.

„Protokol vůbec nehovoří o sexuálně motivovaném násilí,“ připomněl svému příteli.

Soudní lékař konečně zareagoval. „V protokolu není chyba. Znásilnění se nekonalo. Nezjistily se zbytky semene, žádné stopy či oděrky na sliznici. Z toho usuzuju a úředně potvrzuju, že ke znásilnění nedošlo.“

„Počkej. Tebe ten závěr neuspokojuje?“ Frank ho v očekávání pozoroval.

Soudní lékař se napil chladnoucí kávy, natáhl dlouhé paže, až mu úlevně zapraštělo v kostech a postarší tělo se uvolnilo, načež se nahnul dopředu.

„Chodí tvoje žena pravidelně na gynekologické prohlídky?“

„To se rozumí, jako každá žena.“

„Možná tě překvapím,“ pravil suše soudní lékař a pokračoval. „Po takových prohlídkách, ať je gynekolog sebelepší, dojde v genitáliích k drobným otokům a oděrkám. S tím se nedá nic dělat. Pečlivá prohlídka vyžaduje sáhnout dovnitř a povrtat se tam.“

Frank odložil hrnek s kávou a narovnal se. „Chceš říct, že uprostřed noci, než ji odbouchli, ji navštívil gynekolog?“

„Důkazy o tom jsou chabé, velmi chabé, ale existují.“ Soudní lékař se odmlčel, aby zvolil správná slova. „Přemýšlím o tom od chvíle, kdy jsem odevzdal protokol. Vím, že to nemusí nic znamenat. Mohla si to způsobit sama, jistě mi rozumíš. V rámci samoobsluhy. Ale podle toho, jak to vypadá, se sama neporanila. Podle mě ji někdo prohlížel krátce po smrti. Nejdéle do dvou hodin.“

„Proč by ji prohlížel? Aby zjistil, jestli k něčemu došlo?“ Frank se netajil nedůvěrou.

Soudní lékař z něho nespustil oči. „V takové prazvláštní situaci se k tomu nenajde moc jiných důvodů, co?“

Frank dlouho civěl na přítele. Tato informace jen zrychlila jeho už tak dost vysokou tepovou frekvenci. Zavrtěl hlavou. Další pokusný balónek. Stačí přitlačit na jedné straně a vyduje se na druhé. Naškrábal si pár poznámek, bezděčně vraštil čelo a upíjel kávu.

Soudní lékař ho pozoroval. Není to snadný případ, ale detektiv správně ohledává terén a klade chytré otázky. Je to záhada, ale její objasnění tvoří podstatu jeho práce. To nejnáročnější se stejně nikdy docela nevyřeší. Ale mnohé se přece jen dá zjistit. S pořádnou dávkou štěstí a píle se podaří prolomit hráz a ze střípků složit celý obraz. Soudní lékař doufá, že to tak dopadne i tentokrát. Přestože to momentálně nevypadá moc nadějně.

„Oběť byla pěkně opilá,“ konstatoval nad zprávou z laboratoře. „Dvě celé, jedna desetina promile. S takovou hodnotou jsem se naposled setkal při testech po studentských flámech.“

Frank se zasmál. „Kéž bych věděl, kde k těm dvěma celým jedna přišla.“

„V takovém domě bývá spousta chlastu.“

„Ano, jenže se nenašly špinavé sklenice, otevřené ani vyhozené láhve.“

„Nejspíš se opila někde jinde.“

„Jak by se dostala domů?“

Soudní lékař chvíli uvažoval, promnul si oči. „Autem. Za volant sednou i lidi s vyšším obsahem alkoholu v krvi.“

„A dorazí rovnou do pitevny, ne? Potíž je v tom, že žádné jejich auto nevyjelo z garáží poté, co se všichni přesunuli na Barbados.“

„Jak to víš? Motor přece za tři dny vychladne.“

Frank listoval v zápisníku, až našel, co potřeboval, a přistrčil poznámky příteli.

„Sullivan zaměstnává řidiče. Starého chlapíka jménem Bernie Koperi. Zná jeho auta jako advokát paragrafy a pedantsky vede záznamy o Sullivanově flotile. Denně přesně zapisuje v knize jízd každého vozu najetou vzdálenost, žasl bys. Na moji žádost zkontroloval tachometry všech aut v garáži, která mohla Sullivanová použít, respektive těch, která se nacházela v garáži v době, kdy objevili její mrtvolu. Kopeti navíc potvrdil, že žádné auto nechybí. Stav na tachometru odpovídal zápisu. Nikdo s auty nevyjel od té doby, co všichni odtáhli na Barbados. Christine Sullivanová nepřijela domů žádným z těch vozů. Jak se tedy dostala domů?“

„Taxíkem?“

Frank zavrtěl hlavou. „Spojili jsme se se všemi taxikářskými společnostmi, které sem jezdí. Tu noc nikdo neplatil jízdné za cestu k Sullivanovým. Na jejich sídlo se těžko zapomíná, nemyslíš?“

„Co když ji sejmul nějaký taxikář a teď pochopitelně mlčí?“

„Chceš říct, že pozvala taxikáře do domu?“

„Chci říct, že byla opilá a zřejmě vůbec nevěděla, co dělá.“

„To odporuje faktu, že někdo vyřadil bezpečnostní systém z činnosti, navíc pak ještě sešplhal po laně z okna. A taky verzi o dvou pachatelích. Neviděl jsem taxíka, řízeného dvěma taxikáři.“

Frank si zapisoval, co ho napadlo. Christine Sullivanovou určitě vezl domů někdo známý. Ona osoba či osoby se nepřihlásily z dobrého důvodu. A odchod oknem po laně namísto hlavním vchodem, kterým vstoupily, znamená, že něco vrahy přinutilo ke spěchu. Nejpravděpodobněji hlídka soukromé bezpečnostní agentury, ale strážný, který měl tehdy v noci službu, neohlásil nic mimořádného. To pachatelé samozřejmě nevěděli. Pouhý pohled na hlídkové auto je pohnul k překotnému odchodu.

Soudní lékař se na židli opřel a nevěděl, co dodat. Rozhodil rukama. „Podezříváš někoho?“

Frank dokončil zápis. „Možná.“

Soudní znalec ho popíchl očima. „Co vypověděl pan manžel? Je to jeden z nejbohatších lidí v zemi.“

„Na světě.“ Frank odložil zápisník, sáhl po protokolu a vypil poslední kapku kávy. „Cestou na letiště se rozhodla, že zůstane. Manžel se domníval, že se vrátí do jejich apartmá v hotelu Watergate a zůstane ve městě. Což se zčásti potvrdilo. Jejich tryskové letadlo se pro ni mělo vrátit za tři dny a dopravit ji do vily Sullivanových na okraji Bridgetownu na Barbadosu. Když se neobjevila na letišti, Sullivan si začal dělat vážné starosti a telefonoval, kam se dá. Tolik jeho výpověď.“

„Uvedla nějaký důvod, proč změnila plán?“

„Nezmínil se o něm.“

„Boháči si mohou dovolit leccos. Třeba objednat vloupačku na dobu, kdy se budou na druhém konci světa vyvalovat na lehátku a usrkávat džus s ledem. Myslíš, že tohle je jeho styl?“

Frank dlouho civěl do zdi. Vybavil si Waltra Sullivana, tiše sedícího vedle manželky v márnici. To, jak se tvářil, když nemohl tušit, že ho někdo pozoruje.

Frank se zadíval na soudního lékaře, vstal a hotovil se k odchodu.

„Ne. Není.“

10

BILL BURTON SEDÍ NA VELITELSKÉM STANOVIŠTI TAJNÉ služby v Bílém domě. Pomalu odložil noviny, dnešního dopoledne už třetí. Všechny uveřejnily další zprávy o vraždě Christine Sullivanové. Fakta se zcela shodují s původní spekulativní verzí. Vyšetřování se zřejmě nehýbe z místa.

Promluvil s Varneym a Johnsonem. Při víkendovém pikniku u něho na zahradě. V nejužším kruhu, kromě něho se zúčastnil jen Collin a dva kolegové agenti. Zločinec z trezorové komory zahlédl prezidenta a milostivou. Vyřítil se ven, srazil prezidenta, zastřelil dámu a uprchl navzdory veškerému úsilí Burtona a Collina. Příběh sice neodpovídá průběhu události oné noci, nicméně oba muži loajálně přijali Burtonovu verzi. Agenty rovněž podráždilo, přímo rozhořčilo, že někdo vztáhl ruku na člověka, jehož chrání. Pachatel dostane, co zaslouží. O prezidentových pletkách se od nich nikdo nic nedoví.

Když odešli, Burton seděl na zahradě a popíjel pivo. Kdyby tak věděli! Problém spočívá v tom, že on ví. Bill Burton žil až dodnes počestně, v nové roli lháře se necítí dobře.

Vypil druhou kávu a podíval se na hodinky. Nalil si další šálek a rozhlédl se po prostorách, vyhrazených tajné službě Bílého domu.

Vždycky si přál stát se členem elitních bezpečnostních sil, chránit nejvýznamnější osobnost planety, být duchapřítomným, silným, inteligentním agentem tajné služby a najít tu pravé kamarády. Vědomí, že se od člověka očekává schopnost obětovat život za jiného muže v zájmu obecného blaha, učinit něco tak nesmírně vznešeného ve světě stále více postrádajícím morálku, umožňovalo agentu Williamu Jamesi Burtonovi vstávat denně s úsměvem a v noci zdravě spát. Tyhle pocity jsou teď pryč. Konal svou povinnost a všechno se změnilo. Potřásl hlavou a rychle potáhl z cigarety.

Sedí na sudu s dynamitem. Taková je pravda. Čím víc mu Gloria Russellová vysvětlovala situaci, tím absurdnější mu připadá.

S autem to dopadlo katastrofálně. Opatrnými dotazy zjistil, že je objevila a zabavila horlivá metropolitní policie. Tlačit na to je velmi nebezpečné. Russellová zuřila. Ať se jde vycpat. Tvrdí, že má věci pod kontrolou. Kecá.

Složil pečlivě noviny, ať si počte další agent.

Čert vem Russellovou! Čím víc Burton přemýšlí, tím víc z toho šílí. Ale je pozdě vracet se zpátky. Ruka mu sjela k levému podpaží. Jeho třistasedmapadesátka se zacementovanými dutinami spolu s Collinovou devítkou leží na dně nejnepřístupnější tůně řeky Severn. Pravděpodobně to s opatrností přehnali, ale pro Burtona opatrnosti nezbývá. Policie objevila jednu naprosto zdeformovanou střelu a druhou nenajde. A i kdyby, hlaveň jeho nové pistole je dokonale čistá. Burton se nebojí, že by ho provinční balistikové virginské policie doběhli.

Když Burton v duchu probíral události oné noci, svěsil hlavu. Prezident Spojených států je cizoložník, který zacházel se svou konkubínou tak surově, že ho chtěla zabít, a agenti Burton a Collin ji zastřelili.

A pak zahladili stopy. Právě proto sebou Burton trhne, kdykoli se podívá do zrcadla. Kvůli té kamufláži. Protože lhali. Lžou tím, že mlčí. Ale nelže od té doby, co slouží? O všech těch nočních schůzkách? Každé ráno, když zdraví první dámu? Když si hraje na zahradě s jejich dvěma dětmi? Řekl jim snad, že její manžel a jejich otec není zdaleka tak ušlechtilý, laskavý a hodný, jak se nejspíš domnívají? A jak se domnívá celá země?

Tajná služba. Burton se ušklíbl. Opravdu výstižný název. Svinstvo kolem sebe vidí už léta. A to ho vidí jen malou část. Každý agent se s ním občas setká. V soukromí o tom žertují nebo si stěžují, ale to je všechno. Tu zvláštní, nepříjemnou funkci zahlazovače s sebou nese profese. Moc lidi dokáže pobláznit, připadají si nepřemožitelní. A když se najednou něco pokazí, pracanti z tajné služby aby to dali do pořádku.

Burton několikrát sahal po telefonu, aby se spojil s šéfem tajné služby. Vypověděl by mu, co se stalo, zbavil se toho balvanu. Ale pokaždé se mu ruka zastavila, nedokáže vyslovit to, co by ukončilo jeho kariéru a v podstatě i život. Den za dnem v Burtonovi rostla naděje, že se všechno přežene, ačkoli mu selský rozum našeptával, že to není možné. Teď už je pozdě, aby se svěřil. To snad mohl udělat den dva poté, ale teď ne.

Znovu se zamyslel nad průběhem vyšetřování smrti Christine Sullivanové. Burton s velkým zájmem četl závěry soudní pitvy, jež si od ochotné místní policie vyžádal sám prezident, hluboce zarmoucený tragédií. Pěkně to posral!

Podlitiny a oděrky na čelisti, strangulační rýha. Tahle poranění jí s Collinem střelbou nezpůsobili. Měla dobrý důvod ho zabít. Jenže to Burton nesměl za žádných okolností dopustit. V jeho práci není mnoho absolutních pravidel, ale tohle je z nich nejpřednější.

Udělal správnou věc. To si Burton opakuje po tisící. K takové akci se připravoval tvrdým výcvikem po celá léta dospělosti. Obyčejný člověk nechápe, nikdy nemůže porozumět způsobu myšlení a reakcím agenta, jakmile nastane kritická situace. Kdysi dávno hovořil s jedním z Kennedyho agentů. Ten člověk se nikdy nevyrovnal s Dallasem. Kráčel vedle prezidentovy limuzíny a nemohl nic podniknout. A prezident zemřel. Přímo před jeho očima prostříleli prezidentovi hlavu. Nemohl tomu zabránit, jenže vždycky se něco najde. Bdělosti není nikdy dost, vždycky se dá zintenzivnit. Třeba se ve správnou chvíli podívat vlevo namísto vpravo, důkladněji pozorovat určitou budovu. Soustředěněji sledovat dav. Kennedyho agent se z toho už nevzpamatoval. Odešel z tajné služby, rozvedl se, zemřel za nejasných okolností v nějaké krysí díře na Mississippi, ale posledních dvacet let svého života vnitřně přebýval v Dallasu.

To se Billu Burtonovi nikdy nestane. Proto před šesti lety pohotově zakryl vlastním tělem předchůdce Alana Richmonda a navzdory neprůstřelné vestě jím prolétly dvě ocelové střely, jedna ramenem, druhá předloktím. Jako zázrakem žádná nezasáhla životně důležité orgány či tepny, takže Burton vyvázl jen s řadou jizev a těšil se upřímné vděčnosti celé země. A především obdivu svých kolegů.

A právě proto vypálil na Christine Sullivanovou. A totéž by udělal i dnes. Zabil by ji, kdykoli by to vyžadovala situace. Zmáčkl by spoušť a pozoroval, jak dvanáctigramová střela rychlostí tři sta metrů za vteřinu pronikne do její hlavy a zmaří mladý život. To ona si vybrala, ne on. Proto zemřela.

Vrátil se k práci. Dokud ještě dokázal pracovat.

Gloria Russellová energicky kráčí chodbou v Bílém domě. Právě probrala s prezidentovým tiskovým mluvčím vhodné manévrování v rusko-ukrajinském konfliktu. Z čistě politických hledisek by měli podpořit Rusko, ale čistě politická hlediska v Richmondově vládě rozhodují zřídkakdy. Ruský medvěd teď sice disponuje všemi mezikontinentálními balistickými raketami s jadernými hlavicemi, ale Ukrajina má lepší výchozí předpoklady, aby se stala významným obchodním partnerem Západu. Misku vah ve prospěch Ukrajiny vychýlila skutečnost, že dobrý a nyní truchlící prezidentův přítel Walter Sullivan dovedl jednání s touto zemí téměř k podpisu významné smlouvy. Sullivan se svými přáteli přispěl různými kanály na Richmondovu volební kampaň dvanácti miliony dolarů a zajistil mu veškerou podporu na cestě do Oválné pracovny. Nemůže mu to oplatit lepším způsobem. Spojené státy tudíž podpoří Ukrajinu.

Russellová se podívala na hodinky, v duchu kvitovala, že existují i některé objektivní důvody, proč podpořit Kyjev oproti Moskvě, nicméně ví, že prezident by se rozhodl stejně, i kdyby neexistovaly. Loajalita především. Přízeň se musí oplácet. A prezident si upevnil pozici natolik, že může oplácet velkoryse a v globálním měřítku. Jeden vážný problém se vyřešil, usedla k psacímu stolu a věnovala pozornost rozšiřujícímu se seznamu krizí.

Čtvrt hodiny před pravidelným politickým žonglováním pro veřejnost Russellová vstala a pomalu přešla k oknu. Život ve Washingtonu běží dál tak jako už dvě stě let. Všude rozhazují sítě zájmové skupiny, využívají obrovských peněz, intelektuálního potenciálu a tradičních dogmat k roztáčení kolotoče velkého politického byznysu, což v podstatě znamená odrovnat ty ostatní dřív, než oni odrovnají nás. Russellová chápe pravidla této hry líp než většina lidí. Navíc ji miluje a exceluje v ní. Je ve svém živlu a těší ji to. Začíná ji však znepokojovat, že se ještě nevdala a nemá děti. Ač se jí profesionálně daří, život jí připadá monotónní a prázdný. Před lety do jejího života vstoupil Alan Richmond. Ukázal jí možnost, jak se vyšvihnout do nejvyšších sfér. Dokonce až tam, kam se žádná žena nikdy nedostala. Ta myšlenka se jí uhnízdila v hlavě tak pevně, až se jí někdy zmocňuje sladká závrať.

A teď jí nějaký mizera vyfoukne před očima ten kus kovu. Kde je? Proč se ještě neozval? Musí, ví přece, co má v rukou. Jestli chce peníze, dostane je. Tajný fond, jímž disponuje, je víc než dostatečný i pro sebešílenější požadavek, Russellová je připravena na nejhorší. Ostatně Bílý dům nabízí báječné možnosti. Nikdo totiž přesně neví, co stojí jeho provoz. Neboť chod Bílého domu zajišťuje spousta agentur, které pouštějí žilou různým kapitolám jeho rozpočtu. V takovém účetním zmatku úředníky nevzrušují ani sebefantastičtější vyplacené částky. Ne, pomyslela si Russellová, s penězi nebudou problémy. Musí se soustředit na jiné věci.

Ví ten člověk, že prezident měl dokonalé okno? Z toho se Russellové svírá žaludek. Co když se pokusil navázat spojení přímo s prezidentem, a ne s ní? Roztřásla se a honem sebou plácla do křesla u okna. Richmond by okamžitě pochopil, co má jeho spolupracovnice za lubem, o tom není pochyb. Je sice arogantní, ale ne hloupý. Zničil by ji. Jako tamtu. Byla by bezbranná. Nepodařilo by se jí ho zkompromitovat. Chybí jí důkaz. Její slovo proti jeho. Ocitla by se v politickém propadlišti, zdiskreditovaná, a co nejhoršího, brzy by se na ni zapomnělo.

Musí ho najít. Dát mu na srozuměnou, že musí jednat s ní. V tom jí může pomoci jediný člověk. Usedla znovu ke stolu, ovládla se a pokračovala v práci. Nesmí zpanikařit. Teď musí být silnější než kdykoli. Zvládne to a dosáhne svého, když udrží nervy na uzdě a využije svého prvotřídního mozku, kterým ji obdařil Bůh. Dostane se z průšvihu. Ví, kde začít.

Mechanismus, který zvolila, by nepřekvapil nikoho, kdo zná jedinečnou osobnost Glorie Russellové. Ale něco by na ní překvapilo i těch pár lidí, kteří prohlašují, že ji znají dobře. Profesionální kariéra pro ni byla vždycky na prvním místě na úkor ostatních stránek života včetně soukromí, podřizovala jí i sexuální vztahy. Ale Gloria Russellová se považuje za velmi žádoucí ženu a její přirozeně rozvinuté ženství příkře kontrastuje s oficiální maskou. Léta dost rychle ubíhají a ona si stále víc uvědomuje nevyváženost svého života. Ne že by si něco plánovala, zvlášť vzhledem k potenciální katastrofě, která visí ve vzduchu, ale zná nejlepší způsob, jak naplnit své přirozené poslání. Potvrdit si, že je žádoucí žena. Svým citům neunikne stejně jako svému stínu. Proč se vzpírat? Zároveň chápe, že pouhou vychytralostí cíle nedosáhne.

O několik hodin později rozsvítila stolní lampu a požádala o přistavení auta. Nato přelétla rozpis služeb agentů a zvedla telefon. Za tři minuty před ní stál agent Collin, ruce sepjaté před ohanbím, ve standardní póze agentů. Pokynula mu, aby chvilku počkal. Zkontrolovala make-up, rtěnkou podtrhla dokonalé klenutí rtů. Koutkem oka pozorovala vysokou, štíhlou postavu muže u psacího stolu. Žena těžko dokáže ignorovat muže, který vypadá, jako by sestoupil z obálky módního časopisu. To, že ho profese vystavuje nebezpečí, a navíc sám umí být nebezpečný, jen násobí jeho kouzlo. Vzorné studentky taky přitahují spíš rošťáci, byť třeba jen proto, aby unikly nudě vlastní existence. Důvodně podezřívá Tima Collina, že při svém poměrném mládí zlomil dost ženských srdcí.

Diář jí na dnešní večer kupodivu neurčuje žádný program. Vklouzla do bot na vysokém podpatku a odsunula křeslo. Nevšimla si, že jí agent Collin sjel očima po nohách a rychle zase upřel zraky před sebe. Kdyby si všimla, potěšilo by ji to, a to z těch nejpochopitelnějších důvodů.

„Prezident uspořádá příští týden tiskovou konferenci před budovou middletonského soudu, Time.“

„Ano, madam, dopoledne v devět třicet pět. Už jsme zahájili přípravy.“ Hleděl přímo před sebe.

„Nepřipadá vám to trochu neobvyklé?“

Collin na ni pohlédl. „Proč, slečno?“

„Je po pracovní době, můžete mi říkat Glorie.“

Collin nervózně přešlápl. Usmála se na něho, jeho zjevné rozpaky ji pobavily.

„Víte, čemu konferenci věnuje?“

„Prezident bude hovořit…“ Collin zřetelně polkl. „O smrti paní Sullivanové.“

„Správně. Prezident věnuje tiskovou konferenci problematice vražd. Nepřipadá vám to podivné? Myslím, že to bude poprvé v našich dějinách, Time.“

„To nemůžu posoudit, sleč… Glorie.“

„V poslední době s ním trávíte hodně času. Všiml jste si na prezidentovi něčeho neobvyklého?“

„V jakém smyslu?“

„Nepřipadá vám například příliš ustaraný, nervózní? Víc než normálně?“

Collin pomalu zavrtěl hlavou, Netušil, kam Russellová míří.

„Myslím, že máme určitý problém, Time. Prezident pravděpodobně potřebuje naši pomoc. Jste ochoten mu pomoct?“

„Je to prezident. A můj úkol je chránit ho.“

Russellová zavřela kabelku a řekla: „Plánoval jste si něco na večer, Time? Dneska máte volno, ne? Prezident nikam nevyjíždí.“

Přikývl.

„Víte, kde bydlím. Přijeďte, až vám skončí služba. Chci si s vámi důvěrně promluvit, pokračovat v naší debatě. Pomůžete mně a zároveň prezidentovi?“

Collin odpověděl okamžitě. „Přijedu, Glorie.“

Jack znovu zaklepal na dveře. Nikdo se neozval. Rolety v domě jsou stažené, nepropouštějí žádné světlo. Buď spí, nebo není doma. Mrkl na hodinky. Devět hodin. Pamatuje si, že Luther Whitney chodíval málokdy spát dřív než ve dvě, ve tři hodiny v noci. Stará fordka stojí na příjezdové cestě. Dveře malé garáže jsou zavřené. Jack se podíval do schránky vedle dveří. Obsah z ní přetéká. To nevypadá dobře. Kolik je teď Lutherovi, přes pětašedesát? Najde starého přítele na podlaze s ledovýma rukama zkříženýma na prsou? Jack se rozhlédl a nadzvedl keramický květináč vedle dveří. Náhradní klíč je na místě. Znovu se rozhlédl, strčil klíč do zámku, odemkl a vstoupil do domu.

V skrovném obývacím pokoji je dokonale uklizeno, všechno na svých místech.

„Luthere?“ Prošel předsíní, paměť ho vedla jednoduchým půdorysem domu. Ložnice vlevo, koupelna vpravo, kuchyně v zadní části, vepředu malá veranda, vzadu zahrada. Luther tu očividně není. Jack vstoupil do ložnice, kde bylo uklizeno stejně jako v celém domě.

Usedl na postel, z nočního stolku na něho hledělo několik zarámovaných fotografií Kate. Rychle se odvrátil a vyšel z místnosti.

Malé pokoje nahoře zůstaly prakticky nezařízené. Chvíli soustředěně naslouchal. Nikde nic.

Posadil se v kuchyni na židli s kovovou konstrukcí a umělohmotným sedadlem a opěradlem. Rozhlédl se. Nerozsvítil, seděl ve tmě. Natáhl se a otevřel ledničku. Usmál se. Zírala na něho dvě balení budweiseru po šesti plechovkách. Co se týče chlazeného piva, člověk se může na Luthera spolehnout. Sáhl po jedné, otevřel ji a vyšel zadními dveřmi.

Zahrádka vypadá zpustle. Funkie a ozdobné kapradiny, byť zastíněné mohutným dubem, očividně povadly, popínavé plaménky, šplhající po laťkovém plotě, žalostně chřadly. Jack přehlížel Lutherovy vyhlášené záhony a nacházel víc obětí než vítězů nad výhní washingtonského pozdního léta.

Usedl a přiložil plechovku s pivem ke rtům. Luther už tu zřejmě nějaký čas není. No a co, je přece dospělý. Může si jet kam chce a kdy chce. Přesto tu něco nehraje. Neviděl ho už několik let a lidi se mění. Usilovně přemýšlel. Jenže Luther své zvyky nemění. To není jeho styl. Jack nepoznal pořádnějšího člověka. Nevybraná schránka, uvadlé květiny, auto před garáží, takhle by odtud dobrovolně neodešel. Dobrovolně ne.

Jack se vrátil dovnitř. Na záznamníku není žádný vzkaz. Přešel do ložnice, jen otevřel dveře, znovu ho ovanul zatuchlý vzduch. Ještě jednou zapátral po místnosti, ale už si připadal trochu hloupě. Není žádný čmuchal. Sám sobě se zasmál. Luther zřejmě odjel na pár týdnů někam na ostrov, a on si tady hraje na nervózního rodiče. Luther je jedním z nejschopnějších lidí, které Jack zná. Ale strká vlastně nos do cizích záležitostí. S rodinou Whitneyových nemá nic společného, s dcerou ani otcem. Proč sem vlastně přijel? Aby oživil staré časy? Získal Kate prostřednictvím starého muže? To je dost nepředstavitelný scénář.

Jack zamkl dům a vrátil klíč pod květináč. Naposledy se ohlédl a nastoupil do auta.

Gloria Russellová bydlí v Bethesdě na River Road, v jakési rezervaci pro lidi s vysokými příjmy. Vzhledem k poradenské činnosti pro řadu největších společností, profesuře na univerzitě a nyní platu šéfky štábu Bílého domu plus obezřetnému investování nemá rozhodně hluboko do kapsy a ráda se obklopuje krásnými věcmi. Vjezd lemují věkovité stromy propletené silnými šlahouny velkolistého břečťanu. Prostor před domem odděluje víc než metr vysoká, hrubě omítnutá, hadovitě se vinoucí zídka, čímž vznikla soukromá zahrádka se stolky a slunečníky. Malá fontána zurčí a bublá ve tmě, kterou plaší jen nevýrazné světlo, dopadající sem z velkého arkýřového okna v průčelí domu.

Když přijížděl agent Collin ve svém kabrioletu v sebevědomé póze, v dokonale vyžehleném obleku a s pevně uvázanou kravatou, Gloria seděla u jednoho ze zahradních stolků. Šéfka štábu Bílého domu se ani nepřevlékla. Usmála se na něho a společně se po cestičce odebrali do domu.

„Něco ostřejšího? Tipuju vás na bourbon se sodou.“ Russellová pohlédla na mladého muže a pomalu dopila třetí sklenici bílého vína. Už dlouho tu neměla mladého muže. Možná příliš dlouho, pomyslela si díky alkoholu poněkud mlhavě.

„Pivo, jestli máte.“

„Hned.“ Odkopla střevíce na vysokém podpatku a odcupitala do kuchyně. Collin se rozhlížel po rozlehlém přijímacím pokoji s nadýchanými záclonami, těžkými závěsy, textilními tapetami a vkusnými starožitnostmi a ptal se sám sebe, co tu dělá. Doufal, že si s pivem pospíší. Jako atletickou hvězdu ho ženy sváděly od středoškolských let. Jenže už dávno nechodí na střední školu a Gloria Russellová není jeho fanynka. Ví, že by tuto noc sotva zvládl, kdyby se pořádně neopil. Chtěl o návštěvě říct Burtonovi, ale neodhodlal se k tomu. Burton se chová rezervovaně a náladově. Neprovedli přece nic zlého. Ví, že situace byla krajně kompromitující a akci, jež by jim za normálních okolností vynesla celonárodní věhlas, musí utajit. Lituje, že zabil ženu, ale neexistovala jiná možnost. Smrt a tragédie jsou v současné době na denním pořádku. Christine Sullivanová prostě přišla na řadu.

Za chvíli už popíjel pivo a zkoumal pozadí šéfky štábu Bílého domu, která natřásala polštář na rozměrné pohovce a vzápětí na ni usedla. Usmála se na něho a delikátně upila víno.

„Jak dlouho jste u tajné služby, Time?“

„Skoro šest let.“

„Vyšvihl jste se rychle. Prezident si vás velmi váží. Nikdy nezapomene, že jste mu zachránil život.“

„To mě moc těší. Vážně.“

Dopřála si další doušek vína a probírala jeho zevnějšek. Sedí vzpřímeně, je očividně nervózní, a to ji baví. Dokončila průzkum, velmi příznivý dojem se potvrdil. Zaznamenala, že se mladý agent snaží skrýt rozpaky tím, že si prohlíží četné obrazy, zdobící stěny.

„Prima kousek,“ řekl a ukázal na jedno z děl.

Usmála se na něho, všimla si, jak rychle polkl pivo. Prima kousek. Ona si myslí přesně totéž.

„Pojďme se posadit někam, kde je pohodlněji, Time.“ Russellová vstala a hleděla na něho z výšky. Dal se odvést z přijímacího pokoje dlouhou úzkou chodbou a poté dvojitými dveřmi do velkého obývacího pokoje. Světla se sama rozsvítila a Collin si všiml, že dalšími otevřenými dveřmi je vidět postel šéfky štábu Bílého domu.

„Omluvíte mě na chvilku, abych se převlékla? Tohle mám na sobě od rána.“

Collin sledoval, jak přešla do ložnice. Nezavřela za sebou. I z místa, kde sedí, je vidět kousek ložnice. Odvrátil hlavu, snažil se soustředit pozornost na zdobnou starobylou krbovou mříž, němého svědka situace. Dopil pivo a ihned dostal chuť na další. Téměř ležel na zádech na tlustých polštářích. Ač se tomu bránil, slyšel každý zvuk odvedle. Nakonec neodolal. Otočil hlavu a podíval se otevřenými dveřmi. Zalitoval, že nevidí nic. Zpočátku. Pak se objevila v průzoru.

Chvíli se zdržela u postele, aby uspořádala svršky. Šéfka štábu Bílého domu Russellová se před Collinem promenuje nahá a provokuje ho, ale něco takového či podobného očekával.

Noční program se potvrdil, Collin odvrátil hlavu zřejmě pomaleji, než měl. Olízl hranu plechovky od piva a vysál poslední kapky jantarové tekutiny. Pažba nové pistole se mu zaryla do žeber. Dřív ho tlak kovu na kůži uklidňoval. Teď to bolí.

V duchu probíral pravidla sexuálního styku na nejvyšší úrovni. O členech první rodiny se ví, že je často přitahovali agenti tajné služby. Traduje se spousta pošetilých historek, oficiálně je v těchto záležitostech ovšem jasno. Kdyby Collina našli, jak tu sedí, zatímco šéfka štábu Bílého domu pobíhá nahá v ložnici, měl by po kariéře.

Horečně uvažoval. Může okamžitě odejít a svěřit se Burtonovi. Ale jak by to vypadalo? Russellová by všechno popřela. Collin by vypadal jako blázen a jeho kariéra by pravděpodobně stejně skončila. Pozvala ho sem z určitého důvodu. Prohlásila, že prezident potřebuje pomoct. Ale komu teď vlastně pomůže? Collinovi poprvé připadalo, že padl do pasti. Není úniku. Kondice, pohotovost a nová devítka mu teď nejsou k ničemu. Intelektuálně se s tou ženou nemůže měřit. V oficiální mocenské struktuře stojí hluboko pod ní, jako by se díval z propasti hvězdářským dalekohledem a nedohlédl ani k jejím vysokým podpatkům. Vypadá to na hodně dlouhou noc.

Walter Sullivan přecházel po místnosti a Sandy Lord ho pozoroval. Láhev skotské zaujímala čestné místo na Lordově psacím stole. Tmu za oknem rozháněl odlesk veřejného osvětlení. Washington nakrátko zasáhla poslední vlna vedra a Lord nařídil, aby kvůli prominentnímu návštěvníkovi v sídle firmy PS&L dneska večer nevypínali klimatizaci. Návštěvník se zastavil a zadíval se ven, kde se o několik bloků dál tyčí známá bílá budova, sídlo Alana Richmonda, tedy jeden z klíčů k Sullivanovým a Lordovým grandiózním projektům. Sullivan ovšem dnes v noci na obchody nemyslí. Lord ano. Ale je dost mazaný na to, aby to nedal najevo. Dneska je tu v roli přítele. Aby vyslechl výlevy zármutku, Sullivanovo truchlení nad tou mrňavou šlapkou. Čím dřív si to odbudou, tím blíž k tomu, na čem opravdu záleží: k dalším obchodům.

„Byl to krásný obřad, lidé na něj dlouho nezapomenou.“ Lord pečlivě volil slova. Walter Sullivan je dávný přítel, ale jejich přátelství vyrostlo ze vztahu právní zástupce – klient, což tento vztah někdy posouvá do překvapivých podob. Sullivan je taky jediný z Lordových známých, který ho znervózňuje, dovede vyvést z míry, protože je mu přinejmenším rovný, dokonce stojí vysoko nad ním.

„Ano, byl.“ Sullivan se dál díval oknem ven. Konečně se mu podařilo přesvědčit policii, že zrcadlové dveře se zločinem nesouvisí. Otázka zní, jestli ji přesvědčil dokonale. Člověka nezvyklého na podobné situace uvádí všechno do rozpaků. Detektiv, Sullivan si nepamatuje jeho jméno, se k němu nechoval tak uctivě, jak by měl, což starého muže rozzlobilo. Když nic jiného, zaslouží si od ostatních aspoň úctu. Rozhodně si místní policie nezískala Sullivanovu důvěru v to, že je schopna vypátrat pachatele.

Znovu si vzpomněl na zrcadlo a zavrtěl hlavou. Aspoň že tohle nevybreptali novinářům. To by Sullivan nemohl tolerovat. Zrcadlo byl Christinin nápad. Ale musí přiznat, že jej akceptoval. Teď mu to připadá absurdní. Zpočátku ho fascinovalo, když pozoroval svoji ženu s jinými muži. Zestárl natolik, že ji nedokázal uspokojit sám, ale nemohl jí přece odpírat fyzické radovánky, kterých nebyl schopen. Ostatně absurdní mu připadá všechno, včetně toho manželství. Prohlédl. Snažil se přivolat zpět mládí. Měl vědět, že příroda nikomu nic nedaruje, nehledě na jeho bohatství. Zmocnil se ho zmatek a hněv. Konečně se obrátil k Lordovi.

„Nechovám velkou důvěru ve vyšetřujícího detektiva. Jak dosáhnout, aby se do toho pustila FBI?“

Lord odložil brýle, vytáhl doutník z krabice skryté v psacím stole a pomalu ho vybaloval.

„Vražda řadového občana není důvodem k zásahu federálních složek.“

„Angažuje se v tom Richmond.“

„Pche, jen tak pro formu.“

Sullivan zavrtěl velkou hlavou. „Ne. Zdá se, že se o to doopravdy zajímá.“

„Možná. Nečekej ale, že mu to dlouho vydrží. Musí si poradit se spoustou problémů.“

„Chci, aby pachatele dopadli, Sandy.“

„Chápu tě, Waltře. Líp než kdokoli jiný. Dostanou je. Musíš být trpělivý. Takoví chlapi nejsou z laciného kraje. Vědí, co dělají. Ale každý se dopustí chyby. Čeká je soud, dej na mě.“

„A co z toho? Dostanou nejvýš doživotí, ne?“ odpověděl Sullivan pohrdavě.

„Za takovou vraždu se obvykle nedává trest smrti, ale doživotí je čeká určitě. Vyšetřování na svobodě nepřipadá v úvahu, to mi věř, Waltře. Nikdy nebudou volně dýchat vzduch. A třeba po několika letech každonočních teploušských hrátek sami zatouží po malé injekci.“

Sullivan si sedl a civěl na přítele. Walter Sullivan si nepřeje žádný proces, kde by se zločin probíral do detailu. Při pomyšlení, co všechno by se omílalo, sebou trhl. Cizí lidé by se hrabali v intimním životě jeho i zesnulé ženy. To nesnese. Chce, aby ty muže dopadli. Ostatní zařídí sám. Lord prohlásil, že stát Virginie uvězní pachatele na doživotí. Walter Sullivan se rozhodl, že ušetří státu náklady na dlouhé věznění.

Russellová se svinula na konci pohovky, holá chodidla zastrčila pod volný bavlněný svetr, který jí sahal po lýtka. Kdykoli se pohnula, svetr různě poodhaloval mohutná ňadra. Collin si posloužil ještě dvěma pivy a nalil jí další sklenici vína z láhve, kterou přivezl. V těle ho příjemně hřálo, jako by se v něm rozhoříval ohýnek. Uvolnil si kravatu, sako a pistole už ležely na protější pohovce. Když pistoli odkládal, potěžkala ji.

„Je těžká.“

„Člověk si zvykne.“ Nepoložila mu obvyklou otázku. Věděla, že zabil.

„Opravdu byste se nechal kvůli prezidentovi zastřelit?“ Pozorovala ho a oční víčka jí klesala. Musí si zachovat jasnou hlavu, opakovala si neustále. To jí nebrání dovést mladého muže až k pelesti postele. Cítí, že ztratila značnou dávku sebekontroly. Musí vynaložit veškeré úsilí, aby ji získala zpět. Co to ksakru vyvádí? V krizové životní situaci se chová jako prostitutka. Nesmí si popouštět uzdu. To dobře ví. Nutkání, kterým ji sužuje jiná část bytosti, narušuje její schopnost chladnokrevně uvažovat. To nesmí připustit, teď ne.

Měla by se znovu převléci, stáhnout se do přijímacího pokoje nebo do pracovny, kde tmavé dubové obložení stěn a velká knihovna utlumí rozbouřené vášně.

Upřeně se na ni díval. „Ano.“

Užuž by vstala, ale nedokázala to.

„Kvůli vám taky, Glorie.“

„Kvůli mně?“ Hlas se jí zachvěl. Znovu se na něho podívala a zapomněla na strategické plány, oči se jí rozšířily.

„Bez rozmýšlení. Jako každý agent tajné služby. Šéfka štábu Bílého domu je jen jedna. Tak to musí být.“ Sklonil k ní hlavu a zašeptal: „Tohle není hra, Glorie.“

Když si nesl další pivo, všiml si, že se posunula trochu blíž, takže když usedl, dotýkala se kolenem jeho stehna. Natáhla nohy, otřela si je o jeho a položila na stůl před nimi. Svetr zapracoval sám, odhalil pevná, smetanově bílá stehna, celé nohy sice starší, ale zatraceně atraktivní ženy. Collin pomalu přejížděl očima obnaženou pleť.

„Totiž, vždycky jsem vás obdivovala. Myslím vás agenty.“ Málem upadla do rozpaků. „Vím, že vás někdy nedoceňují. Chci, abyste věděl, že si vás vážím.“

„Je to báječná práce. Za nic bych ji nevyměnil.“ Upil z dalšího piva a hned se cítil líp. Dýchal klidněji.

Usmála se na něho. „Jsem ráda, že jste dneska přijel.“

„Pomůžu vám ve všem, Glorie.“ Jeho sebedůvěra stoupala úměrně spotřebě alkoholu. Dopil pivo a Gloria ukázala nejistým prstem k baru s destiláty u dveří. Namíchal drinky a přisedl si k ní.

„Myslím, že vám můžu věřit, Time.“

„Rozhodně.“

„Doufám, že si to nevyložíte špatně, ale o agentu Burtonovi si to nemyslím.“

„Bill je špičkový agent. Jednička.“ Dotkla se jeho paže a už necouvla.

„Tak jsem to nemyslela. Vím, že je dobrý. Jenže se v něm někdy nevyznám. Těžko se to vysvětluje. Hraje v tom roli instinkt.“

„Dejte na instinkty. Já na ně věřím.“ Podíval se na ni. Připadá mu mladší, mnohem mladší, jako právě promovaná studentka, která se chystá vstoupit do velkého světa.

„Instinkt mi napovídá, že se na vás můžu spolehnout, Time.“

„Určitě.“ Dopil skleničku.

„Vždycky?“

Upřeně se na ni podíval, dotkl se svou prázdnou skleničkou její. „Vždycky.“

Najednou mu blýsklo v očích. Vzpomněl si na studentská léta. Jak položil vítěznou šestku při státním šampionátu. Cindy Parkerová se na něho dívala zrovna tak. Tímtéž všeslibujícím pohledem.

Položil jí ruce na stehna a přejížděl po nich nahoru a dolů. Z pevných, plných tvarů vyzařovalo roztoužené ženství. Neodporovala, přitáhla se k němu. Ruka mu zajela pod svetr, ucítil stále ploché břicho, neomylně nahmatal prsa a zase ruku stáhl. Druhou paží ji objal kolem pasu, přivinul ji k sobě, narazil na hýždě a silně sevřel. Prudce se nadechla, pomalu vydechovala a tiskla se mu k rameni. Cítil, jak se tře ňadry o jeho hruď. Vychutnával pružné, horké dotyky. Ruka jí sklouzla do jeho vzdouvajícího se rozkroku a zmáčkla, ústy bloudila po jeho rtech, lehce se odtáhla a prohlížela si ho, vláčně přivírala a otevírala oči.

Odložila skleničku a až trýznivě pomalu si svlékala svetr.

Vrhl se na ni, ruce šátraly po podprsence, dokud nepovolila a nenabídla obsah, zabořil hlavu do dmoucích se ňader. Pak jí strhl poslední kousek odění, černé krajkové kalhotky. Když letěly ke stěně, rozesmála se. Jen popadla dech, lehce ji zvedl a odnesl do ložnice.

11

JAGUÁR POMALU PROJEL PO DLOUHÉ PŘÍJEZDOVÉ CESTĚ, zastavil a vystoupili z něj dva lidé.

Jack si vyhrnul límec pláště. Těžké dešťové mraky přinesly navečer ochlazení.

Jennifer obešla auto, připojila se k němu a oba se opřeli o luxusní vůz.

Jack si prohlížel budovu. Bujný břečťan se pne přes hlavní vchod. Dům působí solidně, prakticky a bezpečně. Třeba něco z těchto vlastností do sebe nasají i jeho obyvatelé. Mohou ho získat okamžitě. Jack musí přiznat, že je krásný. Co je vlastně špatného na krásných věcech? Coby společník bude pobírat čtyři sta tisíc ročně. A když rozšíří řady svých klientů, kdo ví? Lord vydělává pětkrát víc, dva miliony dolarů ročně, a to jen jako základ.

Finanční odměny společníků jsou přísně důvěrné, u firmy se o nich nehovoří ani za velmi neformálních okolností. Jack správně uhodl přístupový kód k počítačovému souboru společníků. Zní „lakota“. Nějaká sekretářka se musela výborně bavit, když ho vymýšlela. Jack se rozhlížel po trávníku velikosti přistávací plochy mateřské letadlové lodi. V duchu spatřil obraz. Naklonil se k snoubence.

„Tolik místa, dal by se tu hrát s dětmi fotbal.“ Usmál se.

„Ano, jistě.“ Oplatila mu úsměv a něžně ho políbila na tvář. Uchopila jeho paži a ovinula si ji kolem pasu.

Jack se zadíval na sídlo, které se za tři miliony osm set tisíc dolarů stane jeho domovem. Jennifer ho pozorovala, její úsměv se rozšířil, propletla své prsty s jeho. Oči se jí leskly i ve tmě.

Jack dál zíral na stavbu a cítil úlevu. A to viděl jen fasádu.

Ve výšce dvanácti kilometrů nad zemí se Walter Sullivan pohodlně opřel do měkkého křesla v kabině a vyhlížel okénkem svého Boeingu 747 do tmy. Při letu z východu na západ si Sullivan ke dni připočítával řadu hodin, ale časová pásma ho nikdy nevzrušovala. Čím starší, tím méně potřeboval spánku, ostatně nikdy nebyl velkým spáčem.

Muž sedící proti němu využíval příležitosti a pozoroval starce. Sullivana zná celý svět jako všeobecně uznávaného, někdy poněkud drsného podnikatele. Ano, svět ho uznává, táhlo hlavou Michaelu McCartymu. Takové podnikatelské eso se nemusí, netouží bavit se s lidmi McCartyho profese. Takže když ho vyburcovali nejdiskrétnějšími kanály, že jeden z nejbohatších lidí na světě zatoužil po setkání s ním, zpozorněl. McCarty se nestal jedním z předních světových nájemných vrahů proto, že by ho nějak zvlášť těšila jeho práce. Těší ho hlavně peníze a luxus, který si za ně může dopřát.

McCartyho výhodou je, že se podobá podnikatelům. Vypadá jako absolvent nejprestižnější univerzity, což není daleko od pravdy, protože vystudoval mezinárodní politiku v Dartmouthu. Husté vlnité blond vlasy, široká ramena a obličej bez vrásky vytvářejí zdání, že by mohl být dravým obchodníkem či filmovou hvězdou na vrcholu sil. To, že se živí zabíjením lidí za víc než milionový honorář na hlavu, nijak neotupuje jeho mladistvé nadšení a chuť k životu.

Sullivan se na něho konečně podíval. McCarty, navzdory důvěře ve vlastní schopnosti a mimořádné chladnokrevnosti v kritických situacích, pod zkoumavým zrakem miliardáře znervózněl. Nejlepší k nejlepšímu.

„Chci, abyste někoho zabil,“ řekl Sullivan bez obalu. „Bohužel momentálně zdaleka nevím koho. Ale s trochou štěstí se to jednou dovím. Než se tak stane, chci si zajistit, abyste mi byl kdykoli k dispozici a mohl mi poskytnout své speciální služby, jakmile je budu potřebovat.“

McCarty se usmál a potřásl hlavou. „Nejspíš jste vsadil na moji pověst, pane Sullivane. Po mých službách je neustále velká poptávka. Kvůli práci se pohybuju po celém světě, jak jistě víte. Jestli vám mám věnovat všechen čas, než nastane potřeba zasáhnout, musím se zříct jiné lukrativní práce. Tím by značně utrpělo moje bankovní konto i profesionální pověst.“

Sullivan odpověděl okamžitě. „Sto tisíc dolarů denně, než nastane potřeba, pane McCarty. Když úkol úspěšně splníte, zaplatím dvojnásobek vaší běžné taxy. Těžko můžu ochránit vaši pověst, ale denní honorář by měl zabránit vašim finančním ztrátám.“

McCartymu se rozšířily oči, ale rychle se ovládl.

„Myslím, že je to přiměřená odměna, pane Sullivane.“

„Zajisté chápete, že spoléhám nejen na vaše schopnosti odstranit konkrétní osobu, ale rovněž na vaši diskrétnost.“

McCarty potlačil úsměv. Sullivanovo letadlo ho vyzvedlo v Istanbulu o půlnoci místního času. Posádka netuší, kdo nastoupil. Nikdo ho nikdy neidentifikoval, takže ho nikdo ani nemůže poznat. Přímé setkání se Sullivanem vylučuje jedno nebezpečí. Prostředník by měl Sullivana v hrsti. McCarty naproti tomu nemá sebemenší důvod Sullivana zradit, právě naopak.

Sullivan pokračoval. „Přesné pokyny dostanete, jakmile získám potřebné informace. Usadíte se přímo ve Washingtonu, i když vás úkol může zavést kamkoli na světě. Požaduju, abyste byl připraven k okamžité akci. Budete mi neustále hlásit veškeré své pohyby, denně se mi ohlásíte tajným komunikačním kanálem, který zřídím. Kromě denního honoráře hradím veškeré náklady. Peníze poukážu na účet dle vašich pokynů. Podle potřeby vám budou k dispozici moje letadla. Souhlasíte?“

McCarty, poněkud zaskočený sérií příkazů, přikývl. Jenže který miliardář si nezvykl poroučet? McCarty se dočetl o Christine Sullivanové. Kdo by co starci vyčítal?

Sullivan zmáčkl knoflík na opěrce křesla.

„Thomasi? Kdy budeme ve Státech?“

Hlas ho pohotově, věcně informoval. „Za pět hodin patnáct minut, pane Sullivane, při současné rychlosti a výšce.“

„Vynasnažte se.“

„Ano, pane.“

Sullivan zmáčkl jiný knoflík, objevil se stevard a naservíroval jim večeři, jakou McCarty v letadle ještě nejedl. Sullivan s McCartym nepromluvil, dokud nedojedli, a potom stevard vyzval mladého muže, aby ho následoval do spací kabiny. Stařec McCartymu pokynul rukou a stevard zmizel v útrobách letadla.

„Ještě něco, pane McCarty. Neuspěl jste někdy při plnění úkolu?“

McCartyho oči se zúžily do štěrbin, chvíli si svého nového zaměstnavatele měřil. Poprvé bylo zřejmé, že uhlazený mladý muž je mimořádně nebezpečný.

„Jednou, pane Sullivane. Šlo o Izraelce. Ovlivnil mě lidský prvek.“

„Ať se vám to nestane podruhé. Děkuju.“

Seth Frank bloumal domem Sullivanových. Žluté policejní vymezovací pásy povlávaly okolo sídla v sílícím větru, který hnal oblohou těžká temná mračna, slibující pořádný liják. Sullivan se ubytoval v apartmá hotelu Watergate v centru Washingtonu. Většina domácího služebnictva se přesunula do zaměstnavatelovy rezidence na Fisher Island na Floridě, kde pečuje o členy Sullivanovy rodiny. Frank stačil všechny předběžně osobně vyslechnout. K podrobnému výslechu nakrátko přiletí domů.

Vyšetřil chvilku a obdivoval zařízení domu. Jako by procházel muzeem. Že všeho čiší bohatství. Exponáty zahrnují spousty jedinečných starožitností, všude visí obrazy s podpisy slavných umělců. Celý dům je vlastně plný originálů.

Prošel kuchyní do jídelny. Stůl připomíná most, klenoucí se nad bleděmodrým kobercem, zakrývajícím z větší části naleštěné parkety. Nohy mu vázly v hustém, vysokém vlasu. Usedl do čela stolu, oči neustále těkaly po místnosti. Zdá se, že tady se nic podstatného nedělo. Čas běží a vyšetřování se nehýbe z místa.

Venku slunce na okamžik vyhlédlo z těžkých mraků a Frank učinil první významnější objev. Ničeho by si nevšiml, kdyby neobdivoval kazetový strop. Jeho otec byl tesařem. Plocha hladká jako dětská prdelka.

A vtom zpozoroval duhu, tetelící se u stropu. Obdivoval barevné pruhy a začal pátrat po jejich zdroji, neboť podle pohádkové tradice přivede duha člověka k hrnci zlata. Oči pročesávaly jídelnu. Za několik vteřin kápl na stopu. Rychle si klekl vedle stolu a zkoumal jednu jeho nohu. Sheratonovský stůl z osmnáctého století je solidní, těžký kus nábytku. Až na druhý pokus, kdy se mu z čela řinul pot a štípal ho v pravém oku, se mu jej konečně podařilo nadzvednout a vytáhnout tu věcičku.

Posadil se na podlahu a prohlížel si objev, možná svůj malý hrnec zlata. Kousek stříbřité fólie, která slouží k ochraně nábytku před čisticím prostředkem, vsáklým do koberce, zabraňuje chemické reakci na dřevěném či jiném povrchu. Reflexivní materiál ve slunečních paprscích vytváří malebnou duhu. Něco podobného zná z domova, znervóznělá žena fólii použila, když se pod hrozbou návštěvy jeho rodičů pustila do hloubkového úklidu domácnosti.

Vytáhl zápisník. Služebnictvo přistane zítra dopoledne v deset hodin na Dullesově letišti. Frank pochybuje, že ten objevený kousek fólie leží na místě dlouho. Možná neznamená nic. A možná všechno. Třeba je to ten pevný bod, kterým pohne zeměkoulí. Anebo něco mezi tím, musí doufat ve velikánské štěstí.

Znovu klekl na podlahu a prsty pročesával koberec. Dneska se používají rafinované čisticí prostředky, bez vůně, bez zápachu, uschnou za pár hodin. Kdy čistili tenhle, se brzy dozví, snad mu to něco napoví. Může zavolat Sullivanovi, ale přece jen by to raději slyšel od někoho jiného než od pána domu. Starý muž nepatří k předním podezřelým, ale Frank je příliš zkušený na to, aby ho hned vyškrtl. Jestli postoupí do nejužšího okruhu anebo z něj vypadne, záleží na tom, co Frank zjistí dneska, zítra, za týden. Podstata vyšetřování je vlastně jednoduchá. Aspoň to, protože kolem smrti Christine Sullivanové není nic jednoduchého. Zauvažoval o nevyzpytatelnosti duhy a kriminalistiky a vyšel z místnosti.

Burton pozoroval dav, Collin stál vedle něho. Alan Richmond kráčí k malému pódiu, zbudovanému na schodech middletonského soudu, nízké, rozlehlé budovy z hrubě omítnutých cihel se zářivě bílými římsami zdobenými zubořezem, zvětralým betonovým schodištěm a všudypřítomnou americkou vlajkou s jejím nezbytným virginským protějškem, obě se třepetají a povlávají v ranním vánku. Prezident přistoupil k mikrofonu přesně v devět hodin třicet pět minut. Za ním stojí vytáhlý Walter Sullivan s neutrálním výrazem ve tváři a obtloustlý Herbert Sanderson Lord.

Collin přistoupil blíž ke skupině reportérů na úpatí schodiště, kteří se srotili do hloučku a vypínají se na špičky jako basketbaloví fanoušci sledující, zda soupeřovy trestné hody prosviští košem či se odrazí od obroučky. Od šéfky štábu Bílého domu odjel ve tři hodiny ráno. Jaká to byla noc! Jaký to byl týden! Na veřejnosti bezohlednou, necitelnou Glorii Russellovou poznal Collin z úplně jiné stránky, a ta ho nesmírně přitahuje. Dosud mu to připadá jako živý sen. Spal s prezidentovou nejbližší spolupracovnicí. To se nestává. Ale Tim Collin vstoupil mezi vyvolené. Domluvili se, že se opět sejdou dneska večer. Musí být opatrní, ostatně oba jsou přirozeně ostražití. Kam to povede, Collin neví.

Collin se narodil a vyrůstal v Lawrence ve státě Kansas a vstřebal do sebe tradiční středozápadní hodnoty. Mezi ně patří chodit s děvčetem, zamilovat se, oženit se a mít čtyři, pět dětí, přesně v tomto pořadí. Tady je všechno jinak. Ví jen tolik, že chce být zase s ní. Ohlédl se a spatřil ji vlevo vzadu za prezidentem. Nasadila si brýle proti slunci, vítr si lehce pohrává s jejími vlasy, vypadá to, jako by měla všechno kolem pevně v rukou.

Burton soustředěně sledoval dav a pohlédl na kolegu právě ve chvíli, kdy jeho oči na okamžik zabloudily k šéfce štábu Bílého domu. Burton se zamračil. Collin je dobrý agent, úkoly plní svědomitě, možná až příliš horlivě. To není u mladších agentů ojedinělé a jejich spolupráci to nevadí. Tím spíš by teď měl vypustit všechno ostatní a pozorovat dav. Hernajs, co se to děje? Burton zašilhal po Russellové, ale ta hledí přímo před sebe a nijak nedbá o muže, kteří mají chránit i ji. Burton se znovu podíval na Collina. Mladší kolega systematicky, soustavně pročesává dav, zleva doprava, zprava doleva, zepředu dozadu a naopak, občas civí před sebe, neunikl by mu žádný potenciální atentátník. Ale Burton nemůže zapomenout na pohled, který věnoval šéfce štábu Bílého domu. Navzdory slunečním brýlím si všiml něčeho, co se mu nelíbí.

Alan Richmond zakončil řeč a pozvedl zrak k nebi bez mráčku, zatímco vítr mu načechrával dokonale učesané vlasy. Vypadalo to, jako by se obracel o pomoc k Bohu, ve skutečnosti se snažil vzpomenout si, zda přijímá odpoledne japonského velvyslance ve dvě nebo ve tři hodiny. Ovšem jeho téměř vizionářský pohled k nejvyšším sférám se bude ohromně vyjímat ve večerním zpravodajství.

V pravé chvíli se jakoby vzpamatoval, obrátil se k Waltru Sullivanovi a přiměřeně k jeho významu objal truchlícího vdovce.

„Panebože, Waltře, tolik mě to zarmoutilo. Upřímnou, nejhlubší soustrast. Udělám, co je potřeba, co je v mých silách. To přece víš.“

Sullivan přijal podávanou ruku, nohy se mu roztřásly, ale dva členové jeho doprovodu ihned vymrštili svalnaté paže a nepozorovaně ho podepřeli.

„Děkuju, pane prezidente.“

„Alane, prosím, Waltře. Jako mezi nejbližšími přáteli.“

„Děkuju, Alane, netušíš, jak oceňuju, že sis pro tohle vyšetřil čas. Christy by tvoje dnešní slova dojala.“

Jen Gloria Russellová, která pozorovala dvojici zblízka, zaznamenala, že jejímu šéfovi zacukala tvář náznakem samolibého úsměvu. Zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Marně hledám slova, úměrná tomu, co cítíš, Waltře. Na tomto světě se děje čím dál víc nepochopitelných, nesmyslných věcí. Kdyby náhle neonemocněla, nestalo by se to. Neumím si vysvětlit, proč se to stalo, já ani nikdo jiný. Ale ujišťuju tě, že jsem ti k službám, kdykoli mě budeš potřebovat. Kdykoli a v čemkoli. Tolik jsme toho spolu prožili. V nejtěžších časech jsi mi nesmírně pomohl.“

„Vždycky jsem si velice vážil tvého přátelství, Alane. Tohle ti nezapomenu.“

Richmond objal starého muže kolem ramen. Mikrofony na dlouhých násadách se zahoupaly. Přes spojené úsilí doprovodu obou osobností je obklíčily jako výhonky gigantických rostlin.

„Osobně na to dohlédnu, Waltře. Vím, leckdo mi vyčte, že to není moje starost a nemám se ve svém postavení v ničem podobném osobně angažovat. Zatraceně, ty jsi přece můj přítel, Waltře, a já nedopustím, aby se to zahrálo do autu. Ti, co nesou zodpovědnost, za tohle zaplatí.“ Muži se znovu objali a fotografové zacvakali spouštěmi. Sedmimetrová anténa nad flotilou přenosových vozů poslušně odvysílala tento tklivý moment do světa. Další důkaz, že prezident Alan Richmond je něčím víc než prezidentem. Volební štáb Bílého domu se zaradoval, předvolební preference zase stoupnou.

Na televizoru naskakují různé kanály, MTV, GOOP, Cartoon Network, QVC, nakrátko i CNN, pak Pro Wrestling a opět CNN. Muž sedící na posteli vytáhl cigaretu a odložil dálkové ovládání. Prezident hovoří na tiskové konferenci. Tváří se přísně a příhodně pobledl, neboť odporná vražda Christine Sullivanové, manželky miliardáře a blízkého prezidentova přítele Waltra Sullivana přímo symbolizuje narůstání zločinnosti v zemi. Není tak těžké odhadnout, zda by prezident nadělal tolik cirátů, kdyby se obětí stal chudý černoch, Hispánec nebo Asiat, podříznutý někde na periferii Washingtonu. Prezident hovoří úsečně, nesmlouvavě, dokonale kombinuje hněv a houževnatost. Násilí musí přestat. Lidé se musí cítit doma v bezpečí, ať žijí ve městě nebo na venkovském sídle.

Opravdu nesmírně působivá podívaná. Takový hloubavý, starostlivý prezident.

Novináři mu šli na ruku, kladli správné otázky.

Televize ukázala i šéfku štábu Bílého domu Glorii Russellovou v černém kostýmku, která přikyvovala, když prezident pointoval své úvahy o zločinu a trestu. Policejní bratrstvo a konzervativní Američany si dokonale získal. Čtyřicet milionů voličů rozhodně stojí za ranní vyjížďku.

Gloria Russellová by se vnitřně tolik neradovala, kdyby věděla, kdo ji právě pozoruje, čí oči se zavrtávají do jejího a prezidentova obličeje. Vzpomínky na onu noc vyrážejí na povrch jako planoucí ropný gejzír, šířící žár a hrozící všeobecnou zkázou.

Let na Barbados proběhl klidně. Silné motory mohutného airbusu bez námahy odlepily stroj od letiště v San Juanu na Portoriku, za několik minut dosáhl letové hladiny dvanácti kilometrů. Letadlo bylo plně obsazeno, San Juan působí jako přestupní stanice pro turisty směřující na uskupení ostrovů v karibské rekreační oblasti. Pasažéři od Oregonu po New York pozorovali hradbu černých mraků, před níž letadlo uhnulo trochu doleva, aby uniklo rozpadající se tropické bouři typické pro počátek sezóny, která nedozrála v hurikán.

Z letadla vystoupili po kovových schůdcích. Auto, na americké zvyklosti malé, naložilo pět cestujících a vyrazilo z letiště po zdánlivě nesprávné straně silnice do Bridgetownu, hlavního města někdejší britské kolonie. Dlouhá léta kolonialismu zanechala výrazné stopy na řeči, oblékání a chování obyvatel. Řidič je zpěvavě informoval o mnoha divech malého ostrova, včetně možnosti turistické plavby na pirátské lodi, která se právě pod vlajkou s lebkou a zkříženými hnáty blížila po rozbouřeném moři ke břehu. Pobledlé, ale postupně brunátnějící turisty na palubě napájeli rumovým punčem tak vydatně, že v pozdním odpoledni vystoupí v přístavu zcela zmožení jak mořskou nemocí, tak alkoholem. Na zadních sedadlech dva páry z Des Moines vzrušeně a halasně probírají prázdninové plány. Starší muž na předním sedadle civí do čelního skla a jeho myšlenky se toulají o tři tisíce kilometrů dál na sever. Jednou dvakrát zkontroloval směr cesty, instinktivně ji v duchu monitoroval. Orientačních bodů je v krajině poměrně málo, ostrov je zhruba třicet kilometrů dlouhý a maximálně dvacet široký. V sezóně třicetistupňové průměrné teploty neustále rozhání větřík, jemuž lidské podvědomí přivykne, střídavě se prosazuje a ustupuje jako všeobjímající sen.

Standardní americký hotel Hilton stojí na uměle upravené pláži, která vybíhá z jednoho konce ostrova. Personál je dobře vycepovaný, zdvořilý, ochotně nechá člověka na pokoji, pokud si to přeje. Zatímco většina hostů se horlivě oddávala prázdninovým radovánkám, jeden se kontaktům vyhýbal a opouštěl pokoj, jen aby se odebral do méně zalidněných částí bílé pláže či se toulal hornatým pobřežím na atlantské straně ostrova. Jinak trávil čas na pokoji při tlumeném osvětlení, sledoval televizi, tácy, na nichž mu obsluha přinášela jídlo, se vršily na koberci a proutěném nábytku.

Hned první den si Luther před hotelem najal taxi a rozjel se na severní výběžek ostrova, kde si na jednom z kopců zbudoval sídlo Sullivan. Luther si nevybral Barbados náhodou.

„Znáte pana Sullivana? Teď tu není. Vrátil se do Ameriky.“ Taxikářova zpěvavá intonace vytrhla Luthera z úvah. Od masivní železné brány na úpatí travnatého kopce vede dlouhá příjezdová cesta k sídlu, jehož lososově růžové zdi a šestimetrové bílé mramorové sloupy podivuhodně ladí s bujnou zelení, jako by z hustého křoviska čněla obrovitá růže.

„Byl jsem ho navštívit,“ odpověděl Luther. „Ve Státech.“

Taxikář si ho uctivě změřil.

„Je tam někdo? Aspoň ze služebnictva?“

Muž zavrtěl hlavou. „Všichni odjeli. Dneska ráno.“

Luther se pohodlně opřel. Důvod je zřejmý. Objevili paní domu.

Několik následujících dnů Luther trávil na rozlehlých bílých plážích a sledoval, jak z nesčetných lodí vystupují davy nastávajících zákazníků free shopů, jimiž je zamořeno centrum města. Domorodí obyvatelé ostrova s copánky se vydávají na obchodní pochůzky s kufříky nabitými hodinkami, parfémy a dalšími padělky renomovaných značek.

Za pět amerických dolarů může člověk pozorovat ostrovana, jak nařízne list aloe a plní malou lahvičku vzácnou tekutinou, jež hojí sluncem spálenou pokožku, ještě včera bílou, nedotčenou a chřadnoucí v drsnějším podnebí pod šatstvem. Za čtyřicet dolarů můžete do hodiny získat ručně pletené střevíce z kukuřičných listů. Mnohé ženy s ochablými pažemi a oteklými, zdeformovanými chodidly trpělivě ležely v písku a podstupovaly proceduru měření a výroby tohoto artiklu.

Krása ostrova do určité míry otupovala Lutherovu trudnomyslnost. Laskavé slunce, lehký větřík a ležérní přístup obyvatel ostrova k životu tlumily jeho nervozitu natolik, že se občas usmál na kolemjdoucí, jednoslabičně komunikoval s barmanem a dlouho do noci usrkával koktejly, polehával na pláži, ve tmě naslouchal hukotu příboje a snáz tak unikal nočním přízrakům. Za několik dnů hodlá odjet. Kam, to ještě přesně neví.

Vysílání CNN, které si Luther zapnul, ho jako rybu chycenou na háček táhne na neviditelném vlasci zpátky k tomu, od čeho za několik tisíc dolarů na několik tisíc mil prchl.

Russellová vrávoravě vstala z postele, přešla k toaletnímu stolku a zašátrala po krabičce cigaret.

„Připraví tě o deset let života.“ Collin se překulil a se zalíbením pozoroval její nahou exhibici.

„Dávno mě o ně připravila práce.“ Zapálila si, zhluboka na několik vteřin vdechla, vydechla kouř, vlezla do postele, přimáčkla se zadečkem ke Collinovi a spokojeně se usmívala, když ji ovíjel dlouhými, svalnatými pažemi.

„Tiskovka proběhla dobře, ne?“ Přímo cítila, jak horečně uvažuje. Jak je průhledný! Ostatně to bez slunečních brýlí všichni agenti.

„Jen aby nezjistili, co se doopravdy stalo.“

Obrátila se tváří k němu, prstem mu přejela po krku a pokračovala na hladká prsa do pomyslného V. Richmond má hruď ochlupenou, některé chomáčky mu šediví a kudrnatí se. Collinův hrudník připomíná hladkostí dětskou prdelku, ale pod kůží cítí pevné svalstvo. Hravě, bez většího úsilí, by jí zlomil vaz. Co přitom asi člověk cítí, blesklo jí hlavou.

„Náš problém znáš.“

Collin se málem hlasitě rozesmál. „Jo, nějaký chlapík má zakrvácený nůž na otevírání dopisů s otisky prstů prezidenta a mrtvé ženy. Podle mě je to problém jako hrom.“

„Proč myslíš, že ještě nic nepodnikl?“

Collin pokrčil rameny. Na místě toho chlapíka by se stáhl. Zalezl do ulity. Ve hře jsou miliony dolarů. Kdyby byl ale loajální jako Collin, neotřáslo by jím ani tolik peněz. Rozhodně by se stáhl. Prozatím. Pohlédl na ni. Přiklonila by se navzdory takové spoustě peněz k němu? Honem se myšlenkami vrátil k probíhajícímu rozhovoru. Třeba je ten chlapík členem prezidentovy politické strany nebo ho aspoň volil. Ať tak či tak, proč si koledovat o potíže.

„Nejspíš se bojí,“ konečně odpověděl.

„Mohl jednat anonymně.“

„Možná není tak vynalézavý. Třeba nevěří, že by něco získal. Nebo na to kálí. Vyber si. Pokud by chtěl něco podniknout, pravděpodobně by to už udělal. A jestli se k tomu teprve odhodlává, určitě se to brzy dovíme.“ Posadila se na posteli.

„Mě to vážně trápí, Time.“ Úzkostný tón ho přinutil posadit se. „Rozhodla jsem se o tom noži na otevírání dopisů pomlčet. Kdyby se o něm prezident dověděl…“ Zadívala se na něho. Vyčetl z jejích očí to, co nevyslovila, načechral jí vlasy a uchopil do dlaní její obličej.

„Ode mě se nic nedoví.“

Usmála se. „Já vím, Time, tobě věřím. Ale ten člověk se může pokusit navázat s prezidentem přímý kontakt.“

„Proč by to dělal?“ zeptal se Collin zmateně.

Russellová se odsunula na kraj postele a komíhala nohou několik centimetrů nad podlahou. Collin si poprvé všiml oválného červeného mateřského znaménka velikosti nejdrobnější mince na krku kousek od klíční kosti. A taky toho, že se chvěje, ačkoli v místnosti je teplo.

„Proč by to dělal, Glorie?“ naléhal Collin.

Mluvila jakoby do stěny ložnice. „Nenapadlo tě, že ten nůž na otevírání dopisů je jedním z nejcennějších předmětů na světě?“ Otočila se k němu, prohrábla si vlasy a usmála se, když spatřila, jak prázdný výraz jeho obličeje pomalu prostupuje myšlenka.

„Myslíš kvůli vydírání?“

Přikývla.

„Jak by ksakru vydíral prezidenta?“

Vstala, přehodila si přes ramena negližé a naplnila skleničky z téměř prázdné karafy.

„Prezident není před pokusy o vydírání imunní, Time. Může velmi mnoho ztratit… a někdo získat.“

Pomalu upila, posadila se na pohovku a odložila skleničku. Tekutina ji hřála v útrobách a uklidňovala. Pije teď mnohem víc než donedávna. Ne že by se to nějak negativně projevovalo, ale musí si dát pozor, zvlášť v této kritické situaci. Ale hlídat se bude až od zítřka. Dneska v noci, s břemenem politické katastrofy nad hlavou a mladým hezkým mužem v posteli, bude pít. Cítí se o patnáct let mladší. V jeho přítomnosti si připadá čím dál krásnější. Nesmí ztratit ze zřetele hlavní cíl, ale proč by se nepobavila?

„Co chceš, abych udělal?“ Collin se na ni upřeně zadíval.

Přesně na to Russellová čekala. Mladý, hezký agent tajné služby. Moderní bílý rytíř, o jakých čítávala v pubertě. Prohlížela si ho skrze skleničku, která se jí zachvěla v ruce. Druhou rukou pomalu svlékla negližé a upustila ho na podlahu. Nejvyšší čas, zvlášť pro sedmatřicetiletou ženu, která si nikdy nevybudovala hlubší vztah s mužem. Nejvyšší čas na všechno. Alkohol ji zbavuje strachu, úzkosti. A taky opatrnosti. Všeho, bez čeho se jindy neobejde a co ji pronásleduje. Ale dneska v noci to hodí za hlavu.

„Něco bys pro mě udělat mohl. Ale povím ti to až ráno.“ Usmála se, lehla si na pohovku a natáhla k němu ruku. Poslušně vstal a přešel k ní. Za několik okamžiků bylo slyšet jen směs sténání a povrzávání přetížené pohovky.

Na ulici, asi o sto metrů dál, seděl v manželčině nenápadném starém bonnevillu Bill Burton a svíral mezi koleny plechovku dietní kokakoly. Občas pohlédl na dům, v němž v 0:14 hodin zmizel jeho kolega a kde letmo spatřil šéfku štábu Bílého domu v rouše, jež prozrazovalo, že se nejedná o pracovní návštěvu. Objektivem s dlouhou ohniskovou vzdáleností pořídil dva snímky pozoruhodné scény, které by Russellová, kdyby se jí dostaly do rukou, ihned zničila. Světla v domě se postupně rozsvěcela a hasla v místnosti za místností, až se ustálila a dramaticky přitlumila ve východní části.

Burton se zadíval na siluetu kolegova auta. Chlapec se dopustil chyby. Tím, že sem přijel. To znamená konec kariéry, možná nejen pro něho, ale i pro Russellovou. Burton si vybavil onu noc. Collin se hnal zpátky do domu. Russellová zbledla jako papír. Proč? Burton se v tom zmatku zapomněl zeptat. Pak spolu běželi kukuřičným polem za někým, kdo tam neměl být, nicméně byl.

Collin se vrátil do domu z určitého důvodu. A Burton usoudil, že je nejvyšší čas, aby ten důvod zjistil. Měl nejasný pocit, že se tu pomalu kuje spiknutí. Jelikož ho z účasti na něm vyloučili, dospěl logicky k závěru, že se nemá na prospěchu ze spiknutí podílet. Ani na okamžik neuvěřil, že Russellová má zájem jen o to, co má kolega v rozkroku.

Nepatří zdaleka k těm ženám. Vždycky jedná účelově, naprosto cílevědomě. Cílem nemůže být, aby ji obskočil výkonný mladý samec.

Uběhly další dvě hodiny. Burton se podíval na hodinky a znehybněl, když spatřil, jak Collin otvírá dveře, pomalu sestupuje po cestičce a nasedá do auta. Když projížděl kolem, Burton se na sedadle přikrčil s mírně provinilým pocitem, že špehuje kolegu agenta. Pozoroval blikání blinkru, když fordka odbočovala na hlavní ulici exkluzivní čtvrti.

Burton se ohlédl na dům. Rozsvítilo se, pravděpodobně v obývacím pokoji. Je pozdě, ale paní domu patrně dosud nezemdlela. Její vitalita se v Bílém domě stala příslovečnou. Jestlipak má stejnou výdrž i v posteli, napadlo Burtona. O dvě minuty později už byla ulice prázdná. Světlo v domě dál svítilo.

12

LETADLO ZA BURÁCENÍ MOTORŮ DOSEDLO NA HLAVNÍ přistávací dráhu z dehtového makadamu na Národním letišti, okamžitě zabočilo doleva pár set metrů od malé zátoky Potomaku, jež se hemží víkendovými nadšenci holdujícími lodičkám, a rolovalo k lávce číslo devět. Člen letištní bezpečnostní služby zodpovídal dotazy skupince nervózních, fotoaparáty a kamerami ověšených turistů, a nevšiml si muže, který ho rychle minul. Stejně by ho ovšem neidentifikoval.

Luther se vracel stejnou oklikou. Přes Miami a Dallas/Forth Worth.

Nasedl do taxíku a pozoroval, jak se v dopravní špičce sunou jižním směrem po George Washington Memorial Parkway ke svým domovům unavení lidé, dojíždějící do centra za prací. Nebe slibuje další déšť, vítr bičuje dálnici o třech jízdních pruzích v obou směrech, vinoucí se líně podél Potomaku. Letadla se neustále odlepují od rozjezdové dráhy, stoupají ostře vzhůru, naklánějí se k obratu vlevo a mizí v mracích.

Luthera vábí nová bitva. Obraz spravedlivě rozhořčeného prezidenta Richmonda, bušícího do řečnického pultu při vášnivé řeči proti násilí, s blazeovanou šéfkou štábu Bílého domu po boku, se stal součástí Lutherova života. Ze starého, unaveného, vyděšeného muže, který prchal ze země, spadla únava i strach. Hluboký pocit viny za to, že připustil, aby zemřela mladá žena, nahradila hluboká nenávist a hněv, prostupující každý nerv v těle. Jestli se má stát jakýmsi andělem pomsty Christine Sullivanové, splní toto poslání s veškerou zbývající energií a vynalézavostí.

Luther se uvelebil na sedadle, přežvykoval krekry, které ušetřil z občerstvení za letu, a uvažoval, jak rychle Gloria Russellová ztratí nervy.

Seth Frank si díval čelním sklem auta. Výslech služebnictva Waltra Sullivana ho přivedl k dvěma zajímavým objevům. První z nich je firma, před níž nyní parkuje, druhý se může rozvinout ještě zajímavěji. Dlouhá šedá betonová budova se rozkládá v obchodní části Springfieldu přímo u vnějšího dopravního okruhu, štítek firmy Metro Steam Cleaner hlásá, že byla založena v roce 1949. Tradice ovšem pro Franka nic neznamená. Spousta seriózních, dávno zavedených firem se stala zástěrkou pro praní špinavých peněz mafií italského a čínského původu a jejich domácích, amerických variant. A čistič koberců, pracující v sídlech bohatých lidí, má skvělou možnost omrknout bezpečnostní systém, skrýše hotovosti a šperků i denní režim vyhlédnutých obětí a služebnictva. Frank zatím netuší, jestli proti němu stojí osamělý jedinec nebo celá organizace. Možná se žene do slepé uličky, ale člověk nikdy neví. Dva hlídkové vozy čekají tři minuty jízdy odtud. Pro všechny případy. Frank vystoupil z auta.

„Poslali jsme tam Rogerse, Budizinskiho a Jeroma Pettise. Jo, třicátýho srpna, nástup ráno v devět hodin. Tři podlaží. Ten procovskej barák je tak velkej, že to třem chlapům trvalo celej den.“ George Patterson zkoumal záznam v knize a Frank bloudil očima po špinavé kanceláři.

„Můžu s nimi mluvit?“

„Jen s Pettisem. Tamti tu nejsou.“

„Momentálně?“ Patterson zavrtěl hlavou. „Jak dlouho u vás pracovali?“

Patterson probíral kartotéku zaměstnanců. „Jerome u mě pracuje pět let. Je to jeden z mých nejlepších lidí. Rogers tu makal dva měsíce. Myslím, že se odstěhoval. Budizinski u nás byl čtyři týdny.“

„To je dost krátká doba.“

„Jenže tak to u nás chodí. Vyhazuju tisíce babek na jejich zaučení, a než se naděju, chlapi zmizí. V tyhle branži se nedělá kariéra, což jistě chápete. Je to nepříjemná, špinavá práce. A z vejdělku se nedá jezdit na Riviéru, to si taky snadno spočítáte.“

„Máte jejich adresy?“ Frank vytáhl zápisník.

„Teda, jak jsem řek, Rogers se odstěhoval. Pettis dneska pracuje, jestli s ním chcete mluvit. Dělá pro McLeana, asi půl hodiny odtud. Zrovna nakládá dodávku.“

„Kdo rozhoduje, kam která parta pojede?“

„Já.“

„Vždycky?“

Patterson zaváhal. „Totiž, někteří chlapi se specializují na určitou klientelu.“

„Kdo je specialista na nejbohatší zákazníky?“

„Jerome. Jak jsem řek, patří k nejlepším.“

„Jak se k němu do party dostali tamti dva?“

„Nevím, prohazujeme lidi podle druhu a rozsahu prací.“

„Nevzpomínáte si, jestli někdo z těch tří měl zvláštní zájem dostat se do sídla Sullivanových?“ Patterson zavrtěl hlavou. „Co Budizinski? Víte, kde bydlí?“

Patterson nahlédl do adresáře a naškrábal požadovaný údaj na kousek papíru. „Je to kousek odtud v Arlingtonu. Ale nevím, jestli tam pořád bydlí.“

„Potřebuju jejich osobní složky. Číslo sociálního pojištění, datum narození, přehled dosavadních zaměstnání a podobně.“

„Sally vám to vyhledá. To je ta holka v předním kanclíku.“

„Děkuju. Máte fotografie těch chlapíků?“

Patterson si Franka přezíravě změřil. „Děláte si srandu? My sakra nejsme FBI.“

„Můžete mi je popsat?“ zeptal se opatrně Frank.

„Mám pětašedesát zaměstnanců a šedesátiprocentní fluktuaci. Obvykle vidím maníky, jen když je přijímám. Připadají mi všichni stejní. Pettis si vzpomene.“

„Víte ještě něco, co by mi pomohlo?“

Patterson zavrtěl hlavou. „Myslíte, že jeden z nich sejmul tu krasotinku?“

Frank vstal a narovnal se. „Nevím. Co myslíte vy?“

„No, makají tu všelijaký typy. Nic by mě nepřekvapilo.“

Frank se obrátil, vykročil ke dveřím, ale zarazil se a otočil hlavu. „A ještě něco, chci přehled firem a domů v Middletonu, kde jste v posledních dvou letech něco čistili.“

„Kurva práce, proč?“ vybuchl Patterson.

„Dáte to dohromady?“

„Jo, vedu si záznamy.“

„Dobře, ozvěte se, až přehled připravíte. A neodflákněte to.“

Jerome Pettis byl vysoký, vyzáblý černoch, čerstvý čtyřicátník, jemuž neustále visela z úst cigareta. Frank obdivně pozoroval, jak zručně, metodicky nakládá do dodávky těžké čistící stroje a nádoby s chemickými prostředky. Jeho modrá kombinéza oznamovala, že je u firmy Metro Steam Cleaner starším technikem. Na Franka se ani nepodíval, všímal si jen své práce. V obrovské garáži zaměstnanci podobně nakládali další bílé dodávky. Skupinka mužů chvíli Franka okukovala, ale brzy se vrátili ke své práci.

„Pan Patterson říkal, že prej se chcete na něco zeptat.“

Frank přešel k přednímu nárazníku dodávky. „Měl bych pár otázek. Pracoval jste letos třicátého srpna v sídle Waltra Sullivana v Middletonu?“

Pettis nakrabatil čelo. „V srpnu? Páni, denně zmáknu čtyři bejváky. Nepamatuju si, u koho jsem byl, nikde to není tak pozoruhodný.“

„Tam jste se zdrželi celý den. Je to rozlehlý dům v Middletonu. Byli s vámi Rogers a Budizinski.“

Pettis se zasmál. „No jo. Největší, nejstřelenější barák, jakej jsem viděl, a že jsem viděl dost uhozený stavby.“

I Frank se zasmál. „Přesně to jsem si pomyslel, když jsem ho spatřil poprvé.“

Pettis se napřímil a zapálil si vyhaslou cigaretu. „Potíž byla s nábytkem. Museli jsme všechny ty zasraný kusy přenášet a některý byly pěkně těžký, tak těžkej nábytek už se dneska nevyrábí.“

„Pracovali jste tam opravdu celý den?“ Frank nezamýšlel otázku tak, jak vyzněla.

Pettis se zarazil, potáhl z kamelky a opřel se o dveře dodávky. „Odkdy se poldové zajímají o čištění koberců?“

„V tom domě zavraždili ženu. Zřejmě narazila na lupiče. Nečtete noviny?“

„Jen sportovní stránky. A vy čmucháte, jestli nejsem jeden z těch řízků?“

„Ještě ne. Zatím shromažďuju informace. Zajímá mě každý, kdo se nedávno pohyboval v domě a okolí. Po vás budu pravděpodobně mluvit s listonošem.“

„Na poldu se chováte divně. Myslíte si, že jsem ji zabil?“

„Pokud byste ji zabil, jste dost chytrý na to, abyste tu netrčel a nečekal, až si vás vyzvednu. Co mi povíte o těch dvou chlápcích, co tam byli s vámi?“

Pettis dokouřil a mlčky na Franka hleděl. Ten zaklapl zápisník.

„Chcete advokáta, Jerome?“

„Potřebuju ho?“

„Podle mě ne, ale to je vaše věc. Nehodlám vás zatknout, pokud vás trápí tohle.“

Pettis sklonil hlavu, rozdrtil botou špačka na betonové podlaze a pohlédl Frankovi do očí. „Koukněte, člověče, dělám u pana Pattersona už dost dlouho. Denně chodím do práce, odkroutím si šichtu, seberu šek a jdu domů.“

„Pak se nemáte čeho bát.“

„Bodejť. Heleďte, udělal jsem pár volovin. Něco si za to i odkroutil. Můžete si to za pár vteřin vyjet na počítači. Tak co bych zatloukal a oblboval vás, ne?“

„Rozumím.“

„Mám čtyři děti a doma žádnou ženskou. Nevloupal jsem se do toho baráku a neublížil tý paničce.“

„Věřím vám, Jerome. Víc mě zajímají Rogers a Budizinski.“

Pettis detektiva několik vteřin pozoroval. „Pojďte se projít.“

Opustili spolu garáž a přešli k stařičkému buicku, pravému korábu silnic, jehož karoserii tvořila víc rez než kov. Pettis vlezl dovnitř, Frank ho následoval.

„V garáži je moc uší, chápete?“

Frank přikývl.

„Brian Rogers. Říkali jsme mu Šikula, protože se uměl ohánět, práce mu šla od ruky.“

„Jak vypadá?“

„Běloch kolem padesátky, možná starší. Ne moc vysokej, tak sto sedmdesát centimetrů, možná trochu při těle. Ukecanej. Ale pracant.“

„A Budizinski?“

„Jo, Koumes. Každej tu má totiž přezdívku. Já jsem Kostroun, asi chápete proč.“ Frank se usmál. „Taky běloch, trochu větší. A možná o trochu starší než Šikula. Uzavřenej. Udělal, co mu člověk řek, a nic víc.“

„Kdo uklízel v ložnici domácího panstva?“

„My všichni. Museli jsme přenýst postel a prádelník. Každej kus tam váží metráky. Ještě teď mě bolí záda.“ Jerome se natáhl k zadnímu sedadlu a chopil se termotašky. „Neměl jsem čas na snídani,“ vysvětlil a vytáhl sendvič s vejcem a banán.

Frank se zavrtěl na nepohodlném, zdeformovaném sedadle. Do hýždě ho píchlo kovové péro. Auto čpělo cigaretovým kouřem.

„Zůstal někdo z nich v ložnici sám, nebo se sám potuloval po domě?“

„Každou chvíli někdo někam chodí. Čím víc lidí v domě, tím je to horší. Člověk se může nepozorovaně vytratit. Nikdy parťáky nehlídám. To není moje věc, víme?“

„Jak to, že jste tenkrát dostal do party Rogerse a Budizinského?“

Jerome se zamyslel. „No, určitě to teda nevím. Musel jsem vyrazit k zákazníkovi poměrně časně. Možná proto, že přišli do práce první. Někdy to tak bejvá.“

„Aby se na vás nalepili, stačilo vědět, že vyrážíte k určitému klientovi časně a přijít do práce před ostatními, ano?“

„Jo, asi stačilo. Člověče, pořád sháníme lidi, víme? Kdo má trochu pod čepicí, ten se do těchhle sraček nehrne.“

„Kdy jste je viděl naposled?“

Frankův společník otevřel ústa a zakousl se do banánu.

„Před několika měsíci, možná je to dýl. Koumes odešel dřív, nikdy neřek proč. Chlapi pořád přicházejí a odcházejí. Kromě pana Pattersona jsem tu nejdýl. Šikula se myslím odstěhoval.“

„Nevíte kam?“

„Pamatuju si, že se zmiňoval o Kansasu. Sehnal snad práci na stavbě. Původně se vyučil na tesaře. Jakmile se naskytla příležitost, tady s tím praštil. Dobře udělal, s jeho zlatejma rukama.“

Frank si zapsal i tuto informaci, zatímco Jerome dokončil snídani. Společně se vrátili do garáže. Frank nahlédl do dodávky, na všechny ty hadice, kanystry, elektrické přístroje a těžká čisticí zařízení.

„S touhle dodávkou jste byli u Sullivanových?“

„Jezdím s ní už tři roky. Je to nejlepší dodávka.“

„Vozíte s sebou vždycky tutéž výbavu?“

„Přesně tak.“

„Tak se poohlédněte po jiné dodávce.“

„Cože?“ Jerome pomalu vystoupil z kabiny. „Promluvím s Pattersonem. Tuhle zabavuju.“

„Neserte mě.“

„Obávám se, Jerome, že se tomu nevyhnu.“

„Waltře, to je Jack Graham, Jacku, to je Walter Sullivan.“ Sandy Lord těžce dosedl do křesla. Jack si potřásl rukou se Sullivanem, načež usedli ke stolu v zasedací místnosti číslo pět. Bylo osm hodin ráno, Jack je ovšem v kanceláři i po dvou probdělých nocích od šesté. Stačil už vypít tři šálky kávy a ihned si nalil ze stříbrné konvice čtvrtý.

„Informoval jsem Jacka o jednáních s Ukrajinou, Waltře. Probrali jsme základní věci. Stanovisko Kongresu se vyvíjí příznivě. Richmond zmáčkl správné knoflíky. Velký Medvěd zdechnul. Kyjev se v tom pěkně cachtá. Tvůj člověk udělal, co je třeba.“

„Richmond patří k mým nejlepším přátelům. Od přátel nic jiného nečekám. Ale myslel jsem, že se tou záležitostí zabývá už dost právníků. Chceš nafouknout účet, Sandy?“ Sullivan se zvedl a zahleděl se oknem na jasnou časně ranní oblohu, slibující krásný podzimní den. Jack si dělal poznámky k Sullivanově poslední dravé aktivitě a po očku starého muže pozoroval. Zdálo se, že Sullivana dokončení multimiliardářské mezinárodní obchodní transakce nezajímá. Jack netušil, že myšlenkami prodlévá ve virginské márnici u známé tváře.

Jackovi se zatajil dech, když ho Lord obřadně prohlásil za svou pravou ruku ve věci v současné době největšího případu u firmy, čímž přeskočil několik společníků a houf služebně starších kolegů. V kuloárech už to nadělalo zlou krev. Ale na to Jack nedbá. Klientem ostatních není totiž Ransome Baldwin. Bez ohledu na to, jakým způsobem ho získal, prší z něho dolary, a to hustě. Nehodlá se trápit pocitem viny. Tímto případem Lord testuje Jackovy schopnosti. Dokonce to přímo řekl. Jestli žádá, aby celou záležitost dovedl ke zdárnému konci, Jack to provede. Filozoficky a politicky správné leč akademické žvásty nic neznamenají. Rozhodují výsledky.

„Jack je jedním z našich nejlepších právníků. Působí taky jako Baldwinův právní štít.“

Sullivan se na ně podíval. „Ransome Baldwina?“

„Ano.“

Sullivan přehodnotil původní odhad Jacka a znovu se otočil k oknu.

„Nicméně momentálně se brána příležitostí poněkud přivírá,“ pokračoval Lord. „Musíme podpořit hráče a sdělit Kyjevu natvrdo, co se od něj očekává.“

„Nemůžeš to zařídit?“

Lord se podíval na Jacka a znovu na Sullivana. „Samozřejmě že to můžu zařídit, Waltře, ale zrovna teď se nesmíš stáhnout. Musíš hrát dál hlavní roli. Hnal ses do téhle transakce střemhlav. Tvoje neustálá účast je z hlediska všech zainteresovaných stran naprosto nezbytná.“ Sullivan stále nehnul ani brvou. „Tohle je zlatý hřeb tvého celoživotního úsilí.“

„To jsi říkal při posledním kšeftu taky.“

„Nemůžu za to, že překonáváš sám sebe,“ vyhrkl Lord.

Konečně se Sullivan téměř nepozorovatelně usmál, poprvé od chvíle, kdy telefonát ze Států otřásl jeho životem.

Lord na Jacka mrkl. Následující výstup několikrát zkoušeli.

„Doporučuju, abys tam s Jackem zaletěl. Potřásl správnýma rukama, poklepal na správná ramena, ukázal, že pořád třímáš otěže. Potřebují to. Kapitalismus je pro ně novou hrou.“

„Jaká bude Jackova úloha?“

Jack vstal a přešel k oknu. „Pane Sullivane, během posledních osmačtyřiceti hodin jsem do detailu prostudoval celou transakci. Naši právníci zpracovali každý vždycky jen určitou pasáž smlouvy. Myslím, že kromě Sandyho už jen já u firmy vím, čeho chcete dosáhnout.“

Sullivan se pomalu otočil k Jackovi. „To je dost odvážné tvrzení.“

„Dost odvážná je i celá transakce.“

„Takže vy víte, čeho chci dosáhnout?“

„Ano, pane.“

„Pokuste se mi vysvětlit, jak tu věc chápete vy.“ Sullivan se pohodlně opřel, zkřížil paže a v očekávání si Jacka měřil.

Jack neztratil duchapřítomnost. „Ukrajina má obrovské přírodní zdroje, spoustu surovin, které zpracovává, a potřebuje těžký průmysl. Problém je, jak tyto suroviny vzhledem k tamní politické situaci za minimálních nákladů a minimálního rizika z Ukrajiny dostat.“

Sullivan rozhodil paže, narovnal se a usrkl kávu.

Jack pokračoval. „Celý vtip spočívá v tom, přesvědčit Kyjev, že masový vývoz surovin vaší společností vyvážíte v budoucnu na Ukrajině investicemi. Vyrozuměl jsem ovšem, že s dalekosáhlými investicemi nepočítáte.“

„Podstatnou část svého dospělého života jsem se k smrti bál komunismu. Věřím perestrojce a glasnosti asi jako kouzelnému proutku. Považuju za vlasteneckou povinnost oškubat komunisty, jak se dá. Připravit je o prostředky k ovládnutí světa, což je jejich dlouhodobý plán, navzdory momentální demokratické škytavce.“

„Pochopitelně, pane,“ přisvědčil Jack. „Slovo oškubat vystihuje podstatu. Oškubat je na kost, dřív než se sami zničí… nebo zaútočí.“ Jack se odmlčel, aby si ověřil reakci obou mužů. Lord civěl do stropu, z jeho rysů se nedalo nic vyčíst.

Sullivan ožil. „Pokračujte. Blížíte se k jádru věci.“

„Jádrem věci je smlouva, jež by vystavila firmu Sullivan and Company minimálnímu, zanedbatelnému riziku, a zajišťovala maximální možný úspěch. Stanete se buď prostředníkem transakce, nebo budete od Ukrajiny nakupovat přímo a prodávat nadnárodním společnostem. Potřebujete ten projekt rychle rozběhnout po celé Ukrajině.“

„Správně. Rád bych tu zemi víceméně vyraboval a odtáhl s nejméně dvěma miliardami čistého zisku.“

Jack znovu letmo pohlédl na Lorda, který se mezitím napřímil a pozorně naslouchal. Uhodil hřebíček na hlavičku. Snadno na něj včera kápl.

„Ale proč nepřipravit Ukrajinu o to, co ji činí opravdu nebezpečnou?“ Jack se odmlčel. „A zároveň ztrojnásobit zisk?“

Sullivan se na něho zvědavě podíval. „Jak?“

„Myslím na řízené balistické raketové střely středního doletu. Ukrajina je jimi zamořená. A protože dohoda o nešíření nukleárních zbraní ztroskotala, z jejich jaderného arzenálu bolí Západ hlava.“

„Co tedy navrhujete? Abych ty krámy koupil? Krucinál, co si s nimi počnu?“

Jack zaznamenal, že se Lord naklonil dopředu, a pokračoval. „Koupíte je za nejnižší možnou cenu, možná za půl miliardy, můžete k tomu využít část zisku z prodeje surovin. Nakoupíte za dolary, které Ukrajina potřebuje ke koupi nezbytných věcí na světovém trhu.“

„Proč za nejnižší cenu? Každá středovýchodní země jim nabídne horentní částky.“

„Ukrajina jim je nemůže prodat. Skupina zemí G-7 by to nedovolila. Pokud by to Ukrajina provedla, vyloučili by ji z Evropské unie a všech západních trhů, což by ji zničilo.“

„Dobrá, koupím je, ale komu je prodám?“

Jack se neubránil úsměvu. „Nám. Spojeným státům. Cena střel se střízlivě odhaduje na šest miliard. Jen plutonium, které hlavice obsahují, má nevyčíslitelnou hodnotu. Ostatní země G-7 pravděpodobně vypomůžou nějakou miliardou. Může to fungovat díky vašim vztahům ke Kyjevu. Vzhlížejí k vám jako ke spasiteli.“

Sullivan vypadal ohromeně. Chystal se vstát, ale rozmyslel si to. Z takové částky, která se sama nabízí, zavrávoral i on. Přitom má peněz dost, víc než dost. Ale ubrat část z všeobecně vyvážené nukleární mizérie…

„Koho to napadlo?“ zeptal se Sullivan a podíval se na Lorda. Ten ukázal na Jacka.

Sullivan se zaklonil a zkoumal mladého muže. Jacka udivilo, jak svižně vzápětí vstal. Miliardář sevřel železným stiskem Jackovu ruku. „Vás čeká budoucnost, mladý muži. Můžu s vámi počítat?“

Lord zářil jako pyšný otec. Jack nedokázal potlačit úsměv. Zapomněl na pocity, které ho provázely po vyhazovu kolegy.

Když Sullivan odjel, Jack a Sandy usedli ke stolu. „Chápu, že to nebyl snadný úkol,“ řekl konečně Lord. „Jak se cítíte?“

Jack se spontánně zaculil. „Jako bych se vyspal s nejkrásnější holkou na škole, blaze po celém těle.“

Lord se rozchechtal a vstal. „Jeďte radši domů a odpočiňte si. Sullivan právě nejspíš volá z auta svému pilotovi. Aspoň přestal myslet na tu děvku.“

Poslední větu Jack neslyšel, protože rychle vyšel z místnosti. Konečně se po delší době cítí skvěle. Vybředl ze starostí, otevírají se mu velké možnosti. Neomezené možnosti.

Dlouho do noci pak seděl s Jennifer Baldwinovou a velmi nadšeně jí všechno líčil. Poté co vypili láhev dobře vychlazeného šampaňského a snědli mísu ústřic, speciálně dodaných do jejího městského domu, prožili nejuspokojivější sexuální radovánky v celém jejich dosavadním vztahu. Tentokrát nástropní malby Jacka nerušily. Vlastně vyspěl natolik, že se mu líbily.

13

BÍLÝ DŮM DOSTÁVÁ ROČNĚ MILIONY NEÚŘEDNÍCH POŠTOVNÍCH zásilek. Každá se pečlivě registruje, zkoumá a vhodným způsobem se s ní naloží, což má na starosti jeden z vnitřních útvarů za asistence a pod dohledem tajné služby.

Dvě obálky nesou jméno Glorie Russellové, což je poněkud neobvyklé, neboť pisatelé drtivou většinu korespondence adresují prezidentovi nebo členům první rodiny, nezřídka i prvnímu domácímu miláčkovi země, v současné době zlatému retrieverovi jménem Barney.

Adresu a jméno na bílé, laciné obálky, které lze sehnat kdekoli, napsal odesilatel tiskacími písmeny. Russellová se k nim dostala až v poledne do té doby dosti rušného dne. Uvnitř jedné se nacházel list papíru, uvnitř druhé něco, nač zírala několik minut. Na listu papíru, opět tiskacími písmeny, stálo:

Otázka: Z čeho se rodí zločiny a poklesky na nejvyšší úrovni? Odpověď: Zřejmě si nepřejete, aby to vyšlo najevo. Můžete získat velmi cenný předmět, další informace následují, šéfko, předesílám, že nejsem váš tajný ctitel.

Ačkoli očekávala, dokonce si intenzivně přála obdržet takovou zásilku, srdce se jí rozbušilo, div jí nevyskočilo z krku, v ústech jí vyschlo, takže sáhla po sklenici vody, vypila ji a totéž zopakovala, aby se jí přestala třást ruka s dopisem. Nato se zadívala na obsah druhé obálky. Byla v ní jen fotografie. Záběr nože na otevírání dopisů způsobil, že ji zahltily nedávné přízračné události. Chytila se loketních opěrek křesla. Konečně vnitřní nával ustoupil.

„Přinejmenším chce vyjednávat.“ Collin odložil list i fotografii a usedl do křesla. Všiml si, že strašlivě pobledla, a kladl si otázku, zda je dost silná, aby se se situací vyrovnala.

„Možná. Třeba je to jen chyták.“

Collin zavrtěl hlavou. „Pochybuju.“

Russellová se opřela, třela si spánky a spolkla další tylenol. „Proč?“

„Jakýpak chyták? Čím by nás nachytal? Má něco, co by nás zničilo. Chce peníze.“

„Loupeží u Sullivana pravděpodobně získal miliony.“

„Dejme tomu. Jenže nevíme, kolik z toho představuje likvidní kapitál. Třeba si kořist někam ulil a teď se k ní nemůže dostat. Možná chce nahrabat spoustu prachů. Takových lidí je na světě plno.“

„Potřebuju se napít. Přijdeš večer?“

„Prezident dneska večeří na kanadském velvyslanectví.“

„Do háje. Nemůžeš za sebe sehnat náhradu?“

„Snad, pokud zatáhneš za správný provaz.“

„Jako by se stalo. Kdy myslíš, že se nám zase ozve?“

„Nezdá se, že by moc spěchal, možná mu to velí opatrnost. V jeho situaci bych si počínal podobně.“

„Výborně. Než se ozve, vykouřím denně dva balíčky mentolek. Do té doby zemřu na rakovinu plic.“

„Jestli chce peníze, co uděláš?“

„Záleží na tom, kolik chce, leccos by se dalo bez obtíží zařídit.“ Jako by se uklidnila.

Collin vstal a chystal se k odchodu. „Šéfka jsi ty.“

„Time?“ Russellová přešla k němu. „Obejmi mě na chvilku.“

Když ji k sobě přitiskl, ucítil, jak zatlačila do pistole v podpažním pouzdře.

„Time, co když nepůjde jen o peníze? Co když to nedokážeme udržet na uzdě?“ Collin k ní shlédl.

„Pak se o všechno postarám, Glorie.“ Přejel jí prsty po rtech, otočil se a odešel.

Burton čekal na Collina na chodbě. Pečlivě zkoumal mladšího kolegu. „Tak jak se drží?“ zeptal se.

„Dobře.“ Collin dál kráčel chodbou, Burton ho tedy popadl za paži a strhl ho k sobě.

„Co to pytlíkujete, Time?“ Collin se vymanil z kolegova sevření.

„Tady na to není vhodný místo ani doba, Bille.“

„Fajn, stanov místo a čas, já se dostavím, musíme si promluvit.“

„O čem?“

„Ty mě budeš dál zasraně oblbovat?“ Nevybíravě zatáhl Collina do kouta.

„Uvažuj o tý ženský trochu střízlivě. Ta na tebe, mě, na každýho sere. Záleží jí jedině na tom, aby zachránila vlastní kejhák. Nevím, do čeho se tě snaží namočit, nevím, co vy dva spolu pečete, ale radím ti, dej si sakra bacha. Nezahoď kvůli ní všechno ostatní.“

„Oceňuju, že se staráš, ale vím, co dělám, Bille.“

„Vážně, Time? Jak se to, že šoustáš s šéfkou štábu Bílého domu, shoduje s postavením a povinnostmi agenta tajné služby? Povoluje to snad služební řád? Rád se poučím. Proč mi ani teď nevysvětlíš, pro co jsme se vraceli do toho prokletýho domu? Nic jsme tam nenašli, ale myslím, že tuším, kdo to odnesl. I mně hoří u prdele koudel, Time. Jestli mám spadnout z lopaty, chci vědět proč.“

Jeden z poradců kráčel chodbou a udiveně se na dvojici mužů zahleděl. Burton se na něho usmál, pokývl a dál věnoval pozornost Collinovi.

„No tak, Time, zachoval by ses na mým místě jinak?“

Mladý muž se díval na svého přítele a strohý výraz obličeje, jímž se normálně prezentoval ve službě, pozvolá roztával. Jak by se na Burtonově místě zachoval? Není nic prostšího. Zkopal by příslušné osoby, až by začaly zpívat. Burton je kamarád a mnohokrát to dokázal. To, co říká o Russellové, je patrně pravda. Hedvábné prádélko nevygumovalo Collinovi hlavu.

„Jestli máš čas, co takhle zajít na kafe, Bille?“

Frank seběhl dvě patra, zabočil vpravo a otevřel dveře kriminalistické laboratoře. V poměrně malé místnosti, která by potřebovala vymalovat, bylo všechno překvapivě dobře zorganizováno v podstatné míře proto, že Laura Simonová byla velmi autoritativní žena. Frank si představoval dokonalý pořádek u ní doma, kde má každá drobnost své místo, navzdory destruktivnímu úsilí dvou předškoláků, kteří ji přivádějí k šílenství. Kolem místnosti jsou naskládány balíky s umělohmotnými pytlíky na doličné předměty s oranžovými pečetěmi, jež barevně oživují oprýskané, jednotvárně šedivé stěny. V jednom koutě se vrší kartónové krabice pečlivě označené štítky. V jiném koutě stojí menší trezor, střežící pár fyzických důkazů, vyžadujících přísnější bezpečnostní opatření. Vedle něj se nachází lednička, chránící důkazy choulostivé na teplotu. Pozoroval, jak se sklání nad mikroskopem na opačném konci místnosti.

„Volalas mi?“ I Frank se sklonil. Na skleněné podložce bylo malé množství jakési substance. Neumí si představit, co by z částeček čehokoli po dnech pozorování pod mikroskopem vyrozuměl, ale uvědomuje si naprosto jasně, že práce Laury Simonové významně přispívá k usvědčení zločinců.

„Podívej se na tohle!“ Simonová mu uvolnila místo u přístroje. Frank si sundal brýle, které si zapomněl na nose. Zahleděl se do okuláru, ale brzy zase zvedl hlavu.

„Víš přece, že nikdy nepoznám, na co vlastně koukám, Lauro. Co je to?“

„To je z koberce v ložnici Sullivanových. Při původním ohledání jsem si ničeho nevšimla, našla jsem to až později.“

„Co je na tom pozoruhodného?“ Frank se naučil Lauře velmi pozorně naslouchat.

„Koberec v ložnici patří mezi nejdražší, metr čtvereční stojí kolem šesti tisíc dolarů. Jen koberec je přišel na čtvrt milionu.“

„No páni!“ Frank si strčil do úst další plátek žvýkačky. Tím, že si odvyká kouřit, se mu víc kazí zuby a přibírá v pase. „Čtvrt milionu za něco, po čem člověk chodí?“

„Je neuvěřitelně odolný, kdyby po něm přejel tank, vlas se zase sám brzy narovná. Pořídili si ho teprve před dvěma roky. Tehdy renovovali celé sídlo.“

„Renovovali? Dům stojí teprve pár let.“

„Ano, po svatbě Waltra Sullivana s nebožkou.“

„No ne.“

„Ženy rády upravují dům k svému obrazu, Sethe. Ostatně co se týče koberců, měla dobrý vkus.“

„Proč ne, k čemu nás tedy její dobrý vkus přivádí?“

„Podívej se pořádně na to vlákno.“ Frank si povzdechl, ale poslechl.

„Vidíš ty konečky? Všimni si příčného řezu. Někdo koberec zastřihl. Pravděpodobně ne moc ostrými nůžkami. Rez je roztřepený, i když říkám, že vlákna jsou jako ze železa.“

Podíval se na ni. „Někdo koberec zastřihl? Proč by to dělal? Kdes to našla?“

„Na přehozu přes postele. Ten, kdo vlákno odstřihl, si zřejmě nevšiml, že mu nepatrná část ulpěla na ruce. Opřel se o přehoz a tady je výsledek.“

„Objevila jsi, odkud vlákna odstřihl?“

„Ovšem. Hned pod levou stranou postele, když se díváš od dveří, tedy asi deset centimetrů od postranice. Sestřih je jemný, ale patrný.“

Frank se narovnal a posadil na jednu ze stoliček vedle Simonové.

„To není všechno, Sethe. Na některých vláknech jsem našla stopy rozpouštědla. Zřejmě chemické čistidlo na skvrny.“

„To může být od nedávného čištění koberců. Nebo tam něco ukápla služka.“

Simonová zavrtěla hlavou. „Kdepak. Firmy používají k čištění parní systém. Skvrny se čistí speciálními organickými rozpouštědly. Ověřila jsem si to. Tohle je čistidlo na ropné bázi. A služky používají prostředek doporučený výrobcem. Rovněž na organickém základě. V domě je ho dostatečná zásoba. Koberec je ošetřen tak, aby se případné skvrny do vlákna nevsákly. Použití čistidla na bázi ropy na vlákno působí neblaze. Proto koberec nakonec sestřihli.“

„Pachatel zřejmě sestřihl vlákna, protože se z nich dalo něco vyčíst, ne?“

„Ne z vláken, která tu máme, nejspíš sestřihl větší plochu, aby měl jistotu, že nepominul žádnou stopu, my jsme našli jen čistá vlákna.“

„Čím asi byl koberec potřísněný, když někomu stálo za námahu sestřihnout na něm vlákno o pár milimetrů? Muselo to být něco hodně nepříjemného.“

Simonová a Frank mysleli oba na totéž, což se vzápětí potvrdilo.

„Krev,“ prohlásila Simonová.

„Ale ne krev oběti. Pokud si vzpomínám, stopy její krve se právě na tomhle místě nenašly. Myslím, že bys měla provést další test, Lauro.“

Sáhla po rukavicích. „Zrovna jsem se k tomu chystala, ale napadlo mě, že ti nejdřív brnknu.“

„Chytrá hlavinka.“

Jízda trvala půl hodiny. Frank stáhl okno a vítr mu ovíval obličej. Napomáhalo to rovněž rozhánět cigaretový kouř. Simonová mu kvůli kouření neustále spílala.

Ložnice zůstala na Frankův rozkaz zapečetěná.

Frank pozoroval z rohu ložnice Sullivanových, jak Simonová pečlivě mísí chemikálie z lahví a nalévá je do umělohmotné nádržky rozprašovače. Frank jí potom pomohl ručníky ucpat škvíru pod dveřmi a zalepit okna hnědým balicím papírem. Zatáhli těžké závěsy a zabránili tak přístupu přirozeného světla.

Frank znovu přehlédl místnost. Zadíval se na zrcadlo, postel, okno, vestavěné skříně, a posléze jeho oči spočinuly na nočním stolku a otvoru nad ním, kolem něhož byla seškrábaná omítka. Vrátil se k fotografii. Uchopil ji do ruky. Opět mu připomněla, že Christine Sullivanová byla velmi krásná žena, naprosto nepodobná zmrtvělé, rozkládající se hmotě, kterou viděl. Na fotografii seděla v křesílku vedle postele. Po levici se jasně rýsuje noční stolek. Roh postele se stýká s pravým okrajem fotografie. Paradoxně tak odsouvá stranou kus nábytku, který byl jejím nejvlastnějším působištěm. Dokonalá matrace měla obstát i v nejextrémnějších situacích. Teď bude zřejmě ležet ladem. Vybavil se mu výraz tváře Waltra Sullivana. Čišela z ní prázdnota.

Odložil fotografii a pozoroval zručné pohyby Simonové. Znovu se podíval na fotografii, něco se mu na ní nezdálo, ale ať to bylo cokoli, vypadlo mu to z hlavy rychleji, než stačil myšlenku zachytit.

„Jak se jmenuje ta látka, Lauro?“

„Luminol. Prodává se pod různými názvy, ale je to pořád totéž reagens. Jsem připravená.“

Přiblížila rozprašovač k místu na koberci, které kdosi sestříhal.

„Ještě že ten koberec nemusíš zaplatit.“ Detektiv se na Lauru usmál.

Simonová se k němu otočila. „To by mi nevadilo. Okamžitě bych vyhlásila bankrot. Ať mi obstaví plat odtud až na věčnost. To je pro chudého člověka velké zadostiučinění.“

Frank zhasl a místnost se ponořila do černočerné tmy. Simonová stiskla páčku na rozprašovači a vzduch zasyčel. Téměř zároveň jako by se na malou plošku slétlo hejno světlušek a kousek koberce bleděmodře zasvětélkoval a potemněl. Frank rozsvítil hlavní lustr a zadíval se na Simonovou.

„Narazili jsme na krev někoho jiného. Jsi fantastická, Lauro. Schrastíš toho dost, aby to stačilo na testy, určení krevní skupiny? A DNA?“

Simonová se zatvářila skepticky. „Odtáhneme koberec a podíváme se, jestli něco neprosáklo naskrz, ale pochybuju. Do vlákna se vsákne minimum. Případné zbytky budou smíchané s jinými látkami. Moc s tím nepočítej.“

Frank uvažoval nahlas. „Dobře, jeden pachatel byl zraněn. Moc nekrvácel, ale přece jen.“ Vyčkal, zda mu Simonová jeho závěr potvrdí a dostalo se mu přikývnutí. „Co mu způsobilo zranění? Když jsme oběť našli, nedržela nic v ruce.“

Simonová mu četla myšlenky. „Zemřela v okamžení, tělo zachvátila pravděpodobně posmrtná křeč. Vypáčit jí něco z ruky by prakticky znamenalo zlomit jí prsty.“

Frank dokončil myšlenku. „V pitevním protokolu o tom nebyla zmínka.“

„Zásah střelami mohl způsobit, že ruku spontánně otevřela.“

„Jak často se to stává?“

„V tomhle případě by stačilo jednou.“

„Dobrá, předpokládejme, že držela zbraň, jenže ta zmizela. Co to mohlo být za zbraň?“

Simonová balila svoje nádobíčko a dělila se o to, co jí táhlo hlavou. „Střelnou zbraň můžeš vyloučit. Určitě by stačila vystřelit, ale na rukou nebyly stopy po střelném prachu. A těžko by ruce jeho zbytků zbavili, aniž by poškodili pokožku.“

„Výborně. Navíc si střelnou zbraň nikdy nezaregistrovala. Taky jsme zjistili, že v domě se žádné bouchačky nenacházely.“

„Pistole tedy odpadá. V úvahu připadá nůž. Těžko říct, jakou ránu způsobila, pravděpodobně řeznou a nejspíš jen povrchovou. Sestřižená plocha je mrňavá, rozhodně nešlo o ránu, která by kohokoli ohrozila na životě.“

„Škrábla tedy jednoho z pachatelů do ruky nebo do nohy. Proto od ní odskočili a zastřelili ji? Nebo je řízla ve chvíli, kdy umírala?“ Frank se opravil. „Ne. Zemřela v okamžení. Řízla jednoho z nich v jiné místnosti, doběhla sem a tady ji zastřelili. Když se nad ní skláněl zraněný pachatel, ukápla mu krev.“

„Je tu ta trezorová komora. Zdá se pravděpodobné, že je přistihla při činu.“

„Ano, ale nezapomeň, že se střílelo od dveří do místnosti. A shora dolů. Kdo koho vlastně překvapil? To je vážně k posrání.“

„Pokud to tak bylo, proč nůž zmizel?“

„Protože mohl někoho identifikovat.“

„Otisky prstů?“ Simonové se zachvělo chřípí, když pomyslela na to, že někdo odtud vynesl hmatatelný usvědčující důkaz. Frank přikývl. „Aspoň si to myslím.“

„Měla poslední paní Sullivanová ve zvyku nosit u sebe nůž?“

Frank odpověděl tím, že se praštil rukou do čela tak prudce, až sebou škubla. Sledovala, jak přiskočil k nočnímu stolku a popadl fotografii. Potřásl hlavou a předal jí snímek.

„Tady máš ten zatracený nůž.“

Simonová se zadívala na fotografii. Zachycovala na nočním stolku dlouhý nůž na otevírání dopisů s rukojetí potaženou kůží.

„Kůže vysvětluje pozůstatky mastnoty na dlaních.“

Když odcházeli, Frank se zastavil u hlavního vchodu. Pohlédl na ovládací panel bezpečnostního systému, který byl opraven a uveden do provozu. Náhle se rozesmál, když konečně lapil prchavou myšlenku.

„Máš v kufru fluorescenční lampu, Lauro?“

„Ano, proč?“

„Přinesla bys ji?“

Poněkud zmatená Simonová mu vyhověla. Vrátila se do haly a rozsvítila ji.

„Posviť přímo na číselník.“

Tomu, co fluorescenční lampa odhalila, se Frank znovu zasmál. „Hrome, to má vtip.“

„Co tím myslíš?“ Simonová si ho zamračeně prohlížela. „Znamená to dvě věci. Za prvé, někdo z pachatelů byl dostatečně zasvěcený, za druhé, byli to opravdu vynalézaví lidé.“

Frank seděl v malé vyšetřovací místnosti a rozhodl se zavrhnout cigaretu a nahradit ji višněmi v čokoládě. Přehlédl zdi ze škvárobetonových tvárnic, laciný kovový stůl, otlučené židle a pomyslel si, že je to pro výslechy víc než dostatečně deprimující prostředí. Což je správné. Deprimovaní lidé jsou zranitelní a zranitelní lidé, vhodně povzbuzení, ochotněji vypovídají. A Frank rád poslouchá. Bude poslouchat celý den.

Případ je pořád mimořádně zamotaný, ale určité stránky se vyjasňují. Koumes Budizinski dál bydlí v Arlingtonu a pracuje u myčky aut ve Falls Church. Připustil, že pracoval v domě Sullivanových, četl o vraždě, ale jinak neví nic. A Frank mu to víceméně věří. Chlapík neprojevuje moc chytrosti, nemá záznam v policejním rejstříku, celý život vykonával nekvalifikovanou práci, aby se uživil, což nepochybně vyplývá z toho, že ukončil školní docházku v páté třídě. Obývá chudě, spíš nuzně zařízený byt. Budizinského si může odškrtnout.

Zato Rogers je cosi jako trezorový poklad, který se vystavuje jen výjimečně a nakrátko. Osobní číslo sociálního pojištění, jež uvedl do personální karty u zaměstnavatele, si sice nevymyslel, jenže patří ženě, pracovnici ministerstva zahraničí, vyslané už před dvěma lety do Thajska. Musel tedy vědět, že firma na čištění koberců si tyto údaje neověřuje. Zajímá se vůbec o něco? Jako bydliště uvedl motel v Beltsville ve státě Maryland. V motelu se nikdo v posledním roce na uvedené jméno nezapsal a nikdo tam neviděl muže, který by odpovídal jeho popisu. Záznam v trestním rejstříku nemá ani ve státě Kansas. Navíc nikdy nevyinkasoval výplatní šek od firmy Metro Steam Cleaner. Samotný tento fakt rozhodně nasvědčuje mnohému.

Podle Pettisových údajů vznikl identikit, který bude rozeslán do celé oblasti.

Frank vycítil, že Rogers je ten pravý chlapík. Navštívil sídlo, zmizel, stopy zahladil falešnými informacemi. Simonová se okamžitě jala přepečlivě zkoumat Pettisovu dodávku v naději, že někde přece jen narazí na Rogersovy otisky prstů. Na místě činu se nenašly žádné, aby je mohli porovnat, ale jestli se jim podaří identifikovat Rogerse, dojde na lámání chleba a Frankův případ dostane jasný směr. Dost pokročí i tehdy, pokud osoba, na niž právě teď čeká, bude spolupracovat.

Walter Sullivan potvrdil, že starožitný nůž na otevírání dopisů z ložnice zmizel. Frank pevně věřil, že z tohoto zlatého důkazního dolu začne brzy těžit. Sdělil Sullivanovi svou teorii o tom, že jeho manželka zranila oním nástrojem útočníka. Starý muž se tvářil, že ho tato informace nezajímá. Frank se v duchu ptal, zda ji opravdu pustil z hlavy.

Detektiv ještě jednou přelétl seznam zaměstnanců v Sullivanově rezidenci, ačkoli jej zná nazpaměť. Doopravdy ho zajímá jediný.

Neustále se vrací ke zprávě společnosti, instalující bezpečnostní systémy. Rozlousknout patnáctimístný číselný kód, sestavený z pěti číslic, řazených za sebou v určitém pořadí, nedokáže v natolik omezeném čase žádný přenosný počítač, zvlášť když počítač bezpečnostního systému nekomunikuje v síti nijak obdivuhodnou rychlostí. Aby to dokázal, musely by se předem vyloučit některé možnosti. Ale jak?

Zkoumání klávesnice ukázalo, že každá z číselných kláves nese stopy chemikálie, jejíž přesný název si Frank nemůže vybavit, ale Simonová ji poznala, jen co její přítomnost prozradilo světlo fluorescenční lampy.

Frank se na židli opřel a představil si Waltra Sullivana – nebo komorníka či toho, jehož úkolem je zapnout bezpečnostní systém – jak schází do přízemí a nastavuje číselný kód. Prst ťukne pětkrát do správných kláves a systém je aktivován. Osoba odejde, aniž by věděla, že jí na prstech ulpělo nepatrné množství prostým okem neviditelné, nezapáchající chemikálie. A co je důležitější, naprosto netuší, že tím prozradila číslice, z nichž se skládá bezpečnostní kód. Ve světle fluorescenční lampy pachatelé zjistí, z kterých číslic je sestaven, neboť prst chemikálii z klávesnice zčásti setřel. Na základě této informace dokáže počítač dešifrovat správné pořadí číslic i ve velmi omezeném čase, neboť tím je vyloučeno 99,9 procent možných kombinací.

Zbývá otázka, kdo chemikálii na klávesy nanesl. Frank se zpočátku domníval, že Rogers, nebo jak se vlastně ten člověk jmenuje, ale proti tomu závěru hovoří několik podstatných skutečností. Za prvé, v domě je neustále plno lidí a cizí člověk, ometající se kolem ovládacího panelu, by vzbudil podezření, i kdyby bylo služebnictvo mimořádně nevšímavé. Za druhé, hala je rozlehlá, do všech stran otevřená a přehledná. A konečně, nanesení chemikálie vyžaduje určitý čas. Všechno mluví proti Rogersovi. Sebemenší podezření, jediný letmý pohled, a celý plán by se zhroutil. Člověk, který všechno vymyslel, by nepodstoupil takové riziko. Tohle Rogers neudělal. Frank si byl jist, že ví, kdo mu pomohl.

Na první pohled se zdálo, že žena, která vstoupila, za svou štíhlost až vyzáblost vděčí rakovině. Svěží pleť, urostlá postava a graciézní pohyby však po chvíli ukázaly, že je přes tu vychrtlost celkově zdravá.

„Posaďte se, paní Broomeová. Jsem rád, že jste se dostavila.“

Žena pokývla a ladně dosedla na židli. Měla na sobě květovanou sukni do půlky lýtek, kolem krku jednoduchou šňůru falešných perel. Vlasy si svázala do úhledného uzlu, některé pramínky nad čelem stříbřitě zšedly a slévaly se jakoby v mapy. Podle hladké pleti a obličeje bez vrásek by Frank odhadl její věk na devětatřicet. Ve skutečnosti je o několik let starší.

„Myslela jsem, že už jste se mnou skončil, pane Franku.“

„Klidně mi říkejte Sethe. Kouříte?“

Zavrtěla hlavou.

„Mám jen několik doplňujících, rutinních otázek. Nejste jediná, koho jsem znovu předvolal. Prý od pana Sullivana odcházíte?“

Spontánně polkla, sklopila oči, ale ne nadlouho. „Lidsky jsem se sblížila s mladou paní Sullivanovou. Teď je mi těžko, chápete…“ Hlas ji zradil.

„Chápu, chápu. Bylo to hrozné, příšerné.“ Frank se odmlčel. „Jak dlouho jste pracovala u Sullivanových?“

„Něco přes rok.“

„Uklízela jste a…“

„Pomáhala jsem s úklidem. Jsme čtyři. Sally, Rebecca a já na úklid. Karen Taylorová má na starosti vaření. Starala jsem se taky o osobní věci paní Sullivanové. O šaty a podobně. Snad by se dalo říct, že jsem byla jakousi její asistentkou. Pan Sullivan měl svého člověka, Richarda.“

„Nedáte si kávu?“

Frank nečekal na odpověď. Vstal a otevřel dveře. „Prosím vás, Molly, dvě kávy, ano?“ Otočil se k paní Broomeové. „Černou? S mlékem?“

„Černou.“

„Dvakrát černou, Molly, děkuju.“ Zavřel dveře a usedl.

„Je tu dost chladno, ne a ne to tady vytopit.“ Přejel rukou po neomítnuté zdi. „Tyhle tvárnice moc dobře tepelně neizolují. Copak jste to říkala o paní Sullivanové?“

„Chovala se ke mně moc hezky. Povídala si se mnou. Nebyla, víte, nepocházela ze vznešenejch kruhů, z vyšší společnosti. Chodila do školy jako já tady v Middletonu.“

„Dokonce jste si byly i věkově blízké.“

Jeho poznámka vyvolala na rtech Wandy Broomeové úsměv, ruka jí bezděčně vylétla k hlavě, aby si uhladila neviditelný pramínek uvolněných vlasů.

„Vzdálenější, než se mi chce přiznat.“

Dveře se otevřely a Molly přinesla kávu. Voňavou a příjemně horkou. Frank ohledně chladu nepřeháněl.

„Podle mě si s lidmi z vyšších kruhů nijak zvlášť nerozuměla, zůstávala sama sebou. Nepodbízela se, jestli mi rozumíte.“

Frank neměl důvod jí nevěřit. Ze všech výpovědí vyplývalo, že poslední paní Sullivanová si v mnoha směrech uchovala plebejskou neotesanost.

„Jak byste označila vztahy mezi Sullivanovými… za dobré, špatné, nebo něco uprostřed?“

Nezaváhala. „Za výborné. Ach, co toho lidé napovídali o věkovém rozdílu a dalších věcech, ale byla na něho hodná a on byl hodný na ni. To vím bezpečně. Miloval ji, to mi věřte. Možná víc jako otec dceru, ale miloval ji.“

„A ona jeho?“

Očividně zaváhala. „Uvědomte si, že Christy Sullivanová byla velice mladá žena, v mnoha ohledech jaksi mladší než řada žen jejího věku. Pan Sullivan jí otevřel úplně nový svět a…“ Náhle jí došla slova a nevěděla jak dál.

Frank změnil téma. „Co ta trezorová komora za ložnicí? Kdo o ní věděl?“

„Těžko říct. Já rozhodně ne. Předpokládám samozřejmě, že manželé Sullivanovi ano. Richard, komorník pana Sullivana, možná taky. Ale krk bych za to nedala.“

„Takže Christine Sullivanová ani její manžel vám nesdělili, že za zrcadlem je vlastně trezor?“

„Proboha ne! Do jisté míry jsem se s paní spřátelila, ale byla jsem její zaměstnankyní. A to jen rok. Pan Sullivan se mnou vlastně nikdy ani nepromluvil. S takovými věcmi se člověku v mém postavení sotva někdo svěří.“

„Ovšem.“ Frank si myslel, že lže, ale nemohl vyrukovat s žádným důkazem, který by ji usvědčil. Christine Sullivanová patřila k lidem, kteří se rádi pochlubí bohatstvím někomu, kdo je jim blízký, byť jen proto, aby ukázala, jak vysoko se náhle vyšvihla.

„Nevíte tedy ani, že v trezoru zrcadlem bylo z opačné strany vidět do ložnice?“

To ženu upřímně překvapilo. Frank si všiml, že se pod jemnou vrstvou mejkapu začervenala.

„Wando… Smím vám říkat Wando? Člověk, který se vloupal do domu, musel vyřadit z provozu celý bezpečnostní systém, jak jistě chápete, Wando. Musel tedy dešifrovat tajný kód. Kdo zapínal zařízení na noc?“

„Richard,“ odpověděla ihned. „A někdy sám pan Sullivan.“

„Kód znal v domě každý?“

„Ne, ovšemže ne. Richard ho znal. Slouží u pana Sullivana skoro čtyřicet let. Pokud vím, je jediný, kdo kromě Sullivanových zná kód.“

„Viděla jste ho někdy zapínat zařízení?“

„Tou dobou jsem většinou dávno spala.“

Frank ji upřeně pozoroval. Vsadil bych se, že viděla, Wando, vsadil bych se.

Oči Wandy Broomeové se rozšířily. „Snad, snad nepodezříváte Richarda, že s tím má něco společného?“

„Totiž, Wando, někdo navzdory předpokladům vyřadil z provozu bezpečnostní systém. Podezření přirozeně padá na každého, kdo měl ke kódu přístup.“

Zdálo se, že se Wanda Broomeová rozpláče, ale ovládla se. „Richardovi je skoro sedmdesát.“

„Proto si možná potřebuje vystlat hnízdo zlatými vejci. Jistě chápete, že to, s čím se vám svěřuju, je přísně důvěrné.“

Přikývla a zároveň se vysmrkala. Dosud netknutou kávu vypila malými, rychlými doušky.

Frank pokračoval. „Dokud mi někdo nevysvětlí, jak se podařilo vyřadit z provozu bezpečnostní systém, musím sledovat nejlogičtější verzi.“

Nepřestával ji pozorovat. Včera se snažil zjistit o Wandě Broomeové všechno, co se dá. S jedinou výjimkou její život nevybočil z průměru. Je čtyřiačtyřicetiletou, dvakrát rozvedenou matkou dvou dospělých dětí. Bydlí v křídle pro služebnictvo s ostatními domácími zaměstnanci. Šest kilometrů odtud žije její jedenaosmdesátiletá matka ve skromném, poněkud zchátralém domku, sociální dávky a železničářská penze po manželovi jí umožňují celkem slušnou existenci. Broomeová pracuje u Sullivanových, jak uvedla, zhruba rok, což původně upoutalo Frankovu pozornost – je zdaleka služebně nejmladším domácím zaměstnancem Sullivanových. To by samo o sobě tolik neznamenalo, ale Sullivan se podle všeho k pomocnému personálu choval velkoryse a dobře placení, dlouholetí zaměstnanci se mu odvděčovali oddaností. Zdá se, že i Wanda Broomeová je velmi oddaná. Otázka zní komu.

Výjimečnou epizodu v životě Wandy Broomeové představoval kratší pobyt ve vězení pro zpronevěru před více než dvaceti lety, kdy pracovala jako účetní pro jistého lékaře v Pittsburghu. Ostatní domácí zaměstnanci mají trestní rejstřík čistý jako padlý sníh. Dokázala tedy porušit zákon a ocitla se na čas za mřížemi. Jmenovala se tehdy Wanda Jacksonová. Když ji propustili, rozvedla se s Jacksonem, vlastně spíš on s ní. Od té doby už trestána nebyla. Vzhledem k návratu k dívčímu jménu a dávno odsezenému trestu Sullivanovi při zkoumání její reputace zřejmě nic nezjistili, anebo jim na tom tolik nezáleželo. Všichni se shodují, že Wanda Broomeová vede posledních dvacet let život počestné, pracovité občanky. Frank se v duchu ptal, co tu změnu způsobilo.

„Nevzpomínáte si nebo nenapadlo vás něco, co by mi pomohlo, Wando?“ Frank se tvářil co nejnevinněji, otevřel zápisník a předstíral, že si dělá poznámky. Jestliže Wanda spolupracuje s pachateli, nejmíň ze všeho si přál, aby o výslechu informovala Rogerse, hned by se stáhl ještě hlouběji do podsvětí. Na druhé straně, jestli ji zviklá, podaří se mu ji z Rogersova vlivu vytrhnout.

Představoval si, jak v hale utírá prach. Nebylo nic snazšího než chemikálii nanést hadříkem na ovládací panel. Vypadalo by to naprosto přirozeně, ani toho, kdo by přitom na ni civěl, by nic nenapadlo. Svědomitá služka koná svou práci. Když všichni usnuli, vplížila se do haly, stačilo krátce posvítit na ovládací panel a její úloha skončila.

Pravděpodobně by ji označili za spoluvinici vraždy, neboť k usmrcení došlo v důsledku vloupání, které umožnila. Ale Frank stál daleko míň o to, aby poslal Wandu Broomeovou na podstatnou část zbytku života do chládku, než o dopadení těch, kteří stříleli. Žena, která sedí naproti němu, tento plán víc než pravděpodobně nezosnovala. Sehrála jen malou, byť důležitou roli. Frank chce dopadnout velkého režiséra. Když požádá státního zástupce, aby na Wandu uhodil, dovede ho k cíli.

„Wando?“ Frank se naklonil přes stůl a s vážnou tváří ji uchopil za ruku. „Už vás nic jiného nenapadá? Něco, co by mi pomohlo dopadnout toho, kdo zavraždil vaši přítelkyni?“

Wanda po delší chvíli v odpověď zavrtěla hlavou a Frank se stáhl. V tomto kole moc neočekával, ale zabodoval. Zeď se začíná drolit. Rozhodně nebude pachatele varovat. Postupně, krok za krokem, získá Wandu Broomeovou na svou stranu.

Jak se brzy dozví, už teď zašel příliš daleko.

14

JACK ODSTRČIL PŘÍRUČNÍ ZAVAZADLO DO KOUTA, SVRCHNÍK odhodil na pohovku a bojoval s pokušením rozplácnout se přímo na koberec. Absolvovat v pěti dnech cestu na Ukrajinu a zpět bylo vražedné. Sedmihodinový časový rozdíl snáší člověk dost zle, nicméně osmdesátníka Waltra Sullivana nezdolá nic.

Bezpečnostními kontrolními stanovišti prošli bleskurychle, Sullivanovo bohatství a pověst probouzí ochotu a respekt. Tím okamžikem začala série nekonečných jednání. Navštívili několik továren, dolů, úřadů, nemocnic, načež povečeřeli a opili se u kyjevského starosty. Druhého dne je přijal ukrajinský prezident a za hodinku už zobal Sullivanovi z ruky. Kapitalismus a podnikatelský duch se ve svobodné republice těší nejvyšší vážnosti a Sullivan je kapitalista s velkým K. Každý s ním chtěl mluvit, potřást mu rukou, jako by se tím na lidi přenášel talent k vydělávání velkých peněz a v krátké době měli dosáhnout pohádkového bohatství.

Dosáhli lepších výsledků, než doufali, neboť Ukrajinci zapláli pro navržené obchodní záměry a vřele vychvalovali jejich vizi. O dolarové protihodnotě jaderných zbraní se bude jednat ve vhodnou dobu. Transakce přinese oboustranný prospěch. A to jaksi navíc a v hotovosti.

Sullivanův plně natankovaný Boeing 747 je nonstop letem přenesl z Kyjeva do Washingtonu a miliardářova limuzína odvezla Jacka domů. Přešel do kuchyně. Lednička obsahuje jen zkyslé mléko. Ukrajinská kuchyně byla dobrá, ale příliš těžká, po prvních dnech do jídla jen ďobal. A moc se tam chlastá. Bez alkoholu snad ani nelze uzavřít obchod.

Třel si spánky, bojoval s obrovským spánkovým dluhem. Ale na to, aby usnul, byl ve skutečnosti příliš unavený. Taky hladový. Podíval se na hodinky. Vnitřní biorytmus mu napovídá, že je skoro osm hodin ráno. Hodinky trvají na tom, že teprve nedávno odbila půlnoc. Washington není New York, který v jakoukoli denní či noční dobu uspokojí veškeré chutě a gastronomická přání. Jack zná jen několik podniků, kde se může uprostřed týdne bez ohledu na pozdní hodinu slušně najíst. Když se cpal do svrchníku, zazvonil telefon. Pásek v záznamníku se pomalu roztočil. Jack se chystal odejít, nezvedat telefon, ale zaváhal. Po pípnutí se ozvalo ledabyle pronesené oslovení.

„Jacku?“

Hlas ho zasáhl, vyřítil se na něho z minulosti, tak jako náhle pod vodou uvolněný míč vyskočí nad hladinu. Popadl telefon. „Luthere?“

Restaurace připomíná spíše zděnou noru a patří k Jackovým nejoblíbenějším. Tady si může kdykoli ve dne v noci vybrat z bohatého jídelníčku. Jennifer Baldwinová by sem nikdy nevkročila, ale s Kate tu bývali častými hosty. Před časem ho výsledek srovnávání těchto dvou žen vykolejil, ale vzpamatoval se a nehodlá se vracet k osudové otázce. Život není dokonalý a člověk by jej mohl strávit čekáním na to, až dospěje k dokonalosti. Něco takového nebude podstupovat.

Jack zhltl míchaná vajíčka na slanině se čtyřmi topinkami. Horkou kávou si popálil krk. Po pěti dnech instantní kávy zalévané horkou vodou chutnala báječně.

Hleděl na Luthera, který usrkával kávu a střídavě pozoroval špinavým tabulovým sklem temnou ulici a těkal očima po stísněném, pochmurném interiéru.

Jack odložil šálek. „Vypadáš utahaně.“

„Ty taky, Jacku.“

„Byl jsem v zahraničí.“

„Já taky.“

To vysvětlovalo stav zahrady a přeplněnou poštovní schránku. Zbytečně si dělal starosti. Jack odsunul tác a objednal si další kávu. „Nedávno jsem se rozjel tě navštívit.“

„Proč?“

Jack tu otázku očekával. Luther Whitney uznává jedině přímost. Očekávání je ovšem jedna věc, mít pohotově odpověď druhá. Jack pokrčil rameny.

„Nevím. Chtěl jsem si s tebou jen tak popovídat. Dlouho jsme se neviděli.“

Luther přikývl. „Chodíš zase s Kate?“

Než Jack odpověděl, polkl kávu. Ve spáncích se mu rozbušila krev.

„Ne. Proč?“

„Měl jsem dojem, že jsem vás tuhle zahlíd.“

„Občas na sebe narazíme. Nic víc.“

Jack si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že Luthera odpověď znepokojila. Všiml si, že ho Jack pozoruje, a usmál se.

„Bejval jsi jediným pojítkem, když jsem se chtěl dovědět, jak se daří mojí holčičce. Jediným zdrojem informací, Jacku.“

„Neuvažoval jsi o tom, že by sis s ní promluvil z očí do očí, Luthere? Za pokus by to stálo. Léta utíkají.“

Luther návrh odmítl mávnutím ruky a civěl do okna.

Jack si ho prohlížel. V obličeji pohubl, oči mu vystupují z tváře. Na čele i kolem očí přibyly vrásky. Uběhly ovšem čtyři roky. Luther je ve věku, kdy na člověka léta těžce doléhají, stopy stáří jsou den za dnem zřetelnější.

Přistihl se, že se dívá Lutherovi do očí. Ty oči Jacka vždycky fascinovaly. Sytě zelené a velké, žensky tajemné a sebejisté. Vyzařuje z nich podobně jako u pilotů jistá vyzývavost vůči životu a smrti. Nic jimi neotřese. Jack v nich zahlédl štěstí, když s Kate oznámili zasnoubení, ale většinou skrývaly smutek. Teď v nich nepříliš hluboko zahlédl dvě emoce, které v očích Luthera Whitneyho nikdy neviděl. Strach. A nenávist. A nevěděl, která ho víc znepokojuje.

„Jsi v průšvihu, Luthere?“

Luther vytáhl náprsní tašku a bez ohledu na Jackovy protesty zaplatil účet.

„Pojďme se projít.“

Taxík je dovezl k Mall, kráčeli v tichu k lavičkám u Smithsonova institutu. Dotíral na ně chladný noční vzduch, Jack si vyhrnul límec svrchníku. Posadil se, zatímco Luther zůstal stát a zapálil si cigaretu.

„To je mi novinka.“ Jack pozoroval, jak se čistým nočním vzduchem vine kouř.

„Není to v mým věku jedno?“ Luther odhodil zápalku a zašlápl ji do země. Taky se posadil.

„Potřebuju, abys mi prokázal laskavost, Jacku.“

„Proč ne.“

„Ještě nevíš, o jakou laskavost jde.“ Luther rázně vstal. „Nemůžeme radši chodit? Hned mi tuhnou klouby.“

Když minuli Washingtonův památník a mířili ke Kapitolu, Luther přerušil mlčení.

„Mám trable, Jacku. Zatím není tak zle, ale cejtím v kostech, že se to dřív nebo pozdějc může zvrtnout v dalekosáhlej průser.“ Luther se na něho nepodíval, zdálo se, že hledí na impozantní budovu Kongresu.

„Nevím přesně, jak se ta věc rozvíjí, ale jestli podle mých předpokladů, budu potřebovat advokáta a chci tebe, Jacku. Nestojím o žvanila ani o zelenáče. Jsi nejlepší obhájce, jakýho znám, a že jich osobně a zblízka znám spoustu.“

„Už se tomu nevěnuju, Luthere. Zabývám se papírováním, hrabu se ve smlouvách.“ Jack si náhle uvědomil, že momentálně je víc podnikatelem než právníkem. Moc ho to nepotěšilo.

Luther dělal, jako by ho neslyšel. „Nebylo by to zadara. Zaplatím ti. Potřebuju někoho, komu věřím, a věřím jen tobě, Jacku.“ Luther se zastavil, otočil se k mladšímu muži a čekal na odpověď.

„Sdělíš mi, oč jde, Luthere?“

Luther energicky zavrtěl hlavou. „Ne, dokud nebudu muset. Neprospělo by to tobě ani nikomu jinýmu.“ Pozorně Jacka sledoval, až mu z toho bylo nepříjemně.

„Předesílám, Jacku, jestli se toho ujmeš, že půjde do tuhýho.“

„Jak to myslíš?“

„Tentokrát se může spousta lidí spálit, Jacku. Spálit na uhel.“

Jack se zastavil. „Jestli po tobě jde pár chlápků, pak je nejlepší tomu udělat okamžitě přítrž, zajistit si bezpečí, a to v rámci programu ochrany svědků. Dělá to spousta lidí. Není to nic originálního.“

Luther se hlasitě rozesmál. Chechtal se, až se dusil, nakonec se ho zmocnil dávivý kašel a zvrátil i to málo, co měl v žaludku. Jack mu pomohl se sebrat. Cítil, že se starý muž celý třese. Netušil, že se třese hněvem. Ten výbuch se natolik vymykal z Lutherova charakteru, že Jacka zalilo horko. Uvědomoval si, že se potí, přestože viděl, jak mu v chladném pozdně nočním vzduchu stoupá od úst pára.

Luther se uklidnil. Zhluboka dýchal a vypadal skoro rozpačitě.

„Děkuju za radu, pošli mi účet. Musím jít.“

„Cože? A kam půjdeš? Chci vědět, co se děje, Luthere.“

„Kdyby se se mnou něco stalo…“

„Krucinál, už mě s tím dramatizováním sereš.“

Lutherovy oči se zúžily. Se záchvatem hněvu se mu vrátila sebejistota. „Nedělám nic bezdůvodně, Jacku. Jestli tě zatím do věci nezasvětím, pak věř, že ze zatraceně dobrejch důvodů. Možná mě teď nechápeš, ale postupuju tak, abych tě co nejvíc ochránil. Vůbec bych tě neobtěžoval, ale potřebuju jen vědět, jestli by ses mý věci ujal, pokud to někdy bude nutný. Když ne, zapomeň na tuhle debatu i na to, že jsi mě znal.“

„To nemyslíš vážně.“

„Sakramentsky vážně, Jacku.“

Muži se navzájem měřili. Stromy za Lutherem setřásly většinu listí. Holé větve trčí k nebi, jako by černý blesk zmrzl ve vzduchu.

„Můžeš se mnou počítat, Luthere.“ Ruka starého muže rychle stiskla Jackovu a vzápětí Luther Whitney zmizel ve tmě.

Taxi vyložilo Jacka před známým domem. Telefonní automat byl na druhé straně ulice. Chvíli stál, soustředil se a sbíral energii, kterou bude k tomu, co hodlá podniknout, potřebovat.

„Pro-prosím?“ Hlas zněl ospale.

„Kate?“

Jack počítal vteřiny, než definitivně procitla a poznala jeho hlas. „Kristepane, Jacku, víš, kolik je hodin?“

„Můžu k tobě zajít?“

„Ne, rozhodně ne. Myslela jsem, že jsme si všechno vyjasnili.“

Jack mlčel, sbíral odvahu. „Nepřišel jsem kvůli tomu.“ Odmlčel se. „Jde o tvého tátu.“

Z ticha ve sluchátku se dalo těžko něco vyrozumět.

„Co je s ním?“ Její tón nebyl tak chladný, jak očekával.

„Je v průšvihu.“

Známý tón se vrátil. „Vážně? A to tě ještě překvapuje?“

„Tentokrát je v hodně vážným průšvihu. Vyděsil mě k smrti, a přitom mi vlastně nic konkrétního neřekl.“

„Je pozdě, Jacku, a ať se otec zapletl do čehokoli…“

„Má strach, Kate, bojí se o život. Bojí se tak, že zvracel.“

Nastala dlouhá pauza. Jack jí nasadil brouka do hlavy ohledně člověka, kterého oba dobře znají. Luther Whitney a bát se? Nesmysl. Jeho způsob obživy vyžaduje ocelové nervy. Celý dospělý život si zahrával s nebezpečím, hrubou silou by neuspěl.

Reagovala stručně. „Kde jsi?“

„Naproti na ulici.“

Jack viděl, jak se k oknu blíží štíhlá postava a vyhlíží opatrně ven. Zamával.

Dveře se na Jackovo zaklepání otevřely, zahlédl, jak Kate mizí v kuchyni, odkud se ozvalo cinknutí konvice, šumění vody tryskající z kohoutku a škrtnutí, jímž zapálila plynový sporák. Díval se do bytu a připadal si ve dveřích trochu hloupě.

Za chvilku se vrátila. Měla na sobě tlustý župan, sahající až ke kotníkům. Byla naboso. Jack se přistihl, že jí kouká na obnaženou část nohou. Uvědomila si směr jeho pohledu a zadívala se na něho. Odtrhl se od objektu zájmu.

„Co tvůj kotník? Vypadá dobře.“ Usmál se.

Zamračila se a řekla stroze: „Je pozdě, Jacku. Co je s otcem?“

Přešel do malého obývacího pokoje a posadil se. Usedla naproti němu.

„Před několika hodinami mi zavolal. Něco jsme zhltli v tom zapadáku u tržnice a vydali se na procházku. Požádal mě o laskavost. Prý se dostal do průšvihu. Hodně vážnýho, protože po něm jdou, snaží se ho dostat. Tedy umlčet.“

Čajová konvice začala pískat. Kate vyskočila. Sledoval, jak odchází, i v tlustém županu se rýsovala dokonalá postava, jež v něm probouzela nesčetné vzpomínky, které by teď raději zaplašil. Vrátila se se dvěma šálky čaje.

„Jakou žádal laskavost?“ Napila se čaje. Jack se svého šálku nedotkl.

„Řekl, že potřebuje advokáta. Že možná bude potřebovat advokáta. Pokud se to nevyvine tak, že z toho sejde. Chce, abych ho případně zastupoval.“

Odložila šálek. „To je všechno?“

„To ti nestačí?“

„U počestného, váženého občana by mě to pravděpodobně znepokojilo, u něho ne.“

„Proboha, Kate, on se bojí. Nepamatuju, že by se někdy bál, ty ano?“

„Pamatuju si to podstatný, víc nepotřebuju. Zvolil si určitý způsob života a zřejmě mu teď přerůstá přes hlavu.“

„Prokristapána, je to tvůj táta!“

„O tom se nehodlám bavit, Jacku.“ Vstala.

„Co když se mu něco stane? Co potom?“

Ledově si ho změřila. „Tak se stane. To není můj problém.“

Jack vstal a chystal se k odchodu. Otočil se, tvář brunátnou hněvem. „Poradím ti dobrou pohřební službu. Nebo tě nezajímá ani to? Tak aspoň zařídím, aby ti poslali úmrtní list, můžeš si ho uložit k dokladům.“

Netušil, že je tak rychlá, náhle ho ohlušilo plesknutí a jako by mu někdo polil tvář kyselinou, jinak by ten pocit neuměl popsat.

„Jak se opovažuješ?“ Spalovala ho očima, zatímco si Jack mnul tvář.

Nato jí vytryskly slzy tak prudce, že ihned skanuly na župan.

Jack tiše a co nejklidněji prohlásil: „Nekamenuj posla, Kate. Řekl jsem Lutherovi a tobě opakuju, že život je moc krátkej, není čas na blbosti. Dávno jsem ztratil oba rodiče. Prosím, nemusíš k tátovi hořet láskou, máš pro to důvody, chápu. Je to prostě v tobě. Jenže ten starý člověk tě miluje, zajímá se o tebe, a bez ohledu na výčitky, že ti zmrvil život, by sis měla jeho lásky vážit. To ti upřímně radím a teď si dělej, co chceš.“

Vykročil ke dveřím, ale předstihla ho.

„Nic o tom nevíš.“

„Prima, nic o tom nevím. Zase si lehni, jistě hned usneš, když tě nic netrápí.“

Popadla ho za svrchník tak silně, že ho otočila k sobě, ačkoli vážil o pětatřicet kilogramů víc.

„Byly mi dva roky, když ho naposled zavřeli. Vyšel z kriminálu, když mi bylo devět. Umíš si představit, jak strašně zostuzená si připadá malá holka tím, že má tátu ve vězení? Protože táta se živí tím, že krade! Jednou jsme probírali ve škole rodinu a zaměstnání, táta jednoho spolužáka byl lékař, jiného řidič náklaďáku, a když přišla řada na mě, učitelka sklopila oči a prohlásila nahlas před celou třídou, že Katein otec musel odjet pryč, protože provedl něco špatného, a hned přešla k dalšímu žákovi. Nemohly jsme se o něho opřít. Nikdy! Maminka se věčně trápila, až se z toho nakonec roznemohla. Přesto mu nikdy nepřestala věřit, až do samého konce. Usnadňovala mu to.“

„Nakonec se s ním přece rozvedla,“ jemně jí připomněl Jack.

„Jen tak se mohla vymanit z jeho područí. Jenže zrovna když se před ní otvírala nová perspektiva, objevila bulku v prsu a do půl roku zemřela.“

Kate se opřela o stěnu. Vypadala unaveně, až z toho usedalo srdce. „A víš, co je k zbláznění? Nikdy ho nepřestala milovat. Přes to, jakou špínou ji vláčel.“ Kate zavrtěla hlavou, nevěřila, že to dokázala vyslovit. Vzhlédla k Jackovi, brada se jí lehce zachvěla.

„Ale nevadí, ve mně je dost nenávisti za nás obě.“ Hleděla na něho se směsí hrdosti a spravedlivého rozhořčení ve tváři.

Jack nevěděl, jestli to je naprostým vyčerpáním, které na něho dolehlo, nebo tím, že něco, co měl vyslovit, v sobě zadržoval tolik let. Celá léta pozoroval tuhle šarádu. A jeho nutkání otupovala krása a vitalita ženy, která teď stojí naproti němu. Ztělesňovala mu dokonalost.

„Takhle si představuješ spravedlnost, Kate? Spousta nenávisti proti spoustě lásky, tím se všechno srovná?“

Ustoupila o krok. „O čem to mluvíš?“

Vykročil k ní, zatímco ona couvala do pokoje. „Poslouchal jsem tvoje mučednické výlevy, ale už mi lezou krkem. Myslíš si, že jsi dokonalý ochránce poškozených, ochránce obětí. Není nic svatějšího. Povýšila jsi to nad sebe, nade mě, nad otce. Žaluješ kdejakého mizeru, co ti přijde do cesty, z jediného důvodu – protože ti otec ublížil. A vždycky, když tvým přičiněním někoho odsoudí, zatlučeš tím hřebík do srdce starého muže.“

Její ruka znovu vyletěla k Jackově tváři. Zachytil ji a sevřel. „Celý dospělý život se k němu vracíš. Ke všem jeho špatnostem. Ke všemu, čím ti ublížil. K tomu, že ses o něho nemohla opřít.“ Tiskl jí ruku, dokud nevyjekla. „Nenapadlo tě někdy, že on se nikdy nemohl opřít o tebe?“

Pustil její ruku, stála dál před ním, zírala na něho, ve tváři výraz, jaký u ní nikdy neviděl.

„Pochopilas vůbec, jak moc tě Luther miluje a že se nikdy nepokusil s tebou navázat kontakt, vstoupit do tvého života, jen proto, že si to nepřeješ a on to ví? Jeho jediné dítě žije pár mil od něho a úplně ho od sebe odřízlo. Pomyslela jsi někdy, jak mu je? Dovolila ti to někdy tvoje nenávist?“

Neodpověděla.

„Zajímala ses někdy o to, proč ho tvoje matka milovala? Vytvořila sis o Lutherovi tak pokřivený obraz, že nemůžeš pochopit, proč ho milovala?“

Popadl ji za ramena a zatřásl jí. „Zabránila ti tvoje chorobná nenávist i v soucitu? Dovolila ti někdy někoho milovat, Kate?“

Odstrčil ji. Zavrávorala a ustoupila, oči upřené do jeho tváře.

Na okamžik zaváhal. „Fakt je, dámo, že si ho nezasloužíte.“ Nabral dech a odhodlal se k pointě. „Nezasloužíš si, aby tě někdo miloval.“

V okamžení v ní vzplála zuřivost, zaskřípala zuby, tvář se jí zkřivila hněvem. Vykřikla, vrhla se na něho, bušila mu pěstmi do prsou, fackovala ho. Necítil žádnou z jejích ran, všiml si, že jí stékají po tvářích slzy.

Útok ustal tak náhle jako začal. Paže jí olověně ztěžkly, zaklesla se do jeho svrchníku. Těžce oddychovala, pomalu se svezla na podlahu, slzy se jí řinuly z očí, vzlyky vracela ozvěna.

Zvedl ji a jemně uložil na pohovku.

Poklekl vedle ní, nechal ji plakat, plakala dlouho, její tělo se napínalo a ochabovalo, Jack cítil, jak sám umdlévá a potí se mu ruce. Nakonec ji ovinul pažemi, lehl si k ní na bok a přitáhl ji ke své hrudi. Zaryla štíhlé prsty do jeho svrchníku a jejich těla se dlouho společně otřásala.

Poté se pomalu posadila, v obličeji červené skvrny.

Jack se stáhl.

Vůbec se na něho nepodívala. „Vypadni, Jacku.“

„Kate…“

„Vypadni!“ Přestože vložila do výkřiku veškerou sílu, zazněl ochable a zastřeně. Zakryla si obličej rukama.

Otočil se a vyšel z bytu. Když kráčel ulicí, obrátil se a zadíval se na dům. V okenním rámu se rýsovala její silueta, hleděla ven, ale ne na něho. Něco vyhlížela, ale nevěděl co. Pravděpodobně to neví ani ona. Po chvíli se od okna odvrátila. A vzápětí světlo v bytě zhaslo.

Jack si utřel oči, otočil se a pomalu vykročil ulicí k domovu po jednom z nejdelších dnů, jaký kdy zažil.

„Zatraceně! Jak dlouho?“ Seth Frank stál u auta. Bylo před osmou hodinou ráno.

Mladý strážník fairfaxského okresu nechápal souvislosti ohlášené události a detektivův výbuch ho překvapil.

„Našli jsme ji asi před hodinou, ohlásil to člověk, který ráno pravidelně běhá pro zdraví.“

Frank obešel auto a nahlédl dovnitř ze strany spolujezdce. Ve tváři měla klidný výraz, úplně jiný než poslední mrtvola, kterou viděl.

Dlouhé rozpuštěné vlasy splývají přes sedadlo k podlaze. Zdálo by se, že Wanda Broomeová spí.

Vyšetřování na místě činu skončilo za tři hodiny. Na sedadle se našly čtyři tablety. Pitva pak potvrdila, že Wanda Broomeová zemřela po požití nadměrné dávky kardiotonika, jež vyzvedla na předpis pro svou matku, ale už jí je nepředala. Zemřela dvě hodiny předtím, než ranní běžec objevil její mrtvolu na odlehlé prašné cestě, vedoucí kolem malého rybníka, asi třináct kilometrů od sídla Sullivanových, těsně za hranicí okresu. Jediný další hmotný důkaz spočívá v igelitovém pytlíku, který Frank odváží na policejní velitelství se souhlasem sesterské jurisdikce. Na papíru, vytrženém ze spirálového bloku, stálo stručné sdělení, napsané úhledným, zdobným ženským rukopisem. Wandina poslední slova byla zoufalou prosbou o vykoupení. Přiznáním viny ve dvou slovech.

Odpusťte prosím.

Frank jel v mlze po rozbahněné cestě pokryté rychle opadávajícím listím, klikatící se stranou hlavní silnice. Zvoral to, že by se nejradši neviděl. Nikdy by neřekl, že ta žena je kandidátkou sebevraždy. Životní příběh Wandy Broomeové ji předurčoval k přežití. Frank ji spontánně litoval, ale zároveň ho rozčílila její hloupost. Měl jí naznačit, že velkoryse ocení kladný postoj k vyšetřování. Pak si uvědomil, že v jednom směru jeho instinkt nezklamal. Wanda Broomeová byla opravdu velmi oddaná, tentokrát Christine Sullivanové. A nedokázala žít s vědomím, že přispěla, byť nevědomky, k její smrti. Pochopitelná, leč politováníhodná reakce. Ale s její smrtí zemřela i Frankova největší a možná jediná nadějná šance, že uloví velkou rybu.

Vzpomínka na Wandu Broomeovou ustoupila do pozadí, Frank přemýšlel, jak pohnat před soud člověka, který už způsobil smrt dvou žen.

„Sakra, Tarre, domluvili jsme se na dnešek?“ Jack zíral na klienta v recepci PS&L. Muž se v tomto prostředí vyjímal jako vesnický voříšek na psí výstavě.

„Na půl jedenáctý. Teď je čtvrt na dvanáct, znamená to, že jsem dostal tři čtvrtě hodiny zadarmo? Mimochodem, vypadáš příšerně.“

Jack pohlédl na svůj pomačkaný oblek a prohrábl si rozcuchané vlasy. Jeho vnitřní hodiny ukazovaly stále ještě ukrajinský čas a probdělá noc mu na vzhledu nepřidala.

„Vypadám mnohem líp, než se cítím, to mi věř.“

Muži si podali ruce. Tarr se na schůzku vystrojil, to znamená, že na sobě měl džíny bez děr a do tenisek si navlékl ponožky. Manšestrové sako bylo relikvií z počátku sedmdesátých let, vlasy jako obvykle tvořily zakudrnacenou slepenou houštinu.

„Hele, Jacku, můžeme to odložit na jindy. Já mám pro kocovinu pochopení.“

„To ne, když ses takhle vyfintil. Pojďme. Potřebuju se akorát najíst. Zvu tě na oběd a nebudu ti účtovat žádný poplatek.“

Když muži vykročili chodbou, Lucinda, která byla za přepážkou prvním článkem firemního image, zhluboka vydechla úlevou. Nejeden ze stálých klientů PS&L při spatření Tarra Crimsona procházel kolem recepce s výrazem krajního děsu ve tváři. Stížnosti se jen pohrnou.

„Promiň, Tarre, jedu už hezky dlouho na plnej plyn.“ Jack pohodil svrchník přes židli a otráveně usedl k psacímu stolu, na němž vyrostla do výše patnácti centimetrů kupa vzkazů na růžových kartičkách.

„Prej jsi byl v cizině. Doufám, že sis taky trochu užil.“

„Neužil. Jak jdou kšefty?“

„Jen kvetou. Brzy mě budeš moct počítat mezi řádný klienty. Pak se snad vaší smetánce nezvedne žaludek, až mě uvidí sedět v hale.“

„Kašli na ně, Tarre, platíš účty.“

„Lepší bejt velkej klient a platit některý vaše účty, než malej klient a platit všechny svoje.“

Jack se zasmál. „Není těžký nás prokouknout, co?“

„Člověče, stačí pochopit pravidla hry a už se jede.“

Jack otevřel Tarrův spis a rychle ho prolétl.

„Zítřejším dnem vznikne vaše akciová společnost. Ustaví se legálně ve státě Delaware, kde bude registrována. Ano?“

Tarr přikývl.

„Jak vytvoříte základní jmění?“

Tarr vytáhl předepsaný formulář. „Tady je seznam hlavních akcionářů a potvrzených vážných zájemců. Neliší se od původního seznamu. Snížíš mi poplatek?“ Tarr se zasmál. Jacka si oblíbil, ale kšeft je kšeft.

„Ano, tentokrát snad nebudete platit ani sankce za papírové nadhodnocení kapitálu a falšování informací.“ Muži se zasmáli.

„Učet oholím na kost jako vždycky, Tarre. Čím se vlastně ta nová firma bude zabývat?“

„Budeme podnikat v oblasti novejch technik sledování.“

Jack vzhlédl od spisu. „Ty a sledování? To se zas jednou stane kozel zahradníkem.“

„A co, člověk musí plavat s proudem. Poptávka po technickým servisu upadá. A když jeden trh vysychá, dobrej podnikatel jako já se rozhlídne po nový příležitosti. Diskrétní služby, špehování pro soukromej sektor vždycky neslo. A současná snaha o posilování zákonnosti otevírá nový, netušený možnosti.“

„Není to trochu paradoxní pro člověka, který v šedesátých letech seděl v kriminálech snad všech velkých měst v USA?“

„Hele, naše hnutí mělo fakt krásný cíle. Jenže časem jsme všichni dospěli.“

„Na jaké techniky se zaměříte?“

„Dvojím směrem. Za prvé družice s nízkou oběžnou dráhou napojené na policejní pozemní sledovací stanice. Naprogramované zařízení na satelitu bude systematicky pročesávat určený sektor. Jakmile objeví někde potíže, vyšle prakticky okamžitě signál sledovací stanici a předá přesné informace o incidentu. A poldové můžou vyrazit. Druhý směr vychází z vojenských metod a zařízení, senzorů a detekčních přístrojů umístěných nad i pod zemí či na vnějších zdech budov. Nasazení techniky se samozřejmě zodpovědně vytipuje, začne se oblastmi s nejvyšší kriminalitou. Jakmile se něco šustne, poldové dostanou echo.“

Jack zavrtěl hlavou. „Občanská práva dost zapláčou.“

„Mně to povídej. Ale je to efektivní.“

„Než si s tím svět zločinu poradí.“

„Těžko přečurají družici, Jacku.“

Jack potřásl hlavou a vrátil se ke spisu.

„Hele, a co tvoje ženitba?“

Jack vzhlédl. „Nevím, neženu se do ní střemhlav.“

Tarr se rozchechtal. „Sereš se s tím, když jsme se brali s Julií, měli jsme na to včetně svatební cesty dvacet dolarů. Smírčí soudce od nás vzal deset babek, za zbytek jsme koupili pivo, vyrazili na harley do Miami a tam spali na pláži. Bezvadně jsme se poměli.“

Jack se usmál, zavrtěl hlavou. „Baldwinovi si přejí něco formálnějšího. Ale vaše svatba mi připadá zábavnější.“

Tarr se na něho tázavě podíval a na něco si vzpomněl. „Počkat, co ta kočka, se kterou jsi chodil, když jsi obhajoval kriminální živly tyhle vznešený metropole? Nejmenovala se Kate?“

Jack se vpíjel očima do psacího stolu. „Rozhodli jsme se, že půjdeme každý svou cestou,“ pronesl tiše.

„Zdálo se mi, že jste hezkej párek.“

Jack se na něho podíval, olízl si rty, a než odpověděl, na okamžik zavřel oči. „Zdání někdy klame.“

Tarr studoval jeho tvář. „Víš to jistě?“

„Určitě.“

Po obědě Jack vyřídil několik neodkladných záležitostí, odpověděl na polovinu telefonických vzkazů a rozhodl se, že zbytek nechá na zítra. Díval se z okna a intenzivně přemýšlel o Lutheru Whitneym. Může jen hádat, do čeho se namočil. Nejzáhadnější na tom je, že Luther byl vždycky samotář jak v soukromém životě, tak co se týče způsobu obživy. Ještě jako veřejný obhájce se Jack seznámil s některými jeho předchozími kauzami. Pracoval sám. I v případech, kdy nebyl odsouzen, ale jen vyslýchán, nikdy neměl komplice. S jakými lidmi se tedy zapletl? Samotář Luther že by se s někým spolčil a pak ho vzal na hůl? Na to, aby něco takového udělal, působí v branži dost dlouho. Ví, že by to nestálo za to. Nepase po něm oběť? Možná nemůže dokázat, že Luther spáchal zločin, nicméně touží po vendetě. Ale kdo by se tímto způsobem mstil kvůli vloupání? Jack by to pochopil, kdyby Luther někoho zranil nebo zabil, ale to není jeho styl.

Usedl ke konferenčnímu stolku a chvíli přemýšlel o včerejší noci u Kate. Byla to nejbolestnější zkušenost jeho života, horší než když ho Kate opustila. Ale řekl, co potřeboval říct.

Promnul si oči. V této životní fázi mu Whitneyovi nejsou právě vhod. Jenže něco Lutherovi slíbil. Proč? Povolil si kravatu. Pokud se situace vyhrotí, bude muset buď táhnout za jeho provaz, nebo ho přeseknout, už jen pro svůj vnitřní klid. Doufá, že na přislíbenou laskavost nikdy nedojde.

Přinesl si z kuchyňky sodu, sedl si k psacímu stolu a vystavil zbývající účty za minulý měsíc. V současnosti fakturují firmě Baldwin Enterprises kolem tří set tisíc měsíčně a práce nabírá obrátky. Zatímco Jack cestoval, Jennifer jim zadala další dva úkoly, které budou zaměstnávat řadu kolegů dobře půl roku. Jack si rychle spočítal, kolik bude činit jeho čtvrtletní podíl na zisku, a i nad střízlivým výpočtem hvízdl. Všechno se vyvíjí až moc příznivě.

Vztahy mezi ním a Jennifer se opravdu zlepšily. Hlava mu říká, aby to nezpackal. Orgán v hrudi se nechová tak jednoznačně, ale dospěl k závěru, že by v jeho životě měla velení převzít hlava. Na podstatě jejich vztahu se nic nezměnilo. Změnilo se ovšem jeho očekávání. Dělá kompromis? Pravděpodobně ano. Ale kdo tvrdí, že se dá žít bez kompromisů? Kate Whitneyová se o to pokusila a vida, kam ji to přivedlo.

Zatelefonoval Jennifer do kanceláře, ale nezastihl ji. Prý odjela na celý den. Podíval se na hodinky. Ukazují půl šesté. Když Jennifer Baldwinová nikam necestuje, zřídka opouští kancelář před osmou hodinou. Jack mrkl na kalendář.

Celý týden se neměla hnout z města. Když jí telefonoval včera v noci z letiště, taky se nedovolal. Snad se nepřihodilo nic zlého.

Právě když uvažoval, že odejde a rozjede se k ní domů, strčil do dveří hlavu Dan Kirksen.

„Můžu chvilku obtěžovat, Jacku?“

Jack zaváhal. Tenhle mužíček s motýlkem ho rozčiluje a Jack taky přesně ví proč. Trapně uctivý Kirksen by nejradši s Jackem naložil jako s hovnem, kdyby neměl několikamilionový obrat. Navíc Jack ví, že Kirksen s ním touží naložit jako s hovnem i přesto a doufá, že se mu jeho sen jednou splní.

„Zrovna jsem chtěl vypadnout. Poslední dny mi daly dost zabrat.“

„Já vím.“ Kirksen se zasmál. „Mluví o tom celá firma. Sandy by si měl dávat pozor – Walter Sullivan si vás prostě zamiloval.“

Jack se v duchu usmál. Lord je jedinou osobou, jíž by Kirksen nakopal prdel radši než Jackovi. Lord by byl bez Sullivana zranitelnější. Jack snadno četl myšlenky, které se honily za brýlemi výkonného ředitele firmy.

„Sandy se nemusí ničeho obávat.“

„Ovšemže ne. Nebudeme vás dlouho zdržovat. Přijďte do zasedačky číslo jedna.“ Kirksen zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Co je tohle za hrátky, divil se Jack. Popadl svrchník a vyrazil chodbou. Když míjel skupinky kolegů, jejich kosé pohledy jen zvyšovaly jeho vnitřní zmatek.

Roztahovací dveře do zasedací místnosti jsou zavřené, což je neobvyklé, pokud se uvnitř nic neděje. Jack odsunul jedno křídlo dveří. Naprostou tmu místnosti rozčísla světelná exploze a Jack ohromeně zíral na shromážděnou společnost. Transparent v čele místnosti hlásal: „BLAHOPŘEJEME, SPOLEČNÍKU!“

Lord se vznáší nad mořem drinků a vybraných drahých lahůdek. Je tu i Jennifer, provázená otcem a matkou.

„Jsem na tebe tak pyšná, miláčku!“ Vypila už několik skleniček, vlahé oči a vláčná přilnavost objetí Jackovi naznačily, že v noci to bude ještě lepší než jindy.

„No, za to můžeme poděkovat tvýmu tátovi, bez jeho pomoci bych se společníkem nestal.“

„Ty můj hlupáčku! Kdybys neodváděl dobrou práci, táta by nad tebou zlomil hůl. Musíš si víc věřit. Myslíš, že Sandymu Lordovi a Waltru Sullivanovi se vlichotíš jen tak? Zlato, uspokojil jsi Waltra Sullivana, dokonce ohromil, a to se dodneška podařilo jen hrstce právníků.“

Jack dopil skleničku a přemítal o tom, co slyšel. Zní to věrohodně. U Sullivana ohromně zabodoval, a copak by Ransome Baldwin svěřil Jackovi svoje záležitosti, kdyby na úkoly nestačil?

„Možná máš pravdu.“

„Samozřejmě že mám pravdu, Jacku. Kdyby firma byla fotbalovým týmem, stal by ses nejužitečnějším hráčem nebo nováčkem roku, možná obojím.“ Jennifer vypila další skleničku a objala Jacka kolem pasu.

„Navíc si teď můžeš dovolit dopřát mi život, na jaký jsem si zvykla.“ Štípla ho do paže.

„Na co sis zvykla, prosím tě. Ty ses v tom narodila.“ Kradmo, rychle se políbili.

„Radši se mírni, ty superhvězdo.“ Odstrčila ho a vydala se hledat rodiče.

Jack se rozhlédl. Každý člověk v místnosti je milionář. Je tu zdaleka nejchudším ze všech, ovšem má pravděpodobně nejlepší vyhlídky. Jeho základní příjem se právě zečtyřnásobil. Roční podíl na zisku může činit dvojnásobek této částky. Uvědomil si, že už teď je – technicky – milionářem. Kdo by si to pomyslel, před čtyřmi roky mu milion připadal jako astronomická částka.

Nevěnoval se právu, aby zbohatl. Léta tvrdě, nadoraz dřel, a vydělal směšný peníz. Vlastně si to zaslouží, ne? Není tohle typický Americký sen? Ale čím to, že když jej člověk konečně dosáhne, cítí se jaksi provinile?

Na rameno mu dopadla čísi těžká paže. Otočil se a spatřil Sandyho Lorda, který na něho civěl zarudlýma očima.

„Velké překvapení s jedním někdy i sekne, co?“

Jack musel souhlasit. Sandymu čpěl z úst pach těžkého destilátu a rostbífu. Jackovi se vybavilo jejich první setkání v restauraci Fillmore’s, vzpomínka nijak příjemná. Jemně se od opilého společníka odtáhl.

„Rozhlédněte se kolem, Jacku. S výjimkou vaší maličkosti tu není nikdo, kdo by netoužil být ve vaší kůži.“

„Zacloumalo to se mnou. Přišlo to tak rychle.“ Jack hovořil spíš k sobě než k Lordovi.

„Jo, tak to na světě chodí. Několik šťastlivců poskočí ráz dva z nuly na špici. Nepravděpodobný úspěch je taky pojem. Právě proto člověka tolik blaží. Mimochodem, třesu vám pravicí za to, jak dobře jste posloužil Waltrovi.“

„Rád, Sandy. Skoro jsem si ho zamiloval.“

„Abych nezapomněl, pořádám u sebe v sobotu menší slezinu. Objeví se tam pár lidí, které byste měl znát. Zkuste přesvědčit svou nesmírně atraktivní a velevýznamnou nastávající polovičku, aby vás doprovodila. Třeba tam naváže užitečné marketingové kontakty. Je stejně podnikavá jako její táta.“

Jack potřásl rukou všem přítomným společníkům, některým i vícekrát. V devět hodin už ho s Jennifer unášela domů limuzína patřící společnosti jejího otce. Do jedné hodiny se dvakrát pomilovali. V jednu hodinu třicet minut Jennifer hluboce spala.

Jack nikoli.

Stál u okna a pozoroval první sněhové vločky, které se snášely na zem. Časná zimní bouřková fronta se usadila nad celou oblastí, ale nehrozí žádnou kalamitou. Jack ovšem nepřemýšlí o počasí. Podíval se na Jennifer. Má na sobě hedvábnou noční košili, zavrtala se do saténového povlečení na posteli velké jako ložnice jeho bytu. Vzhlédl ke starým známým nástropním malbám. Jejich nový domov bude hotový do Vánoc, nicméně krajně spořádaná rodina Baldwinových nedovolí, aby spolu žili ve společné domácnosti, dokud se nevezmou. Interiéry se přestavují pod bdělým zrakem snoubenky, tak aby vyhovovaly jejich osobnímu vkusu a jasně vyjadřovaly jejich osobnostní image – zatraceně zapeklitý pojem. Jack studoval na stropě středověké obličeje a zdálo se mu, že se mu vysmívají.

Právě se stal společníkem v nejprestižnější firmě metropole, obdivují ho nejvlivnější lidé, každý z nich se vehementně snaží, aby podpořil jeho hvězdnou kariéru. Získal všechno. Počínaje krásnou princeznou a bohatým tchánem, konče váženým, byť dosti drsným mentorem a slušným balíkem v bance. S podporou armády mocných a s neomezenými možnostmi si Jack nikdy nepřipadal osamělejší než tuto noc. A navzdory soustředěnému volnímu úsilí se v myšlenkách neustále vrací k starému, vyděšenému a rozhněvanému muži a jeho citově vyhořelé dceři. Zatímco mu v hlavě vířily obrazy dvou krásných žen, tiše přihlížel, jak se z nebe snášejí sněhové vločky, dokud ho nepozdravilo kalné svítání.

Stará žena pozorovala zaprášenými žaluziemi, vyplňujícími okno obývacího pokoje, jak se po příjezdové cestě blíží tmavý sedan. Vzhledem k artritidě obou nestvůrně oteklých kolen vstává ztěžka a ještě obtížněji se pohybuje. Nemůže narovnat záda a plíce, bombardované padesát let nikotinem a dehtem, nic neodpouštějí a neposlouchají ji. Spěje ke konci, tělo ji nese, dokud může. Déle než její dceru.

Nahmatala prsty dopis, zastrčený v kapse starého růžového županu, který nestačil zakrýt červené, oteklé kotníky. Věděla, že dříve nebo později přijedou. Když se Wanda vrátila z policejní stanice, pochopila, že je jen otázkou času, než se něco takového stane. Při pomyšlení na několik posledních týdnů se jí řinuly z očí slzy.

„Byla to moje chyba, mami.“ Dcera seděla v mrňavé kuchyňce, v níž jako holčička pomáhala matce péct koláče a nakládat rajčata a fazolové lusky, sklizené z proužku půdy na zahrádce za domem. Opakovala ta slova pořád dokola, hlava jí klesla na stůl, tělo sebou při každému slově křečovitě škublo. Edwina se pokusila dceru uklidnit, ale nebyla dost výmluvná, aby ji vysvobodila z rubáše viny, který tísnil křehkou ženu, jež vstoupila do života jako bumbrlíček s hustými černými vlasy a drobnýma nožkama. Ukázala Wandě dopis, ale ničeho nedosáhla. Stará žena nedokázala své dítě přesvědčit.

Teď je mrtvá a dorazila policie. Edwina musí udělat, co je potřeba. V jedenaosmdesáti letech bohabojná Edwina zalže policii, protože jí nic jiného nezbývá.

„Je mi opravdu líto, že si vaše dcera vzala život.“ Frankova slova zněla uším staré ženy upřímně. Slzy pomalu stékaly po vrásčité stařecké tváři.

Frank odevzdal Edwině Broomeové list na rozloučenou, a ta ho prozkoumala lupou, která ležela na stole. Zadívala se do vážného obličeje detektiva. „Nechápu, co tím myslela.“

„Víte, že v sídle Sullivanových došlo k loupeži? A že vetřelec zavraždil Christine Sullivanovou?“

„Dověděla jsem se o tom z televize, hned jak se to stalo. Bylo to strašný. Strašný.“

„Hovořila s vámi dcera o tom zločinu?“

„To se ví, že jo. Byla hrozně rozrušená. Dobře s paní Sullivanovou vycházely, moc dobře. Sebralo ji to.“

„Proč myslíte, že si vzala život?“

„Kdybych měla co, tak bych vám to řekla.“

Pod Frankovým bedlivým pohledem se omezila se na toto nejednoznačné prohlášení. Frank složil lístek papíru.

„Když vaše dcera hovořila o své práci, zmínila se o něčem, co by mohlo přispět k objasnění vraždy?“

„Ne. Měla svoji práci moc ráda. Podle toho, co říkala, se k ní chovali opravdu hezky. Žít v takovým sídle je asi krásný.“

„Paní Broomeová, vím, že se Wanda kdysi dostala do rozporu se zákonem.“

„To už je hodně dávno, pane detektive. Hodně dávno. Od tý doby žila spořádaně.“ Edwině Broomeové se zúžily oči i rty a měřila si Setha Franka.

„Já vím,“ rychle dodal Frank. „Přivedla sem v posledních měsících Wanda někoho na návštěvu? Někoho, koho jste neznala?“

Edwina zavrtěla hlavou. Byla to v podstatě pravda.

Frank ji dlouho pozoroval. Oči trpící šedým zákalem před ním neuhnuly.

„V době, kdy došlo ke zločinu, prý vaše dcera pobývala v zahraničí?“

„Odjela se Sullivanovými na ten ostrov. Jezdí tam ostatně každej rok.“

„Ale paní Sullivanová neodjela.“

„No zřejmě ne, když ji zavraždili tady, pane detektive.“

Frank potlačil úsměv. Ta stará paní není zdaleka tak prostoduchá, jak se tváří. „Netušíte, proč paní Sullivanová neodjela? Ani o tom se Wanda nezmínila?“

Edwina zavrtěla hlavou a pohladila stříbrobílou kočku, která jí skočila do klína.

„Tak dobrá, děkuju, že jste mě přijala. A ještě jednou, upřímnou soustrast.“

„Děkuju za účast. Těžce mě to zasáhlo.“

Když se namáhavě zvedala, aby vyprovodila Franka ke dveřím, vypadl jí z kapsy dopis. Jakmile se Frank sehnul, zvedl dopis, a aniž na něj pohlédl, jí ho podal, unavené srdce se jí prudce rozbušilo.

Dívala se, jak vyjíždí na silnici. Pomalu, s úlevou klesla do křesla u krbu a rozložila dopis.

Dobře ten mužský rukopis zná. Neudělal jsem to. Ale kdybych ti řekl, kdo to udělal, nevěřila bys mi.

Edwina Broomeová nepotřebovala vědět víc. Luther Whitney byl jejich dlouholetým přítelem a vloupal se do sídla jen kvůli Wandě. Jestli ho policie dopadne, tak ne její zásluhou.

A oč ji přítel požádal, to provede. Bůh jí pomoz, nic lepšího nemůže udělat.

Seth Frank a Bill Burton si podali ruce a posadili se. Sešli se ve Frankově kanceláři velmi časně ráno. „Jsem rád, že jste mě přijal, Sethe.“

„Je to trochu neobvyklé.“

„Na můj vkus sakramentsky neobvyklé.“ Burton se zakřenil. „Můžu si zapálit?“

„Já se přidám.“ Muži vytáhli balíčky cigaret. Burton Frankovi připálil a opřel se.

„Sloužím u tajný služby hodně dlouho a takhle postupuju prvně. Ale je to pochopitelný. Starej Sullivan je jedním z nejlepších prezidentových přátel. Pomáhal mu v začátcích politický kariéry. Radil mu a vedl ho. Urazili společně kus cesty. Mezi námi, prezident nechce, aby vznikl dojem, že se přehnaně angažujeme. A v žádném případě vám nebudeme šlapat na paty.“

„Ostatně to nespadá do vaší pravomoci.“

„Správně, Sethe. Správně. Sám jsem sloužil u policie osm let. Vím, jak probíhá vyšetřování. Aby vám někdo čuměl přes rameno, je to poslední, co potřebujete.“

Ve Frankových očích pohasínala jiskra ostražitosti. Někdejší řadový polda se stal agentem tajné služby. Takový chlapík je pak opravdovou posilou zákona. Pro Franka sotva existuje lepší doporučení.

„Co tedy navrhujete?“

„Vidím svoji úlohu v tom, že budu prezidentovým informačním kanálem. Když se něco vyvrbí, brnknete mi a já to sdělím prezidentovi. Až se potom sejde s Waltrem Sullivanem, může s ním o případu zasvěceně mluvit. Ovšem nechce mu jen házet písek do očí. Prezident se o to opravdu zajímá.“ Burton se v duchu usmál.

„Ať se do toho neplete ani federálka. Nebrousí si na to zuby?“

„Sakra, nezaměstnává mě FBI. Tohle není případ pro federálku. Chápejte mě jako civilního posla Velmi Důležité Osoby. Berme to spíš jako věc profesionální laskavosti.“

Frank se rozhlížel po vlastní kanceláři a pomalu vstřebával situaci. Burton sledoval jeho pohled a snažil se Franka co nejpřesněji odhadnout. Poznal řadu detektivů. Většinou průměrných, zavalených stále rostoucím počtem nevyřešených případů, což se promítalo do nízkého procenta zatčených a ještě nižšího počtu usvědčených pachatelů. Setha Franka si prověřil. Seznam těch, které pohnal před soud během působení u newyorské policie, je neobyčejně obsáhlý. Od jeho nástupu v middletonském okrese nezůstala neobjasněná jediná vražda. Jediná. Přestože jde o venkovský okres, stoprocentní úspěšnost pátrání působí impozantně. Tyto skutečnosti Burtona uklidňují. Prezident ho požádal, aby udržoval kontakt s policií, neboť se zavázal, že podpoří Sullivana, ovšem Burton sám má dobrý důvod, proč se zajímat o vyšetřování.

„Jestli se něco vyvrbí hodně rychle, třeba vás nestačím hned informovat.“

„Nežádám od vás zázraky, Sethe, jen ždibec informací, až budete mít kdy. Nic víc.“ Burton vstal a zamáčkl cigaretu. „Platí?“

„Vynasnažím se, Bille.“

„Víc po vás ani nechci. Máte už nějaké vodítko?“

Seth Frank pokrčil rameny. „Možná. Ale třeba se ukáže, že jsem vedle, kdo ví. Znáte to.“

„Aby ne.“ Burton vykročil, ale hned se zastavil a ohlédl. „A něco za něco, kdybyste při vyšetřování potřeboval přelstít úředního šimla, získat údaje z databází a podobně, ozvěte se a váš požadavek dostane absolutní přednost. Tady je moje číslo.“

Frank převzal vizitku. „Oceňuju vaši nabídku, Bille.“

Za dvě hodiny zvedl Seth Frank telefonní sluchátko a nic se neozvalo. Ani vnitřní cvrlikání, ani vyzváněcí tón. Intervenoval u telekomunikační společnosti.

O hodinu později Seth Frank opět zvedl sluchátko a vyzváněcí tón se ozval. Došlo k nápravě. Telefonní ústředna je neustále pod zámkem, ale i kdyby do ní pronikl laik, stejně by se v tom bludišti spojů nevyznal. Policie se obvykle neobává, že by někdo napíchl její linky.

Billu Burtonovi se ovšem telekomunikační brána otevřela šířeji, než by Setha Franka vůbec kdy napadlo.

15

„MYSLÍM, ŽE SE MÝLÍTE, ALANE. PODLE MĚ BYCHOM SE MĚLI distancovat, a ne napojovat na vyšetřování.“ Russellová stála u prezidentova psacího stolu v Oválné pracovně.

Richmond seděl za stolem a listoval v nedávno předloženém zákonu upravujícím zdravotní péči. Pěkně zapeklitá záležitost, rozhodně nemá v úmyslu na ni před volbami promrhat politický kapitál.

„Jednejte podle instrukcí, Glorie, ano?“ Richmonda sužují starosti. I když podle průzkumu veřejného mínění bezpečně vede v zápase o přízeň voličů, domníval se, že získá výraznější náskok. Jeho předpokládaný protivník Henry Jacobs je mrňous, zevnějškem nijak nevyniká a neumí se moc vyjadřovat. Může se pyšnit jen třiceti lety pachtění ve prospěch chudých a méně šťastných spoluobčanů. Pro mediální kampaň má přímo katastrofální předpoklady. Ve věku pohotové velkohubosti a vizualizace čehokoli je naprosto nezbytné, aby kandidát na velké scéně dobře vypadal a uměl mluvit. Jacobs nebyl ani nejlepší z mátožné skupinky zahrnující další dva kandidáty, záhy vyřazené pro skandály sexuální a jiné povahy. Tím víc se Richmond diví, proč dosáhl jen třiceti dvou bodů, a ne padesáti. Konečně si zase všiml šéfky štábu.

„Poslyšte, slíbil jsem Sullivanovi, že se do toho obuju. Prohlásil jsem to před naším skvělým národem, moje preference tím stouply o deset bodů, což váš dobře naolejovaný tým pro moje znovuzvolení zřejmě nikdy nedokáže. Mám snad vyhlásit válku a osobně vytáhnout do boje, abych si získal žádoucí podporu voličů?“

„Volby máme pod střechou, to víme oba, Alane. Musíme hrát tak, abychom nic neztratili. Chce to opatrnost. Ten chlapík pořád někde poletuje. Co když ho dopadnou?“

Popuzený Richmond vstal. „Zapomeňte na něj! Kdyby se vám to na okamžik podařilo, uvědomíte si, že pokud se do případu osobně zaangažuju, zbavím tím toho mizeru rázem posledních zbytků eventuální důvěryhodnosti. Kdybych veřejně neprojevil zájem, nějaký všetečný reportér zbystří pozornost a vydedukuje z toho, že prezident je nějak zapletený do smrti Christine Sullivanové. Teď když jsem národu řekl, jak mě to rozhořčilo a že jsem odhodlán předat pachatele spravedlnosti, žádné obvinění nepřipadá v úvahu a lidi si pomyslí, že mě ten chlap viděl leda v televizi a lže jako když tiskne.“

Russellová se posadila. Potíž je v tom, že Richmond neví všechno. Kdyby věděl o noži na otevírání dopisů, postupoval by stejně? Nebo o dopisu a fotografii, které Russellová dostala? Zatajila svému šéfovi informace, takové informace, které by je absolutně a definitivně zničily.

Russellová cílevědomě kráčela chodbou do své kanceláře a nevšimla si, že ji z výklenku za rohem pozoruje Bill Burton. Ne se zalíbením ani přátelsky.

Pitomá, pitomá děvka. Odtud, kde stojí, by jí mohl vpálit do týla tři kulky. Nic snazšího. Debatou s Collinem si dokonale ujasnil situaci. Kdyby tenkrát v noci zavolal policii, nastal by velký třesk, ale jeho a Collina by nezasáhl. Prezidenta a jeho poskoka v sukních by to semlelo. Ta ženská ho zničila. Teď visí na vlásku všechno, kvůli čemu dřel, potil krev a střílel.

Ví daleko líp než Russellová, čemu budou muset čelit. A právě proto se rozhodl. Není to snadné, ale jedině možné rozhodnutí. Proto taky navštívil Setha Franka. A zároveň nechal napíchnout detektivův telefon. Burton si uvědomuje, že to je hodně velký risk, ale nic jiného nezbývá, nemají v ruce jediný trumf. Musí hrát s rozdanými kartami a doufat, že se na ně usměje Štěstěna.

Burtona se opět zmocnil vztek, ta ženská ho dostala do neúnosné situace. Její stupidita ho nutí jednat. Škoda že ji nemůže shodit ze schodů a srazit jí vaz. Ale jedno si slíbil. Kdyby už neměl dokázat nic jiného, postará se, aby ta žena trpěla. Vytrhne ji ze světa moci, v němž bezpečně stoupá vzhůru, namočí ji do sraček reality – a dokonale si to vychutná.

Gloria Russellová si v zrcadle prohlíží účes a nalíčené rty. Ano, chová se jak poprvé zamilovaná šestnáctka, ale v Timovi Collinovi se tak nádherně snoubí naivita s mužností, že to začíná odvádět její pozornost od práce, což se jí ještě nikdy nestalo. Dějiny dosvědčují, že muži na vyšších příčkách žebříčku moci si obvykle dopřávali erotická potěšení. Russellová coby nijak fanatická stoupenkyně feminismu nevidí nic špatného na tom, když se chce vyrovnat mužským protějškům. Chápe to jako vedlejší požitek, náležející k jejímu postavení.

Když svlékla šaty a prádlo a vklouzla do své nejprůhlednější noční košile, zamyslela se nad tím, proč toho chlapce vlastně svádí. Potřebuje ho ze dvou důvodů. Zaprvé ví o maléru s nožem na otevírání dopisů a ona musí mít naprostou jistotu, že o tom pomlčí, zadruhé musí ten důkaz s jeho pomocí získat nazpět. Nicméně si nemůže pomoct, rozumové důvody dnes v noci pouští z hlavy, stejně jako všechny noci předešlé.

V oněch společných hodinách cítí, že by se s Timem Collinem dokázala milovat každou noc až do konce života, aniž by to otupilo ostří počitků, které při každém splynutí prostupují její tělo. Mozek uvádí tisíce důvodů, proč by s tím měla skoncovat, ale zbytek těla tentokrát neposlouchá.

Zaklepání na dveře se ozvalo o něco dřív. Rychle dokončila úpravu účesu, ještě jednou zkontrolovala líčení, nemotorně si nazula střevíce na vysokém podpatku a spěchala chodbou. Otevřela dveře a jako by jí někdo vrazil do prsou nůž.

„Co tady děláte, člověče?“

Burton vsunul nohu do pootevřených dveří a silnou paží se do nich rázně opřel.

„Musíme si promluvit.“

Russellová bezděčně pohlédla za něho, zda ho nedoprovází muž, s nímž se chtěla milovat.

Burton její pohled zachytil. „Mladej milenec se nedostavil, šéfko.“

Pokusila se dveře přibouchnout, ale se stopětikilovým Burtonem nepohnula ani o píď. K zešílení snadno otevřel dveře dokořán, vstoupil a zavřel za sebou.

Stál ve vstupní hale a pozoroval šéfku štábu, která se usilovně snažila pochopit, co tu dělá, a zároveň zakrýt strategicky důležité tělesné partie. Neuspěla v ničem.

„Vypadněte, Burtone! Jak se opovažujete sem vtrhnout? To vám nedaruju!“

Burton se kolem ní protáhl a zamířil do přijímacího pokoje.

„Buď si promluvíme tady, nebo někde jinde. Záleží na vás.“

Následovala ho. „Co to žvaníte? Řekla jsem vám, abyste vypadnul. Nezapomněl jste náhodou, že existuje něco jako oficiální služební hierarchie?“

Změřil si ji. „Vždycky chodíte otvírat v tomhle odění?“ Celkem Collina chápe. Noční košile nezakrývá ze smyslné postavy šéfky štábu prakticky nic. Kdo by si to pomyslel? Burton žije čtyřiadvacet let v manželství s jednou ženou, má čtyři děti, polonahá žena naproti němu by ho možná vzrušila, nebýt toho, že ho bytostně odpuzuje.

„Jděte k čertu! Táhněte do horoucích pekel, Burtone!“

„Tam pravděpodobně skončíme všichni, tak se radši oblečte, pokecáme a já půjdu. Jinak se odtud nehnu.“

„Uvědomujete si, co děláte? Můžu vás zničit.“

„Poslužte si!“ Vytáhl z kapsy saka fotografie a hodil je na stůl. Russellová je chtěla ignorovat, ale nakonec po nich sáhla. Nohy se jí podlomily, opřela se jednou rukou o desku stolu.

„Vy a Collin jste překrásnej páreček. Vážně, sluší vám to. Sdělovací prostředky si toho jistě všimnou. Vytlučou z toho aféru týdne. Co vy na to? Mladý agent tajné služby obloudil šéfku štábu. Jak by se vám líbil titul Šoustání, které otřáslo světem? To by byl trhák, co?“

Dala mu facku, ještě nikdy nikoho tak silně neudeřila. Bolest jí projela rukou. Burton ji pevně popadl za paži a zkroutil ji, až vykřikla bolestí.

„Tak poslouchejte, dámo, já vím o všem, o co se tady hraje. O všem. O noži na otevírání dopisů. Kdo ho má. Respektive jak ho ten dotyčnej získal. I o nedávným psaníčku toho voyeurskýho zlodějíčka. Ať to vezmete z jakýhokoli konce, topíme se v problémech. A jelikož jste zpackala, na co jste sáhla, nastal čas změnit velení. Běžte shodit ty hadry pro šlapku a vraťte se slušně oblečená. Jestli chcete, abych zachránil vaši nadrženou buchtičku, uděláte přesně to, co vám řeknu. Rozumíte? A jestli ne, tak si půjdeme popovídat s prezidentem. Záleží na vás, šéfko!“ Burton si při posledních slovech málem odplivl odporem, jednoznačně jí dal najevo, že ho naprosto znechucuje.

Pomalu pustil její paži, ale dál se nad ní tyčil jako hora. Jeho rozložitá postava jako by jí bránila myslet. Russellová si lehce třela nadloktí, a jakmile k němu vzhlédla, plně na ni dolehla beznadějnost situace.

Ihned odešla do koupelny, zvedl se jí žaludek. Připadalo jí, že zvrací nekonečně dlouho. Omývala si obličej studenou vodou, dokud žaludeční křeče nepovolily. Posadila se na chvíli na okraj vany a potom se odšourala do ložnice.

Točí se jí hlava, převlékla se do dlouhých kalhot a tlustého svetru, negližé pohodila na postel a stud jí nedovolil, aby sledovala, jak se snáší dolů. Sny o nočních radovánkách se děsivě rychle rozplynuly. Červené střevíce na vysokém podpatku nahradila hnědými polobotkami.

Tváře jí hoří, přejela po nich prsty, připadá si, jako když ji otec přistihl s mládencem, jehož ruce jí zajely pod šaty. Ta událost pro ni měla životní význam a pravděpodobně přispěla k tomu, že se zcela soustředila na profesionální dráhu na úkor všeho ostatního, natolik se cítila zahanbená. Otec jí nadával do děvek a zmlátil ji tak ošklivě, že týden nechodila do školy. Celý život se modlila, aby se nikdy neocitla v tak zahanbující situaci. Až dodneška byly její modlitby vyslyšeny.

Přinutila se pravidelně dýchat, a když se vrátila do přijímacího pokoje, všimla si, že Burton si odložil sako a na stole stojí konvice s kávou. Spatřila podpažní pouzdro a v něm smrtonosný obsah.

„Smetanu a cukr, ano?“

Dokázala se mu podívat do očí. „Ano.“

Nalil kávu a Russellová usedla naproti němu.

Upírala zrak do šálku. „Co vám T… Collin řekl?“

„O vás dvou? Celkem nic. Není z těch, co se vytahujou. Těžce se do vás zabouchnul. Vyšoustala jste mu mozek i srdce. Čistá práce.“

„Vy jste nic nepochopil, co?“ Téměř vyletěla z křesla.

Burton zůstával mrazivě klidný. „Pochopil jsem víc než dost. Jsme krůček od propasti a na její dno nedohlídnu. Upřímně řečeno, seru na to, s kým chrápete. Proto jsem nepřišel.“

Russellová si zase sedla a přinutila se napít kávy. Žaludek se konečně uklidňoval.

Burton se naklonil a co nejjemněji jí podepřel paži.

„Poslyšte, slečno Russellová, nehodlám tu sedět a žvanit, že jsem přišel proto, abych vás vytáhl z bryndy, a vy zrovna tak nemusíte předstírat, že mě milujete. Ale podle mýho, ať už se nám to líbí nebo ne, v tomhle jedeme společně. A jediný východisko, jak se z toho dostat, je makat jako tým. Tuhle dohodu vám nabízím.“ Burton se opřel v křesle a pozoroval ji.

Russellová odložila šálek s kávou a ubrouskem si osušila ústa.

„Tak dobře.“

Burton se k ní okamžitě naklonil. „Jen to zrekapituluju. Nůž na otevírání dopisů nese otisky prstů prezidenta a Christine Sullivanové. A stejně tak stopy krve. Souhlasí?“

„Ano.“

„Nad tím by žalobce slintal blahem. Musíme ten nůž dostat zpátky.“

„Koupíme ho. Chce nůž prodat. Příště nám sdělí za kolik.“

Burton ji šokoval podruhé. Postrčil k ní obálku.

„Chlap je koumák, jenže jednou bude muset kápnout božskou.“

Russellová vytáhla list a četla. Autor jako předtím zvolil hůlkové písmo. Vyjádřil se stručně.

Brzy sdělím operační bod. Doporučuji podniknout kroky k finančnímu krytí. Za tak cenné zboží počítejte se sedmimístnou částkou. Dobře uvažte následky nesplnění závazku. Zájem potvrďte placenou inzerci v rubrice Osobní zprávy Washington Postu.

„Ten chlapík má styl, co? Píše stručně a výstižně.“ Burton si nalil další šálek kávy. Přisunul k ní další fotografii toho, co Russellová zoufale toužila opět získat.

„Umí napínat, viďte, slečno Russellová?“

„Přinejmenším se zdá, že chce jednat.“

„Řeč bude o spoustě prachů. Jste na to připravená?“

„Tuhle starost přenechte mně, Burtone. S penězi nebude problém.“ Arogance se jí vrátila právě včas.

„Dejme tomu,“ připustil. „Mimochodem, proč jste nenařídila Collinovi, aby tu věcičku vyčistil?“

„Na to snad nemusím odpovídat.“

„Ne, ovšemže ne, paní prezidentko?“

Russellová a Burton se na sebe usmáli. Možná se mýlila. Burton jí sice leze na nervy, ale je mazaný a opatrný. Uvědomila si, že tyto kvality potřebuje víc než Collinovu naivní odvahu, byť zakletou v mladém, svalnatém těle.

„Musíme rozlousknout ještě jeden oříšek, šéfko.“

„A to?“

„Až bude třeba toho chlapíka zabít, nebudete mi to rozmlouvat?“ Russellová se zakuckala kávou a Burton jí musel dát herdu do zad, aby chytila dech. „Dík za odpověď.“

„O čem to prosím vás mluvíte, Burtone, proč zabít?“

„Vy pořád nechápete, oč tu kráčí, co? Působila jste přece někde jako vynikající profesorka. Dneska se těžko uzavřete do věže ze slonoviny. Možná byste potřebovala kapku zdravýho rozumu. Vysvětlím to jednoduše. Ten chlap byl očitým svědkem toho, jak se prezident pokusil zavraždit Christine Sullivanovou a ona se mu to snažila oplatit. Viděl, jak jsme s Collinem splnili svůj úkol a oddělali ji dřív, než prezidenta zapíchla jako čuníka. Očitý svědek! Zapamatujte si ten pojem. Ještě než jsem zjistil, že jste tam zapomněli důkaz, došlo mi, že jsme v parádním průseru. Stačí, aby ten chlap něco kecnul, a v tu ránu se utrhne lavina. Některý věci by se nám těžko vysvětlovaly, nemyslíte? Jenže nic se nedělo a já si říkal, že se z toho možná dostaneme, jelikož se chlap bojí s něčím takovým vyrukovat. Teď jsem se dověděl o tom vydírání a ptám se sám sebe, co to znamená.“

Burton se tázavě zadíval na Russellovou.

„To znamená, že chce za ten nůž peníze,“ odpověděla. „Je to pro něj výhra v loterii. Co jiného by to znamenalo, Burtone?“

Burton zavrtěl hlavou. „Ne, to znamená, že nás ten hajzl chce přečurat. Brnká nám na nervy. Znamená to, že náš očitý svědek je přidrzlý dobrodruh. Navíc vybrat Sullivanovo hnízdo vyžaduje opravdovýho profesionála. Toho chlapíka nic tak snadno nepostraší.“

„Myslíte? Ale když získáme ten důkaz zpátky, jsme za vodou, ne?“ Russellové začínalo svítat, kam Burton míří, ale ještě se zdaleka nerozednilo.

„Pokud by neměl fotky, které se můžou kdykoli objevit na titulní stránce Postu. Například zvětšenina otisku prezidentovy dlaně na noži na otevírání dopisů, který pochází z ložnice Christine Sullivanové. Pravděpodobně může nabídnout celý seriál. Slušný podnět pro novináře, aby se v tom začali hrabat. Stačí sebemenší náznak souvislosti mezi prezidentem a vraždou Sullivanové a je konec. Můžeme samozřejmě namítnout, že chlap je šílenec a fotografie rafinovaný podvrh, třeba s tím i uspějeme. Ale fotka otištěná v Postu mi nedělá takový starosti jako ten další problém.“

„Jaký problém?“ Zeptala se Russellová bezbarvým, zastřeným hlasem, sklonila hlavu a v duchu se jí začalo rýsovat něco strašlivého.

„Zřejmě jste zapomněla, že chlapík viděl všechno, co jsme tam tu noc prováděli. Úplně všechno. Ví, co jsme měli na sobě i jak se jmenujeme. Sledoval, jak jsme tam uklízeli, což určitě policii děsně vrtá v hlavě. Může vypovědět, jak jsme přijeli i odjeli. Poradí poldům, aby se poohlídli po řezný ráně na prezidentově paži. Popíše, jak jsme dolovali střelu ze zdi a odkud jsme stříleli. Vyzvoní jim všechno, co chtějí vědět. Nato poldy napadne, že o místě činu ví všechno proto, že tam nejen byl, ale sám zločin spáchal. Jenže brzy se jim rozleží, že tohle nebyla one-man show. Budou se zajímat, jak se to všechno dověděl. Protože všechno si vymyslet nemohl. Budou se hrabat v prkotinách, které zatím nedávají smysl, a jedině náš chlapík je umí vysvětlit.“

Russellová vstala, přešla k baru a nalila si skotskou. Nalila i Burtonovi. Přemýšlela o tom, co právě řekl.

Ten člověk viděl všechno. Včetně toho, jak souložila s naprosto otupělým prezidentem. Honem tu příšernou myšlenku zaplašila.

„Když mu zaplatíme, proč by se potom ještě předváděl a někoho napadal?“

„Proč by se převáděl? Vzpomínáte, co jste řekla tenkrát v noci? Může to postrkovat na dálku. Cestou do banky se bude smát a torpédovat vládu. Může to naťukat a odfaxovat rovnou poldům. Každý udání se musí prošetřit, a to by bylo, aby na něco nekápli. Jestli v ložnici našli nějaký fyzický důkaz, vlasový kořínek, sliny, sperma, pak už zbývá jen k němu najít tělo. Do té doby není důvod, aby se orientovali na nás, ale potom kdo ví? DNA je přivede k Richmondovi a jsme vyřízený. Definitivně. Připusťme i to, že se chlap třeba do ničeho nepožene. Jenže detektiv, co případ vyšetřuje, není tupec. Cejtím v kostech, že po určitý době toho grázla dostane. A chlapovi, co se dívá na svět z kriminálu nebo dostane nejvyšší trest, se rozváže jazyk, to mi věřte. Mockrát jsem to zažil.“

Russellovou náhle zamrazilo. Všechno, co Burton říká, má železnou logiku. Prezident se tvářil tak suverénně. Neuvážili ovšem tuto stránku věci.

„Nevím jak vy, ale nechci strávit zbytek života čekáním na to, kdy spadne klec.“

„Jak ho chcete najít?“

Burtona pobavilo, že šéfka štábu přijala jeho plány, aniž by musel moc argumentovat. Pokud je ohrožen její blahobyt, život jiného pro tuto ženu patrně nemá valnou cenu. Ostatně to očekával.

„Než jsem se dověděl o dopisech, myslel jsem, že nemáme šanci. Ale při vydírání dojde v určité fázi k placení. A tehdy bude náš chlapík zranitelný.“

„Může si ty peníze nechat telegraficky poukázat kamkoli. Pokud je pravda, co říkáte, chlapík je tak chytrý, že si nepřijde vyzvednout tašku s penězi do úschovny zavazadel. A my se nedovíme, kde je ten důkaz, dokud nebude dávno pryč.“

„Možná jo, možná ne. Tuhle starost přenechte zase vy mně. Hlavní bude tu transakci mírně protahovat. Když bude chtít prachy do dvou dnů, slibte mu je za čtyři. Inzeráty do osobních zpráv podávejte ale včas. To nechám na vás, profesorko. Jen mi musíte koupit dostatek času.“ Burton vstal. Popadla ho za ruku.

„Co chcete dál dělat?“

„Čím míň toho budete vědět, tím líp. Pochopila jste konečně, že jestli to vybouchne, jdeme ke dnu všichni, včetně prezidenta? Pak už bych nemohl a ani nechtěl ničemu zabránit. Ostatně vy dva byste si to zasloužili.“

„Nikdy nic nepřikrašlujete, viďte?“

„Neosvědčilo se mi to.“ Oblékl si kabát. „Mimochodem, myslíte si, že Richmond Christine Sullivanovou prostě zmlátil, co? Podle pitevního protokolu jí krk div nerozmačkal na kaši.“

„Beru na vědomí. Je to důležité?“

„Vy nemáte děti, co?“

Russellová zavrtěla hlavou.

„Já mám čtyři. Nejstarší holky nejsou o moc mladší než Christine Sullivanová. Rodiče o takových věcech uvažují jinak. Kdejakej sráč může zničit, zahubit vaše dítě. Já jen, abyste věděla, co je náš šéf za ptáčka. Kdyby si s vámi chtěl zadovádět, radši si to dvakrát rozmyslete.“

Odešel, zatímco ona dál seděla v obývacím pokoji a uvažovala nad svým zpackaným životem.

Když Burton nasedl do auta, zůstal chvíli sedět a zapálil si cigaretu. V posledních několika dnech v duchu probíral předchozích dvacet let svého života. Cena, kterou by za ta léta měl zaplatit, mu připadá astronomická. Stálo to za to? Je schopen ji zaplatit? Mohl by jít na policii. Všechno oznámit. Tím by samozřejmě jeho kariéra skončila. Policie mu může přišít maření vyšetřování, spiknutí za účelem vraždy, odbouchnutí Christine Sullivanové možná označí za zabití, ale připíšou mu další kousky. A pěkně mu to spočítají. Taky to může trvat hodně dlouho. Čas se dá natahovat. Ale i skandál by přežil. Všechny ty sračky, co napíšou novináři. Zařadí ho do dějin jako zločince. Zůstane navždy spojený s notoricky zkorumpovanou Richmondovou vládou. Když na to přijde, to všechno by snesl. Ale Bill Burton, muž jako z křemene, by se nedokázal podívat do očí svým dětem. Už nikdy by v nich nespatřil pýchu a lásku. A naprostou, bezmeznou důvěru v tátu, v toho nejdobráčtějšího hromotluka. Což považuje za příliš krutou daň.

Tyto myšlenky mu táhnou hlavou od chvíle, kdy hovořil s Collinem. Část jeho já mu vyčítá, že se ptal. Nedověděl by se tak o pokusu o vydírání. Nabídly se mu totiž možnosti. A možnosti jsou spojeny s volbou. Burton konečně zvolil. Ale hrdý na to není. Jestli všechno půjde podle plánu, vynasnaží se, aby pak na celou záležitost zapomněl. A když to nevyjde? To by bylo hodně zlé. Jestli ztroskotá, postará se, aby totéž potkalo ostatní.

Z úvah se zrodila další myšlenka. Burton otevřel schránku v přístrojové desce a vylovil z ní kazetový minimagnetofon a hrst kazet. Zašlukoval a pohlédl k domu.

Nastartoval. Když míjel dům Glorie Russellové, pomyslel si, že majitelka bude asi svítit hodně dlouho do noci.

16

LAURA SIMONOVÁ SE UŽ SKORO VZDALA NADĚJE, ŽE NĚCO objeví. Vnějšek i vnitřek dodávky neustále postřikovala emulzí z rozprašovače a ofukovala reagenční látkou, aby získala kýžené otisky prstů. Velitelství státní policie v Richmondu jí dokonce poskytlo speciální laserový přístroj, ale kdykoli získala vzorek, patřil někomu jinému. Pettisovy otisky zná nazpaměť. Na jeho prstech se vzácně vystřídaly všechny druhy obloučkovitých papilárních linií, taková sestava otisků patří k nejvzácnějším, palec navíc zdobí drobná jizva, která ho vlastně kdysi přivedla do vězení pro krádež auta. Pachatelé s jizvami na špičkách prstů jsou u techniků kriminalistických laboratoří velmi oblíbení.

Budizinského otisky objevila hned, protože se rukou navlhčenou ředidlem opřel o překližkové obložení v zadní části dodávky, sama by mu otisky stěží sňala dokonaleji.

Celkem objevila padesát tři otisků prstů, ale žádný nebyl ten pravý. Sedí na úložné ploše dodávky a mrzutě se rozhlíží po interiéru. Podrobila zkoumání každé místečko, kde by se mohl vyskytnout otisk prstu. Prohledala laserem každou skulinu vozidla a nápady, kam ještě zaměřit pozornost, jí došly.

Dobře po dvacáté sledovala pravděpodobné stopy pohybu mužů, kteří auto nakládali, řídili je – zpětné zrcátko je ideálním nositelem otisků – přenášeli stroje, nástroje, nádoby s čistidly, tahali hadice, otevírali a zavírali dveře. Obtíž jejího úkolu násobilo, že otisky časem mizí v závislosti na povrchu věcí a okolní atmosféře. Vlhkost a teplo je nejlepší ochranou, sucho a chlad nejhorším škůdcem.

Otevřela schránku v přístrojové desce a znovu probrala obsah. Každý předmět už zaregistrovala a prozkoumala. Sklesle listovala knihou údržby vozu. Zrnité skvrny na papíru jí připomínaly, že jí dochází ninhydridová náplň. Stránky jsou ohmatané, ačkoli dodávka za tři roky provozu měla minimum poruch. Společnost zřejmě přísně dbala na doporučenou pravidelnou údržbu. Každý zásah byl pečlivě zaznamenán, datován a parafován. Společnost zaměstnává vlastní automechaniky.

Jak přehlížela stránky, upoutal ji jeden záznam. Pod všemi záznamy se vyskytovaly iniciály buď G. Henryho nebo H. Thomase, tedy mechaniků společnosti Metro. Tento záznam zdobila iniciála J. P., Jerome Pettis. Vyplývalo z něj, že v motoru povážlivě klesla hladina oleje a Pettis doplnil asi dva litry. Na tom by nebylo nic pozoruhodného, kdyby se tak nestalo v den, kdy se čistilo sídlo Sullivanových.

Simonové se zrychlil dech, v konečcích prstů ji zašimralo a vystoupila z dodávky. Zvedla kapotu a prohlížela si motor. Posvítila si do temných koutů a úlovek na sebe nenechal dlouho čekat. Na nádobce ostřikovače se skvěl olejovitý otisk palce. Někdo se tu opřel, když odšroubovával či zašroubovával víčko na otvoru, jímž se doplňuje olej. Na první pohled poznala, že otisk nepatří Pettisovi. A ani dvojici mechaniků. Sáhla po kartě s otisky Budizinského. Byla na devětadevadesát procent přesvědčena, že nepatří ani jemu, ale potřebovala se ujistit. Pečlivě sňala vzorek, porovnala jej a téměř celou cestu do Frankovy kanceláře běžela. Zastihla ho v kabátě a s kloboukem na hlavě, ale rychle si odložil.

„Máš nasírací talent, Lauro.“

„Radši zjisti od Pettise, jestli toho dne olej nedoplňoval Rogers.“ Frank zatelefonoval do společnosti Metro Steam Cleaner, ale Pettis už odešel. U něj doma telefon nikdo nebral.

Simonová se dívala na sejmutý otisk jako na nejvzácnější klenot na světě. „Kašli na to. Projdu naši kartotéku. Když bude třeba, strávím tu celou noc. Obrátím se na Fairfax, umožní nám přístup do AFISu státní policie, náš terminál pořád nefunguje.“ Simonová chtěla využít Automatizovaného daktyloskopického systému /Automated Fingerprint Identification System/, jehož základna se nachází v Richmondu, kde se porovnávají otisky prstů nalezené na místech činu s databází státu.

Frank chvilku přemýšlel. „Provedu něco lepšího.“

„A co?“

Frank vytáhl z kapsy navštívenku, přitáhl si telefon a vyťukal číslo. „Agenta Billa Burtona, prosím,“ řekl do telefonu.

Burton vyzvedl Franka a společně odjeli do budovy FBI na Pennsylvania Avenue. Většina turistů ji zná jako obrovskou a poměrně ošklivou stavbu, kterou si při návštěvě Washingtonu nesmějí nechat ujít. Sídlí zde i NCIC, Národní kriminalistické informační středisko /National Crime Information Center/, počítačový informační systém podřízený FBI, zahrnující čtrnáct centralizovaných základních typových databází a dva subsystémy, který obsahuje na světě nejrozsáhlejší sbírku údajů o zločincích. AIS, Automatizovaný identifikační systém /Automated Identification System/, je nejlepším přítelem policie. Desítky milionů otisků prstů nejrůznějších kriminálníků skýtají Frankovi velmi slušnou šanci.

Burton a Frank předali sejmutý otisk technikům FBI s důrazným pokynem, aby jejich záležitost maximálně upřednostnili, načež postávali v chodbě a nervózně usrkávali kávu.

„Bude to chvíli trvat, Sethe. Počítač nabídne řadu možností. Technici budou stejně muset zbytek dohledat ručně. Počkám tady a ozvu se, jakmile něco zjistí.“

Frank mrkl na hodinky. Jeho nejmladší dcera účinkuje za čtyřicet minut ve školním představení. Hraje sice jen křoví, ale pro jeho nejmenší je to momentálně nejdůležitější věc na světě.

„Můžu se spolehnout?“

„Dejte mi číslo, kde vás zastihnu.“

Frank to udělal a vyrazil pryč. Třeba se ukáže, že je otisk bezcenný a patří obsluze čerpací stanice, ale něco Frankovi říkalo, že to může být i trefa. Christine Sullivanová už nějakou dobu nežije. I stopy obvykle vychladnou na teplotu oběti, odpočívající dva metry pod zemí, a stejně tak se do ní nenávratně propadnou. Ale z vychladlé stopy někdy náhle vyšlehne plamen, který všechno osvítí. Frank cítí, že přihořívá. Usmál se nejen při pomyšlení, že jeho šestiletá dcerka bude pobíhat po jevišti v kostýmu okurky.

Burton ho vyprovázel pohledem a usmíval se ze zcela jiného důvodu. Citlivost přístrojů FBI zajišťuje devadesátiprocentní spolehlivost, když se propojí s registrem AFISu. To znamená ne více než dvě pravděpodobnostní alternativy, a počítač spíš nabídne jen jedinou možnost. Navíc Burton zajistil jejich záležitosti vyšší stupeň naléhavosti, než přiznal Frankovi. Tím získal čas, vzácný čas.

V noci pak Burton civěl na jemu naprosto neznámé jméno.

LUTHER ALBERT WHITNEY

Narozen 5. 8. 1929. Osobní číslo sociálního zabezpečení začínalo trojčíslím 179, což znamená, že pochází z Pensylvánie. Výška 176 cm, štíhlá postava, na levém předloktí pěti-centimetrová jizva. To odpovídá Pettisovu popisu Rogerse.

Za pomoci Mezistátního identifikačního indexu /Interstate Identification Index/ NCIC, se Burton dostal i k cenným informacím z mužovy minulosti. Zpráva uvádí, že byl třikrát odsouzen pro loupež. Má záznamy v trestním rejstříku ve třech státech. Odseděl si hezkou řádku let, z vězení ho naposled propustili v polovině sedmdesátých let. Od té doby nic nového. Úřady o něm aspoň nevěděly nic zaznamenáníhodného. Burton se s takovými lidmi kdysi setkal. Jsou to pašáci, kteří se neustále zlepšují ve zvolené profesi. Vsadil by se, že Whitney k nim patří.

Poslední známá newyorská adresa jmenovaného má tu vadu na kráse, že je skoro dvacet let stará.

Burton zvolil cestu nejmenšího odporu, došel na konec chodby, vmáčkl se do telefonní kóje a přitáhl si všechny telefonní seznamy oblasti. Nejdřív zalistoval ve washingtonském a kupodivu nikde nic. Následovala Severní Virginie. Tady objevil jméno Luther Whitney třikrát. Spojil se s virginskou státní policií, s níž udržuje styky dlouhá léta. Údaje z oddělení evidence motorových vozidel získal díky počítačové síti snadno. Dvěma Lutherům Whitneyům je třiadvacet a pětaosmdesát let. Ale Luther Whitney, bytem 1645 East Washington Avenue, Arlington, se narodil 5. srpna 1929 a osobní číslo sociálního zabezpečení, užívané ve Virginii k označení řidičského průkazu, se shoduje, takže jde o hledaného muže. Ale je to Rogers? To lze snadno zjistit.

Burton vytáhl zápisník. Frank velkoryse povolil, aby si Burton pročetl vyšetřovací spis. Telefon třikrát zazvonil a ozval se Jerome Pettis. Burton se ohlásil jakoby z Frankovy kanceláře a zeptal se.

Uběhlo pět dlouhých vteřin, během nichž se Burton snažil udržet nervy na uzdě a naslouchal přerývanému dechu muže u druhého aparátu. Ale odpověď stála za čekání.

„Sakra, to je fakt. Motor málem doškytal. Někdo nedotáhnul vypouštěcí šroub. Olej dolejval Rogers, protože seděl vzadu u rezervní plechovky.“

Burton mu poděkoval a zavěsil. Podíval se na hodinky. Pořád má dost času na to, aby výsledek sdělil Frankovi. Navzdory několika důkazům Burton stále neměl absolutní jistotu, že Whitney je ten chlapík z trezorové komory, i když mu to instinkt napovídal. Luther Whitney by se po vraždě rozhodně neukryl ve svém domě, Burton by si o něm ovšem rád udělal určitou představu a snad i získal nějaké vodítko k jeho úkrytu. Nejlepší bude navštívit místo, kde žil. Dřív než policie. Vyběhl ven a nasedl do auta.

Matka příroda si s nejmocnějším městem světa opět zahrála, nastaly chladné dny vyplněné srážkami. Stěrače neúnavně kmitají po čelním skle. Kate vlastně neví proč se sem rozjela. Za celá léta zavítala k tomuto místu jednou jedinkrát. A tehdy ještě zůstala sedět v autě, zatímco Jack ho šel navštívit. Aby Lutherovi oznámil, že se ožení s jeho jedinou dcerou. Jack na tom trval, byť mu zdůrazňovala, že to toho člověka nebude zajímat. Ale zajímalo. Vyšel na kryté zápraží, zadíval se na ni, usmíval se, náhlé, potlačené hnutí těla prozradilo, že zaváhal, jestli se k ní má přiblížit. Chtěl jí poblahopřát, ale vzhledem k zvláštním okolnostem, které formovaly jejich vztah, nevěděl jak. Potřásl Jackovi rukou, poplácal ho po zádech a na znamení souhlasu směrem k ní pokývl.

Rezolutně se odvrátila, a když Jack nasedl a rozjeli se, schoulila se do sebe. Spatřila jeho postavu v bočním zrcátku. Připadal jí mnohem menší, než si ho pamatovala, téměř titěrný. Navždycky se jí zapsal do paměti jako obrovité ztělesnění všeho na světě, k čemu chová odpor a čeho se bojí, jako kolos, který vyplňuje veškerý prostor kolem dokola a bere dech pouhým nesmírným objemem. Takový člověk nikdy neexistoval, ale odmítala si to připustit. Přestože se nechtěla znovu utkat s tímto přízrakem, nedokázala odvrátit oči. Více než minutu, jak auto nabíralo rychlost, zírala na obraz muže, který jí dal život, načež její život brutálně poznamenal a matku o něj připravil.

Auto se vzdalovalo a on se na ni nepřestával se směsí smutku a rezignace dívat, což ji překvapilo. Rozumově sama sebe přesvědčila, že je to jen další z jeho kousků, který v ní má vyvolat pocit viny. Žádnému z jeho projevů nemůže přiznat kladné pohnutky. Je to zloděj. Nerespektuje zákon. V civilizované společnosti je barbarem. Není v něm nic upřímného. Pak auto zabočilo a jeho odraz zmizel, jako by náhle spadla opona.

Kate zajela k chodníku. V domě se nesvítilo. Zůstala sedět ve voze, hlavní světla se odrážela od vozu parkujícího před ní a bodala ji do očí. Zhasla světla, zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a vystoupila do zimy a břečky.

Vykročila k hlavnímu vchodu, po předchozím slabém sněžení jí čvachtavě křupalo pod nohama. Klesající teplota slibovala noční mráz. Aby neztratila rovnováhu, opírala se jednou rukou o bok auta. Přestože nečekala, že otce zastihne doma, umyla si a natočila vlasy, oblékla si jedny ze šatů, které nosí jen k soudu, a výrazněji se nalíčila. Považuje se za úspěšnou ženu, a pokud má stanout otci tváří v tvář, chce mu ukázat, že navzdory jeho hanebnosti nejen přežila, ale přímo kvete.

Klíč byl stále na témže místě, kde býval léta, jak jí kdysi Jack řekl. Připadalo jí paradoxní, že zloděj do morku kostí nechává svůj majetek tak lehce přístupný. Odemkla dveře, a když vcházela dovnitř, nevšimla si auta zastavujícího na druhé straně ulice, natož řidiče, který ji soustředěně pozoroval a rychle si do bloku poznamenal její espézetku.

Dlouho opuštěný dům čpí zatuchlinou. Vytvořila si určitou představu, jak asi dům vypadá uvnitř. Očekávala útulný, uklizený domov a nebyla zklamána.

Ve tmě usedla do křesla v obývacím pokoji, aniž by věděla, že je otcovým nejoblíbenějším, a už vůbec netušila, že Luther bezděčně učinil totéž, když zavítal do jejího bytu.

Na krbové římse stojí fotografie. Skoro třicet let stará.

Matka na ní drží Kate v náručí, z peřinky jí kouká jen hlavička a ručky, několik chomáčků vlasů černých jako uhel se dere zpod růžového čepečku, narodila se s pozoruhodně hustou kšticí. Sebejistý otec drží v jedné ruce prodlouženou spoušť fotoaparátu, stojí vedle matky s dcerou, druhá svalnatá ruka škádlí dcerčiny natažené prstíky.

Kateina matka měla na toaletním stolku až do své smrti tutéž fotografii. Kate ji vyhodila v den pohřbu a proklela rodové spojení mezi otcem a dcerou, které snímek naznačoval. Zničila fotografii hned poté, co otec vstoupil do domu. Hněvivě ho napadla, vrhla se na něho a stále víc nad sebou ztrácela kontrolu, zatímco on nijak nereagoval, nebránil se, jen stál a přijímal rány. Čím byl klidnější, tím víc běsnila, bušila do něho oběma rukama, dokud ji od něho lidé násilím neodtrhli. Teprve potom si otec nasadil klobouk, položil květiny, které přinesl, na stůl, a s tváří zarudlou od jejích úderů a očima plnýma slz vyšel ze dveří a tiše je za sebou zavřel.

Kate seděla v otcově křesle a teprve teď pochopila, že onoho dne také truchlil. Truchlil po ženě, kterou po velkou část života pravděpodobně miloval a která určitě milovala jeho. Pocítila, jak se jí svírá hrdlo, a zaťala ruce, aby předešla pláči.

Vstala a vydala se na obhlídku domu, plaše nahlédla do každé místnosti a zase ucukla, čím dál nervóznější z toho, jak stále víc proniká do otcova hájemství. Dveře do ložnice byly přivřené, po chvíli se odhodlala otevřít je dokořán. Vstoupila do místnosti, odvážila se rozsvítit a jen její oči přivykly náhlému přechodu ze tmy, zaostřily na noční stolek. Přistoupila k němu blíž a nakonec usedla na postel.

Sbírka fotografií vypadala jako oltář Kate Whitneyové. Jako by vyprávěla její život od nejútlejšího věku. Každou noc, když se otec ukládal k spánku, patřil jeho poslední pohled jí. Nejvíc ji překvapilo, že tu jsou fotografie z jejího pozdějšího života. Z maturitního dne i z promoce. Na tyto události otce nikdo nepozval, nicméně záběry z nich jsou zde. Žádný z nich není naaranžovaný. Buď na nich kráčí, nebo někomu mává či jen tak postává a zjevně si neuvědomuje, že ji někdo fotografuje. U poslední fotografie prodlela. Sbíhá ze schodů před soudní budovou. Tehdy poprvé, patřičně nervózní, předstoupila před soud. Případ byl spíš přečinem než zločinem, jedním z bezvýznamných článků agendy okresního soudu, avšak rozesmátá tvář ohlašovala velké, naprosté vítězství.

Jak to, že si ho nikdy nevšimla? Přiznala si, že i kdyby si ho všimla, nikdy by to nedala najevo.

V první chvíli ji popadla zlost. Otec ji tolik let špehoval. Při všech životně významných okamžicích. Znesvětil je. Zneuctil je svou nevítanou přítomností.

Zlost postupně ustupovala, ale jen se v ní ozval cit, prudce vyskočila z postele a otočila se, aby vyběhla z ložnice.

Vtom vrazila do mohutného muže, který se tyčil proti ní.

„Ještě jednou se omlouvám, milostivá, nechtěl jsem vás polekat.“

„Polekat? Vyděsil jste mě k smrti!“ Kate se svezla na kraj postele, snažila se uklidnit, ovládnout třas, ale ani chlad v domě nepomáhal.

„Promiňte, ale proč se o mého otce najednou zajímá tajná služba?“

Vzhlédla k Billu Burtonovi se strachem v očích. Aspoň on z nich vyčetl strach. Pozoroval ji v ložnici a bleskově odhadoval její motivy a úmysly z pohybů křehkého těla. Tuto schopnost v sobě pěstoval léta, když pročesával nepřehledný dav, aby objevil jednu či dvě opravdu nebezpečné osoby, které se do něho vplížily. Dospěl k závěru, že odcizená dcera se vydala za otcem. Nakonec se rozhodla, že ho vyhledá. Věci se začínají vyvíjet, a z jeho hlediska spíš pozitivním směrem.

„My se tolik nezajímáme, milostivá. To je záležitost policie middletonského okresu.“

„Middletonského okresu?“

„Ano. Určitě jste četla o vraždě Christine Sullivanové.“ Nechal slova doznít a sledoval její reakci. Dočkal se. Ohromeně, nevěřícně si ho změřila.

„Vy si myslíte, že otec s tím má něco společného?“ zeptala se logicky. A to nijak zvlášť obranně. Burton to považoval za příznačnou a rovněž pozitivní skutečnost z hlediska svého plánu, který osnoval za pochodu od chvíle, kdy ji spatřil.

„Detektiv, který řídí vyšetřování, si to myslí. Váš otec pod falešným jménem s partou čističů koberců pobýval v domě Sullivanových krátce před vraždou.“

Kate zalapala po dechu. Otec a čistič koberců? Ovšem, zkoumal terén. Hledal zranitelná místa jako vždycky. Nic se nezměnilo. Ale vražda?

„Nevěřím, že tu ženu zabil.“

„Prosím, ale snad uvěříte, že se pokusil vyloupit ten dům. Nebylo by to poprvé ani podruhé, viďte?“

Kate pozorovala svoje ruce. Nakonec přikývla.

„Lidi se mění, vážená. Nevím, jak intenzivně jste se s otcem v posledních letech stýkala…“ Burton zaznamenal, jak jí nepatrně, leč znatelně cuklo ve tváři. „Důkazy přesvědčivě hovoří o tom, že se do věci nějak zapletl. A ta žena je mrtvá. Pro řadu podezřelých jste žádala trest na základě chatrnějších důkazů.“

Kate se na něho podezřívavě zadívala. „Jak to, že o mně tolik víte?“

„Když vidím ženu, jak se krade do domu muže, kterého hledá policie, udělám to, co všichni strážci zákona, podle espézetky si zjistím, co jste zač. Předchází vás skvělá pověst, slečno Whitneyová. Státní policie si vás považuje.“

Rozhlédla se po místnosti. „Není tady. A vypadá to, že tu už nebyl dost dlouho.“

„Ano, slečno, jistě. Vy náhodou nevíte, kde teď je? Nesnažil se s vámi spojit?“

Kate pomyslela na Jacka a jeho pozdně nočního návštěvníka. „Ne.“ Odpověděla rychle, příliš rychle na Burtonův vkus.

„Líp by udělal, kdyby se brzy objevil, slečno Whitneyová. V okrese slouží řada policajtů, který svrbí prst na spoušti…“ Burton významně povytáhl obočí.

„Nevím, kde je. Otec a já… se nestýkáme… už hodně dlouho.“

„Ale teď jste tady a věděla jste, kam schovává klíč.“

Hlas jí poskočil o oktávu výš. „To je poprvé, co jsem překročila práh tohoto domu.“

Burton zkoumal její výraz a usoudil, že mluví pravdu. Její neobeznámenost s domem ho přivedla k témuž závěru, stejně jako pochopil, že se dcera s otcem navzájem odcizili.

„Nemůžete s ním nějak navázat kontakt?“

„Proč? Rozhodně se nechci do ničeho zaplést.“

„Koukněte, do jistý míry jste se už zapletla. Měla byste proto spolupracovat.“

Kate si zavěsila kabelku na rameno a vstala.

„Poslyšte, pane agente, mě neoblbnete, na to pracuju v oboru moc dlouho. Jestli chce policie marnit čas mým výslechem, najdou mě v telefonním seznamu. Na shledanou.“

Vykročila ke dveřím.

„Slečno Whitneyová?“

Prudce se otočila, připravená k poslední slovní půtce. Tajná služba nebo ne, od toho chlapa si nenechá kálet na hlavu.

„Jestli váš otec spáchal zločin, měl by se zodpovídat před porotou a dostat trest. Jestli se neprovinil, nic se mu nestane. Tak funguje systém. A vy to víte líp než já.“

Kate užuž odpověděla, ale oči jí padly na fotografie. Její první den u soudu. Jako by od té doby uplynulo století, a to ve více směrech, než je ochotna si přiznat. Ten zasněný úsměv člověka, který se vznáší na růžovém obláčku, naprosto dokonale vyjadřuje její tehdejší rozpoložení. Nicméně už dávno dopadla za zem.

Ať už měla na jazyku jakkoli kousavou poznámku, spolkla ji při pohledu na úsměv krásné mladé ženy, která chtěla v životě hodně dokázat.

Bill Burton pozoroval, jak se odvrátila a odchází. Zadíval se na fotografie a vzápětí do prázdného dveřního rámu.

17

„NEMĚL JSTE SE DO TOHO SRÁT, BILLE. PROHLÁSIL JSTE, ŽE SE do vyšetřování nebudete plést. Za tohle bych vás měl strčit do báně. Ohromně by to potěšilo vašeho šéfa.“ Seth Frank přibouchl zásuvku, vstal a spaloval mohutného muže pohledem.

Bill Burton přestal přecházet po místnosti a posadil se. Celkem předpokládal, že to schytá.

„Máte pravdu, Sethe. Ale prokristapána, byl jsem takový léta poldou. Nemohl jsem vás sehnat, rozjel jsem se omrknout terén a vidím, že se tam ometá nějaká sukně. Co byste dělal vy?“

Frank neodpověděl.

„Koukněte, Sethe, nakopejte mi prdel, ale dejte na mě, příteli, ta ženská je naše eso v rukávě. S její pomocí na toho chlapíka můžeme kápnout.“

Napětí ve Frankově tváři pominulo, pomalu se uklidňoval. „Co to plácáte?“

„Ta ženská je jeho dcera. Nic míň než jeho podělaná dcera. Dokonce jediný dítě. Luther Whitney je trojnásobnej recidivista, profesionální zloděj, kterej se zřejmě s věkem zlepšuje. Žena se s ním nakonec rozvedla, ne? Nemohla to vydržet. Jenže když si udělala v životě pořádek, zemřela na rakovinu prsu.“

Odmlčel se.

Seth Frank ho napjatě sledoval. „Pokračujte.“

„Kate Whitneyovou matčina smrt hluboce zasáhla. Obviňovala z ní otcovu proradnost. Zasáhla ji natolik, že se s ním definitivně rozešla. A nejen to, šla studovat práva a vypracovala se v jednu z nejtvrdších státních zástupkyň zejména v oblasti majetkových trestních činů – krádeží, vloupání a loupežných přepadení. Žádá pro pachatele nejvyšší možný tresty. A většinou dosáhne svýho.“

„Kde jste tak rychle splašil tolik informací?“

„Spravilo to pár telefonátů na správný místa. Lidi se rádi pobaví o neštěstí někoho jinýho, připadá jim pak, že žijou líp, i když to většinou není pravda.“

„Co z té rodinné šlamastyky vyplývá?“

„Nějaký možnosti to skýtá, Sethe. To děvče svýho fotra nenávidí. A nenávidí je slabý slovo.“

„Takže byste jí využil, aby nás dovedla k němu? Jestli se natolik rozkmotřili, jak to provedeme?“

„Stačí chytrej fígl. Když se to tak vezme, veškerá nenávist a trápení je na její straně. On trpí jinak. Miluje ji. Miluje ji nade všechno na světě. V ložnici si z jejích fotek udělal oltář. Skočí nám na to.“

„Jestli, a to je pro mě velký otazník, bude ochotná spolupracovat, jak se s ním spojí? Rozhodně nevysedává doma u telefonu a nečeká, až mu zavolá.“

„Ne, ale vsadím se, že domů volá, jestli nemá na záznamníku vzkazy. Měl byste vidět jeho dům. Ten chlapík si potrpí na pořádek, všechno je na svým místě, účty nejspíš zaplatil dopředu. Kromě toho netuší, že po něm jdeme. Aspoň zatím ne. Podle mě kontroluje záznamník jednou, dvakrát denně. Pro všechny případy.“

„Dcera mu tedy nechá vzkaz, domluví si schůzku a my ho čapneme?“

Burton vstal, vytáhl z krabičky dvě cigarety a jednu nabídl Frankovi. Zapálili si.

„Já si myslím, že by to mohlo klapnout, Sethe. Ledaže byste měl lepší nápad.“

„Nejdřív ji musíme přesvědčit, aby to udělala. Podle toho, co jste mi řekl, moc ochotná není.“

„Promluvte si s ní. Beze mě. Možná jsem na ni uhodil moc zostra. Jsem už taková nátura.“

„Zkusím to hned zítra ráno.“

Frank si oblékl kabát, nasadil klobouk a zarazil se.

„Poslyšte, asi jsem to s tím nadáváním přepísknul, Bille.“

Burton se zakřenil. „Já bych na vašem místě jednal stejně.“

„Dík za pomoc.“

„Za málo.“

Seth vykročil.

„Jo, Sethe, udělal byste někdejšímu ucaprtanýmu poldovi malou laskavost?“

„Jakou?“

„Vemte mě s sebou, až ho půjdete sbalit. Rád bych viděl, jak se bude tvářit, až mu sklapne.“

„Dobrá. Jakmile s ní promluvím, zavolám vám. Tenhle polda se teď chystá domů k rodině. Měl byste udělat totéž, Bille.“

„Jen co dokouřím, vypadnu.“

Frank odešel. Burton si sedl, kouřil, načež uhasil špačka v nedopitém šálku kávy.

Mohl Sethu Frankovi Whitneyho zatajit. Říct mu, že FBI na nikoho nenarazila. Jenže to by si nebezpečně zahrával. Kdyby to Frank někdy odhalil, a detektiv mívá spoustu nezávislých zdrojů, Burtona by to odrovnalo. Nic nevyhladí podraz líp než pravda, nemohl si moc vybírat. Kromě toho Burton Franka potřebuje k potvrzení Whitneyho identity. Agentův plán počítá s tím, že detektiv recidivistu uloví. Vypátrá ho, to ano, ale nezatkne.

Burton vstal a oblékl si kabát. Luther Whitney. Připletl se na nevhodné místo, v nevhodnou dobu a do nevhodné společnosti. Pokud to může někoho utěšit, neuvědomí si, co ho čeká. Neuslyší ani výstřel. Zemře dřív, než nervové buňky stačí vyslat signál do mozku. Tak to chodí. Někdy ve prospěch člověka, jindy proti němu. Teď jen vymyslet, jak odsunout na vedlejší kolej prezidenta a šéfku štábu a měl by vystaráno. Jenže to se nejspíš nepodaří ani jemu.

Collin zaparkoval auto na ulici. Poslední barevné listy se snášely k zemi, poletovaly ve vzduchu poháněné líným větříkem. Oblékl se ležérně do džín, bavlněného svetru a kožené bundy. Tentokrát mu ji v podpaží nic nenadouvá. Vlasy má ještě vlhké, jak se ve spěchu osprchoval. Nad mokasínami se rýsují holé kotníky. Vypadá spíš jako student, který vyrazil do univerzitní knihovny, aby do pozdní noci seděl ve studovně nad knihou, nebo se po sobotním odpoledním fotbale vydal na velký tah.

Když se blížil k domu, poněkud znervózněl. Překvapilo ho, že mu z ničeho nic zatelefonovala. Její hlas zněl normálně, nezaslechl v něm napětí ani hněv. Burton řekl, že se s tím vyrovnala dobře, rozumně. Ale věděl, jak umí být Burton neomalený, a toho se obává. Že Collin svolil, aby na schůzku s jeho dámou šel Burton, nebylo asi nejchytřejší. Jenže v sázce je příliš mnoho. Burton mu to vysvětlil.

Collin zaklepal a dveře se otevřely. Vstoupil. Když se otočil, dveře se zavřely a ona stála před ním. Usmívá se. Na sobě bílé, průsvitné, kratičké a v příslušných partiích přiléhavé negližé, stoupla si na špičky bosých nohou a něžně ho políbila na rty. Pak ho uchopila za ruku a odvedla do ložnice.

Pokynula mu, aby si lehl na postel. Stála před ním, rozvázala mašličky, na nichž viselo nepatrné odění, a nechala je sklouznout na podlahu. Stáhla si kalhotky. Pokusil se vstát, ale jemně ho postrčila, aby si lehl na záda.

Pomalu na něho klesla a prsty se probírala jeho vlasy. Ruka jí sklouzla k topořícímu se údu a přes napjaté džíny po něm přejížděla nehty. Téměř vykřikl, když mu kalhoty začaly být příliš těsné. Znovu se pokusil dotknout se jí, ale zatlačila ho dolů. Rozepnula mu pásek a stáhla kalhoty. Dopadly na podlahu. Osvobodila jeho dokonale ztopořený úd. Zapéroval proti ní, vložila si jej mezi nohy a stiskla stehny.

Přisála se rty k jeho ústům a vzápětí ucítil její jazyk v uchu.

„Chceš mě, pověz, Time? Strašně se mnou chceš šoustat, viď?“

Zasténal a sevřel jí hýždě, ale rychle mu odsunula ruce.

„Tak chceš?“

„Ano.“

„Taky jsem tě tuhle v noci strašně chtěla. A místo tebe se objevil on.“

„Já vím, odpusť. Mluvili jsme spolu a…“

„Říkal mi to. Prý jsi o nás nic neprozradil. Zachoval ses jako džentlmen.“

„Nic mu do toho není.“

„Správně, Time. Nic mu do toho není. Viď, že mě teď hrozně chceš?“

„Ježíšikriste, a jak, Glorie! To víš, že chci!“

„Tak hrozně, až to bolí?“

„Ty mě zničíš, fakticky mě zničíš.“

„Děláš to tak fantasticky, Time, panebože, tak fantasticky.“

„Jen počkej, zlato, počkej. Poznáš, co je nejfantastičtější.“

„Já vím, Time. Nemůžu myslet na nic jiného než na milování s tebou. Ty mi rozumíš, viď?“

„Ano.“ Collin ucítil tupou, pronikavou bolest a do očí mu stouply slzy. Pobaveně je olízla.

„Určitě mě chceš? Určitě mě tak strašně chceš?“

„Ano!“

Collin to dřív ucítil, než si opravdu uvědomil. Jako by ho vystrčila na mráz.

„Vypadni!“ Vyslovila to pomalu, důrazně, jako by to mnohokrát nacvičovala, aby zvolila správný tón a přízvuk, vychutnala každou slabiku. Seskočila z něho a otřela se mu přitom o přirození tak silně, až zalapal po dechu.

„Glorie…“

Džíny ho uhodily do tváře, ještě když ležel. Než je odsunul a posadil se, měla na sobě róbu ze solidní látky, dlouhou od hlavy k patě.

„Vypadni odtud, Colline! A hned!“

Rychle se oblékal, v rozpacích z toho, že stojí nad ním a pozoruje ho. Šla za ním k hlavním dveřím, a když je otevřel a překročil jednou nohou práh, prudce do něho strčila a přibouchla za ním.

Ohlédl se a chvíli postál, trochu zvědavý, zda se za dveřmi směje či pláče, anebo projevuje nějaké jiné emoce. Nechtěl jí ublížit. Nicméně ji ztrapnil. Měl postupovat jinak. Teď mu ztrapnění oplatila, do krajnosti vydráždila jeho mužství, manipulovala s ním jako s laboratorním zvířátkem, načež pokus rázně ukončila.

Ale když mířil k autu a vybavil se mu výraz její tváře, ulevilo se mu, že jejich kratičký vztah skončil.

Poprvé od doby, kdy nastoupila v úřadu státního zástupce, se Kate omluvila pro nemoc. Přikrytá až pod bradu se posadila, opřela se o polštáře a civěla do bezútěšného rána. Pokaždé, když se pokusila vstát z postele, vyvstal jí před očima přízrak Billa Burtona jako obrovský žulový kvádr, který hrozil, že ji zavalí a rozdrtí.

Posunula se na posteli níž, klesla celým tělem na pružnou matraci a jako by se ponořila do teplé vody, jen mírně pod hladinu, kde není slyšet ani vidět nic z toho, co se děje kolem.

Brzy přijdou. Tak jako za její matkou. Před dávnými lety. Lidé na ni útočili a zahrnovali ji otázkami, na něž Kateina matka neuměla odpovědět. Hledali Luthera.

Vzpomněla si, jak tuhle v noci Jack vybuchl, a vší silou svírala oční víčka v marné snaze zapomenout na jeho slova.

Čert aby ho vzal.

Je unavená, unavenější než po sebenamáhavějším procesu. Udělal jí vlastně totéž, co kdysi její matce. Zapletl ji do sítě, která se jí hnusí a kterou by, kdyby mohla, zničila.

Opět se posadila, nedokázala se nadechnout. Rukou si masírovala krk, aby zabránila křečovitým stahům krčního svalstva. Když se jí ulevilo, otočila se na bok a upřeně hleděla na matčinu fotografii.

Luther Whitney je vlastně vším, co jí zůstalo. Málem se rozesmála. To je celá její rodina. Bůh jí pomoz.

Lehla si na záda a čekala. Čeká, až někdo zaklepe na dveře. Od matky k dceři. Teď je na řadě ona.

V tutéž dobu, sotva deset minut chůze odtud, civěl Luther na starý novinový článek. Zapomenutý šálek s kávou u jeho lokte chladnul. V pozadí hučí malá lednička. Na CNN kdosi monotónně čte zprávy. Jinak je v místnosti naprosté ticho.

Wanda Broomeová byla jeho přítelkyní. Dobrou přítelkyní. Od jejich náhodného setkání ve Filadelfii, v jakési mezistanici po Lutherově posledním a Wandině prvním a jediném uvěznění. A teď je taky mrtvá. Podle novin spáchala sebevraždu, našli ji zhroucenou na předním sedadle jejího auta poté, co spolykala hrst prášků.

Luther nikdy nebyl strašpytel, ale tohle je na něho přece jen trochu moc. Vypadá to na trvalou noční můru, jenže ani až ráno procitne, zadívá se do zrcadla a z jeho den za dnem vrásčitější a popelavější tváře bude odkapávat voda a oči zase o kousek zapadnou, z téhle se nikdy neprobudí.

Ve stínu Wandiny tragické smrti projevil osud smysl pro ironii, neboť vyloupit Sullivanovy napadlo ji. Při pohledu zpět to byl nešťastný, mizerný nápad, vylíhl se však v její překvapivě vynalézavé hlavě. A zarputile se ho držela navzdory varování jak od Luthera, tak od vlastní matky.

Společně akci naplánovali a on ji provedl. Samo o sobě by to bylo docela snadné. Když o tom zpětně uvažuje s chladnou hlavou, měl do toho chuť. Byla to výzva, navíc spojená s velkou odměnou, tomu se těžko odolává.

Co asi Wanda prožívala, když Christine Sullivanová tehdy nenastoupila s ostatními do letadla? A neměla možnost Luthera vyrozumět, že vzduch nebude zdaleka tak čistý, jak předpokládali.

Stala se přítelkyní Christine Sullivanové. Z upřímného citu. V požitkářském světě Waltra Sullivana jí připomínala normální, obyčejné lidi. Christine Sullivanová se pohybovala mezi lidmi nejen krásnými jako ona, ale rovněž vzdělanými, vlivnými a kultivovanými, jimž se nikdy nemohla rovnat. Jak se jejich přátelství utužovalo, Christine Sullivanová Wandě prozrazovala i věci, které neměla, a nakonec jí prozradila, co obsahuje a k čemu slouží trezorová komora za zrcadlovými dveřmi.

Wanda vycházela z přesvědčení, že když jsou Sullivanovi tak bohatí, mohou klidně nějakou tu maličkost postrádat. Svět se ovšem řídí jinými zákony, což věděl Luther i Wanda, ale nebrali na to žádné ohledy.

Po celoživotním zápase s nedostatkem peněz si Wanda nechtěla nechat ujít výhru v této loterii. Stejně jako Christine Sullivanová netušila, jak vysokou cenu za to zaplatí.

Luther odletěl na Barbados a chtěl dát Wandě zprávu, jenže už se vrátila do Států. Zároveň poslal dopis její matce. Edwina jí ho ukázala. Uvěřila mu? Ať tak nebo tak, Christine Sullivanová se stala obětí. Wanda ji považovala za oběť vlastní chamtivosti, touhy po věcech, na něž neměla právo. Luther si umí představit, jaké myšlenky se jeho přítelkyni honily v hlavě, když se rozjela na opuštěné místo, odšroubovala uzávěr tuby, spolykala prášky a upadla do věčného bezvědomí.

Nemohl jí ani přijet na pohřeb. Nesdělil Edwině Broomeové, proč tolik želí Wandiny smrti, riskoval by, že ji zatáhne do téže neodbytné noční můry. Spřátelil se s Edwinou jako s Wandou, v jistém smyslu dokonce víc. Probděli spolu mnoho nocí, aby Wandě její plán rozmluvili, ale bezvýsledně. A teprve když se jasně ukázalo, že jej provede ať s Lutherem či bez něho, Edwina ho požádala, aby se o její dceru postaral. Jen ať se nedostane znovu do vězení.

Nakonec si v novinách nalistoval osobní zprávy a za několik vteřin objevil tu, kterou hledal. Když ji četl, nebylo mu do smíchu. Stejně jako Bill Burton nevěřil v jakékoli dobré vlastnosti Glorie Russellové. Musí uvěřit, že mu jde jen o peníze. Vytáhl kus papíru a pustil se do psaní.

„Ověřte existenci toho účtu.“ Burton seděl proti šéfce štábu v její kanceláři. Upíjel dietní kokakolu, ale velmi rád by si dal něco ostřejšího.

„Už se stalo, Burtone.“ Russellová zavěsila sluchátko a upravila si náušnici.

Collin tiše seděl v koutě. Šéfka štábu jeho přítomnost dosud nevzala na vědomí, ačkoli přišel před dvaceti minutami s Burtonem. „Kdy chce ty prachy?“ zeptal se Burton.

„Jestli nepřevedeme telegrafickým příkazem peníze na příslušný účet do konce pracovní doby, jsme od zítřka všichni vyřízení.“ Bleskla očima po Collinovi a dál hleděla na Burtona.

„Průser.“ Burton vstal.

Russellová se na něho trochu zamračila. „Myslela jsem, že se toho ujmete.“

Ignoroval její nelibost. „Jak si představuje vyrovnání?“

„Jakmile obdrží peníze, sdělí, kde tu věc najdeme.“

„Takže mu musíme věřit?“

„Vypadá to tak.“

„Jak může vědět, že jste jeho dopis dostala?“ Burton začal přecházet po místnosti.

„Našla jsem ho dneska ráno ve schránce. Pošta doručuje až odpoledne.“

Burton se svezl do křesla. „Ve vaší zasraný schránce! Chcete říct, že byl až u vašeho domu?“

„Pochybuju, že by doručení tak zvláštní zásilky svěřil někomu jinému.“

„Jak vás napadlo ráno kouknout do schránky?“

„Praporek ukazoval nahoru.“ Russellová se téměř usmála.

„Ten chlapík má odvahu, jen co je pravda.“

„Zřejmě větší než vy dva dohromady.“ Po tomto prohlášení hezkou chvíli probodávala očima Collina. Ten se přikrčil a civěl do podlahy.

Burton to postřehl a v duchu se usmál. To nic, chlapeček mu za pár týdnů poděkuje. Za to, že ho dostane z pavučiny téhle černé vdovy.

„Mě koneckonců nic nepřekvapuje, šéfko. Teď už ne. A vás?“ Podíval se na ni a pak na Collina.

Russellová poznámku ignorovala. „Jestli se peníze neobjeví na účtu, dá se očekávat, že s tím brzo vyrukuje na veřejnost. Co teď budeme dělat?“

Šéfka štábu klid nepředstírala. Rozhodla se, že nebude dál plakat, potlačí nutkání ke zvracení nade vším, nač se podívá, dost jí ublížili a ponížili ji pro celý zbytek života. Otupěla natolik, že ji nic nevyvede z míry. Kupodivu ji to zocelilo.

„Kolik požaduje?“ zeptal se Burton.

„Pět milionů,“ odpověděla věcně.

Burton zakoulel očima. „A vy jste tolik prachů sehnala? Kde?“

„Nestarejte se.“

„Ví o tom prezident?“ Už když se ptal, věděl, jak mu odpoví. „O to se taky nestarejte.“

Burton nenaléhal. Proč by se vlastně staral? „Tak dobrá. Abych vám nezůstal dlužen odpověď, něco s tím uděláme. Na vašem místě bych zařídil, aby se ty prachy zase nějak dostaly zpátky. Pět milionů dolarů je zbytečně moc pro někoho, kdo nebude mezi živými.“

„Těžko někoho zabít, když nevíme, kde bude,“ odsekla ostře Russellová.

„Svatá pravda, šéfko.“ Burton se posadil a odvyprávěl jim svůj rozhovor se Sethem Frankem.

Když Kate otevřela dveře, byla řádně oblečená, neboť se z nějakého záhadného důvodu domnívala, že kdyby zůstala v županu, výslech by trval déle a ona by se stávala s každou další otázkou bezbrannější. Přestože se cítí zcela bezbranná, rozhodně nechce, aby to vyšlo najevo.

„Nechápu, co ode mě vlastně chcete.“

„Jen pár informací, nic víc, slečno Whitneyová. Vím, že jste státní zástupkyně, a věřte, že vás do toho zatahuju nerad, ale momentálně je váš otec podezřelým číslo jedna ve velmi závažném případu.“ Frank ji obdařil vážným pohledem.

Seděli v malém obývacím pokoji. Frank vytáhl zápisník. Kate seděla vzpřímeně na krajíčku pohovky a snažila se zachovat klid, nicméně její prsty si pohrávaly s drobným řetízkem na krku, nervózně za něj potahovaly a zauzlovaly ho.

„Podle toho, co jste mi řekl, nemáte v ruce skoro nic, poručíku. Kdybych byla v tomto případu státní zástupkyní, neodvážila bych se požádat o vydání zatykače, natož ho obvinit.“

„Možná, kdo ví.“ Frank sledoval, jak si hraje se řetízkem. Ve skutečnosti sem nepřijel shánět informace. Pravděpodobně toho ví o jejím otci víc než ona. Ale musí ji nalákat do pasti. Ano, do pasti. Jako návnadu. Ostatně, co jí na tom záleží? Při pomyšlení, že jí na tom vůbec nezáleží, se mu svědomí trochu odlehčilo.

Frank pokračoval. „Proberme si několik zajímavých náhod. Našli jsme otisky prstů vašeho otce na dodávce firmy na čištění koberců, s níž posádka přijela k Sullivanovým krátce před vraždou. Víme rovněž, že byl v domě a přímo v ložnici, kde došlo ke zločinu, nedlouho před jeho spácháním. Potvrdili to dva očití svědkové. Prokázalo se, že když hledal práci, uvedl falešné jméno, adresu i číslo sociálního zabezpečení. A navíc zřejmě zmizel.“

Podívala se na něho. „Byl trestán. Patrně neuvádí pravdivé osobní údaje, protože se domnívá, že by jinak nesehnal práci. Tvrdíte, že zmizel. Nenapadlo vás, že si třeba někam vyjel? I recidivisté mívají dovolenou.“ Uvědomila si neuvěřitelnou věc, jako profesionální žalobkyně vlastně spontánně hájí svého otce. Hlavou jí projela ostrá bolest. V rozrušení si třela spánek.

„Další zajímavostí je, že otcovou dobrou přítelkyní byla Wanda Broomeová, komorná a zároveň důvěrnice Christine Sullivanové. Zjistil jsem, že váš otec a Wanda Broomeová měli ve Filadelfii stejného sociálního kurátora. Podle některých zdrojů od té doby nepřetržitě udržovali styky. Vsadím se, že Wanda věděla o trezorové komoře za ložnicí.“

„Ano?“

„Hovořil jsem s Wandou Broomeovou. Věděla samozřejmě víc, než mi prozradila.“

„Tak proč ji nevyslechnete, místo abyste vysedával u mě? Možná spáchala zločin sama.“

„Pobývala tou dobou v zahraničí, na to se našla stovka svědků.“

Frank se odmlčel a odkašlal si. „A vyslechnout ji nemůžu, protože spáchala sebevraždu. Zanechala dopis na rozloučenou, respektive prosbu o odpuštění.“

Kate vstala a zadívala se oknem do prázdna. Jako by ji sevřela mrazivá obruč.

Frank vyčkával, pozoroval ji, snažil se pochopit, co se s ní děje, poté co vyslechla pádné důkazy proti muži, který jí dal život, a pak ji zřejmě opustil. Zbylo v ní trochu lásky? Detektiv doufal, že nikoliv. Aspoň z profesionálního hlediska. Coby otec tří dětí se ptal sám sebe, zda takový cit může navzdory nejhoršímu odumřít.

„Je vám dobře, slečno Whitneyová?“

Kate se pomalu odvrátila od okna. „Nemohli bychom někam jít? Dlouho jsem nejedla a doma nic nemám.“

Nakonec dorazili tam, kde se nedávno setkali Jack a Luther. Frank se s chutí pustil do jídla, Kate se ničeho nedotkla.

Podíval se na její talíř. „Podnik jste vybrala výborně, já myslel, že ráda jíte. Nevysvětlujte si to špatně, ale měla byste trochu přibrat.“

Kate k němu po chvíli vzhlédla a nechtěně se pousmála. „Tak vy jste i poradce pro výživu?“

„Mám tři dcery. Té nejstarší je šestnáct, váží asi padesát kilo a šílí, že je obézní. A přitom je skoro tak velká jako já. Kdyby neměla tak červené tváře, myslel bych, že trpí anorexií. Moje žena zase pořád drží nějakou dietu. Panebože, vypadá výborně, jenže zřejmě existuje nějaký ideál dokonalé postavy, po které touží každá žena.“

„Každá žena kromě mě.“

„Tak to snězte, tohle říkám dcerám denně. Jezte!“

Kate se chopila vidličky a podařilo se jí do sebe nasoukat půl talíře. Potom popíjela čaj, Frank si pohrával s velkým hrnkem kávy, pohodlně se usadili a vrátili se k ožehavému tématu Luthera Whitneyho.

„Když se domníváte, že máte dost důkazů, proč ho nezatknete?“

Frank zavrtěl hlavou a odložil kávu. „Navštívila jste jeho dům. Už nějakou dobu tam nežije. Pravděpodobně frnknul hned po tom, co došlo k vraždě.“

„Pokud frnknul. Vycházíte jen z indicií. A přitom si nepřipouštíte sebemenší pochybnost, poručíku.“

„Budu s vámi hrát na rovinu, Kate. Totiž, dovolíte, abych vám říkal Kate?“

Přikývla.

Frank se opřel lokty o stůl a díval se na Kate zpříma. „Zkrátka a dobře, proč odmítáte uvěřit, že váš otec tu ženu odprásknul? Třikrát ho odsoudili za těžký zločin. Ten člověk se zřejmě celý život pohyboval nad propastí. Vyslýchali ho nejméně v deseti dalších případech loupeže, ale nic mu nepřišili. Je to zločinec z povolání. Znáte ten druh. Život pro ně nic neznamená.“

Než Kate odpověděla, dopila čaj. Zločinec z povolání? Samozřejmě že jím otec je. Nepochybuje o tom, že celá ta léta páchá zločiny. Má to prostě v krvi. Jako narkoman drogu. A je to nevyléčitelné.

„Nikdy nezabil člověka,“ řekla tiše. „Kdekoho okradl, ale nikomu neublížil. To není jeho styl.“

Co Jack pořád zdůrazňoval? Že se otec bojí. Tak strašně se bojí, že dokonce zvrací. Policie se otec nikdy nebál. Ale co když tu ženu opravdu zabil? Možná zareagoval reflexivně, pistole vystřelila a kulka ukončila život Christine Sullivanové. Všechno se to mohlo seběhnout v několika vteřinách. Nebyl čas na přemýšlení. Musel jednat. Aby se uchránil dalšího pobytu ve vězení. To by bylo možné. Pokud by otec tu ženu zabil, bál by se, bál by se tak strašně, až by zvracel.

Přes veškerou bolest jí nejsilněji utkvěla v paměti otcova laskavost. Jak drží její drobné ručky ve svých velkých dlaních. S většinou lidí se nebavil, až to někdy působilo neomaleně. Ale s ní si povídal. Ne spatra, ani se k ní nesnižoval, jak to dospělí dělávají. Rozmlouval s ní o věcech, které zajímají malá děvčata. O květinách, o ptácích, proč nebe tak náhle mění barvu. O šatech, o stuhách do vlasů, o viklajících se mléčných zubech, které ji neustále trápily. Zažila krátká, o to nezapomenutelnější období dokonalého porozumění mezi otcem a dcerou, drasticky přerušená odsouzením za zločiny a vězněním. Ale jak dospívala, jejich rozhovory se měnily v plané plácání, jak stále silněji vnímala povolání toho vlídného muže, velké, laskavé ruce čím dál víc ovládaly její život a její názor na Luthera Whitneyho se měnil.

Může říct, že ten člověk by nedokázal zabít?

Frank zpozoroval, jak jí z ničeho nic blesklo v očích. Něco se v ní zlomilo. Cítil to.

Frank uchopil lžičku, jako by si chtěl přisladit kávu. „Neumíte si tedy představit, že by váš otec zabil tu ženu? Neprohlásila jste zároveň, že jste se léta nestýkali?“

Kate, vytržená z úvah, se ohradila. „Neřekla jsem, že si to neumím představit. Tvrdím jen…“ Málem se prořekla. Vyslýchala stovky svědků a nevzpomíná si, že by si některý počínal tak neobratně, jako teď ona.

Rychle se začala hrabat v kabelce a vytáhla krabičku bensonek. Při pohledu na cigarety Frank sáhl pro balíček žvýkačky.

Našpulenými rty vyfoukla kouř stranou. „Taky se snažíte přestat?“ Na tváři se jí mihl pobavený úsměv.

„Snažím, ale neúspěšně. Měla jste něco na jazyku…“

Pomalu vydechla kouř a snažila se opanovat skotačící nervy.

„Jak jsem uvedla, neviděla jsem otce spoustu let. Nic nás nespojuje. Možná by tu ženu dokázal zabít. Všechno je možné. Jenže to u soudu neobstojí. U soudu platí důkazy. Tečka.“

„Pokoušíme se shromáždit materiál pro obžalobu.“

„Nemáte jediný pádný důkaz, že byl v inkriminované době na místě činu? Jediný otisk prstů? Žádného svědka? Nic?“

Frank zaváhal, nato odpověděl: „Nic.“

„Při samotné loupeži nezanechal žádné stopy?“

„Nic jsme neobjevili.“

„Co balistikové?“

„Výsledek je negativní. Jedna zdeformovaná střela a žádná zbraň.“

Jakmile se rozhovor zaměřil na právní analýzu případu, Kate se uvelebila pohodlněji.

„To je úplně všechno?“ Zašilhala na něho.

Opět zaváhal, načež pokrčil rameny. „Všechno.“

„Pak ale nemáte v rukou vůbec nic, poručíku. Ani ň!“

„Dám na instinkt, a ten mi napovídá, že Luther Whitney byl tu noc v domě a byl i v ložnici. A chtěl bych vědět, kde je teď.“

„V tom vám nemůžu pomoct. Totéž jsem tehdy v noci řekla vašemu kolegovi.“

„Rozjela jste se do jeho domu. Proč?“

Kate pokrčila rameny. Rozhodla se, že se o rozhovoru s Jackem nezmíní. Maří vyšetřování? Možná. „Nevím.“ Z části je to pravda.

„Připadáte mi, Kate, jako člověk, který vždycky ví, proč co dělá.“ Před očima se jí mihla Jackova tvář. Rozhořčeně ji zapudila.

„Třeba se ve mně pletete, poručíku.“

Frank obřadně zavřel zápisník a nahrbil se dopředu. „Já vážně potřebuju, abyste mi pomohla.“

„V čem?“

„Berte to neoficiálně, jaksi mimo protokol, říkejte si tomu, jak chcete. Zajímají mě víc výsledky než právnický jemnocit.“

„Jako státní zástupkyni mi říkáte dost divné věci.“

„Neřekl jsem, že nebudu hrát podle pravidel.“ Frank konečně kapituloval a vytáhl cigaretu. „Říkám jen, že chci dosáhnout výsledku cestou nejmenšího odporu. Chápete?“

„Ano.“

„Podle mých informací je na vás otec stále velmi citově fixován, přestože vy ho možná zrovna v oblibě nemáte.“

„Kdo vám to řekl?“

„Prokristapána, jsem přece detektiv. Je to tak?“

„Nevím.“

„Zatraceně, přestaňte mě vodit za nos, Kate. Je to tak?“

Podrážděně rozdrtila v popelníku cigaretu. „Je! Spokojen?“

„Ještě ne, ale je to na dobré cestě. Mám plán, jak ho vylákat ze skrýše, a hledal jsem vás, abyste mi pomohla.“

„Nechápu, jak bych vám mohla pomoct.“ Kate věděla, co bude následovat. Viděla to Frankovi na očích.

Trvalo deset minut, než jí vyložil svůj plán. Třikrát odmítla. Proseděli u stolu další půlhodinu.

Frank se pomalu zaklonil a náhle se k ní prudce nahnul. „Poslyšte, Kate, jestli to neuděláte, pak nemáme šanci ho dopadnout. Pokud máte pravdu vy a my mu nic nedokážeme, bude si právem chodit po svobodě. Ale jestli spáchal zločin a my to dokážeme, pak jste určitě poslední člověk na světě, který by si přál, aby vyvázl. A teď, jestli si myslíte, že uvažuju scestně, zavezu vás domů, zapomenu, že jsem vás viděl a váš otec možná bude klidně dál loupit… a třeba i zabíjet.“ Upřeně se jí díval do očí.

Otevřela ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo. Dívala se přes jeho rameno, vynořil se před ní mlhavý, vábivý obraz minulosti, ale náhle zmizel.

V téměř třiceti letech Kate Whitneyová už dávno není batole, které se hihňá, když je táta vyhazuje do vzduchu, ani děvčátko, které se tátovi svěřuje s důležitými tajemstvími, určenými jen pro jeho uši. Vyrostla, dospěla, dávno stojí na vlastních nohách. Navíc předstupuje před soud v úloze státní zástupkyně, přísahala, že bude hájit zákony státu Virginie a ústavu Spojených států. Jejím úkolem je zajistit, aby se osobám, které porušily zákon, dostalo odpovídajícího trestu bez ohledu na to, kým jsou a s kým jsou spřízněny.

A pak se jí vybavily jiné obrazy. Matka pozoruje dveře, čeká, až se otec vrátí domů. Bojí se, jestli se mu něco nestalo. Chystá se ho navštívit ve vězení, sepisuje seznam toho, o čem s ním chce promluvit, snaží se pro takovou příležitost vyparádit Kate, je čím dál rozechvělejší, když se blíží datum jeho propuštění. Jako by se místo zloděje vracel hrdina, který zachránil svět. Vybavila si Jackova zraňující slova. Prohlásil celý její život za lež. Očekával od ní soucit s mužem, který ji opustil. Jako by tím ukřivděným byl Luther Whitney, a ne Kate. Ať jí Jack vleze na záda. Děkuje Bohu, že si ho nevzala. Člověk, který si jí dovolí říct tak strašné věci, si ji nezaslouží. Zato Luther Whitney zaslouží, co mu patří. Možná tu ženu nezabil. Ale možná ano. Rozhodnout o tom není jejím úkolem. Ona má zajistit, aby o tom mohli řádně rozhodnout jiní, muži a ženy v porotě. Její otec patří tak jako tak do vězení. Aspoň nikomu neublíží. Nezničí víc životů.

A s touto myšlenkou kývla na to, že pomůže předat otce policii.

Když vstali a chystali se k odchodu, cítil se Frank trochu provinile. Nenalil Kate tak docela čistého vína. Vlastně ji obelhal v nejdůležitějším bodu případu, v tom, co všechno si od dopadení Luthera Whitneyho slibuje. Rozhodně se sebou není spokojený. Lidé střežící zákon musí občas lhát jako kdokoli jiný. Ale proto to ještě není stravitelnější, zvlášť když musí lhát někomu, kdo si ihned získal detektivův respekt a koho teď dost lituje.

18

KATE MU NECHALA VZKAZ JEŠTĚ V NOCI, FRANK NECHTĚL marnit čas. Hlas ze záznamníku ji ochromil, zaslechla ten témbr poprvé po mnoha letech. Klidný, odměřený, pevný jako nacvičený krok pěšáka. Vlastně se roztřásla, jen se hlas ozval, a musela se plně soustředit, aby sesumírovala pár prostých slov, která ho mají polapit. Připomněla si, jak vychytrale si umí počínat. Chce ho vidět, chce s ním mluvit. Co nejdřív. Jestlipak protřelý starý muž vytuší past? Vybavila si jejich poslední setkání tváří v tvář a pochopila, že ho nic takového nenapadne. Nebude podezřívat z podvodu děvčátko, které se mu svěřovalo s nejdůvěrnějšími tajnostmi. To mu musela přiznat.

Telefon zazvonil ani ne za hodinu. Když po něm sahala, vyčítala si, že na Frankovu žádost kývla. Sedět v restauraci a osnovat plán na zatčení člověka podezřelého z vraždy je něco docela jiného, než se účastnit šarády, která má vydat vlastního otce spravedlnosti.

„Katie.“ Trochu se mu lámal hlas. Zaslechla v něm i nepatrný náznak nedůvěry.

„Nazdar, tati.“ Slova bohudík zazněla přirozeně. V danou chvíli se jí zdálo, že nedá dohromady kloudnou větu.

Její byt není vhodný. To jistě chápe. Má svoje soukromí. A z pochopitelných důvodů se nemohou sejít u něho. Navrhl tedy schůzku na neutrální půdě. To by šlo. Chce s ním pohovořit, on ji zas vyslechnout. Moc po tom touží.

Domluvili se na zítřek ve čtyři hodiny v kavárně poblíž její kanceláře. Tou dobou tam bude volno, klid, nic je nebude rušit. Bude tam na ni čekat. Nic než smrt mu v tom nezabrání.

Zavěsila a zavolala Frankovi. Sdělila mu čas a místo schůzky. Jak naslouchala vlastním slovům, došlo jí, co právě provedla. Uvědomila si, že se dává do pohybu něco, co nemůže zastavit. Praštila s telefonem a rozplakala se. Její tělo se zmítalo v křečích, svezla se na podlahu, každý sval vibroval, její nářek vyplňoval malý byt jako helium balon, každou chvíli se dal očekávat výbuch.

Frank držel sluchátko o chvíli déle a nejradši by se neviděl. Křičel na ni, ale už ho nemohla slyšet, ostatně nic by se tím nezměnilo. Udělala správnou věc. Nemusí se za nic stydět, nemá si co vyčítat. Když zmlkl a zavěsil, uvědomil si, že původní euforie z toho, že se tolik přiblížil ke kořisti, pohasla stejně rychle, jako když sfoukne zápalku.

Vyslyšela jeho prosbu. Pořád otce miluje. Poručíka Setha Franka to sice znepokojuje, ale nevyvádí z míry. Zato Sethu Frankovi, otci tří dětí, se orosily oči a náhle se mu jeho povolání silně znelíbilo.

Burton zavěsil. Detektiv Frank splnil slib a agenta vyrozuměl. Za chvilku Burton dorazil do kanceláře Russellové.

„Nechci vědět, jak to provedete.“ Russellová se tvářila ustaraně.

Burton se v duchu usmál. Je moc cimprlich, jak předpokládal. Chce, aby se věci hnuly, ale nerada by si poškodila manikúru.

„Žádá se od vás jediný, abyste informovala prezidenta, kde k tomu dojde. A zařiďte, aby to ještě před akcí sdělil Sullivanovi. Musí to udělat.“

Russellová vypadala zmateně. „Proč?“

„Nechte všechno na mně. Jen nezapomeňte udělat, co vám říkám.“ Odešel dřív, než na něj začala křičet.

„Ví policie bezpečně, že to byl on?“ V prezidentově hlase zaznělo znepokojení. Vzhlédl od psacího stolu.

Russellová přecházela pracovnou, zastavila se a obrátila se k němu. „Předpokládám, Alane, že jinak by se tolik nenamáhali, aby ho zatkli.“

„Nadělali už dost chyb, Glorie.“

„To nepopírám. Jako my všichni.“

Prezident zavřel spis, který studoval, vstal a zadíval se z okna na trávník před Bílým domem.

„Takže ten muž bude brzy pod zámkem?“ Otočil se a pohlédl na Russellovou.

„Vypadá to tak.“

„Co z toho vyplývá?“

„Že i ty nejpromyšlenější plány někdy nevyjdou.“

„Ví o tom Burton?“

„Burton to celé nejspíš zorganizoval.“

Prezident přešel k Russellové a stiskl jí paži. „O čem to mluvíte?“

Russellová popsala šéfovi události posledních dnů.

Prezident si zamnul tvář. „Co Burton sleduje?“ Otázku položil spíš sobě než Russellové.

„Co kdybyste mu brnknul a zeptal se ho sám? Důrazně trval na tom, abyste o akci informoval Sullivana.“

„Sullivana? Proč zrovna…“ Prezident nedořekl. Dal příkaz, aby mu zavolali Burtona, ale sdělili mu, že náhle onemocněl a odjel do nemocnice.

Prezident provrtával očima šéfku štábu. „Chystá se Burton provést to, co předpokládám?“

„Záleží na tom, co předpokládáte.“

„Nechte toho manévrování, Glorie. Víte přesně, nač narážím.“

„Jestli narážíte na to, že Burton hodlá zařídit, aby se to individuum nikdy nedostalo za mříže, tak to mě samozřejmě taky napadlo.“

Prezident se posadil do křesla, přejel dlaní velký nůž na otevírání dopisů, který ležel na psacím stole, a obrátil se k oknu. Když to Russellová viděla, otřásla se. Svůj nůž na otevírání dopisů z psacího stolu uklidila.

„Alane? Co byste si přál, abych udělala?“ Dívala se mu do zátylku. Jednou je prezidentem, nezbývá než sedět a trpělivě čekat, i kdyby měl člověk tisíc chutí ho uškrtit.

Konečně se otočil k ní. Oči měl temné, chladné, panovačné. „Nic. Nedělejte nic. Spojím se raději se Sullivanem. Povězte mi, kde a kdy se to stane.“

Když mu Russellová diktovala údaje, pomyslela si totéž, co už jednou předtím. Opravdu podivné přátelství.

Prezident zvedl telefon. Russellová se natáhla a zadržela mu ruku. „Alane, v protokolu se uvádí, že Christine Sullivanová měla na tvářích podlitiny a na krku stopy po škrcení.“

Prezident se díval skrze ni. „Opravdu?“

„Co se vlastně v ložnici dělo, Alane?“

„No, podle toho, nač si útržkovitě vzpomínám, zatoužila po trochu drsnějších hrátkách než já. A stopy po škrcení?“ Odmlčel se a položil telefon. „Řekněme, že Christy měla perverzní sklony, Glorie. Mimo jiné jí skýtalo rozkoš přidušení při sexuálním styku. Nedostatek vzduchu totiž u někoho přibrzďuje a zároveň násobí orgasmus.“

„Slyšela jsem o tom, Alane, jen jsem netušila, že si tak zahráváte i vy.“ Mluvila ostře.

„Hleďte si svého, Glorie,“ odsekl prezident. „Z toho, co dělám, se nemusím zodpovídat vám, ani nikomu jinému.“

Russellová ustoupila a rychle pronesla: „Samozřejmě, promiňte, pane prezidente.“

Napětí v Richmondově tváři povolilo, vstal a rezignovaně rozhodil rukama. „Dělal jsem to kvůli Christy, Glorie, to snad chápete. Ženy někdy mívají na nás muže zvláštní vliv. Nejsem vůči němu imunní.“

„Proč se vás tedy pokusila zabít?“

„Jak říkám, zatoužila po drsnějších hrátkách než já. Byla opilá a přestala se ovládat. Takové věci se bohužel stávají.“

Gloria se dívala přes něho do okna. Setkání s Christine Sullivanovou nebylo dílem pouhé náhody. Schůzku naplánovali, načasovali a organizačně zajistili se stejnou důkladností jako volební kampaň. Potřásla hlavou, aby zapudila obrazy z oné noci, které na ni neodbytně dotíraly.

Prezident přešel za ni, objal ji kolem ramen a otočil k sobě.

„Byl to pro všechny hrozný zážitek, Glorie. Rozhodně jsem nechtěl, aby Christy zemřela. To bylo to poslední. Rozjel jsem se tam, abych si užil poklidný, romantický večer s velmi krásnou ženou. Proboha, nejsem netvor.“ Na jeho tváři se objevil odzbrojující úsměv.

„Já vím, Alane. Jenže při tolika ženách, tolika dobrodružstvích, se něco muselo stát.“

Prezident pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, nejsem první člověk v tomto úřadu, který se věnuje koníčkům, jaké se v oficiálním životopisu obvykle neuvádějí. A určitě ne poslední.“ Vzal do dlaní její obličej. „Nároky mého úřadu znáte líp než kdokoli, Glorie. Je na celém světě zcela ojedinělý.“

„Vím, že jste pod enormním tlakem, uznávám to, Alane.“

„Vidíte. Tahle práce vyžaduje víc, než je v lidských silách. Občas se člověk musí odpoutat od tlaku reality, uvolnit se z toho drtivého sevření. Zbavit se toho tlaku je důležité, protože na tom závisí, jak dobře budu sloužit lidem, kteří mě zvolili, kteří mi dali svoji důvěru.“

Přešel k psacímu stolu. „A kromě toho, těšit se ze společnosti krásných žen je relativně neškodný způsob, jak bojovat se stresem.“

Gloria mu vztekle zírala do zad. Jako by čekal od ní a vůbec od všech lidí, že podlehnou téhle falešné rétorice, lacinému vlasteneckému žvástu.

„Pro Christine Sullivanovou to nebylo zdaleka neškodné,“ vyhrkla.

Richmond se k ní otočil a už se neusmíval. „Nechci se o tom dál bavit, Glorie. Co bylo, bylo, myslete na budoucnost. Rozumíte?“

Kývla hlavou na znamení formálního souhlasu a odkráčela z místnosti.

Prezident opět zvedl telefon. Sdělí dobrému příteli Waltru Sullivanovi všechny nezbytné podrobnosti akce. Když prezidenta spojili, usmál se. Zdá se, že už to nebude dlouho trvat. Jsou skoro u cíle. Na Burtona se může spolehnout. Může se spolehnout, že udělá tu správnou věc. V zájmu všech.

Luther se podíval na hodinky. Jedna hodina. Osprchoval se, vyčistil si zuby a zastřihl nově narostlý vous. Vlasy se zabýval tak dlouho, dokud s nimi nebyl spokojen. I v obličeji vypadá líp. Telefonát od Kate způsobil div. Když zavěsil, přehrával si ho v hlavě pořád dokola, vybavoval si barvu jejího hlasu a slova, o nichž nedoufal, že je v životě ještě uslyší. Riskoval i návštěvu obchodu s konfekcí v centru, kde si koupil nové kalhoty, značkové kožené sako a sportovní plášť. Uvažoval i o koupi kravaty, ale nakonec ji zavrhl.

Vyzkoušel si nový plášť. Výborně mu padne. Kalhoty jsou trochu volnější, zhubl. Musí víc jíst. Začne třeba tím, že pozve dceru na večeři. Pokud ovšem bude souhlasit. Ještě si to rozmyslí, nesmí na ni moc tlačit.

Jack! Určitě to způsobil Jack. Pověděl jí o jejich setkání. Že otec má starosti. Ovšem, v tom to je! Asi zhloupl, že to hned nepochopil. Jenže co to znamená? Probudil se v ní zájem? Sevřelo se mu hrdlo a roztřásla kolena. Po tolika letech? Nenačasovala setkání nejvhodněji. Ale čert to vem! Jednou se rozhodl, nebude nic měnit.

Určitě ne něco, co se týká jeho dcery. Ledaže by se stalo něco hrozně zlého.

Luther byl přesvědčen, že Richmond neví o jeho korespondenci s šéfkou štábu. Její jedinou nadějí je vykoupit to, co má Luther, a zařídit, aby to už nikdo nikdy neviděl. Vyplatit ho a doufat, že navždy zmizí a svět se nic nedoví. Ověřil si, zda peníze dorazily na uvedený účet. Co se s penězi stalo, bude překvapení číslo jedna.

Pro překvapení číslo dvě úplně zapomenou na překvapení první. Nejlepší na tom je, že Richmond nebude do poslední chvíle nic tušit. Vážně pochybuje, že si prezident někdy něco takového připustil. Ale pokud tohle nestačí k obžalobě ze zneužití úřední moci, pak už nic. Po tomhle se bude aféra Watergate jevit jako klukovina třetího řádu. Co zbývá odsouzenému exprezidentovi? Doufá, že ho sežehne požár, který založil. Luther vytáhl z kapsy dopis. Zařídí to tak, aby jej dostala ve chvíli, kdy bude očekávat poslední instrukce. I ona se dočká odplaty. Zasloužené odplaty. Jako všichni. Stojí za to sledovat, jak se bude svíjet, tentokrát ovšem ne rozkoší. Ať se snaží sebevíc, nedaří se mu vymazat z paměti ženu, která se nenuceně sexuálně vyžívala v bezprostřední blízkosti ještě teplého těla, jako by mrtvá žena byla jen haldou odpadků, kterou nestojí za to se zabývat. A Richmond. Ten ožralý, uslintaný parchant! Při vzpomínce na ty dva Lutherovi kypí krev. Zaťal zuby, ale vzápětí se usmál.

Ať mu Jack vymůže jakýkoli úděl, přijme jej. Dvacet let, deset let, deset dní, co na tom záleží. Hlavně že vymáchá ve vlastních sračkách prezidenta a všechny kolem něho. Kašle na následky, hlavně že je dostane.

Ale předtím stráví nějaký čas s dcerou. Pak už mu na ničem nezáleží.

Když Luther přecházel k posteli, jako by jeho tělem projel elektrický šok. Napadlo ho něco docela jiného. Něco, co bolí, ale co by pochopil. Sedl si na postel a napil se ze sklenice vody. Kdyby to byla pravda, mohl by jí to vyčítat? Ostatně, zabily by se tím dvě mouchy jednou ranou. Ležel nehybně na posteli a přemýšlel o tom, zda se i nepravděpodobně báječné vyhlídky mohou naplnit. Zaslouží si snad od ní něco lepšího? Odpověď je naprosto jasná. Nezaslouží.

Jakmile se uskutečnil převod peněz do jedné z okresních poboček velké banky, částku podle tefegrafického příkazu okamžitě poukázali z účtu do pěti různých bank vždy po milionu dolarů. Poté peníze absolvovaly okružní cestu bankovním světem, aby se nakonec opět shromáždily na jednom místě.

Russellová, která nechala sledovat tok peněz, brzy zjistí, co se stalo. A moc ji to nepotěší. A ještě míň ji potěší list, který dostane.

Café Alonzo otevřeli asi před rokem. Ke kavárně patří obvyklá venkovní zahrádka se stolky a pestrobarevnými slunečníky, oddělená od chodníku černým kovovým zábradlím ve výši pasu. Podává se tu silná káva na mnoho způsobů a vlastní pekárna podnik zpopularizovala mezi těmi, kdo dopoledne rádi zaskočí na přesnídávku nebo se v poledne spokojí s málem. Když hodiny ukázaly za pět minut čtyři, seděl u stolku v zahrádce jediný člověk. Mrazivý vítr obrátil střechy některých slunečníků, takže připomínaly svazek obrovských brček.

Kavárna se nachází v přízemí moderní administrativní budovy. O dvě poschodí výš visí pracovní lávka. Tři dělníci právě vyměňují tabuli skla, která praskla. Fasádu budovy tvoří zrcadlová výplň, odrážející celou protější stranu ulice. Tabule skla je těžká, i trojice statných mužů zápasí s její váhou a rozměry.

Kate se zachumlala do kabátu a usrkávala kávu. Odpolední slunce protíná mrazivý vzduch, ale rychle se kloní k západu. Po stolcích se plazí dlouhé stíny. V očích ji píchlo, když se zadívala do slunce, klesajícího ke střechám chátrajícího bloku domů na druhé straně ulice, diagonálně od kavárny. Jsou určeny k demolici, musí ustoupit pokračující renovaci této oblasti. Kate si nevšimla, že jedno z oken v prvním patře protějšího domu se otevřelo. V sousedním domě byla zase dvě okna vytlučená. A křídlo vstupních dveří dalšího domu se vyvrátilo.

Kate se podívala na hodinky. Sedí tu dobrých dvacet minut. Uvykla zběsilému pracovnímu tempu na státním zastupitelství a den pro ni nikdy nekončí. Nepochybuje, že v okolí je spousta policistů, připravených bleskově zasáhnout, jakmile k ní zamíří. Zamyslela se. Budou mít vůbec příležitost si něco říct? A co by mu asi tak pověděla? Ahoj, tati, shodila jsem tě? Promnula si tváře a čekala. Měl přijít ve čtyři. Teď už je pozdě, aby na tom cokoli změnila. Je příliš pozdě na všechno. Ale dělá správnou věc, bez ohledu na pocit viny, bez ohledu na krizi, která se dostavila poté, co zatelefonovala detektivovi. Rozhněvaně propletla ruce a zapraskala klouby prstů. Chystá se předat otce policii, zaslouží si to. O tom není sporu. Kéž by to už měla za sebou.

McCartymu se to nelíbilo. Ani trochu. Obvykle sledoval svůj terč, někdy celé týdny, dokud jako úkladný vrah neznal zvyky oběti lépe než oběť sama. To zabití usnadnilo. Časová rezerva McCartymu umožnila naplánovat si únik, vypracovat i katastrofický scénář. Současný úkol mu žádný podobný luxus neskýtá. Sullivanův vzkaz byl stručný. Ten člověk mu už vyplatil obrovskou částku na dietách, další dva miliony budou následovat po splnění úkolu. Zaplatil mu každé mrknutí okem – teď musí vyřídit objednávku. Kromě prvního zásahu před mnoha lety si McCarty nevzpomíná, že by byl tak nervózní. Situaci nijak neulehčuje, že se okolí hemží poldy.

Přesto věří, že všechno dobře dopadne. I ve vymezeném čase vymyslel slušný plán. Hned po Sullivanově telefonátu si určený prostor prohlédl. Fronta chátrajících domů okamžitě upoutala jeho pozornost. Ostatně je to jediné vhodné místo. Ukrývá se tu od čtyř hodin ráno. Zadní východ domu ústí do uličky. Pronajaté auto parkuje přímo před ním. Po výstřelu stačí patnáct vteřin, aby se zbavil pušky, seběhl ze schodů, dostal se z domu a nasedl do auta. Než policie pochopí, co se vlastně stalo, bude o tři kilometry dál. Letadlo startuje do pětačtyřiceti minut ze soukromé přistávací dráhy šestnáct kilometrů na sever od Washingtonu. Přepraví ho do New Yorku. McCarty bude jediným pasažérem, poté ho budou rozmazlovat na palubě concordu, a za o něco málo víc než pět hodin vystoupí v Londýně.

Po desáté zkontroloval pušku a zaměřovač, automaticky otřel smítko prachu z hlavně. Tlumič by se hodil, ale zatím neobjevil takový, který by fungoval na pušce, zvlášť když jeho zbraň je uzpůsobena ke střelbě supersonickou municí. Spoléhá na to, že výstřel i jeho odjezd zanikne ve všeobecném shonu. Pohlédl přes ulici a mrkl na hodinky. Je skoro čas.

Vynikající střelec McCarty nemohl vědět, že na hlavu jeho živého terče míří zároveň další puška. A do zaměřovače hledí stejně pronikavé, ne-li pronikavější oči.

Tim Collin se projevil jako skvělý střelec během služby u námořní pěchoty a jeho seržant napsal do služební charakteristiky, že neviděl většího mistra. Nositel tak vynikajícího vysvědčení právě hleděl do zaměřovače, po chvíli se od pušky odvrátil. Collin se rozhlédl po dodávce, v níž se nachází. Parkuje u obrubníku naproti kavárně, odtud nebude Collinovi nic komplikovat střelbu. Znovu zamířil zbraň, ve vlasovém kříži zaměřovače se nakrátko objevila Kate Whitneyová. Collin pootevřel boční okno dodávky. Stojí ve stínu budovy. Nikdo nezjistí, co tu provádí. Navíc má výhodu, neboť ví, že Seth Frank a jeho muži se nacházejí v prostoru vpravo od kavárny, zatímco ostatní se pohybují v hale administrativní budovy, odkud lze také vstoupit do kavárny. Auta bez policejního označení stojí v celé ulici. Jestli se Whitney dá na útěk, nedostane se daleko. A jen Collin ví, že neuteče nikam.

Po výstřelu rozloží pušku, ukryje ji v dodávce, vyběhne s pistolí a odznakem ven a připojí se k ostatním ochráncům zákona, pátrajícím po tom, co se vlastně stalo. Nikoho nenapadne hledat v dodávce tajné služby střelnou zbraň či střelce, který jim skolil živý terč.

Burtonův plán připadá mladému agentovi dokonale promyšlený. Collin nemá nic proti Lutheru Whitneymu, ale v sázce je mnohem víc než život šestašedesátiletého recidivisty. Mnohem, mnohem víc. Zabít starého muže nečiní Collinovi potěšení, naopak, bude se snažit zapomenout, že se to vůbec stalo. Ale takový je život. Za práci ho platí, odpřisáhl, že splní každý úkol, není co řešit. Jedná protizákonně? Z čistě technického hlediska spáchá vraždu. Realisticky vzato, udělá, co musí. Předpokládá, že o tom ví prezident, ví o tom i Gloria Russellová a Bill Burton, jehož si váží nejvíc ze všech, ho podrobně instruoval, jak to má provést. Collinovo postavení a výcvik mu nedovolují tyto instrukce ignorovat. Kromě toho, ten starý chlap se tam vloupal. Dostal by dvacet let. A dvacet let v kriminále by nepřežil. Ostatně kdo by chtěl vyjít z vězení po osmdesátce? Collin ho zachrání před nejhorším. Na jeho místě by Collinovi tahle varianta připadala nejlepší. Collin vzhlédl k dělníkům na pracovní lávce nad kavárnou, kteří se snažili tabuli skla usadit na správné místo. Jeden se chopil lana a zatáhl. Tabule pomalu stoupala.

Kate odvrátila oči od svých rukou a zrak jí padl na něho.

Elegantně kráčí po chodníku. Klobouk a šála mu zakrývají větší část obličeje, ale chůzí se prozradil. Když dospívala, snažila se napodobit jeho pevný, sebevědomý krok. Napadlo ji, že by měla vstát.

Frank jí neřekl, kdy přesně zasáhne policie, ale určitě nebude dlouho otálet.

Luther se zastavil před kavárnou a zadíval se na ni. Tak blízko nebyl dceři víc než deset let a trochu znejistěl. Nevěděl, jak postupovat dál. Postřehla jeho rozpaky a přiměla se k úsměvu. Okamžitě zamířil k jejímu stolu a usedl zády k ulici. Navzdory chladu si sundal klobouk, sňal brýle proti slunci a strčil je do kapsy.

McCarty hleděl do zaměřovače. Jakmile se v něm objevily kovově lesklé šedivé vlasy, odjistil zbraň a prst přemístil ke spoušti.

Asi o osmdesát metrů dál sledoval dění Collin. Nespěchal tolik jako McCarty, měl výhodu, protože věděl, kdy policie zasáhne.

McCartyho ukazováček se v druhém článku začal ohýbat. Předtím si jednou, dvakrát všiml dělníků na lávce, ale pustil je z hlavy. Teprve podruhé v životě se při plnění zakázky dopustil omylu.

Jak jeden z dělníků zatáhl za lano, tabule náhle nadskočila a natočila se směrem k McCartymu. Dopadly na ni zpříma paprsky zapadajícího slunce a v červeném záblesku se odrazily od tabule McCartymu do očí. Zornicemi mu projela prudká bolest, trhl bezděčně rukou a puška vystřelila. Zaklel a odhodil ji. Zadním vchodem vyběhl oproti plánu o pět vteřin dřív.

Střela zasáhla stojan slunečníku, přeťala ho, odrazila se a zaryla do betonového chodníku. Kate a Luther se vrhli na zem, otec instinktivně kryl dceru. V několika vteřinách je Seth Frank a desítka uniformovaných policistů s pistolemi v rukou v půlkruhu obstoupili a neohroženě pročesávali očima ulici.

„Uzavřete celou oblast, hněte prdelí!“ křikl Frank na seržanta, který štěkal příkazy do vysílačky. Uniformovaní policisté se rozprchli, neoznačená auta se rozjela.

Dělníci zírali dolů na ulici a vůbec si neuvědomovali, jak nejapnou úlohu sehráli v rozvíjejících se událostech.

Luthera zvedli, nasadili mu želízka a celá svita se spěšně odebrala do haly administrativní budovy. Seth Frank muže chvilku se zadostiučiněním pozoroval, načež mu odříkal jeho práva. Luther se ohlédl na dceru. Kate se nejdřív vyhnula jeho pohledu, ale pak si řekla, že si to nezaslouží. Jeho slova ji však ranila víc než ta, která očekávala.

„Neublížili ti, Katie?“

Zavrtěla hlavou, vytryskly jí slzy, nedokázala je zastavit, jako by jí někdo železným stiskem svíral krk. Svezla se na podlahu.

Bill Burton stál v hale u vchodu do administrativní budovy. Když dovnitř vstoupil užaslý agent Collin, Burton si ho změřil zničujícím pohledem. Změnil výraz až poté, co mu Collin zašeptal do ucha pár slov.

O Burtonových kvalitách svědčí, že informaci rychle zpracoval a za několik vteřin pochopil její význam. Sullivan najal odstřelovače. Stařec opravdu zorganizoval to, k čemu ho Burton chtěl pohnout. Lstivý miliardář v Burtonových očích stoupl o pár příček.

Burton přešel k Frankovi.

Frank na něj zkoumavě pohlédl. „Netušíte, co se skrývá za tím bordelem?“

„Možná,“ odpověděl Burton.

Burton se otočil. Poprvé s Lutherem Whitneyem stáli tváří v tvář. V Lutherově paměti se ihned vybavily zážitky oné noci. Ale choval se klidně, nevzrušeně. Burton ho musel obdivovat, přestože pro něho představoval ohromné břímě starostí. Whitneyho evidentně nevyvedlo příliš z míry, že ho zatkli. Jeho oči Burtonovi – člověku, který se zúčastnil doslova tisíců zatčení, při nichž dospělí muži běžně brečeli jako nemluvňata – sdělily všechno, co potřeboval vědět. Ten chlapík se stejně chtěl dostat poldům do rukou. Proč, tím si Burton není jistý, ale příliš mu na tom nesejde.

Burton dál pozoroval Luthera, zatímco Frank shromažďoval své muže. Pak pohlédl do kouta na zhroucenou postavu. Luther se mezitím pustil do boje se svými uchvatiteli, aby se k ní dostal, ale nikdo pro to neměl pochopení. Policistka se všemožně, leč neúspěšně snažila utěšit Kate. Proudy slz si razily cestu zvrásněným obličejem starého muže, když viděl, jak se jeho děvčátko zalyká zoufalým pláčem.

Když Luther spatřil Burtona kousek od sebe, probodl ho očima, ale Burton výmluvně svedl jeho pohled ke Kate. Pak se opět chvíli dívali jeden druhému do očí. Burton povytáhl obočí, nepatrně kývl směrem ke Kate a zatvářil se zarmouceně, jako by ji odepisoval. Burton dokázal zastrašit pohledem i ty nejzatvrzelejší zločince a jeho výraz byl natolik přesvědčivý, že po něm každému ztuhla v žilách krev. Luther Whitney není žádný přitroublý zlodějíček, to se hned pozná. Ani žádný ufňukanec. Jenže železobetonové opláštění jeho nervů se začíná drolit. Rychle popraskalo natolik, že je obnažilo a vydalo napospas vzlykům ženy v koutě.

Burton se otočil a vyšel na ulici.

19

GLORIA RUSSELLOVÁ SEDĚLA V OBÝVACÍM POKOJI A DRŽELA v roztřesené ruce cosi jako dopis. Podívala se na hodinky. Právě ho přivezl kurýr, starší muž v turbanu, otlučeným subarem. Na předních dveřích spolujezdce se skvělo logo firmy Metro Rush Couriers. Děkuju, madam. Sbohem v tomto životě. Očekávala, že konečně dostane to, co zapudí přízračné vidiny, jimiž trpí. A že pomine stav ohrožení.

V komíně skučí vítr. Plameny v krbu vytvářejí atmosféru domácí pohody. Dům až pedantsky uklízí Mary, již Russellová zaměstnává na několik hodin denně a která právě odešla. Na dnešek pozval Glorii do svého sídla na večeři senátor Richard Miles, čekají ji o osmé hodině. Miles je pro její osobní politickou kariéru důležitý člověk a vyvíjí už patřičnou aktivitu. Konečně se věci začínají obracet k lepšímu. Jenže síly mimo ni ji zase naráz vrhly zpět. Po všem trýznění a ponížení. Proč teď? Proč teď?

Znovu se zadívala na dopis. Padlo na ni hluboké zoufalství, jako by uvízla v obrovské rybářské síti, která ji stáhne ke dnu a už nikdy nevydá.

Dík za dobročinný příspěvek. Oceňuju Vaši ochotu. I to, že jste mi poskytla provaz, na kterém Vás oběsí. Předmět Vašeho zájmu ovšem není na prodej. Myslím, že policie ho bude potřebovat, aby všechny pohnala k soudu. Jak vidíte, jste V PRDELI!

Ze všeho se jí podlomila kolena. Jaký provaz? Nedokáže se soustředit, něco kloudného vymyslet. Zprvu ji napadlo, že zatelefonuje Burtonovi, vzápětí si uvědomila, že ho teď v Bílém domě nezastihne. Náhle dostala nápad. Přiskočila k televizoru. V podvečerním zpravodajství právě informovali o zbrusu nové události. Při odvážné policejní akci, provedené za součinnosti middletonské okresní a metropolitní policie, byl zatčen muž podezřelý z vraždy Christine Sullivanové. Těsně předtím neznámý střelec vypálil jednu ránu, předpokládá se, že terčem měl být podezřelý.

Russellová sledovala reportáž z middletonské policejní stanice. Spatřila Luthera Whitneyho, jak hledí přímo před sebe, nijak se nepokouší skrýt obličej a stoupá po schodech. Je mnohem starší, než si představovala. Vypadá jako ředitel školy. A tento muž ji sledoval…

Vůbec ji nenapadlo, že Luthera zatkli pro zločin, o němž ví, že jej nespáchal. Ne že by proti tomu chtěla něco dělat. V dalších záběrech zahlédla Billa Burtona s Collinem za zády, jak naslouchají prohlášení detektiva Setha Franka pro novináře.

Neschopní, zatracení hňupové! Dopustili, že sedí ve vazbě. Ten chlap si hnípá v cele a ona drží v rukou list s ujištěním, že je všechny zničí. Věřila Burtonovi a Collinovi, věřil jim i prezident, a oni zklamali, hanebně zklamali! Jak tam může Burton klidně postávat, když hrozí, že životy jich všech rázem shoří jako meteor?

Další hnutí mysli zaskočilo i ji samotnou. Rozběhla se do koupelny, otevřela lékárničku a popadla první lahvičku, kterou spatřila. Kolik tablet stačí? Deset? Sto?

Pokusila se odšroubovat víčko, ale roztřesenýma rukama se jí to nedařilo. Nevzdala se a nakonec se tablety vysypaly do umyvadla. Nabrala jich hrst a zarazila se. Ze zrcadla na ni hleděla její tvář. Poprvé si uvědomila, jak v poslední době zestárla. Prázdný pohled, propadlé tváře, vlasy jako by jí šedivěly před očima.

Podívala se na zelenou hromádku v hrsti. Nedokáže to. Přestože se jí hroutí svět, nedokáže to. Spláchla tablety a zhasla v koupelně. Zatelefonovala do senátorovy kanceláře. Omluvila se z večeře pro nemoc. Jen ulehla na postel, ozvalo se zaklepání.

Nejdřív se jí zdálo, že někdo v dálce tluče na buben. Přicházejí se zatykačem? Co ji může zkompromitovat? Ten list! Vytáhla ho z kapsy a hodila do krbu. Když se vznítil, vzplál a odplachtil komínem, uhladila si šaty, nazula lodičky a vyšla z pokoje.

Jakmile spatřila u vchodu Billa Burtona, podruhé ji prudce píchlo na prsou. Beze slova vešel, odhodil kabát a zamířil rovnou k baru, aby si nalil skleničku.

Přibouchla dveře.

„Skvělá práce, Burtone. Prvotřídní výkon. Všechno jste ohromně vyřešili. Kde máte kámoše? Nešel k očnímu lékaři?“

Burton, v ruce skleničku, se posadil. „Mlčte a poslouchejte!“

Jindy by ji takový příkaz rozhořčil na nejvyšší míru. Ale z jeho tónu ji zamrazilo. Všimla si pouzdra s pistolí. Najednou si uvědomila, že ji vlastně neustále obklopují lidé nosící zbraně. Jsou prakticky všude. A taky je používají. Spojila svůj osud s velmi nebezpečnými lidmi. Sedla si a civěla na něho.

„Collin vůbec nevystřelil.“

„Ale…“

„Vystřelil někdo jinej. Vím to.“ Vypil skoro celou skleničku. Russellová si chtěla taky namíchat drink, ale rozmyslela si to.

Změřil si ji. „Walter Sulllivan. Ten parchant! Richmond mu to řekl, co?“

Russelllová přikývla. „Myslíte, že je za tím Sullivan?“

„Kdo jinej by se do toho sral? Myslí si, že ten chlap oddělal jeho ženu. Má prachy, aby si najal nejlepšího zabijáka na světě. Ten jedinej věděl, kde to proběhne.“ Podíval se na ni a znechuceně zavrtěl hlavou. „Nebuďte pitomá, dámo, na pitominky nemáme čas.“

Burton vstal a začal přecházet pokojem.

Russellová se v myšlenkách vrátila k televizi. „Ten chlap teď sedí v kriminále. Všechno policii vyzvoní. Třeba už zpíval.“

Burton se zastavil. „Ten chlap policii neprozradí nic. Aspoň ne hned.“

„Co to vykládáte?“

„Zkrátka milej chlapík udělá všechno, aby jeho holčička zůstala naživu.“

„Vy… vy jste mu pohrozil?“

„Vzkázal jsem mu to tichou poštou a on pochopil.“

„Jak to víte?“

„Oči nelžou, dámo. Pravidlo zná. Jestli řekne slovo, může se s dcerou rozloučit.“

„Snad byste jí vážně…“

Burton se sehnul, popadl šéfku štábu, zvedl ji jako pírko a podržel ve výši svých očí.

„Rozmáznu na sračku každýho, kdo by se pokusil rozmáznout na sračku mě, jasný?“ Z jeho tónu ji zamrazilo. Hodil ji zpátky do křesla.

Zírala na něho, krve by se v ní nedořezal, oči plné děsu.

Burton zuřivostí zbrunátněl. „To vy jste mě do toho dostala. Chtěl jsem zavolat poldy, hned jak se to zvrtlo. Plnil jsem důsledně svůj úkol. Možná jsem tu ženu zabil, ale na světě by se nenašla porota, která by mě shledala vinným. Jenže vy jste na mě rafinovaně najela, dámo, žvanila jste pořád o totální katastrofě a podpoře prezidenta a já blbec vám na to skočil. A teď schází krůček k tomu, aby se mi posralo dvacet let života, a nejsem z toho zrovna na větvi. Jestli to nechápete, je mi líto.“

Několik minut seděli mlčky. Burton si pohrával se skleničkou, studoval koberec a soustředěně přemýšlel. Russellová ho po očku pozorovala a snažila se potlačit třas. Nedokázala se přinutit, aby Burtonovi řekla o listu, který dostala. K čemu by to bylo? Jak Burtona zná, vytáhl by pistoli a na místě ji odprásknul. Z pomyšlení, že násilná smrt je tak blízko, jí ztuhla krev v žilách.

Russellová v křesle zaujala přirozenější polohu. V pokoji tikají hodiny, jako by odpočítávaly zbytek jejího života. „Jste si jist, že nic neprozradí?“ Zadívala se na Burtona.

„Nejsem si jistej ničím.“

„Vždyť jste říkal…“

„Řekl jsem, že chlapík udělá všechno, aby jeho holčičku někdo nesejmul. Jestli výhrůžce dokáže čelit, budeme se řadu let probouzet na palandách.“

„Jenže to nedokáže, ne?“

„To kdybych věděl, moc by se mi ulevilo. Ale ujišťuju vás, že Luther Whitney teď dřepí v cele a snaží se vymyslet, jak nás oblafnout.“

„Co si počneme?“

Sebral kabát a drsně ji postavil na nohy. „Jdeme, nejvyšší čas promluvit si s prezidentem.“

Jack zalistoval poznámkami a rozhlédl se kolem konferenčního stolu. Jeho transakční tým tvoří čtyři řadoví právníci, tři koncipienti a dva společníci. Pověst o Jackově skvělém tahu se Sullivanem se rychle rozšířila po celé firmě. Spolupracovníci hledí na Jacka se směsí obdivu, úcty a špetky strachu.

„Same, budete koordinovat nákup surovin přes Kyjev. Máme na místě podnikavého, všeho schopného chlapíka, dohlédněte na něho, ale dopřejte mu prostor k jednání.“

Sam, již deset let společník, zaklapl kufřík. „To se rozumí.“

„Bene, četl jsem vaši zprávu o možnostech lobování. Souhlasím, že bychom měli zatlačit na ministerstvo zahraničí, neškodí získat ho na svoji stranu.“ Jack nahlédl do další složky.

„Máme na rozjezd téhle aktivity zhruba měsíc. Hlavním problémem na Ukrajině je nestabilní politický systém. Jestli má dojít k zásnubám, musíme sebou hodit. Nejhorší by pro nás byla ruská anexe klienta. A teď si stručně probereme…“

Dveře se otevřely a vstoupila Jackova sekretářka.

„Promiňte, že vyrušuju.“

„To nic, Martho, oč jde?“

„Máte telefon.“

„Řekl jsem Lucindě, ať mě telefonátů ušetří, kromě nejnaléhavějších případů. Zítra se všem ozvu.“

„Tohle vypadá na naléhavý případ.“ Jack se i s křeslem otočil. „Kdo volá?“

„Představila se jako Kate Whitneyová.“

Za pět minut seděl Jack v autě, ve zbrusu nové toyotě Lexus 300 barvy mědi. Hlavou se mu honily myšlenky. Kate mluvila skoro hystericky. Pochopil jen, že Luthera zatkli. Proč, to nevěděl.

Kate otevřela dveře na první zazvonění a málem se mu svezla do náruče. Teprve za několik minut začala zase dýchat normálně.

„Co se děje, Kate? Kde je Luther? Z čeho ho obviňují?“

Podívala se na něho, obličej oteklý a zarudlý, jako by ji někdo právě škrtil.

Když se jí konečně podařilo ze sebe dostat slovo, ohromený Jack si sedl.

„Z vraždy?“ Rozhlížel se po pokoji, ale prostředí nevnímal. „To je vyloučeno. Koho údajně zavraždil?“

Kate se napřímila a odhrnula si vlasy z obličeje. Tentokrát její slova zazněla zřetelně, pevně a zařízla se do něho jako úlomek skla.

„Christine Sullivanovou.“

Jack, na chvíli ochromený, najednou vyletěl z křesla. Shlížel k ní, snažil se cosi říct, ale nevymáčkl ze sebe hlásku. Dovrávoral k oknu, otevřel je a žíznivě nasál chladný vzduch. V žaludku se mu vzbouřily šťávy, zaštípaly ho v krku, jen tak tak že je nezvrátil. Pozvolna se mu přestaly podlamovat nohy. Zavřel okno a posadil se vedle Kate.

„Co se stalo, Kate?“

Osušila si uplakané oči zmuchlaným papírovým kapesníkem. Vlasy měla rozcuchané. Do této chvíle neodložila kabát. Střevíčky ležely u křesla, kam je odkopla. Ze všech sil se snažila dát trochu dohromady. Odstranila pramen vlasů z úst a podívala se na něho.

Mluvila tiše, vyrážela slova. „Zatkli ho a teď je ve vazbě. Oni… domnívají se, že se vloupal k Sullivanovým. Tou dobou tam nikdo neměl být… ale Christine Sullivanová se tam vrátila.“ Odmlčela se a zhluboka nabrala dech. „Policajti si myslí, že ji Luther zastřelil.“ Jen vyřkla poslední slova, zavřela oči, oční víčka jako by klesla pod obrovskou vahou. Čelo se jí nakrabatilo vráskami, trhla hlavou, aby se zbavila pulzující bolesti.

„Zbláznili se, Kate. Luther by nikoho nezabil.“

„Nevím, Jacku. Nevím, co si o tom mám myslet.“

Jack vstal a odložil si kabát. Prohrábl si vlasy a usilovně uvažoval. Podíval se na ni.

„Jak to všechno víš? A jak to, že ho chytili?“

Kate se místo odpovědi celá roztřásla. Jako by ji zachvátila silná bolest, útočila na ni zvenčí a zmítala štíhlým tělem. Využila okamžiku, kdy polevila, a otřela si obličej dalším kapesníkem. Trvalo jí nekonečně dlouho, jako stařeně, než se k němu po milimetrech otočila. Oči stále zavřené, dýchala přerývaně, vzduch jako by uvízl v pasti plic a ztěžka se dral ven.

Konečně otevřela oči. Rty se zpočátku pohybovaly naprázdno, nevyšel z nich hlas. Nakonec se jí podařilo pomalu, zřetelně a důrazně, jako by sama sebe trestala, přiznat pravdu.

„Zařídila jsem to.“

Luther v oranžovém vězeňském stejnokroji seděl v téže vyšetřovací místnosti se stěnami z neomítnutých škvárobetonových tvárnic jako před nedávnem Wanda Broomeová. Frank se usadil naproti němu a upřeně ho pozoroval. Luther se díval přímo před sebe. Vnitřně je jinde. Ten chlapík o něčem přemýšlí.

Vstoupili dva muži. Jeden nesl magnetofon, položil jej doprostřed stolu a spustil nahrávání.

„Kouříte?“ Frank mu nabídl cigaretu. Luther ji přijal a oba vydechli první obláčky kouře.

Frank před magnetofonem Lutherovi zopakoval slovo od slova poučení o právech zadržené osoby. Tím vyloučil základní procedurální problém.

„Pochopil jste svoje práva?“

Luther neurčitě mávl cigaretou.

Frank si ho představoval jinak. Podle trestního rejstříku je těžkým zločincem. Byl třikrát trestán, ale posledních dvacet let je čistý. To moc neznamená. Nikdy se však nedopustil násilí na člověku. To taky moc neznamená, i když to o něčem svědčí.

„Potřebuju, abyste odpověděl ano nebo ne.“

„Ano.“

„Dobře. Uvědomujete si, že jsem vás zatkl v souvislosti s vraždou Christine Sullivanové?“

„Ano.“

„Opravdu se vzdáváte možnosti poradit se s právním zástupcem? Zajistíme vám advokáta, nebo si můžete zavolat svému zástupci.“

„Není třeba.“

„Pochopil jste, že nemusíte vypovídat? A že cokoli od této chvíle řeknete, může být použito proti vám?“

„Chápu.“

Letitá zkušenost Franka poučila, že brzké doznání může katastrofálně ovlivnit soudní proces. I sebedobrovolnější přiznání dokáže obhájce často rozcupovat na kusy a celou výpověď vyvrátit. Pachatel třeba dovede vyšetřovatele až k mrtvole, ale hned po prvním dnu přelíčení opouští v doprovodu advokáta volně a s úsměvem na rtech soudní budovu a detektiv jen doufá, že se s ním zase brzy nesetká. Ale Frank se do svého případu zakousl. Cokoli k němu Whitney dodá, přispěje tak jako tak k jeho objasnění.

Frank pozorně sledoval vězně. „Položím vám pár otázek, ano?“

„Klidně.“

Frank protokolárně uvedl hodinu, den, měsíc a rok výslechu a požádal Luthera, aby sdělil své celé jméno. Dál se nedostali. Dveře se otevřely. Vešel uniformovaný policista.

„Venku čeká jeho advokát.“

Frank pohlédl na Luthera a vypnul magnetofon.

„Jaký advokát?“

Než Luther stačil odpovědět, za policistou do místnosti vtrhl Jack.

„Jack Graham, jsem právní zástupce obviněného. Odneste magnetofon. Chci si promluvit se svým klientem o samotě, a to hned, pánové.“

Luther na něho vyvalil oči. „Jacku…,“ vyrazil ze sebe.

„Mlč, Luthere.“ Jack si změřil muže v místnosti. „Rozuměli jste?“

Muži vyklidili místnost. Frank a Jack se navzájem uklonili a dveře se zavřely. Jack položil na stůl kufřík, ale nesedl si. „Povíš mi, co se tu sakra děje?“

„Jdi od toho, Jacku. To myslím vážně.“

„Vyhledal jsi mě ty. A vymáčknul jsi ze mě slib, že ti pomůžu. Takže jsem tady a hotovo!“

„Výborně, jako by se stalo, tak zas běž!“

„Dobrá, půjdu, ale co ty?“

„To se tě netýká.“

Jack se mu zadíval zblízka do obličeje. „Co hodláš udělat?“

Luther poprvé zvýšil hlas. „Přiznám se. Provinil jsem se.“

„Zabil jsi ji?“ Luther uhnul očima.

„Zabil jsi Christine Sullivanovou?“ Luther neodpověděl. Jack ho popadl za rameno. „Zabil jsi ji?“

„Ano.“

Jack zkoumal jeho obličej. Pak sáhl po kufříku.

„Jsem tvůj právní zástupce, ať chceš nebo nechceš. Než zjistím, proč mi lžeš, ať tě ani nenapadne vykládat něco poldům. Jestli nebudeš držet jazyk za zuby, nechám tě zbavit svéprávnosti.“

„Jacku, vážím si toho, co děláš, ale…“

„Koukej, Luthere, Kate mi řekla, co se stalo a proč to udělala. Povím ti to na rovinu. Jestli tě zabásnou za tohle, tvoje dcera se z toho nikdy nevzpamatuje. Chápeš?“

Luther nevyslovil, co se mu dralo na jazyk. Připadalo mu, že se místnost najednou scvrkla v jakousi zkumavku. Neslyšel, jak Jack odchází. Seděl a civěl před sebe. Jako málokdy v životě nevěděl, co má dělat.

Jack přistoupil k mužům na chodbě. „Kdo případ vyšetřuje?“

Frank se na něho podíval. „Já. Jsem poručík Seth Frank.“

„Výborně, poručíku. Takže oficiálně, můj klient se nezřekl svých práv, proto se ho nepokoušejte vyslýchat v mojí nepřítomnosti. Rozumíte mi?“

Frank si založil ruce na prsou. „Rozumím.“

„Který žalobce to dostal?“

„Státní zástupce George Gorelick.“

„Vznesl formální obžalobu?“

Frank se k němu naklonil. „Velká porota ji potvrdila.“

Jack vklouzl do kabátu. „Pochopitelně.“

„Propuštění na kauci nepřipadá v úvahu, jak asi chápete.“

„Hm, podle toho, co vím, bude bezpečnější pod ochranou vašich maníků. Ohlídejte mi ho, ano?“

Jack předal Frankovi svoji navštívenku a rázně odcházel chodbou. Po té poslední poznámce Frankovi ztuhl úsměv na rtech. Podíval se na navštívenku, pak směrem k vyšetřovací místnosti a rychle zase na vzdalujícího se obhájce.

20

KATE SE OSPRCHOVALA A PŘEVLÉKLA. MOKRÉ VLASY SI sčesala dozadu, takže jí padají na ramena. Oblékla si tričko a přes ně tlustý tmavomodrý svetr s výstřihem do V, vybledlé džíny volně splývají z úzkých boků. Tlusté vlněné ponožky chrání dlouhá chodidla. Jack pozoroval, jak přenášejí pružnou postavu majitelky sem tam po pokoji. Už se trochu vzpamatovala. Ale z očí jí stále hledí děs. Zdá se, že se jej snaží zapudit fyzickou aktivitou.

Jack vzal do ruky sklenici sody a opřel se v křesle. Trne mu šíje. Kate jako by to vycítila, zastavila se a začala mu krk masírovat.

„Neřekl mi, že porota potvrdila obžalobu,“ řekla Kate hněvivě.

„Myslíš, že poldové nedostanou lidi tam, kam chtějí?“ namítl.

„Koukám, že už zase uvažuješ jako obhájce.“

Kate mu hněte krk a ramena, bolest zázračně ustupuje. Její mokré vlasy mu padají do obličeje, jak zpracovává nejcitlivější místa. Zavřel oči. V rádiu vyhrávají Řeku snů Billyho Joela. O čem sní on, ptal se Jack sám sebe. Zdálo se mu, že cíl je stejně nepolapitelný jako sluneční paprsky, které děti chytají do dlaně. „Jak se cítí?“ Kateina otázka ho vrátila do přítomnosti. Dopil sklenici.

„Je zmatený. Nervózní. Sebralo ho to. Zkrátka úplně jiný, než jak ho znám. Mimochodem, našli pušku. V prvním patře jednoho z těch starých baráků na zbourání přes ulici. Ať střílel, kdo chtěl, už je dávno za horama. Na to dám krk. Myslím, že poldy to ani moc nezajímá.“

„Kdy soud začne projednávat obžalobu?“

„Pozítří v deset hodin.“ Ohnul krk a zachytil její ruku. „Chtějí mu přišít loupežnou vraždu, Kate.“ Přestala ho masírovat.

„To je nesmysl. Můžou z toho udělat nejvýš zabití během loupeže, nic víc. Ať si státní zástupce zalistuje v zákoníku.“

„Já mu to připomenu, neboj, uvidíš.“ Pokus rozesmát ji skončil neúspěšně. „Podle verze obžaloby pronikl do domu a ona ho přistihla. Podpírají obžalobu důkazy fyzického násilí – stopami po škrcení, bití a dvěma střelami v hlavě – aby případ posunuli do polohy loupežného přepadení. Zdůrazňují mrzkost a zvrácenost zločinu. Navíc zmizely Christininy šperky. A za vraždu při ozbrojeném loupežném přepadení se ukládá nejvyšší trest.“

Kate si sedla a položila ruce na stehna. Nenalíčila se, dodnes patří k ženám, které to nepotřebují. Čišelo z ní napětí, dalo se vyčíst pod očima i z křivky ramen.

„Znáš toho Gorelicka? Bude se chtít předvést.“ Jack převaloval v ústech kostku ledu.

„Je to nafoukaný, arogantní, bigotní vlezdoprdelista a v trestním právu jednička.“

„Fajn.“ Jack vyskočil z křesla a posadil se vedle Kate. Uchopil ji za kotník a začal ho třít. Svezla se do pohovky a zvrátila hlavu. Cítí se spolu zase uvolněně, příjemně, jako by poslední čtyři léta nikdy nebyla.

„To, co mi řekl Frank, by na obžalobu zdaleka nestačilo. Nerozumím tomu, Jacku.“

Jack jí stáhl ponožky a třel jí oběma dlaněmi chodidla, cítil pod rukama jemné, drobné kosti. „Policie dostala anonymní tip, státní poznávací značku auta, které se nacházelo v blízkosti sídla Sullivanových tu noc, kdy byla pravděpodobně spáchána vražda. Zjistili, že patří jednomu ze zabavených aut na washingtonském policejním parkovišti.“

„Tak byl ten tip špatný.“

„Ne. Luther mi kdysi vykládal, jak snadno si člověk může auto vypůjčit z policejního parkoviště a po činu ho zase vrátit.“

Kate se na něho nedívala, zdálo se, že si pečlivě prohlíží strop. „Bavívali jste se o pěkných věcech.“ Zazněla v tom výčitka.

„Ale běž, Kate.“

„Promiň.“ Teď z hlasu zazněla únava.

„Policie zkoumala i rohožku. Našli na ní vlákna z koberce v ložnici Sullivanových. A taky velmi zvláštní směs zeminy. Tou prstí vylepšoval zahradník Sullivanových půdu na kukuřičném poli u domu. Namíchali ji speciálně pro Sullivanovy, nikde jinde se nenajde směs téhož složení. Mluvil jsem s Gorelickem. Je si naprosto jistý sám sebou, to si piš. Zatím jsem teze obhajoby nepředložil. Podám je zítra.“

„Jenže co z toho? Jak to souvisí s otcem?“

„Získali příkaz k prohlídce Lutherova domu a auta. Našli tutéž směs na koberečku v autě. A další vzorek na koberci v pokoji.“

Kate pomalu otevřela oči. „Byl v tom domě čistit koberce. To by vysvětlovalo ta vlákna.“

„A pak se rozběhl kukuřičným polem? Prosím tě!“

„Někdo třeba zanesl zeminu do domu a on do ní šlápl.“

„S tím by se dalo pracovat, nebýt jedné věci.“

Kate se posadila zpříma. „A to?“

„Kromě vláken a zeminy zjistili, že se tam pracovalo s nějakým rozpouštědlem, obsahujícím benzin. Policie našla při vyšetřování zbytky na koberci. Domnívají se, že pachatel se pokoušel odstranit stopy krve, vlastní krve. Nejspíš našli pár svědků, kteří ochotně odpřisáhnou, že takové rozpouštědlo se v domě nepoužívalo, a to ani při posledním čištění koberců. Protože ve vzorku z Lutherova auta se našly stopy toho rozpouštědla, musel tam být až potom. Zemina, vlákna, rozpouštědlo. Kruh se stahuje.“

Kate se zabořila do pohovky.

„Navíc objevili hotel, kde se Luther ubytoval. Použil falešný pas, podle něj zjistili, že cestoval na Barbados. Dva dny po vraždě odletěl do Texasu, odtud do Miami a pak na ostrov. To je podezřelé chování, ne? Mají přísežnou výpověď taxikáře, který vezl Luthera k letnímu sídlu Sullivanových na ostrově. Luther se mu zmínil, že navštívil Sullivanovy ve Virginii. A ještě našli svědky, kteří několikrát před vraždou viděli Luthera s Wandou Broomeovou. Jistá žena, Wandina přítelkyně, prohlásila, že se jí Wanda svěřila, jak nutně potřebuje peníze. A že se jí Christine Sullivanová zmínila o trezorové komoře. Z toho vyplývá, že Wanda Broomeová policii lhala.“

„Chápu, proč Gorelick není skoupý na informace. Ale to všechno jsou jen indicie.“

„Jenže i když neexistuje proti Lutherovi jediný pádný, přímý důkaz, máme tu exemplární příklad, kdy vhodná prezentace nepřímých důkazů přivede k závěru, že ‚ať se ten parchant kroutí jak chce, stejně to udělal‘. Budu kličkovat, jak se dá, ale mají na nás těžkou munici. A jestli bude Gorelick argumentovat předchozími tresty tvého táty, může nás vyřídit.“

„Odseděl si je už dávno. Považovalo by se to za předpojatost a pokus ovlivnit porotu. Neuspěl by s tím.“ Kateina slova sice zněla přesvědčivě, vnitřně si však nebyla ani trochu jistá. Ale čím si může být člověk jist?

Zazvonil telefon. Zaváhala, jestli ho má zvednout. „Ví někdo, že jsi tady?“

Jack zavrtěl hlavou. Zvedla sluchátko. „Prosím?“

Hlas ve sluchátku zněl břitce, profesionálně. „Slečno Whitneyová, tady Robert Gavin z Washington Postu. Mohl bych vám položit pár otázek ohledně vašeho otce? Radši bych se s vámi setkal osobně, pokud byste souhlasila.“

„A co si přejete?“

„Nehrajme si na schovávanou, slečno Whitneyová, kauza vašeho otce patří na titulní stránku. Vy jste navíc státní zástupkyně. Podle mě je to hotová senzace.“

Kate zavěsila. Jack se na ni podíval.

„Kdo to byl?“

„Novinář.“

„Kristepane, to sebou hodili.“

Opět se posadila, vypadala tak vyčerpaně, až ho to vylekalo. Přešel k ní a uchopil ji za ruku.

Náhle k sobě natočila jeho obličej. Vypadala ustrašeně. „Tohle není případ pro tebe, Jacku.“

„Jak to, že ne? Jsem aktivním členem virginské advokátní komory. Obhajoval jsem několik lidí obžalovaných z vraždy. Mám vynikající kvalifikaci.“

„Tak to nemyslím. Vím, že jsi kvalifikovaný. Ale PS&L se nezabývá obhajobou v trestních záležitostech.“

„No a? Jednou se začít musí.“

„Mluv vážně, Jacku. Sullivan je jejich přední klient. A ty pracuješ pro Sullivana. Četla jsem o tom v Legal Times.“

„To si nijak neprotiřečí. Jako Sullivanův právní poradce jsem nezjistil nic, co bych mohl využít v téhle kauze. Kromě toho Sullivan nikoho nežaluje, tady stojí stát proti nám.“

„Nedovolí, aby ses toho případu ujal, Jacku.“

„Prima, tak se na ně vykašlu. Založím si vlastní firmu.“

„To nemůžeš. Zrovna teď ti všechno hraje do ruky. Nesmíš si to pokazit. Kvůli tomuhle ne.“

„Proč ne? Vím, že tvůj táta tu ženu nebil ani jí chladnokrevně neustřelil hlavu. Pravděpodobně se do sídla vydal na lup, ale určitě nikoho nezabil. Víš, co si myslím? Jsem přesvědčený, že ví, kdo ji zabil, a proto se k smrti bojí. Něco v tom domě viděl, Kate. Někoho viděl.“

Jakmile Kate jeho slova pochopila, pomalu vydechla. Jack s povzdechem sklopil hlavu.

Vstal a oblékl si kabát. V žertu ji zatahal za pásek u džín. „Kdy ses naposled pořádně najedla?“

„Ani nepamatuju.“

„Kdysi tě džíny obepínaly tak, že to mnohem víc lahodilo mužskému oku, byl to přímo estetický zážitek.“ Tentokrát se usmála. „Děkuju za připomínku.“

„Není pozdě na tom zapracovat.“ Rozhlédla se po bytě. Nic ji tu nedrží. „Máš nějaký návrh?“

„Pečené žebírko, salát a něco ostřejšího než kolu. Co ty na to?“ Nezaváhala. „Jen si vezmu kabát.“

Dole Jack otevřel dveře toyoty a čekal, až nastoupí. Kate studovala každý detail luxusního auta.

„Dal jsem na tvoji radu. Začal jsem utrácet těžce vydělané peníze.“ Sotva stačili nasednout, přiskočil ke dveřím spolujezdce muž.

Pod kloboukem naraženým do čela se rýsoval úzký knír a prošedivělá bradka. Hnědý převlečník byl zapnutý až ke krku. V jedné ruce držel kazetový minimagnetofon, v druhé novinářskou legitimaci. „Jsem Bob Gavin, slečno Whitneyová. Zdá se, že nás před chvílí přerušili.“

Zadíval se na Jacka. Svraštil obočí. „Vy jste přece Jack Graham. Advokát Luthera Whitneyho. Zahlídl jsem vás na policejní stanici.“

„Blahopřeju, pane Gavine, slyšíte zřejmě i trávu růst, to je velká přednost. Sbohem.“

Gavin se chytil auta. „Počkejte, věnujte mi aspoň vteřinku. Veřejnost má právo na informace o případu.“

Jack otevřel ústa, ale Kate ho předešla.

„Dočká se, pane Gavine. Soudní procesy jsou vděčné téma. Jistě budete sedět v první řadě. Na viděnou.“

Toyota se rozjela. Gavin se chtěl rozběhnout ke svému autu, ale rozmyslel si to. V šestačtyřiceti letech, s nadváhou a celkově zdevastovaným tělem patří do rizikové skupiny lidí ohrožených infarktem. Velká hra teprve začíná. Dříve nebo později je dostane, kam chce. Povytáhl si límec proti větru a odkráčel.

Když toyota zastavila před Kateiným domem, blížila se půlnoc. „Opravdu se do toho chceš pustit, Jacku?“

„Nikdy jsem neměl rád nástropní malby, Kate.“

„Cože?“

„Eh, nejlíp uděláme, když se pořádně vyspíme. Budeme to potřebovat.“

Položila ruku na kliku dveří a zarazila se. Otočila se k němu a nervózně si shrnula vlasy za uši. Bolest z jejích očí zmizela. Jack v nich zahlédl něco jiného. Nevěděl přesně co. Snad úlevu?

„To, cos mi řekl tenkrát v noci, Jacku…“

Nasucho polkl a sevřel volant oběma rukama. Tolikrát se v duchu ptal, jestli se k tomu někdy vrátí. „Přemýšlel jsem o tom, Kate…“

Zakryla mu rukou ústa. „Měl jsi pravdu, Jacku… ve spoustě věcí,“ vydechla.

Pozoroval z auta, jak pomalu odchází, a poté odjel.

Jakmile dorazil domů, zjistil, že pásek v záznamníku se zastavil na samém konci. Indikátor zoufale rudě poblikával. Udělal to nejrozumnější, co mohl, nevzal záznamník na vědomí. Vytáhl telefon ze zásuvky, zhasl a pokusil se usnout.

Nebylo to snadné.

Před Kate se choval sebevědomě. Ale na co si hraje? Ujmout se toho případu z vlastního rozhodnutí, bez konzultace s někým z PS&L, je v podstatě profesionální sebevražda. Jenže o čem by se s kým radil? Ví, jak by mu odpověděli. V této situaci by si jeho kolegové a společníci radši podřezali žíly, než by se ujali obhajoby Luthera Whitneyho. Ale jednou je právník a Luther ho potřebuje. Velké případy jako tento nebývají jednoduché, ale stojí za to bojovat, aby se pokud možno ukázalo, co je černé a co bílé. Dobré a zlé. Správné a špatné. Nepříjemné je, že obhájce se vlastně neustále pohybuje v šedé zóně. Advokát na jakékoli úrovni je závislý na svém klientovi a musí zůstat ve vymezeném rámci.

Už se ovšem rozhodl. Starý přítel bojuje o život a požádal Jacka o pomoc. Nezáleží na tom, že se najednou, z ničeho nic, jeho pomoci vzpírá. Obžalovaní z trestných činů zřídkakdy ochotně spolupracují. Jednou ho ale Luther o pomoc požádal a on jeho žádosti vyhoví. V tomto směru není co rozvažovat. Není návratu.

21

DAN KIRKSEN ROZEVŘEL WASHINGTON POST A CHYSTAL SE napít pomerančového džusu. Sklenici už k ústům nedonesl. Gavinovi se podařilo sepsat článek o případu Sullivanové, jehož jádrem je informace, že Jack Graham, odnedávna společník firmy Patton, Shaw & Lord, se stal obhájcem obžalovaného. Kirksen okamžitě volal Jackovi domů. Telefon nikdo nebral. Oblékl se, přikázal, aby mu přistavili vůz, a v půl deváté prošel halou firmy. Minul někdejší Jackovu kancelář, v níž zůstala ještě spousta jeho spisů i některé osobní věci. Jackova nová pracovna se nachází uprostřed chodby, hned vedle Lordovy. Prostorná místnost s malým barem, zařízená s uměřenou elegancí starožitným nábytkem, nabízí panoramatický pohled na střed města. Hezčí než jeho, přiznal Kirksen a ušklíbl se.

Křeslo bylo obráceno opěradlem ke dveřím. Kirksen se neobtěžoval klepáním. Rázně vpochodoval dovnitř a hodil noviny na psací stůl. Jack se pomalu otočil. Zašilhal na noviny.

„Vida, tentokrát uvádějí správně jméno firmy. Není nad širokou publicitu. Konečně nám věnují odpovídající pozornost.“

Kirksen usedl, aniž by od Jacka odtrhl zrak. Mluvil pomalu, zřetelně, jako k dítěti. „Nepřeskočilo ti, Jacku? My se nezabýváme obhajobou v trestních kauzách. V soudních přích nikoho nezastupujeme.“ Kirksen náhle vyskočil, vysoké čelo mu zrůžovělo a lesklo se, jeho mrňavé tělo se otřásalo hněvem. „Zvlášť když to zvíře zavraždilo manželku největšího klienta firmy,“ zaječel.

„Neříkáš to docela přesně. Nezabývali jsme se obhajobou v trestních kauzách, teď se ovšem zabýváme. A na právnické fakultě nás učili, že dokud obžalovaný není shledán vinným, platí presumpce neviny. Možná jsi to pozapomněl.“ Jack s úsměvem pozoroval Kirksena. Čtyři miliony versus tvých šest set tisíc, ty troškaři. Tak zalez, hlavo skopová.

Kirksen zavrtěl hlavou a obrátil oči v sloup. „Jacku, možná jsi úplně nepochopil vnitrofiremní postup, než se pustíme do něčeho nového. Zařídím, aby ti moje sekretářka poslala příslušné směrnice. Zatím laskavě podnikni patřičné kroky, abys sebe i firmu z té záležitosti vyvázal.“

Kirksen se přezíravě obrátil a chystal se k odchodu. Jack vstal. „Poslyš, Dane, ujal jsem se případu a dovedu ho do konce bez ohledu na tvoje názory nebo firemní politiku. A zavři zvenku.“

Kirksen se pomalu otočil a měřil si Jacka pronikavýma hnědýma očima. „Přibrzdi, Jacku. Jsem společník a vedoucí pracovník této firmy.“

„Neberu ti to, Dane. Tím spíš neopruzuj, bylo by trapné, kdybych tě nechal vyvést.“

Kirksen se beze slova otočil na podpatku a přibouchl za sebou dveře.

Jackovi přestalo hučet v hlavě. Vrátil se k práci. Písemné podklady jsou skoro hotové. Chce všechno odevzdat, než se někdo pokusí zabránit mu v jednání. Vytiskl dokumenty, podepsal je a zavolal kurýra. Nato se pohodlně usadil v křesle. Je skoro devět hodin. Nemůže dlouho vysedávat, ohlásil návštěvu Luthera na desátou. V Jackově mozku se honí otázky, které chce klientovi položit. Vybavila se mu ta noc. Mrazivá noc na Mall. Výraz Lutherových očí. Jack mu položí otázky a doufá, že na ně dostane odpověď.

Hodil na sebe kabát, za chvilku už seděl v autě a ujížděl k middletonské okresní věznici.

Podle všeobecných právních norem a trestního zákoníku státu Virginia musí stát přesvědčivě vyvrátit každé svědectví ve prospěch obžalovaného. Pokud by se v tomto směru žalující strana dopustila chyby, otřáslo by to kariérou řady lidí, zejména kdyby obžalovaný na základě toho uspěl u odvolacího soudu.

Z těchto přísných pravidel Setha Franka dost bolí hlava.

Sedí v kanceláři a přemýšlí o vězňovi umístěném na samotce jen několik desítek kroků odtud. Jeho klid a krotkost Franka netrápí. Někteří z pachatelů nejzávažnějších trestných činů, které zatýkal, vypadali jako by dozpívali v chrámovém sboru, a přitom zrovna rozdrtili někomu hlavu, protože se na ně křivě usmál. Gorelick se na kauzu připravuje důkladně, metodicky shromažďuje nitky, jež splete před porotou v pevnou smyčku kolem Lutherova krku. Ani to Franka netrápí.

Franka sužují všechny ty drobnosti, které stále nedávají smysl. Dva zásahy. Dvě pistole. Střela vydlabaná ze zdi. Místo činu, sterilní jako operační sál. To, že podezřelý odletěl na Barbados a zase se vrátil. Luther Whitney je profesionál. Frank prakticky čtyři dny věnoval tomu, aby zjistil všechny dostupné informace o Lutheru Albertu Whitneym. Zločin spáchal mistrovsky, nebýt víceméně náhody, patrně by se jej nepodařilo objasnit. Ukradl miliony, policie ne a ne mu přijít na stopu, opustil zemi, a přesto se ten podivín vrátil. To profíci nedělají. Frank by pochopil, kdyby se vrátil kvůli dceři, ale to vyvrátila letecká společnost. Luther Whitney cestoval pod falešným jménem a vrátil se do Spojených států dávno předtím, než Frank ukul intriku s Kate.

A nad čím rozum zůstává úplně stát: proč by proboha Luther Whitney prohlížel vaginu Christine Sullivanové? A ke všemu se ho někdo pokusil zabít. Tento případ patří k jednomu z mála, kdy Frank nachází víc záhad po zatčení podezřelého než předtím.

Nahmatal v kapse cigarety. Období žvýkaček brzy pominulo. Příští rok to zkusí zase. Když vzhlédl, tyčil se před ním Bill Burton.

„Víte, Sethe, nemůžu sice nic dokázat, ale řeknu vám, jak si to vysvětluju.“

„Prezident to vážně sdělil Sullivanovi?“

Burton přikývl a nervózně si pohrával s prázdným šálkem na Frankově psacím stole. „Jdu právě ze schůzky s ním. Měl jsem mu zdůraznit, aby o tom pomlčel. Promiňte, Sethe.“

„No, je to jednou prezident, Bille. Zasvěcujete prezidenta do řady věcí, ne?“

Burton pokrčil rameny. „Jak si to vysvětlujete vy?“

„Tohle dává smysl. Rozhodně to nenechám bez povšimnutí, to ne. Jestli za tím stojí Sullivan, srazím mu hřebínek, ať se ospravedlňuje sebevíc. Střela mohla někoho zasáhnout.“

„Teda, vzhledem k Sullivanovým metodám asi moc nezjistíte. Odstřelovač se nejspíš povaluje na nějakým ostrově v Pacifiku, má plastiku obličeje a stovka lidí odpřisáhne, že nikdy v životě nebyl ve Státech.“

Frank dokončil poznámky v zápisníku.

Burton ho upřeně pozoroval. „Dostal jste něco z Whitneyho?“

„Kulový! Obhájce mu nařídil, aby kušoval.“ Burton se tvářil nevzrušeně. „Kdo je to?“

„Jack Graham. Někdejší veřejný obhájce. Teď je z něj velké zvíře u přední právnické firmy. Zrovna je u Whitneyho.“

„Je schopnej?“

Frank obratně uhnul. „Ví, co dělá.“

Burton vstal a měl se k odchodu. „Kdy začne soud projednávat obžalobu?“

„Zítra v deset.“

„Budete Whitneyho osobně doprovázet?“

„Ano. Chcete se zúčastnit, Bille?“

Burton zašermoval rukama. „Nechci radši o ničem vědět.“

„Jak to?“

„Nerad bych, aby se něčeho domáknul Sullivan.“

„Myslíte, že se zase o něco pokusí?“

„Na tuhle otázku neumím odpovědět a nikdo nám na ni neodpoví. Na vašem místě bych přistoupil k zvláštním opatřením.“ Frank na něj upřeně hleděl.

„Postarejte se o našeho chlapíka, Sethe. Ať se dožije schůzky se smrtí v popravčí komoře v Greensvillu.“ Burton odešel.

Frank chvíli seděl u stolu. Burton uvažuje rozumně. Třeba to zkusí znovu. Zvedl telefon, vyťukal číslo, vydal několik příkazů a zavěsil. Učinil veškerá bezpečnostní opatření pro převoz Luthera Whitneyho. Frank tentokrát pevně věřil, že se nic neprolákne.

Jack nechal sedět Luthera ve vyšetřovací místnosti, vyšel na chodbu a vydal se k automatu na kávu. Před ním kráčel mohutný chlapík v pěkném obleku, který mu dokonale padl. Právě když ho Jack míjel, náhle se obrátil. Srazili se.

„Pardon.“

Jack si třel rameno, kam se uhodil o pažbu pistole v podpažním pouzdře.

„To nic.“

„Nejste náhodou Jack Graham?“

„Jak pro koho.“ Jack muže odhadoval pohledem. Jelikož nosí bouchačku, patrně to nebude novinář. A taky ne obyčejný polda. Tomu nasvědčovalo i držení rukou a prstů, připravených okamžitě reagovat. I schopnost prohlížet si člověka, aniž by o tom měl sebemenší tušení.

„Bill Burton, tajná služba.“

Podali si ruce.

„Sleduju tenhle případ jako prezidentovo očko.“

Jack si prohlížel Burtonův obličej. „Ovšem, znám vás z tiskových konferencí. Při té dnešní se váš šéf tvářil velmi spokojeně.“

„Byl by ještě spokojenější, kdyby zbytkem světa nezmítalo tolik příšerných problémů. Co se týče vašeho chlapíka, já bych si před soudem moc nevyskakoval, je nabíledni, že se provinil.“

„Neříkejte. Mám vás brát jako soukromou porotu?“

Burton se ušklíbl. „Jen klid. Jsem rád, že jsme si pokecali.“

Jack položil dva pohárky s kávou na stůl a zadíval se na Luthera. Posadil se a mrkl do prázdného bloku.

„Jestli se nerozpovídáš, Luthere, budu s tím muset pohnout sám.“

Luther usrkl silnou kávu a civěl zamřížovaným oknem na holý dub před budovou. Venku hustě padá mokrý sníh. Rtuť na teploměru prudce klesla a na ulicích nastává zmatek.

„Co chceš vědět, Jacku? Urychli to, zabraň tahanicím u soudu, ať je co nejdřív po všem.“

„Asi nic nechápeš, Luthere. Sledují jasný cíl. Zaškrtit ti paži, napíchnout ti do žíly kapačku, napumpovat ti do těla trochu prudkého jedu a pak už jen sledovat, jak dopadne tenhle chemický pokus. Tenhle stát dokonce umožňuje odsouzenci, aby si vybral. Můžeš taky požádat, aby ti usmažili mozek na elektrickém křesle. Tak vypadá situace.“

Jack vstal a zadíval se oknem ven. Na okamžik mu vyvstal před očima obraz blaženého podvečera u krbu ve velkém sídle s rozlehlou zahradou, kde se batolí malí Jackové a Jennifer. Polkl, zavrtěl hlavou, aby vidinu setřásl, a znovu se zadíval na Luthera.

„Rozuměl jsi mi?“

„Rozuměl.“ Luther se na Jacka poprvé podíval.

„Povíš mi laskavě, co se stalo, Luthere? Možná jsi byl v tom domě, možná jsi tam vyloupil sejf, ale nikdy bys, o tom mě nepřesvědčíš, neusmrtil tu ženu. Znám tě, Luthere.“

Luther se usmál. „Vážně, Jacku? To je fajn, třeba mi povíš, co se se mnou v posledních dnech děje.“

Jack hodil blok do kufříku a zaklapl ho. „Budu se snažit dokázat tvoji nevinu. Třeba se vzpamatuješ, než dojde k nejhoršímu.“ Odmlčel se a tiše dodal. „Aspoň doufám.“

Obrátil se k odchodu. Na Jackovo rameno dopadla Lutherova ruka. Otočil se a spatřil Lutherovu rozechvělou tvář.

„Jacku.“ Ztěžka polkl, jako by mu jazyk otekl do velikosti pěsti. „Kdybych mohl, všechno ti povím. Ale neprospěl bych tím tobě, Kate a vůbec nikomu. Promiň.“

„Kate? O čem to mluvíš?“

„Radši už běž, Jacku.“ Luther se otočil a zahleděl se do okna. Jack se zadíval na přítele, zavrtěl hlavou a zaklepal na dozorce.

Sníh se změnil z velkých, mokrých vloček na ledovou tříšť, která chřestila na širokých oknech, jako by na ně někdo házel plnými hrstmi štěrk. Kirksen nevěnoval pozornost počasí, soustředil se na Lorda. Motýlek výkonného ředitele schlípl k jedné straně. Všiml si toho v odrazu v okně a nervózně si jej narovnal. I vysoké čelo mu zbrunátnělo hněvem a nevolí. Sráč jeden, takhle mu hnout žlučí. To si k němu ještě nikdo nedovolil.

Sandy Lord studoval temnou oblohu, zahalující panorama města. V pravé ruce mu žhne doutník. Svlékl si sako a obrovským břichem se dotýká okna. Dva pruhy červených šlí obepínají jeho naškrobenou bílou košili s monogramem. Díval se na člověka, který právě přebíhal ulici a usilovně mával na taxi.

„Podkopává obchodní vztahy této firmy i vaše osobní s Waltrem Sullivanem. Umím si představit, co si Walter pomyslí, až si přečte dnešní noviny. Jeho firma, jeho právní zástupce reprezentuje toho… tu osobu. Panebože!“

Lord vnímal mužíčkovu řeč jen zčásti. Nehovořil se Sullivanem už několik dní. Telefon v jeho kanceláři ani doma nikdo nebere. A nikdo neví, kam se poděl. Tak se nechová dávný přítel, který je v neustálém kontaktu s okruhem vyvolené elity, k níž Lord dlouhá léta patří.

„Navrhuju, Sandy, abychom proti Grahamovi okamžitě zakročili. Nemůžeme to tak nechat. Byl by to strašný precedens. Co na tom, že je naším obchodním pojítkem na Baldwina. Ostatně Baldwin se s Waltrem zná. Musí být z téhle politováníhodné situace na mrtvici. Měli bychom svolat na večer poradu vedení. Myslím, že bychom rychle dospěli k závěru. A pak…“

Lord konečně mávl rukou a přerušil Kirksenův nesouvislý výlev. „Ujmu se toho.“

„Jako výkonný ředitel se domnívám, že…“ Lord se otočil a změřil si ho. Zarudlé oči po stranách baňatého nosu probodávaly oválný obličej podřízeného. „Říkám, že se toho ujmu.“

Lord se zase otočil k oknu. Kirksenova uražená ješitnost ho nijak netrápí. Lorda ovšem zaujalo, že se někdo pokusil zabít člověka, obviněného z vraždy Christine Sullivanové. A nikomu se nedaří zastihnout Waltra Sullivana.

Jack zaparkoval vůz, podíval se přes ulici a zavřel oči. Nepomohlo to, osobitá espézetka jako by se mu propálila do mozku. Rychle vystoupil z auta a v hustém provozu kličkoval přes kluzkou ulici.

Strčil klíč do zámku, nadechl se a odemkl.

Jennifer seděla v křesílku u televizoru. Krátká černá sukně ladí s černými lodičkami a vzorovanými černými punčochami. V rozepnutém límečku bílé blůzy světélkuje smaragdový náhrdelník a barvy se odrážejí na stěnách malého pokoje. Pečlivě složený sobolí maxikožich leží na odrbané, nicméně povlečené pohovce. Když vstoupil, Jennifer poklepávala o televizor pěstěnými nehty. Beze slova na něho pohlédla. Smyslné rty stáhla do úzké, přísné čárky.

„Ahoj, Jenn.“

„Posledních čtyřiadvacet hodin jsi asi jeden z nejzaměstnanějších mužů ve městě, Jacku.“ Neusmála se a její nehty dál cvakaly o televizor.

„Někdy je fofr, znáš to.“

Svlékl si kabát, uvolnil kravatu a zamířil do kuchyně pro pivo. Vstoupil do pokoje a sedl si naproti ní na pohovku. „Totiž, dneska mi přibyla další práce.“ Sáhla do kabelky a hodila před něj Post.

„Já vím.“ Přelétl titulky. „Firma ti to nedovolí.“

„Smůla, už v tom jedu.“

„Víš, jak to myslím. Co to do tebe proboha vjelo?“

„Jenn, já toho člověka znám, víš? Nejenže ho znám, je to můj přítel. Nevěřím, že tu ženu zabil, a budu ho obhajovat. Kde jsou soudy, tam jsou advokáti, což je v téhle zemi prakticky všude, je to naprosto běžná práce.“

Naklonila se k němu. „Jde o Waltra Sullivana, Jacku. Uvaž, co si nadrobíš.“

„Vím, že jde o Waltra Sullivana, Jenn. No a? Nezaslouží si Luther Whitney dobrého obhájce jen proto, že se někdo domnívá, že zabil manželku Waltra Sullivana? Promiň, ale kde tohle stojí psáno?“

„Walter Sullivan je tvůj klient.“

„Luther Whitney je můj přítel, znám ho mnohem déle než Waltra Sullivana.“

„Člověk, kterého obhajuješ, je známý zločinec. Velkou část života proseděl v kriminále.“

„Z posledního trestu ho propustili před dvaceti lety.“

„Je to těžký recidivista.“

„Ale nikdy nevraždil,“ odsekl Jack.

„V tomhle městě je víc advokátů než kriminálníků, Jacku. Proč by ho nemohl obhajovat někdo jiný?“

Jack si uvědomil, že drží v ruce pivo. „Nechceš taky?“

„Odpověz mi.“

Jack vstal a mrštil lahví piva o zeď. „Zatraceně, protože mě o to požádal!“

Jenn zvedla hlavu, ale ustrašený výraz v jejích očích pohasl sotva skleněné střepy dopadly na podlahu. Zvedla kožich a oblékla se.

„Děláš hroznou chybu a doufám, že se ti vrátí rozum, než napácháš nenapravitelné škody. Když se to dočetl otec, málem zkolaboval.“

Jack jí položil ruce na ramena, přitáhl si její tvář a klidně řekl: „Tohle je něco, co musím udělat, Jenn. Doufal jsem, že mě podpoříš.“

„Přestaň popíjet pivo a začni uvažovat, jak chceš prožít zbytek života, Jacku.“

Když se za ní zavřely dveře, Jack se o ně opřel a usilovně si třel čelo, div si nerozedřel kůži.

Pak malým, špinavým oknem sledoval, jak osobitá espézetka mizí ve vánici. Usedl a znovu se podíval na titulky v novinách.

Luther si přál, aby to urychlil a zabránil tahanicím u soudu. Jenže karty jsou rozdány. Veřejnost touží po atraktivním procesu. V televizi případ podrobně analyzovali, Lutherovu fotografii určitě vidělo několik set milionů lidí. Už se prováděly průzkumy veřejného mínění ohledně Lutherovy viny či neviny a ze žádného z nich nevycházel zrovna dobře. Gorelick vehementně prezentuje své názory v naději, že právě tento případ ho vymrští za pár let do úřadu nejvyššího státního zástupce. A ve Virginii nejvyšší státní zástupce často kandiduje a vítězí v boji o křeslo guvernéra.

Malý, plešatý, užvaněný Gorelick je nebezpečný jako chřestýš. Podrazák s pochybnou morálkou, který při první příležitosti vrazí člověku kudlu do zad, to je George Gorelick. Jack ví, že ho čeká dlouhý, tuhý boj.

A Luther mlčí. Bojí se. Co má s tím strachem společného Kate? Něco tu nehraje. Přitom Jack předstoupí zítra před soud, aby bojoval za Lutherovu nevinu, a nemá, čím by ji dokázal. Ovšem důkazní břemeno leží na státu. Problém spočívá v tom, že proti němu mají dost věcí právě tak na to, aby to rozjeli podle svého. Jack bude pochopitelně do všeho vrtat a všechno zpochybňovat, ale jeho klientem je přece jen trojnásobný recidivista, byť Lutherovi za posledních dvacet let do rejstříku záznam nepřibyl. Jenže to je nezajímá. Proč taky? Osud jeho mandanta se tragicky naplnil. Pravidlo třikrát a dost nade vše. Tři těžké zločiny a spadla klec, v hlavní roli zemřel Luther Whitney.

Odhodil noviny, posbíral úlomky skla a utřel skvrny od piva. Narovnal se, ucítil v pažích mravenčení, přešel do ložnice a převlékl se do tepláků.

K budově YMCA dorazil za deset minut. Jack kupodivu našel místo k parkování přímo před vchodem a vešel dovnitř. Černý sedan za ním neměl tolik štěstí. Řidič musel několikrát objet blok a stejně zaparkoval až v postranní ulici.

Otřel okno na straně spolujezdce a pozoroval průčelí budovy. Po chvilce uvažování vystoupil z auta a rozběhl se ke schodům. Rozhlédl se, letmo zaznamenal lesknoucí se toyotu a pomalu vešel dovnitř.

Po třech setech se Jack koupal ve vlastním potu. Usedl na lavičku, zatímco mládenci dál poskakovali s nevyčerpatelnou energií mládí po hřišti. Když po něm vytáhlý černý kluk ve volných trenýrkách, vytahaném tričku a obrovských teniskách hodil míč, Jack zasténal. Hodil míč zpátky.

„Omlouvám se, hoši, končím.“

„Copak, seš utahanej?“

„Ne, jen starej.“

Jack vstal, masírováním rozbolavělého svalstva na stehnech zabránil křeči a vykročil.

Když vycházel z budovy, ucítil na rameni čísi ruku.

Jack se rozjel. Občas mrkl na nového spolucestujícího. Seth Frank si prohlížel interiér luxusní toyoty. „Tahle auta předchází skvělá pověst. Kolik vás stálo, jestli se smím zeptat?“

„Čtyřicet devět tisíc pět set, se vším všudy.“

„Sakra! Tolik nevydělám za rok.“

„Já donedávna taky ne.“

„Veřejní obhájci prý nevydělávají velké prachy.“

„Nelhali vám.“

Muži se odmlčeli. Frank ví, že porušuje všechny psané i nepsané předpisy, a Jack to ví taky.

Jack se na něho po chvíli podíval. „Předpokládám, poručíku, že jste si nepřišel popovídat o auťácích. Co si přejete?“

„Gorelick si myslí, že v kauze toho vašeho chlapíka vyhraje.“

„Možná. Možná taky ne. Rozhodně nehodím ručník do ringu, s tím nepočítejte.“

„Budete požadovat zproštění viny?“

„Ne, chci ho dohnat do greensvillské centrální věznice a vlastnoručně mu vstříknout do žíly co nejhorší svinstvo. Přejděme k další otázce.“

Frank se zasmál. „Dobrá, zasloužil jsem si to. Měli bychom si promluvit. Některé věci v tom případu nesedí. Možná vašemu chlapíkovi pomůžou, možná ublíží, nevím. Vyslechnete mě?“

„Jistě, ale nečekejte, že informační dálnice bude v provozu i v opačném směru.“

„Vím o jednom místě, kde mají vždycky teplou sekanou a vaří vynikající kafe.“

„Někde za bukem? Kde by ve vás nepoznali poldu?“

Frank se na něho podíval a zakřenil se. „Přejděme k další otázce.“

Jack se zmohl na úsměv a zajel se domů převléct.

Jack si objednal další kávu, zatímco Frank stále seděl nad první. Sekaná byla fantastická a podnik na tak zapadlém místě, že Jack přesně neví, kde jsou. Snad někde na zemědělském jihu státu Maryland. V jídelně, zařízené v selském stylu, sedí jen několik hostů. Nikdo jim nevěnuje nežádoucí pozornost. Jack se zadíval na svého společníka.

Frank ho pobaveně pozoroval. „Pokud vím, tak jste si před časem dost rozuměl s Kate Whitneyovou.“

„To vám řekla ona?“

„Ale kdež. Zastavila se dneska na stanici, pár minut potom, co jste odešel. Otec ji nechtěl vidět. Mluvil jsem s ní jen chvíli. Řekl jsem jí, že mě mrzí, jak se akce zvrtla.“

Frankovi na okamžik blesklo v očích a pokračoval. „Neměl jsem to dělat tímhle způsobem, Jacku. Použít ji jako volavku na tátu. To si nezasloužil ani on.“

„Ale vyšlo to. Leckdo by řekl, že úspěch světí prostředky.“

„Jistě. Zdá se mi, že Kate si s vámi zase víc rozumí. Nejsem ještě tak starý, abych přehlédl chvějivý třpyt v ženských očích.“

Servírka přinesla Jackovi kávu. Napil se. Oba muži se dívali oknem ven, kde konečně přestalo sněžit a celou zemi jako by pokryla měkká, bílá peřina.

„Poslyšte, Jacku, vím, že Lutherova kauza se opírá v podstatě jen o indicie. Ale řadu lidí poslal soud do kriminálu i tak.“

„S tím nepolemizuju.“

„Fakt je, Jacku, že spousta věcí tu nedává smysl.“

Jack odložil šálek s kávou a předklonil se. „Poslouchám.“

Frank se rozhlédl po místnosti a zadíval se na Jacka. „Vím, že si zahrávám s ohněm, ale nestal jsem se poldou proto, abych posílal lidi do vězení za zločiny, které nespáchali. O viníky není nouze.“

„Tak co nedává smysl?“

„Uděláte si sám obrázek z protokolů, ke kterým budete mít přístup, nicméně jsem opravdu přesvědčený, že Luther Whitney v tom sídle loupil, a zároveň i o tom, že nezabil Christine Sullivanovou. Ale…“

„Ale domníváte se, že viděl, kdo to udělal.“

Frank se opřel na židli a zíral rozšířenýma očima na Jacka.

„Jak dlouho si to myslíte?“

„Moc dlouho ne. Co vás kolem toho napadá?“

„Myslím, že váš chlapík si sáhl do divotvorného hrnce, jenže pak se do něj musel schovat.“

Jack se zatvářil zmateně. Frank mu v několika minutách pověděl o trezorové komoře, rozporech mezi nálezy a vlastních pochybnostech.

„Takže Luther z trezorové komory pozoroval, jak si to někdo rozdává s paní Sullivanovou. Pak se něco stalo a kdosi ji odbouchnul. Nato Luther sledoval, jak se odstraňovaly stopy.“

„Jedině tak to má logiku, Jacku.“

„A policii nic neohlásil, protože by musel přiznat vlastní zločin.“

„Tím se vysvětluje mnohé.“

„Kromě toho, kdo to udělal.“

„Jediným očividně podezřelým se jeví její manžel, ale nevěřím, že to byl on.“

Jack se zamyslel nad Waltrem Sullivanem. „Souhlasím. Kdo potom připadá v úvahu?“

„Ten, s kým se tu noc setkala.“

„Podle toho, co jste mi sdělil o sexuálním životě nebožky, se okruh podezřelých zužuje na pouhých pár milionů.“

„Netvrdil jsem, že je to snadný oříšek.“

„Mám tušení, že nešla jen tak s nějakým klukem od vedle.“

„Proč?“

Jack se napil kávy a pozoroval řez jablečného koláče. „Koukejte, poručíku…“

„Jmenuju se Seth.“

„Dobrá, Sethe, tak teda na rovinu. Chápu, v jaké jste situaci, a vážím si vašich informací. Jenže…“

„Jenže vůbec nevíte, jestli mi můžete věřit, a především nechcete říct nic, co by mohlo poškodit vašeho klienta?“

„Tak nějak.“

„Dík za upřímnost.“

Zaplatili a odešli. Na zpáteční cestě znovu začalo sněžit, a to tak hustě, že stěrače stěží zvládaly takový příval.

Jack občas mrkl směrem k Frankovi, který hleděl přímo před sebe, ponořený do vlastních myšlenek anebo možná v očekávání, že promluví Jack.

„Dobrá. Zkusím štěstí, ostatně nemám přece co ztratit, ne?“

Frank dál hleděl před sebe. „Taky bych řekl.“

„Připusťme na okamžik, že Luther byl v domě a viděl tu vraždu.“

Frank otočil hlavu k Jackovi, v detektivově tváři se zračila úleva.

„Fajn.“

„Musel byste vědět, jak Luther uvažuje, pochopit, jak reaguje v podobných situacích. Nic s ním neotřese, neznám vyrovnanějšího člověka. I když to z jeho rejstříku nevyplývá, těžko si představit někoho důvěryhodnějšího a spolehlivějšího. Kdybych měl děti a potřeboval je někomu svěřit na hlídání, klidně bych je svěřil Lutherovi, protože bezpečně vím, že se jim pod jeho dozorem nestane nic zlého. Je neuvěřitelně schopný. Lutherovi nic neunikne. A všechno prokoukne.“

„Až na dceru, která ho zlákala do pasti.“

„Ano, až na to. Protože by se něčeho takového nenadál. Nikdy.“

„Znám takové lidi, Jacku. Někteří z chlapů, které jsem zatýkal, kromě zvyku přivlastňovat si cizí majetek patří k nejúctyhodnějším lidem, co znám.“

„Jestli Luther viděl, že ta žena zahynula násilnou smrtí, určitě by hledal způsob, jak vraha vydat policii. Nenechal by to plavat. V žádném případě!“ Jack zachmuřeně hleděl čelním sklem. „Bez výjimky?“

Jack si ho změřil. „Ledaže by měl ukrutně závažný důvod. Například kdyby se s tou osobou anebo tu osobu znal.“

„Myslíte třeba osobu, o které by lidi nevěřili, že je něčeho takového schopná, a tudíž by to Luther vzdal?“

„Musí v tom být něco víc, Sethe.“ Jack zabočil a mířil k budově YMCA. „Než se tohle stalo, nepamatuju, že by se Luther bál. Teď má strach. Něco ho přímo děsí. Rezignoval, nevzpírá se obvinění a já nevím proč. Přitom nejdřív odjel ze země.“

„A zase se vrátil.“

„Ano, a to ovšem nechápu. Víte přesně kdy?“ Frank zalistoval v zápisníku a sdělil mu datum. „Co se přihodilo po smrti Christine Sullivanové a donutilo ho k návratu?“

Frank potřásl hlavou. „To mohla být spousta věcí.“

„Ne, byla to jediná věc, a když zjistíme jaká, můžeme rozlousknout celou záhadu.“

Frank odložil zápisník a nepřítomně bubnoval prsty do přístrojové desky.

Jack zaparkoval a opřel se v sedadle.

„A nebojí se jen o sebe. Bojí se taky o Kate.“

Frank se zatvářil zmateně. „Myslíte, že někdo Kate vyhrožoval?“

Jack zavrtěl hlavou. „Ne. Svěřila by se mi. Podle mě Lutherovi někdo řekl, že buď bude mlčet, nebo…“

„Někdo z těch, kdo se ho pokusili oddělat?“

„Možná. Nevím.“

Frank sevřel obě ruce v pěst a vyhlížel oknem ven. Zhluboka se nadechl a otočil hlavu k Jackovi. „Musíte Luthera přimět k tomu, aby mluvil. Když prozradí, kdo odbouchnul Christine Sullivanovou, doporučím za jeho spolupráci podmínečný trest s veřejně prospěšnými pracemi, neodsedí si ani den. A Sullivan mu možná nechá, co ukradl, jen když odhalí pachatele.“

„Jak vy můžete něco doporučit?“

„Řekněme, že to našeptám Gorelickovi do ucha. Stačí?“ Frank rozhodil rukama.

Jack zpříma pohlédl na detektiva, a nakonec přikývl. „Stačí.“

Frank vystoupil z auta, ale znovu strčil hlavu dovnitř. „Spolehněte se, že co jste mi řekl, i to, že jsme se setkali, si nechám jen a jen pro sebe. I když budu sedět na lavici svědků. Nebojte se.“

„Dík, Sethe.“

Seth Frank pomalu kráčel ke svému autu, zatímco toyota se rozjela, zahnula za roh a zmizela.

Pochopil, co je Luther Whitney za člověka. Ale proč se chlapík tohoto druhu tak strašně bojí?

22

V PŮL OSMÉ RÁNO VJEL JACK NA PARKOVIŠTĚ MIDDLETONSKÉ policejní stanice. Nebe se vyjasnilo, ale citelně přituhlo. V řadě zasněžených policejních aut stojí jen lehce poprášený černý sedan, což mu napovídá, že Seth Frank je ranní ptáče.

Luther se změnil, oranžový vězeňský stejnokroj nahradil hnědý oblek, pruhovaná kravata působí konzervativně a profesionálně. S hustými, zastřiženými šedivými vlasy a zbytky ostrovního opálení vypadá spíš jako pojišťovací agent nebo zkušený právník. Někteří obhájci opatřují svým mandantům seriózní občanský oděv až k soudnímu jednání, aby porota nepovažovala obžalované za zavrženíhodné typy. Jack trvá na obleku po celou dobu. Nepokládá to za pouhou hru, je pevně přesvědčený, že Luther si nezaslouží, aby ho předváděli v jedovatě oranžovém mundúru. Možná je zločinec, ale nepatří k těm kriminálníkům, kteří vám při první příležitosti vrazí zblízka mezi žebra kudlu nebo prokousnou zkaženými zuby krk. Ti si oranžovou zaslouží, aby si člověk neustále uvědomoval, s kým má tu čest.

Jack se tentokrát neobtěžoval otvíráním kufříku. Rutinní záležitosti ovládá. Obžalobu proti Lutherovi mu přečtou. Soudce se Luthera zeptá, zda obžalobě porozuměl, a v té chvíli Jack vstoupí do procesu jako obhájce. Nato soudce rozehraje otřepanou komedii, aby formálně zjistil, zda Luther chápe plný význam pojmu neviny, a položí mu otázku, je-li spokojen se svým právním zástupcem. Jacka ovšem straší pomyšlení, že Luther ho přímo před soudem pošle do háje a přizná vinu. Nebylo by to zas tak neslýchané. Kdo ví? A někteří soudci taková přiznání ihned přijmou. Většina soudců ale důsledně ctí zákon a v případě loupežné vraždy, kdykoli se obžaloba ocitne na mělčině, dá prostor obhajobě. Trest smrti odešle člověka nenávratně na věčnost. Jack musí beze zbytku využít svou šanci. Při troše štěstí může dnešní jednání skončit za pět minut. Soud stanoví datum přelíčení a zábava může začít.

Protože je žalobcem stát, Luther nemá právo na předběžné slyšení. Ne že by to Jacka připravilo o nějakou výhodu, ale rámcově by se ukázalo, jak je obžaloba připravena, a dali by se oťukat i někteří její svědkové, ačkoli soudci vehementně brání obhájcům, aby si v přípravném řízení počínali jako na rybářské výpravě.

Jack by taky mohl obvinit obžalobu z podjatosti, ale považuje za lepší, aby co nejdřív vyložila všechny karty na stůl. A chce, aby proces s Lutherem byl veřejný, každému přístupný, aby měl jeho boj o zproštění obžaloby patřičný, nezkreslený dopad. Posléze napadne Gorelicka, zpochybní příslušnost soudu a dosáhne vynětí případu z jurisdikce middletonského okresního soudu. Gorelick přinejmenším těžce narazí a budoucí pan nejvyšší státní zástupce se bude pár desetiletí smažit ve šťávě svého zklamání. Tím Jack zároveň přiměje Luthera, aby se rozpovídal. Musí ochránit i Kate. Luther vypoví svůj příběh a intrika století praskne.

Jack se podíval na Luthera. „Vypadáš dobře.“

Luther se spíš uculil, než zasmál.

„Kate by tě před jednáním ráda viděla.“

„Ne!“ ozvala se ostrá odpověď.

„Proč ne? Proboha, Luthere, chtěl ses s ní smířit, a když tě teď chce navštívit, tak se cukáš. Někdy ti vážně nerozumím.“

„Nechci, aby se ke mně přiblížila.“

„Podívej, moc ji mrzí, co provedla. Hrozně se tím trápí. To mi věř.“

Luther k němu prudce otočil hlavu. „Ona si myslí, že se na ni zlobím?“

Jack si sedl. Konečně poprvé získal Lutherovu pozornost. Měl zkusit zahrát na tuto strunu dřív.

„Samozřejmě. Proč bys ji jinak nechtěl vidět?“

Luther zabodl pohled do vyhlazené dřevěné desky stolu a znechuceně zavrtěl hlavou.

„Řekni jí, že se na ni nezlobím. Udělala správnou věc. Pověz jí to.“

„Proč jí to neřekneš sám?“

Luther náhle vstal a začal přecházet po místnosti. Před Jackem se zastavil.

„Tady jsme hodně na očích, rozumíš? Chápeš mě? Někdo uvidí, že sem za mnou přišla, a napadne ho, že ví něco, co neví. A to by rozhodně nebylo dobře.“

„Koho máš na mysli?“

Luther se posadil. „Pověz jí, co říkám. Pověz jí, že ji mám rád, vždycky jsem ji měl rád a budu ji mít rád. Takhle jí to řekni, Jacku. Na ostatní kašli.“

„I když mlčíš, zrovna tak si někdo může myslet, žes něco prozradil mně, ne?“

„Řekl jsem ti, abys tenhle případ nebral, Jacku, jenže tys neposlechnul.“

Jack pokrčil rameny, otevřel kufřík a vytáhl výtisk Postu. „Mrkni se, jak to prezentujou.“

Luther se zadíval na titulní stránku. Nato hněvivě mrštil novinami o stěnu. „Zasranej parchant! Zasranej parchant!“ zařval starý muž.

Dveře místnosti se otevřely a dovnitř strčil hlavu svalnatý dozorce, ruku v pohotovostní poloze. Jack mu pokynul, že je všechno v pořádku, dozorce probodl Luthera očima a pomalu vycouval.

Jack vstal a zvedl noviny. Hlavní článek zdobí Lutherova fotografie před policejní stanicí. Výrazný titulek se skládá z osmicentimetrových písmen, vyhrazených zprávám typu „Skins vyhráli Super Bowl“: PODEZŘELÝ Z VRAŽDY SULLIVANOVÉ BUDE DNES OBŽALOVÁN. Jack přelétl očima zbytek titulní stránky. V rámci etnických čistek pokračuje vlna zabíjení na území bývalého Sovětského svazu. Ministerstvo obrany žádá zvýšení rozpočtu. Jack si nijak zvlášť nevšiml zprávy o úmyslu prezidenta Alana Richmonda provést další reformu sociálního systému, doplněnou vtíravou fotografií z jeho návštěvy rekonstruovaného dětského útulku v chudinské čtvrti v jihovýchodním Washingtonu.

Usmívající se obličej jako by Lutherovi zasadil ránu mezi oči. Prezident okázale chová černé nemluvně, ať svět vidí. Prolhaný, zasraný parchant! Jak zasáhl pěstí Christine Sullivanovou! Až z ní stříkala krev. Pak jí ovinul ruce kolem krku jako had a bez váhání ji začal škrtit. Uloupil jeden lidský život. Líbá nemluvňata a zabíjí ženy.

„Luthere? Luthere?“ Jack jemně položil ruku na Lutherovo rameno. Tělo starého muže se otřásalo jako motor, který se vymkl lidské kontrole, běží na plné obrátky a bez bleskového zásahu hrozí, že se rozpadne. Na okamžik Jacka napadlo to nejstrašnější, zda Luther přece jen tu ženu nezabil, jestli starý přítel přece jen nepřekročil kritickou mez. Jeho obavy rozptýlilo, když se k němu Luther otočil a zadíval se na něho. Uklidnil se, oči i zorničky se mu zúžily.

„Vyřiď Kate, co jsem řekl, Jacku. Už ať to máme za sebou.“

Budova middletonského soudu je dávnou chloubou okresu. Sto devadesát let stará stavba přežila britsko-americkou válku v letech 1812-14 i seveřanskou agresi vůči Jihu aneb občanskou válku Unie s Konfederací; charakteristika těchto dějů se liší podle toho, z které strany Masonovy-Dixonovy linie mluvčí pochází. Nákladná rekonstrukce v roce 1947 vdechla budově nový život a dobří občané města věřili, že potěší i jejich pravnuky, a zároveň doufali, že dovnitř vstoupí, jen aby zaplatili pokutu za dopravní přestupek anebo si odnesli povolení k uzavření sňatku.

Zatímco dřív budova stála o samotě na konci dvouproudé silnice, kolem níž se rozkládalo obchodní centrum Middletonu, dnes kolem ní vyrostly obchody se starožitnostmi, restaurace, supermarket, penzion a benzinová stanice s autoservisem, všechno stavby z neomítnutých cihel, aby se respektovala architektonická tradice. V nejbližším okolí hlásají solidní firemní tabulky na domech, že zde sídlí řada předních advokátů.

Normálně tu panuje klid, kromě pátečního dopoledne, kdy se projednávají občanskoprávní spory a trestní kauzy. Dnes skýtá okolí soudní budovy pohled, z něhož by se praotcové města určitě obrátili v hrobě. Leckdo by si v první chvíli pomyslel, že sem přitáhli jižanští vzbouřenci a seveřanští unionisté, aby definitivně rozhodli historický spor.

Šest televizních přenosových vozů s emblémy na bocích parkuje u schodiště do soudní budovy. Talíře s anténami se tyčí k nebi. Dav tlačí a dotírá na zeď složenou z členů bezpečnostní služby, posílenou o příslušníky virginské státní policie, kteří tiše, zachmuřeně hledí na houf reportérů v popředí, šermujících jim pod nosem bloky, mikrofony a propiskami.

Soudní budova má naštěstí postranní vchod, policisté vyzbrojení puškami s gumovými projektily a ochrannými štíty kolem něho vytvořili půlkruh, aby se nikdo neodvážil přiblížit. Sem přijede dodávka, převážející Luthera. Přímo do budovy se bohužel zajet nedá. Policie ovšem soudí, že i tak má věci pod kontrolou. Luther zůstane na otevřeném prostranství jen pár vteřin.

Z druhé strany ulice hlídkují policisté s puškami, neustále pročesávají očima zástupy na chodníku, jestli se někde nezaleskne kov nebo v domech neotevře okno.

Jack vyhlíží z okna soudu do ulice. Soudní síň se podobá univerzitní posluchárně s ručně vyřezávanými lavicemi, dlouhými pět metrů a stupňovitě rostoucími do výše tří metrů. Za rovněž vyvýšenou soudcovskou stolicí visí americká a virginská vlajka. Osamělý soudní zřízenec sedí u malého stolku před lavicemi, vlečná loď před zaoceánským parníkem.

Jack mrkl na hodinky, přehlédl bezpečnostní složky a srocení novinářů. Reportéři bývají buď obhájcovi nejlepší přátelé, anebo nejhorší protivníci. Hodně záleží na tom, co si reportéři o určitém obhájci a konkrétním zločinu myslí. Takový novinář bude třeba halasně a důrazně hlásat svou objektivitu, a zároveň dlouho před vynesením rozsudku obžalovaného zcela znectí. Novinářky zaujímají mírnější stanovisko vůči obžalovaným ze znásilnění, aby se vyhnuly nařčení ze ženské předpojatosti. Z podobných důvodů mají muži sklon nadržovat bitým ženám, které nakonec rány oplatí. Lutherovi zkrátka nepřeje štěstí. Recidivista, který zavraždí mladou, bohatou ženu, to schytá ze všech stran, bez ohledu na pohlaví.

Jackovi už telefonovala dobrá desítka producentů sídlících v oblasti Los Angeles, kteří se vehementně dožadovali Lutherova příběhu. A to dřív, než vkročil do soudní síně. Požadovali práva na zfilmování jeho příběhu a zaplatili by za to. Dobře by zaplatili. Jack měl možná souhlasit. Jak račte, ale pod jednou podmínkou. Jestli vám Luther něco řekne, sdělíte mi to, protože momentálně, pánové, nevím zhola nic. Tečka.

Podíval se přes ulici. Ozbrojení strážci ho poněkud uklidňují. Ačkoli i posledně bylo všude plno policajtů, a přesto někdo vystřelil. Aspoň to policii předem varovalo. Tentokrát zřejmě kontrolují situaci. Ale nepočítají s jednou věcí, s tím, co se právě blíží ulicí.

Jack se podíval stranou a zpozoroval, jak se houf novinářů a dav zvědavců zavlnil. Všichni se rozběhli ke koloně aut. Jack si zprvu pomyslel, že přijíždí Walter Sullivan, ale jen do chvíle, než zahlédl policejní doprovod na motocyklech, dodávkové automobily tajné služby a nakonec limuzínu s dvěma americkými vlajkami.

Armáda tohoto muže byla větší než ta, která se chystala chránit Luthera Whitneyho.

Sledoval, jak Richmond vystoupil z limuzíny. Za něho se postavil agent, s nímž nedávno mluvil. Burton. Ano, tak se jmenuje. Ostrý, seriózní hromotluk. Pročesává okolí očima jako radarovými paprsky. Paží se téměř dotýká prvního muže země, připravený ho okamžitě strhnout na zem. Dodávky tajné služby zaparkovaly na protější straně ulice. Jedna zajela do postranní ulice naproti budově soudu a vzápětí Jack už zase pozoroval prezidenta.

V několika vteřinách vzniklo improvizované pódium a prezident zahájil vlastní tiskovou minikonferenci, cvakaly spouště fotoaparátů a nejméně padesát dospělých absolventů žurnalistických fakult se div nepopralo o lepší pozici. Vzadu natahovalo krky několik obyčejných, rozšafných občanů, dva z nich se tyto pro ně významné životní okamžiky horečně snažili zachytit videokamerami.

Jack se otočil a zjistil, že za ním stojí soudní zřízenec, jakoby ze žuly vytesaný černoch v nadživotní velikosti.

„Sloužím tu sedmadvacet let, a za celou dobu se tu ten chlap neukázal. A letos je tu už podruhý. Proč, to ať mi někdo vysvětlí.“

Jack se na něho usmál. „Kdyby přítel investoval do vaší volební kampaně deset melounů, taky byste sem občas zajel.“

„Nastoupí proti vám prominentní mančaft.“

„Nevadí, mám s sebou velkou pálku…“

„Já jsem Samuel, Samuel Long.“

„Jack Graham, Samueli.“

„Budete ji potřebovat, Jacku, doufám, že odpálíte i olovo.“

„Jak to vidíte, Samueli? Dočká se tu můj chlapík spravedlnosti?“

„Kdybyste se mě zeptal před dvěma, třema rokama, asi bych kejvnul, že to tu řádně properou. Tenkrát jo.“ Podíval se na dav venku. „Jenže se ptáte dneska a já říkám, že nevím. Čachruje se u Nejvyššího soudu stejně, jako když se na okrese posuzuje dopravní přestupek. Věci se mění, Jacku. Nejen soudy. Všechno. Všichni. Celej mizernej svět se mění a já už mu nerozumím.“

Oba znovu vyhlédli oknem.

Dveře soudní síně se otevřely a vstoupila Kate. Jack se instinktivně otočil a zadíval se na ni. Dneska ji nehalí talár, má na sobě černou plisovanou sukni, zúženou v pase a přepásanou úzkým černým páskem. Jednoduchou bílou halenku si zapnula do posledního knoflíčku. Vlasy si sčesala z čela dozadu, splývají jí na ramena. Tváře jí zrůžověly mrazem, přes paži si přehodila kabát.

Sedli si ke stolku obhajoby. Samuel diskrétně zmizel.

„Za chvilku to začne, Kate.“

„Já vím.“

„Podívej, Kate, jak jsem ti řekl do telefonu, ne že by s tebou Luther nechtěl mluvit, on se prostě bojí. Bojí se o tebe. Táta tě strašně miluje.“

„Jestli nepromluví, Jacku, víš, co se stane.“

„Možná, ale máme se čeho chytit. Obžaloba nebude tak neprůstřelná, jak se všichni domnívají.“

„Jak to víš?“

„Věř mi. Viděla jsi venku prezidenta?“

„Copak se dá přehlédnout? Já jsem proklouzla. Prakticky nikdo si mě nevšiml.“

„Zastíní samozřejmě každého.“

„Už je tady?“

„Brzy ho přivezou.“

Kate otevřela kabelku a šátrala v ní pro žvýkačku. Jack se usmál, zadržel její chvějící se prsty a nabídl jí ze svého balíčku. „Mohla bych s ním mluvit aspoň telefonicky?“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Posadili se a čekali. Jack se dlaní dotkl její ruky a oba vzhlédli k masivní soudní stolici, kde za několik minut všechno začne. Zatím čekají. Spolu.

Bílá dodávka se vynořila za rohem, minula půlkruh policistů a zastavila několik metrů od postranního vchodu. Seth Frank dojel až k zádi dodávky, vystoupil, vysílačku v ruce. Z dodávky vyskočili dva policisté a rozhlédli se po okolí. V pořádku. Dav mezitím civěl na prezidenta před průčelím budovy. Velící důstojník eskorty se obrátil a kývl na dalšího muže uvnitř dodávky. Za několik vteřin se s rukama v poutech objevil Luther Whitney, tmavý sportovní kabát skrýval jeho oblek. Jeho noha se dotkla země a s policistou před sebou i za sebou vykročil k soudní budově.

V tom okamžiku se vyhrnul zpoza rohu dav. Nadbíhal prezidentovi, který energicky kráčel po chodníku ke své parkující limuzíně. Když zahýbal za roh budovy, vzhlédl. Jako by cítil jeho přítomnost, Luther, pohled dosud přilepený k zemi, vzhlédl také. Jejich oči se na osudový okamžik setkaly. Dřív než se Luther ovládl, spontánně vyhrkl: „Zasranej parchante!“

Slova mu sklouzla ze rtů poměrně tiše, ale oba policisté něco zaslechli a rozhlíželi se, zatímco prezident kolem nich procházel ve vzdálenosti pouhých třiceti metrů. Překvapilo je to. Ale vzápětí se soustředili k jedinému bodu.

Lutherovi se podlomila kolena. Zprvu si oba policisté pomysleli, že jim chce jen ztížit situaci, dokud nespatřili krev, řinoucí se mu po tváři. Jeden z nich hlasitě zaklel a popadl Luthera za paži. Druhý vytáhl pistoli a zaměřoval dost široký prostor, z něhož podle jeho odhadu někdo vystřelil. Události, které následovaly, připadaly většině přítomných jako zmatená vize. Zvuk výstřelu zčásti překrylo hlučení davu. Agenti tajné služby jej ovšem zaslechli. Burton v mžiku strhl prezidenta na zem. Dvacet mužů v tmavých oblecích se samopaly v rukou kolem nich ihned utvořilo hradbu lidských těl. Seth Frank sledoval, jak dodávka tajné služby vyrazila z postranní ulice a oddělila hysterický dav od prezidenta. Z ní mířil do ulice těžkým kulometem nějaký agent a vykřikoval něco do vysílačky.

Frank vydal svým lidem rozkaz, aby kryli každý čtvereční centimetr prostoru, vytvořili neprodyšný kordon, prohlídka domu za domem bude následovat. Brzy přijedou nákladní auta s posilami, ale Frank ví, že už je stejně pozdě.

Hned nato Frank přeběhl k Lutherovi. Nevěřícně sledoval, jak krev smáčí sníh, rozehřívá jej a tvoří karmínové jezírko. Zavolali záchranku, která každou chvíli dorazí. Ale Frank věděl, že na ambulanci je tady pozdě. Lutherova tvář zbělela, oči zíraly do prázdna, prsty se v křeči sevřely. Luther Whitney měl v hlavě dvě díry a střela, která prolétla lebkou muže, prorazila karoserii dodávky. Někdo neponechal nic náhodě.

Frank zatlačil mrtvému oči a rozhlédl se. Prezident už byl na nohou a strkali ho do limuzíny. Do několika vteřin limuzína a dodávka odjely. Novináři se hrnuli k místu vraždy, ale Frank pokynul svým mužům, takže narazili na pevnou zeď podrážděných a rozpačitých policistů, kteří třímali obušky, aby každého odradili od přílišné dotěrnosti.

Seth Frank se podíval na mrtvolu. Navzdory chladu svlékl kabát a zakryl jím Lutherův obličej a trup.

Jack se dostal k oknu pár vteřin poté, co se ozvaly výkřiky. Rozbušilo se mu srdce a na čele vyrazil pot.

„Počkej tady, Kate.“ Podíval se na ni. Znehybněla, podle výrazu tváře pochopila to, o čem Jack zoufale doufal, že není pravda. Odněkud ze zákulisí se vynořil Samuel.

„Hernajs, co se tu děje?“

„Dejte na ni pozor, Samueli!“

Samuel přikývl a Jack vyrazil ze soudní síně.

Venku bylo víc mužů se zbraněmi, než Jack viděl v nejvýpravnějších hollywoodských válečných filmech. Běžel podél soudní budovy, a kdyby včas nezaburácel Frankův hlas, asi by mu stodesetikilový strážník mávající obuškem urazil hlavu.

Jack se opatrně přiblížil. Zdálo se mu, že každý krok v mokvajícím sněhu mu trvá měsíc. Všechny oči jako by se soustředily na něho. A na zhroucenou postavu pod kabátem. Krev vsakuje do bělostného sněhu. Ve tváři detektiva Setha Franka se střídá sklíčenost s rozhořčením. Po mnoho bezesných nocí, možná do konce života, si bude pamatovat každý detail toho, co viděl.

Když konečně přiklekl k příteli, sáhl po kabátu, užuž ho chtěl odhrnout, ale zarazil se. Ohlédl se směrem, kudy právě přišel. Moře novinářů se rozestoupilo. I ve zdi strážníků vznikl otvor, právě tak aby se jím protáhla.

Kate dlouho stála na místě, bez kabátu, třásla se ve větru, který profukoval mezi budovami. Hleděla přímo před sebe, tak upřeně, jako by vnímala všechno a nic zároveň. Jack se snažil vstát, aby k ní přešel, ale nohy ho neposlechly. Ještě před několika minutami nažhavený, připravený k boji, navýsost rozzlobený na nevstřícnost svého klienta, tu teď klečí, zbavený poslední špetky síly a energie.

S Frankovou pomocí se postavil na nejisté nohy a přešel k ní. Snad poprvé v životě si vlezlí novináři odpustili otázky. Fotografové jako by zapomněli pořídit nezbytné snímky. Kate si klekla vedle otce a něžně mu položila ruku na rameno. Bylo slyšet jen svist větru a vzdálené vytí sirény ambulance. Svět se před budovou middletonského okresního soudu na několik minut zastavil.

Když limuzína unášela Alana Richmonda zpět do Washingtonu, uvolnil si kravatu a nalil sklenici sodovky. V duchu probíral pravděpodobné titulky, které se objeví v nejbližším vydání novin. Největší listy prahnou po zprávách o něm, patřičně toho využije. Bude pokračovat podle původního programu dne. Cílevědomý, houževnatý prezident. Nedbá, že se kolem něho střílí, nepřestává řídit zemi, vést národ. Nakloní si tím občany. Jeho obliba stoupne nejmíň o deset procent. Není nic snazšího. Nemusí podstoupit žádný zápas.

Když se limuzína blížila ke středu Washingtonu, Bill Burton nenápadně pozoroval prvního muže. Luther Whitney právě podlehl smrtícímu zásahu nejsilnější munice, jakou Collin mohl nabít do pušky, a tenhle chlap si klidně popíjí sodovku. Burtonovi se zvedl žaludek. A to není všemu konec. Nikdy se sice nezbaví děsivých snů, ale snad bude moci dál žít jako svobodný člověk. Jako muž, jehož si budou vlastní děti vážit, i když sám sebe si neváží.

Burton dál pozoroval prezidenta a napadlo ho, že ten parchant je snad na sebe pyšný. Odkud bere ten klid v extrémních situacích, tváří v tvář násilí? Necítí žádné výčitky, že mu za oběť padla lidská bytost. Místo toho září euforií. Z triumfu. Burton si vybavil zhmožděný krk Christine Sullivanové. Podlitinu na čelisti. Zlověstné zvuky, ozývající se za dveřmi ložnice. To je první občan země.

Burton pomyslel na poslední rozhovor s Richmondem, kdy šéfa zasvětil do dalšího vývoje situace. Kromě toho, že zahnal do úzkých Russellovou, na tom nebylo nic příjemného.

Richmond na ně jen zíral. Burton a Russellová seděli vedle sebe. Collin se krčil u dveří. Shromáždili se v soukromých prostorách obývaných první rodinou. Do této části není dovoleno zvědavé veřejnosti nahlédnout. Zbytek první rodiny se odebral na krátkou dovolenou, respektive navštívit příbuzné. Bylo to nejpříhodnější řešení. Nejdůležitější člen rodiny neměl dobrou náladu.

Prezident se konečně dověděl, co všechno se stalo, včetně nejpozoruhodnější skutečnosti, že nůž na otevírání dopisů s jistými usvědčujícími stopami se dostal do rukou neohroženého, zločinného očitého svědka. Když to Burton sdělil prezidentovi, ztuhla mu krev v žilách. Jak slova splývala z agentových úst, prezident očima probodával Russellovou.

Když Collin referoval o příkazu Russellové inkriminovaný nůž neotírat, prezident vstal a hrozivě se vztyčil nad svou šéfkou štábu, která se tiskla k opěradlu křesla, jako by chtěla splynout s nábytkem. Jeho pohled byl zničující. Nevydržela a zakryla si oči rukou. Halenka v podpaží nasákla potem. V krku jí vyschlo.

Richmond usedl, pomalu chroupal kostku ledu ze svého koktejlu a po chvíli odvrátil pohled k oknu. Měl na sobě stále ještě formální oblek, v němž plnil prezidentské povinnosti, ale povolil si kravatu. I když promluvil, díval se dál do řečnického prázdna.

„Jak dlouho ještě, Burtone?“

Burton přestal hledět do podlahy. „Kdo ví? Možná navždycky.“

„Upřesněte to. Chci znát váš profesionální úsudek.“

„Dřív nebo pozdějc. Má právního zástupce. Z ničeho nic to může někomu vyklopit.“

„Tuší někdo, kde ta věc je?“

Burton si nervózně mnul ruce. „Ne, pane. Policie prohledala jeho dům i auto. Kdyby ten nůž našli, dověděl bych se to.“

„Vědí, že zmizel z domu Sullivanových?“

Burton přikývl. „Policie si uvědomuje jeho význam. Jestli ho najdou, poradí si s ním.“

Prezident vstal a prsty si pohrával se zvlášť ošklivou křišťálovou soupravou, kterou jeho žena vystavila na jednom ze stolů. Vedle ní stojí fotografie členů jeho rodiny. Nikdy se na ně pořádně nepodíval. Stačilo mu, že se tváří přiměřeně státnickému poslání. Prezident v obličeji zrudl jakoby od neviditelného požáru. Hrozí totiž, že dějiny budou přepsány, a to kvůli jedné laciné kurvičce a příliš ambiciózní a neuvěřitelně pitomé šéfce štábu.

„Netušíte, koho Sullivan najal?“

Odpověděl opět Burton. Pozice Russellové utrpěla. A Collin funguje jen jako vykonavatel. „Nejspíš jednoho z nejdražších nájemných vrahů na světě. Ať to byl, kdo chtěl, teď už je dávno pryč.“

„Vy jste to záměrně naznačil našemu příteli detektivovi?“

„Řekl jsem mu jen, že jste se Waltru Sullivanovi spontánně svěřil, kde a kdy dojde k akci. Ten člověk je dost chytrý, aby si zbytek domyslel.“

Prezident náhle popadl jednu z křišťálových váz a mrštil jí o stěnu. V mžiku se roztříštila a úlomky se rozlétly po celém pokoji. Prezidentova tvář se zkřivila nenávistí a hněvem natolik, že i Burtona zamrazilo. „Zatraceně, kdyby se trefil, bylo všechno v perfektním pořádku.“

Russellová přehlížela drobné úlomky křišťálu na koberci. Tak dopadl její život. Po tolika letech studia, pachtění, stohodinových pracovních týdnech. Tohle ji zničilo.

„Policie půjde po Sullivanovi,“ pokračoval Burton. „Zařídil jsem, aby detektiv, co případ vyšetřuje, pochopil, v čem všem může mít Sullivan prsty. Ale i když je nejvíc podezřelý, popře jakoukoli účast. A nic mu nedokážou. Nevím, jestli nám to nějak pomůže.“

Richmond rázoval pokojem. Mohl si připravovat proslov nebo se chystat na slavnostní přijetí skautů odněkud ze Středozápadu. A místo toho uvažuje, jak zavraždit člověka, aby na něj nepadl ani stín podezření.

„Co kdyby to zkusil znovu? A tentokrát uspěl.“

Burton se zatvářil zmateně. „Jak zajistíme, aby se Sullivan namočil znova?“

„Provedeme to sami.“

Nastalo dlouhé ticho. Russellová nevěřícně hleděla na svého šéfa. Právě se jí zhroutil celý život a teď ji nutí zúčastnit se vražedného spiknutí. Jakmile se jí věci vymkly z rukou, otupěla. Byla naprosto přesvědčená, že horší už to být nemůže. Osudově se zmýlila.

Burton se pokusil dokončit analýzu. „Nevím, jestli policie uvěří, že Sullivan by byl takový blázen. Musí vědět, že po něm jdou, i když mu nemůžou nic dokázat. Jestliže odděláme Whitneyho, Sullivan nemusí nutně upadnout v podezření.“

Prezident se zastavil. Stál přímo před Burtonem. „Nechme policii, ať si udělá závěry sama, pokud je toho schopna.“

Skutečnost je taková, že Richmond už k znovudobytí Bílého domu Sullivana nepotřebuje. A co je možná důležitější, nejsnazší cestou by se zbavil závazku podporovat Sullivanovy obchody s Ukrajinou proti Rusku, což se čím dál víc stává potenciální přítěží. Kdyby se Sullivan i jen vzdáleně zapletl do smrti vraha své ženy, nemohl by dělat světové obchody. Richmond by se od něho diskrétně odtáhl. Všichni významní lidé by jeho tichý ústup pochopili.

„Chcete Sullivanovi hodit na krk vraždu, Alane?“ Tak zněla první slova Russellové. Výraz obličeje prozrazoval naprostý úžas. Změřil si ji s neskrývaným pohrdáním.

„Přemýšlejte o tom, co jste řekl, Alane. Jde přece o Waltra Sullivana, ne o druhořadého gaunera, na kterém nikomu nezáleží.“

Richmond se rozesmál. Pobavila ho svou hloupostí. Když ji bral na palubu, připadala mu chytrá a neobyčejně schopná. Zmýlil se v ní.

Prezident uzavřel hrubou kalkulaci. Existuje dvacetiprocentní šance, že Sullivana nějak zapletou do zabití toho člověka. Vzhledem k situaci to Richmond riskne. Sullivan je mocný člověk, postará se o sebe. A kdyby klopýtl? Pak tu jsou přece ještě vězení. Podíval se na Burtona.

„Rozuměl jste, Burtone?“

Burton neodpověděl.

„Na zabití toho muže jste se přece už jednou připravili, Burtone,“ řekl prezident ostře. „Podle mého názoru se na tom, co je v sázce, nic nezměnilo. Dokonce je v sázce ještě víc. Pro nás pro všechny. Rozumíte, Burtone?“ Richmond se odmlčel, načež otázku zopakoval.

Burton nakonec vzhlédl a tiše odpověděl: „Rozumím.“

Další dvě hodiny spřádali plány.

Když se dva tajní agenti a Russellová hotovili k odchodu, prezident se na ni zadíval. „Povězte mi, Glorie, co se stalo s penězi?“

Russellová se mu zahleděla přímo do očí. „Byly anonymně darovány americkému ústředí Červeného kříže. Myslím, že jde o jeden z nejvyšších jednorázových příspěvků.“

Dveře se zavřely a prezident se usmál. Skvělé gesto na rozloučenou. Jen se pobav, Luthere Whitney. Užij si poslední chvíle, ty bezvýznamná nulo.

23

WALTER SULLIVAN USEDL DO KŘESLA S KNIHOU, ALE neotevřel ji. V myšlenkách se vracel zpátky. Zpátky k událostem, které mu připadají jaksi nehmotné, naprosto nesouvisející s jeho osobou jako dosud nic v životě. Najal si zabijáka. Aby zabil toho, koho obvinili z vraždy jeho ženy. Jenže to nevyšlo. Sullivan za to byl ovšem tiše vděčný. Jakmile jeho nejhlubší žal pominul, uvědomil si, že osnoval něco špatného. Civilizovaná společnost musí zachovávat určité normy, nemá-li se stát necivilizovanou. Ať je to pro něho sebebolestnější, je civilizovaný člověk. Bude se chovat podle pravidel.

Pak se zadíval na noviny. Už dlouhou řadu dní na něj jejich obsah neustále dotírá. Z bílého podkladu stránky ho bijí do očí veliké černé titulky. Jak se jimi probíral, začalo v něm klíčit jisté podezření. Walter Sullivan je nejen miliardář, dostalo se mu i brilantního, bystrého rozumu. Rozhodně nikdy v životě nepřehlédl žádný detail a souvislost.

Luther Whitney zemřel. Policie nikoho dosud nepodezřívá. Sullivan si ověřil logické vysvětlení. McCarty byl v kritický den v Hongkongu. Poslední Sullivanův příkaz opravdu dodržel. Walter Sullivan odvolal hon. Ale někdo lovce nahradil.

A tohle ví jedině Walter Sullivan, nepočítaje najatého fušerského vraha.

Sullivan se podíval na své staré hodinky. Teprve sedm hodin, a on vstal už před čtyřmi hodinami. Rozdělení dne na čtyřiadvacet hodin pro něho prakticky nic neznamená. Čím je starší, tím bezvýznamnější mu připadá měřítko času. Ve čtyři hodiny ráno může být vzhůru v letadle kdesi nad Tichým oceánem, zatímco ve dvě hodiny odpoledne bude mít půlnoc.

Potřebuje si utřídit mnoho fakt, jeho mysl pracuje rychle. Katalázový test prokázal, že jeho mozek si svěžestí a vitalitou nezadá s mozkem dvacetiletého mladíka. A tento skvělý mozek hladce zpracuje několik nepopiratelných fakt, což přivede jeho majitele k závěru, který ho samotného ohromí. Zvedl sluchátko telefonu, spočívajícího na psacím stole, rozhlédl se po pracovně, obložené leštěným třešňovým dřevem, a vyťukal číslo.

Seth Frank se ohlásil okamžitě. Na Sullivana neudělal při prvním kontaktu žádný dojem, jenom mu vlažně poblahopřál k zatčení Luthera Whitneyho. Jak na to teď?

„Prosím, pane Sullivane, co pro vás můžu udělat?“

Sullivan si odkašlal. Jeho hlas zněl pokorně, diametrálně odlišně od obvyklého tónu. Všiml si toho i Frank.

„Chci se zeptat na něco, co se týká informací, které jsem vám podal ohledně Christy, tedy Christine, respektive o tom, proč s námi nejela na letiště a do vily na Barbadosu a vrátila se.“

Frank poposedl na židli. „Vzpomněl jste si ještě na něco?“

„Vlastně bych si rád ověřil, jestli jsem uvedl nějaký důvod, proč s námi neodjela.“

„Asi vám dobře nerozumím.“

„Totiž, doléhají na mě problémy mého věku. Nechátrají bohužel jen moje kosti, což nerad přiznávám sobě, natož někomu jinému, poručíku. Ale k věci, vypověděl jsem tehdy, že onemocněla a musela se vrátit domů. Tedy domnívám se, že jsem vám to řekl.“

Sethovi chvíli trvalo, než zalistoval ve spisu, i když si byl odpovědí jist. „Tehdy jste prohlásil, že neuvedla důvod, pane Sullivane. Řekla jen, že nikam nepojede, a vy jste na ni nenaléhal.“

„A tak. Pak je to v pořádku. Děkuju, poručíku.“

Frank vstal. Sáhl po šálku s kávou, ale zase ho položil. „Počkejte, pane Sullivane. Proč myslíte, že jste se zmínil o onemocnění vaší ženy? Byla tedy nemocná?“

Sullivan se odmlčel, načež řekl: „Vlastně ne, poručíku. Byla pozoruhodně zdravá. Ale domníval jsem se, že jsem vám tehdy sdělil něco jiného, protože po pravdě řečeno, nehledě na občasné výpadky paměti, poslední dva měsíce se snažím sám sebe přesvědčit, že Christine se tehdy vrátila domů z nějakého důvodu. Z jakéhokoli důvodu.“

„Pane?“

„To by, aspoň pro mě, nějak ospravedlnilo, co se jí stalo. Slepá náhoda nevyvádí takové kousky. Nevěřím na osud, poručíku. Podle mého názoru má všechno nějaký smysl. Chtěl jsem přesvědčit sám sebe, že se Christine vrátila domů z nějakého důvodu.“

„Zajisté.“

„Omluvte pomateného starce, že vás zbytečně vyvedl z míry.“

„Nic se nestalo, pane Sullivane.“

Když Frank zavěsil, civěl dobrých pět minut do zdi. Co má tohle všechno znamenat?

Sleduje to, k čemu ho nasměroval Bill Burton, diskrétně zjišťuje, jestli si Sullivan nenajal zabijáka, který měl zajistit, aby se předpokládaný vrah jeho ženy nedostal před soud. Vyšetřování postupuje pomalu, v takových vodách je nutné lovit opatrně. Frank musí myslet na svoje postavení, živí přece rodinu, a lidé jako Walter Sullivan mají ve vládě armádu velmi vlivných přátel, kteří mohou detektivovi jeho profesi dost zošklivit.

Den poté, co střela ukončila život Luthera Whitneyho, Seth Frank zjišťoval, kde se Sullivan v inkriminované době pohyboval, i když si rozhodně nepředstavoval, že stařec stiskl spoušť zbraně, která odeslala Luthera Whitneyho na věčnost. Ale vražda na objednávku je zvlášť zavrženíhodný čin, byť detektiv chápe miliardářův motiv. Navíc pravděpodobně odstřelili nesprávného muže. Poslední rozhovor se Sullivanem rozšířil počet otázek a nepřinesl jedinou odpověď.

Seth Frank se posadil a krátce zapochyboval, zda vůbec někdy tento přízračný případ uzavře.

O půl hodiny později Sullivan zatelefonoval do místní televizní společnosti, v níž vlastní kontrolní balík akcií. Vyslovil prostou a důraznou žádost. Zásilku mu přivezli do hodiny. Vyprovodil asistentku, která mu předala obdélníkovou krabičku, zamkl se v pokoji, načež zmáčkl páčku na stěně. Tiše se odsunul malý panel a odhalil velmi rafinovaně instalovaný kazetový stereomagnetofon. Za větší částí stěny se nachází kombinace domácího kina a audiovizuálního vybavení, které Christine Sullivanová kdysi viděla v časopise a prostě musela hned mít. Její vkus se ovšem omezoval na prostor mezi pornografií a nekonečnými seriály, takže špičkovou kvalitu tohoto zařízení nemohla nikdy docenit. Sullivan opatrně rozbalil kazetu, vložil ji do okénka, které se automaticky zavřelo a pásek začal hrát. Sullivan chvíli poslouchal. Když zaslechl ona slova, žádné emoce nepohnuly jeho vrásčitou tváří. Slyšel, co očekával. Napoprvé detektiva obelhal. Paměť mu slouží výborně. Kéž by mu z poloviny tak dobře sloužil zrak. Tváří v tvář skutečnosti si připadá jako slepý idiot. Do nevyzpytatelných rysů obličeje konečně pronikly emoce a v hlubokých šedivých oduševnělých očích probleskl hněv. Hněv, jaký už dávno nepocítil. Ani tehdy, když Christy zemřela. Odreagovat se může jedině jednáním. Sullivan pevně věří, že první salva bude zároveň poslední, protože tentokrát jde doslova o to, kdo z koho. Někdo musí padnout, on ovšem není zvyklý prohrávat.

Prostého pohřbu se kromě kněze zúčastnili jen tři lidé. Konal se v naprosté tajnosti, aby se na hřbitov neslétlo obvyklé hejno novinářů. Rakev s Lutherovými ostatky byla uzavřena. Rozsáhlé poranění hlavy střelou není tím, co si pozůstalí obvykle chtějí odnést jako poslední vzpomínku. Trestní rejstřík zesnulého ani způsob, jakým zemřel, v nejmenším neovlivnily služebníka Páně, obřad nepostrádal patřičnou míru důstojnosti. Na hřbitov nejeli dlouho, do kostela ušli jen pár kroků. Jack a Kate jeli v autě společně, za nimi Seth Frank. Nemotorně se usadil v poslední lavici kostela a nervózně poposedával. Jack mu podal ruku, Kate ho nevzala na vědomí.

Jack se opřel o své auto a pozoroval Kate, jež usedla na skládací kovovou židli u jámy v zemi, která právě přijala jejího otce. Rozhlédl se. Tento hřbitov není domovem grandiózních památníků a hrobek. Jen tu a tam se tyčí pomníčky, mnohem častější je prostý náhrobní kámen, černý čtyřúhelník se jménem a daty příchodu a odchodu ze světa. Někde stojí ještě „Spi sladce!“, ale většina neobsahuje slova rozloučení.

Jack se opět podíval na Kate. Zahlédl, jak k ní vykročil Seth Frank, ale vzápětí ho napadlo něco lepšího a zamířil k toyotě.

Frank si sundal sluneční brýle. „Pěkný pohřeb.“

Jack pokrčil rameny. „Na zabití ovšem nevidím nic pěkného.“ I když se jeho postoj lišil od Kateina hluboce osobního nepřátelského zaujetí, neprominul zcela Frankovi, že připustil, aby Luther zemřel tímto způsobem.

Frank mlčel, díval se na zadek auta, vytáhl cigaretu, ale nezapálil si. Vrazil ruce do kapes a civěl do prázdna.

Zúčastnil se pitvy Luthera Whitneyho. Střela způsobila rozsáhlé škody. Nárazová vlna se radiálně šířila od kulky a doslova rozdrtila polovinu mužova mozku. Ostatně není divu. Střela, kterou vydolovali ze sedadla policejní dodávky, ho šokovala. Pochází z munice A 460 Magnum. Soudní lékař mu řekl, že tento typ střeliva se často používá ke sportovnímu lovu, zejména na šelmy. Opravdu není divu, protože střela zasáhla Luthera Whitneyho s nárazovou energií větší než čtyři tuny. Jak kdyby na něho spadlo letadlo. Ulovili šelmu. Frank znaveně zavrtěl hlavou. A to se stalo pod jeho osobním dozorem, přímo před jeho očima. Na to nikdy nezapomene.

Frank přehlížel zelenou plochu místa posledního odpočinku více než dvaceti tisíc drahých zesnulých. Jack se opřel o vůz a sledoval Frankův pohled.

„Máte nějaký tip?“

Detektiv špičkou boty ryl v zemi. „Pár ano. Jenže žádný z nich nikam nevede.“

Oba se napřímili, když Kate vstala, položila na čerstvý rov malou kytici, narovnala se a strnula. Vítr se utišil, a ačkoliv vzduch byl mrazivý, slunce zářilo a hřálo.

Jack si zapnul kabát. „Co dál? Uzavřete případ? Nikdo by vám to nevyčítal.“

Frank se usmál a rozhodl se, že si přece jen zapálí. „Sakramentsky bych si to rozmyslel, šéfe.“

„Tak co uděláte?“

Kate se otočila a vykročila k autu. Seth Frank si nasadil klobouk a vytáhl klíčky od vozu.

„To nejjednodušší, najdu vraha.“

„Vím, jak ti je, Kate, ale musíš mi věřit. Vůbec nic ti nevyčítal. Ničím ses neprovinila. Sama jsi řekla, že jsi jednala pod tlakem. Nic z toho jsi nechtěla. Luther to chápal.“

Vraceli se Jackovým autem do města. Slunce jim svítí do očí a s každým kilometrem klesá k obzoru. Proseděli v autě na hřbitově skoro dvě hodiny, protože Kate se odtud nechtěla hnout. Jako by čekala, že vstane z hrobu a odjede s nimi.

Stáhla trochu okno a interiér zaplavil čerstvý vzduch, rozptýlil pach nového vozu vlhkostí, jež věštila další bouři.

„Detektiv Frank případ nevzdal, Kate. Dál hledá Lutherova vraha.“

Konečně se na něho podívala. „Nezajímá mě, co říká, že dělá.“ Sáhla si na zčervenalý, oteklý, pobolívající nos.

„No tak, Kate. On přece nechtěl, aby Luthera zastřelili.“

„Opravdu? Tak děravý případ by se před soudem rozletěl na kusy a všichni, včetně vyšetřujícího detektiva, by vypadali jako idioti. Mrtvola ovšem všechno řeší, případ se uzavřel. Co víc si může pan detektiv přát?“

Jack zastavil na červenou a protáhl se na sedadle. Ví, že s nimi Frank hraje na rovinu, ale nedokáže o tom za nic na světě přesvědčit Kate.

Naskočila zelená a Jack se prodíral hustým provozem. Pohlédl na hodinky. Musí se vrátit do kanceláře, pokud ještě nějakou má.

„Neměla bys teď být sama, Kate. Co kdybych u tebe párkrát přespal? Ráno uvaříš kafe, o večeře se postarám já. Co říkáš?“

Očekával okamžitou, negativní odpověď, a už si připravil i náhradní návrh.

„To myslíš vážně?“

Jack se na ni podíval, do jejích rozšířených, opuchlých očí. Jako by každý nerv v jejím těle chtěl vykřiknout. Když se probírá vším, co spolu prožili, včetně poslední tragédie, uvědomuje si, že byl vlastně naprosto netečný k strašlivé bolesti a pocitu viny, které celou dobu zakoušela. Ohromilo ho víc než výstřel, že ji drží za ruku. Jejich prsty projelo vědomí, že Luther definitivně odešel.

„Vážně.“

Tu noc se uvelebil na pohovce. Přikrývku si přitáhl až ke krku, opevnil hrudník proti mírnému vanutí mrazivého vzduchu z neviditelné škvíry v okně kousek od něho. Po chvíli zaslechl vrznutí dveří, Kate vyšla z ložnice. Měla na sobě stále župan, který znal, vlasy vyčesané a stažené do uzlu. Nenalíčený obličej působí svěžím dojmem, jen lehce zarudlé tváře svědčí o vnitřním trápení. „Nepotřebuješ něco?“

„Nic mi nechybí. Pohovka je mnohem lepší, než jsem myslel. Mám pořád tu samou z našeho bytu v Charlottesvillu. Dokonce neprasklo jediné péro. Já myslel, že tahle už dosloužila.“

Neusmála se, ale sedla si k němu.

V době, kdy spolu žili, se každý večer koupala. Když si k němu lehala, voněla tak krásně, že ho to málem připravilo o rozum. Byla dokonalá jako dech novorozeněte. Hrávala si na naivku, dokud jí nezůstal vyčerpaně ležet v náručí, načež se smyslně rozesmála a hladila ho, a on si v těch chvílích jasně uvědomoval, že ženy vládnou světu.

Když mu položila hlavu na rameno, cítil, jak se v něm probouzejí základní mužské instinkty. Ale její naprostá vyčerpanost a apatie rychle utlumily jeho velmi pozemské sklony a vyvolaly v něm sílící pocit viny.

„Nevím, jestli budu příjemnou společnicí.“ Jak poznala, co cítí? Jak to dokáže? Její myšlenky, vnitřní svět, musí být miliony kilometrů odtud.

„Nezavázala ses, že mě budeš bavit. Se situací se vyrovnám, Kate.“

„Vážím si toho, co pro mě děláš.“

„Připadá mi to teď nejdůležitější.“

Stiskla mu ruku. Když vstala, cípy županu se rozestoupily a Jack spařil víc než dlouhé, nádherně tvarované nohy. Byl rád, že Kate bude spát v jiné místnosti. Přemítal až do časných ranních hodin a propadal vizím, na jedné straně viděl bílého rytíře, který na černém oři poráží žoldáky ve starobylém brnění, na druhé idealistického právníka, který dopadl tak bídně, že spí sám.

Třetí noc si ustlal rovněž na pohovce. A jako předtím přišla z ložnice, lehké vrznutí dveří ho přimělo odložit rozečtený časopis. Ale tentokrát nepřešla k pohovce. Po chvíli povytáhl krk a zjistil, že ho pozoruje. Nevypadala apaticky. A taky na sobě neměla župan. Otočila se a zamířila do ložnice. Nezavřela za sebou.

Chvíli se ani nepohnul. Potom vstal, přešel ke dveřím a nahlédl dovnitř. Ve tmě rozeznal obrysy její postavy na posteli. Přikrývka leží v nohách lůžka. Tělo, které kdysi znal jako svoje vlastní, ho vyzývá. Dívá se na něho. Rozlišil ovály očí, které ho upřeně pozorují. Nevztáhla k němu ruku. Uvědomil si, že to nedělala nikdy.

„Myslíš to vážně?“ Něco ho nutilo se zeptat. Nechtěl se dočkat ranních citových zmatků, otřesů, bolesti.

V odpověď se vztyčila a přitáhla ho k posteli. Matrace je pevná a teplá tam, kde ležela. V okamžení byl stejně nahý jako ona. Nahmatal čelo, přejel prsty po plných, hladových rtech, které se k němu přisály. Měla otevřené oči, a tentokrát v nich po dlouhé době nestály slzy, neztrácely se za oteklými víčky, dívala se na něho tak, jak tomu přivykl a jak ji chtěl mít navždycky. Pomalu ji ovinul pažemi.

Sídlo Waltra Sullivana navštěvovaly nejvyšší celebrity. Dnešní večer v tom ve srovnání s jinými zvlášť vyniká.

Alan Richmond pozvedl sklenici, pronesl krátký, leč výmluvný přípitek na počest hostitele a čtyři pečlivě vybrané páry cinkly číšemi. První dáma, oslňující v jednoduchých černých šatech, platinová blondýna s tváří vymodelovanou jakoby od sochaře, jež s přibývajícími léty neztratila příliš na půvabu a rozkošné fotogeničnosti, se na miliardáře usmála. Zvykla si pohybovat se mezi bohatými, chytrými a kultivovanými lidmi a jako většina lidí chová posvátnou úctu k Waltru Sullivanovi a jemu podobným mužům, byť jen pro jejich vzácný výskyt na této planetě.

Ačkoli Sullivan formálně ještě truchlil, choval se velmi společensky. Při kávě v prostorné knihovně se nesoustavně konverzovalo o světovém obchodu, posledních manévrech federální bankovní centrály, nedělních šancích Skins proti Devětačtyřicátníkům, i o volbách v příštím roce. Mezi přítomnými se nenachází nikdo, kdo by si myslel, že Alan Richmond nemá po volbách zůstat na svém místě.

Kromě jedné osoby.

Při loučení se prezident sklonil, aby objal starého muže a prohodil s ním pár důvěrných slov. Sullivan se prezidentovým poznámkám usmál. Náhle stařec mírně zakolísal, a aby se udržel na nohách, popadl prezidenta za paži. Když hosté odešli, Sullivan si v pracovně zapálil doutník. Přešel k oknu a sledoval, jak rychle mizí světla prezidentovy kolony. Sullivan se proti své vůli usmál. To, jak prezident zamžikal bolestí, když Sullivan sevřel jeho předloktí, chápe jako dílčí vítězství. I nepravděpodobná vysvětlení se někdy ukáží jako správná. Detektiv Frank milionáři otevřeně vyložil různé verze případu. Waltra Sullivana zaujala zvlášť verze o tom, že jeho žena zranila útočníka nožem na otevírání dopisů, pravděpodobně do nohy nebo paže. Bodla zřejmě hlouběji, než policie předpokládala. Nejspíš došlo k poškození nervů. Povrchová rána by byla touto dobou už zahojená. Sullivan zhasl a vyšel z pracovny. Když sevřel paži prezidenta Alana Richmonda, zabolelo ho to jen slabě. Ale u infarktu to také začíná slabou bolestí a končí katastrofou. Když Sullivan zvažoval možné další kroky, spokojeně se usmíval.

Z vrcholu kopce pozoroval Walter Sullivan malý dřevěný dům se zelenou střechou z pocínovaného plechu. Přitáhl si šálu až k uším, slábnoucí nohy podpírá silná vycházková hůl. Na vrchovině jihozápadní Virginie panuje v tuto roční dobu drsná zima, předpověď počasí hovoří o vydatných sněhových srážkách.

Šel po na kost promrzlé půdě. Dům dokonale zrenovoval a nešetřil prostředky z hluboké nostalgie, jež se ho zmocňuje stále víc, jak se krátí nit jeho života. V Bílém domě seděl Woodrow Wilson a země vedla těžké boje v první světové válce, když tu Walter Patrick Sullivan spatřil světlo světa za pomoci porodní báby a díky zarputilé rozhodnosti jeho matky Millie, jež pohřbila tři předchozí děti, z toho dvě zemřely při porodu.

Otec byl horník – zdá se, že v oné době a v této části Virginie byli všichni otcové horníci – žil do synových dvanácti let, jeho rychlý konec způsobila řada chorob, vyvolaných uhelným prachem a nedostatkem odpočinku. Budoucí miliardář po léta sledoval otce, jak klopýtal domů, vyčerpaný do posledního svalu a s tváří černou jako uhel, a svalil se na lože v zadním pokojíku. Byl příliš unavený na to, aby se najedl nebo si hrál se synkem, který každý den doufal, že upoutá jeho pozornost, ale nikdy se nedočkal. Samotný pohled na věčně utahaného otce ho trápil.

Matka se dožila toho, jak se její potomek stal jedním z nejbohatších lidí na světě, a svědomitý syn se ze všech sil vynasnažil, aby jí zajistil veškerý komfort, odpovídající jeho nesmírným zdrojům. Coby hold otci koupil důl, který ho zabil. Za pět milionů v hotovosti. Každému horníkovi z této šachty vyplatil zvláštní odměnu ve výši padesáti tisíc dolarů, načež důl s velkou slávou uzavřel.

Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Z plynového krbu se line do místnosti teplo, aniž by se musela přikládat polena. Ve spižírně jsou zásoby potravin na půl roku. Tady si vystačí úplně sám. Nikdy nikomu nedovolil, aby tu s ním pobýval. Je to jeho rodný dům. Všichni, kdo by měli právo tu být, jsou kromě něho mrtvi. Je sám a přeje si to.

Loudavě si připravil prosté jídlo a mrzutě vyhlížel z okna, v nastávajícím šeru ještě rozeznal kruh holých jilmů před domem, jejichž větve mu táhle, rytmicky mávaly.

Interiér domu nezrenovoval do původního stavu a podoby. Narodil se tu, ale uprostřed věčné chudoby a nedostatku neprožil šťastné dětství. V oněch dobách přivykl tlaku, což mu posloužilo v kariéře, posilovalo jeho výdrž a houževnatost, s jakými zdolával překážky.

Umyl talíře a přešel do malé místnosti, jež kdysi bývala ložnicí rodičů. Nyní se v ní nachází židle, stůl a několik knihovniček s velmi přísně vybraným čtivem. V koutě pak prosté lůžko, neboť v místnosti rovněž spí.

Sullivan se chopil technicky dokonalého telefonu přenášejícího signál přes satelit. Vyťukal číslo, známé jen hrstce lidí. Dostal okamžitě spojení. Musel chvilku počkat, než ho přepojili a ozval se známý hlas.

„Propána, Waltře, vím, že máš sklon dřít i v noci, ale snaž se trochu zpomalit. Odkud voláš?“

„V mém věku nemůžu zpomalit, Alane. Kdybych to udělal, možná bych pak už nikdy nezrychlil. Radši ať mě sežehne blesk v plné práci, než abych se ochable vytrácel do nicoty. Doufám, že neruším od něčeho důležitého.“

„Ne, to klidně počká. Už nemyslím v jednom kuse na světové problémy. Co potřebuješ?“

Sullivanovi chvilku trvalo, než zapnul nahrávací zařízení. Člověk nikdy neví.

„Chci se zeptat na jedinou věc, Alane.“ Sullivan se odmlčel. Připadlo mu to skoro zábavné. Pak si vzpomněl na obličej Christy v márnici a zamračil se.

„Na jakou?“

„Proč jsi tak dlouho otálel se zabitím toho člověka?“

V nastalém tichu Sullivan slyšel ve sluchátku dech druhého účastníka. Ve prospěch Alana Richmonda hovoří, že nezačal prudce oddychovat, dýchá vlastně dál úplně normálně. Na Sullivana to udělalo dojem a zároveň ho to trochu zklamalo.

„Můžeš otázku zopakovat?“

„Kdyby ho tvoji muži netrefili, možná bys teď seděl se svými právními zástupci a probíral taktiku obhajoby proti obvinění ze zneužití moci. Musíš přiznat, že to bylo jen o vlásek.“

„Jsi v pořádku, Waltře? Stalo se ti něco? Kde jsi?“

Sullivan na chvilku oddálil sluchátko od ucha. Telefon je vybaven zařízením, jež znemožňuje vystopovat účastníka. Kdyby ho chtěli zaměřit, což se určitě už děje, přístroje by vychrlily čísla desítek účastnických stanic, odkud je hovor údajně veden, žádnou ovšem v bezprostřední blízkosti. Telefonní přístroj stál deset tisíc dolarů. Ale peníze jsou jen peníze. Znovu se zasmál. Může telefonovat, jak dlouho chce.

„Ve skutečnosti jsem se už dlouho necítil tak skvěle.“

„Vůbec ti nerozumím, Waltře. Kde koho zabili?“

„Ani mě nepřekvapilo, že Christy se mnou nechtěla odjet na Barbados. Upřímně řečeno jsem věděl, že by ráda zůstala doma a trochu si přes léto užila s několika mladými muži, které si vytipovala. Trochu směšně tvrdila, že jí není dobře. Když jsme jeli na letiště, čekal jsem, co si vymyslí za výmluvu. Nebyla moc vynalézavá, chudinka. Rozkašlala se dost neuměle. Počínala si asi tak naivně, jako když se chtěla ulít ze školy.“

„Waltře…“

„A zvláštní věc, když se mě na policii ptali, proč se mnou neodjela, napadlo mě, že o tom, že se vymluvila na nemoc, pomlčím. Víš, že se tenkrát objevily v novinách drby o jejích aférkách. Kdybych uvedl, že se mnou neodjela na ostrov pro nemoc, bulvární tisk by hned spekuloval, s kým byla těhotná, ačkoli to pitva vyvrátila. Lidi si potrpí na nejšťavnatější, nejšpinavější historky, znáš to, Alane. Až tě obviní, budou na tobě hledat to nejhorší. A právem.“

„Waltře, povíš mi, prosím tě, kde jsi? Zřejmě ti není dobře.“

„Dovolíš, abych ti něco přehrál, Alane? Záznam z tiskovky, kde jsi mně a tomu, co se stalo, věnoval tak dojemnou pozornost. Řekl jsi to moc hezky. Tvůj osobní komentář při rozhovoru mezi starými přáteli natočilo několik regionálních televizních a rozhlasových společností, ale nikdy se nevysílal. Myslím, že by podpořil tvoji popularitu, škoda že to nikdo neslyšel. Byl jsi tak okouzlující, solidární, skoro zaniklo, že ses zmínil o Christyině onemocnění. Mluvil jsi o tom, Alane. Přede mnou jsi řekl, že kdyby Christy neonemocněla, nezavraždili by ji. Že kdyby se mnou odjela na ostrov, dnes by žila. Přitom Christy o nemoci mluvila jen se mnou, Alane. A policii jsem se o tom nezmínil. Jak ses to tedy dověděl?“

„Zřejmě jsi mi to řekl.“

„Před tiskovou konferencí jsme se nesetkali, ani jsme spolu nehovořili. To ti snadno dokážu. Můj program se monitoruje po minutách. O tvém pohybu a jednáních coby prezidenta se ví tím spíš. A tím nápadnější je, když vybočíš z obvyklého okruhu neznámo kam, jako v noci, kdy zabili Christy. Tehdy jsi zavítal do mého domu a dokonce do mojí ložnice. Na tiskovce se v naší bezprostřední blízkosti motaly pořád desítky lidí. Všechno, co jsme si řekli, je nahráno. Ode mě ses nic nedověděl.“

„Waltře, prosím tě, pověz mi, kde jsi. Chci ti pomoct.“

„Christy neoplývala charakterem. Určitě byla pyšná na to, jak mě podvedla. Nejspíš se ti pochlubila, viď? Jak vyzrála na dědka, ne? Jedině moje žena ti totiž mohla říct, že předstírala náhlé onemocnění. A tys to neopatrně utrousil přede mnou. Byl jsem příliš posedlý odhalením Christyina vraha, že jsem skočil na tu loupežnickou pohádku. Asi jsem si podvědomě nechtěl připustit pravdu. Neuniklo mi, že po tobě Christy touží. Ale odmítal jsem uvěřit, že bys mi něco takového provedl. Měl jsem počítat s nejhoršími stránkami lidské přirozenosti a nebyl bych zklamaný. Ale jak se říká, lepší pozdě než nikdy.“

„Proč mi voláš, Waltře?“

Sullivan ztišil hlas, ale to nesnížilo naléhavost, prudkost jeho slov. „Protože ti chci osobně sdělit, co tě čeká a nemine, ty parchante. V nejbujnější fantazii si neumíš představit, kolika žalobců, soudních procesů a veřejných skandálů se můžeš dočkat jako prezident. Nerad bych, aby tě překvapilo, až u tebe zazvoní policie. A především chci, abys věděl, komu za to máš poděkovat.“

V prezidentově hlase zazněla nervozita. „Jestli chceš, abych ti pomohl, rád to udělám, Waltře. Ale jsem prezident Spojených států. A přestože jsi jedním z mých nejstarších přátel, takové obvinění nebudu tolerovat nikomu, ani tobě.“

„Dobře, Alane. Výborně. Jistě chápeš, že jsem si všechno nahrál. Ne že by na tom záleželo.“ Sullivan se odmlčel a po chvilce pokračoval. „Byl jsi můj chráněnec, Alane. Učil jsem tě všemu, co jsem uměl, a ty ses učil dobře. Tak dobře, že jsi získal nejvyšší úřad v zemi. Tvůj pád teď bude naštěstí hlubší.“

„Prožil jsi v poslední době strašné věci, Waltře. Naposled tě prosím, vyhledej pomoc.“

„Zní to komicky, Alane, ale přesně totéž radím já tobě.“

Sullivan zavěsil a zastavil magnetofon. Srdce mu bušilo neobyčejně rychle. Položil si jednu ruku na prsa, snažil se uklidnit. Srdeční příhoda by teď přišla nevhod. Chce být u toho.

Podíval se oknem ven a pak po místnosti. Z tohoto hnízda kdysi vylétl. Jeho otec zemřel právě v této místnosti. To pomyšlení ho do jisté míry uklidnilo.

Usedl na židli a zavřel oči. Ráno zavolá na policii. Všechno oznámí a odevzdá magnetofonový pásek. Nato se stáhne a bude přihlížet. I kdyby Richmonda neusvědčili, jeho kariéra skončí. Což znamená, že je společensky, profesionálně a psychicky mrtvý. Co na tom, že jeho tělesná schránka přetrvá? Ostatně tím líp. Sullivan se usmál. Přísahal pomstu vrahovi své ženy. Teď přísahu naplní.

Náhle ucítil, jak se jeho paže zvedá, a otevřel oči. Vzápětí ruka narazila na chladný, tvrdý předmět. Zareagoval teprve, když se hlaveň dotkla jeho spánku. Ale to už bylo pozdě.

Prezident se zadíval na telefon, potom na hodinky. Už by mělo být po všem. Sullivan ho naučil hodně. Až moc, jak se ukázalo, ke škodě učitele. Byl si téměř jistý, že Sullivan se s ním spojí, dřív než ohlásí světu prezidentovu vinu. Tím se všechno poněkud usnadnilo. Richmond vstal a zamířil do prezidentského bytu. Poslední rozhovor se Sullivanem už pustil z hlavy. Není účelné a efektivní obírat se zneškodněným nepřítelem. Jen to člověka odvrací od nových cílů. I to ho naučil Sullivan.

Mladší z mužů ve tmě pozoroval dům. Zaslechl výstřel, ale neodtrhl oči od spoře osvětleného okna.

Za pár vteřin se ke Collinovi připojil Bill Burton. Nedokázal se na parťáka ani podívat. Dva vycvičení, spolehliví agenti tajné služby spolu zabili mladou ženu a starce.

Cestou zpátky se Burton svezl hluboko do sedadla. Konečně je po všem. Zemřeli tři lidé, včetně Christine Sullivanové. Proč ji ostatně nepočítat? Tím celý ten děs začal.

Burton si prohlížel ruku a stále nedovedl pochopit, že před chvílí svírala zbraň, zmáčkla spoušť a ukončila lidský život. Druhou rukou Burton sebral kazetový magnetofon a pásek. Spočívají v jeho kapse a čeká je spálení.

Když kontroloval záznamy telefonátů a vyslechl Sullivanův rozhovor se Sethem Frankem, Burton netušil, co ty řeči o onemocnění Christine Sullivanové znamenají. Ale poté, co o tom informoval prezidenta, Richmond dlouhé minuty stál u okna a očividně zbledl. Nato zatelefonoval do oddělení pro styk s médii Bílého domu. Za pár minut spolu poslouchali záznam z první tiskové konference na schodišti middletonské soudní budovy. Včetně soucitných prezidentových slov ke starému příteli a postesknutí nad nevyzpytatelností života. Vždyť kdyby Christine Sullivanová neonemocněla, byla by stále naživu. Prostě si neuvědomil, že využil informace, kterou mu Christine Sullivanová sdělila v den smrti. Což mu lze dokázat. A tento fakt může jeho a všechny kolem zničit.

Burton se zabořil do křesla a civěl na šéfa, který tiše pozoroval pásek a jako by se snažil vymazat kritická slova silou myšlenky. Burton nevěřícně zavrtěl hlavou. Prezident se chytil do pasti vlastní sentimentální rétoriky, příznačné pro politika.

„Co teď podnikneme, šéfe? Prchneme prezidentským letadlem?“ Burton studoval koberec a žertoval jen zpola. Byl příliš otupělý, aby mohl myslet.

Vzhlédl a zjistil, že prezident ho upřeně pozoruje. „Walter Sullivan je jediná žijící osoba kromě nás dvou, která zná význam této informace.“

Burton vstal a ostře si ho změřil. „Nemám v popisu práce likvidovat lidi jen proto, že mi to nařídíte.“

Prezident nepřestal Burtona upřeně pozorovat. „Walter Sullivan představuje teď bezprostřední hrozbu pro nás všechny. Chce s námi zamést, ale já špatně snáším, když mi někdo sere na hlavu. Vy ne?“

„Nezdá se vám, že k tomu má zatraceně dobrej důvod?“

Richmond zvedl plnicí pero a pohrával si s ním v prstech. „Jestli Sullivan promluví, ztratíme všechno. Úplně všechno.“ Prezident sevřel prsty, až pero zapraštělo. „Takhle by to skončilo. Ale já udělám cokoliv, abych tomu zabránil.“

Burton klesl do křesla, žaludek náhle až v krku. „Jak víte, že to už neudělal?“

„Znám Waltra,“ opáčil prezident věcně. „Udělá to stylově. Okázale. A hlavně cílevědomě. Nežene se do ničeho s horkou hlavou. Ale když se do něčeho opravdu pustí, důsledky jsou okamžité a zničující.“

„No senzace.“ Burton složil hlavu do dlaní, mozek mu pracoval na nečekaně vysoké obrátky. Léty cviku v sobě rozvinul vrozenou schopnost bleskově zpracovávat informace, myslel v trysku a vždycky o zlomeček vteřiny rychleji než ostatní. Najednou se mu v hlavě všechno popletlo, zkalilo v hustou, mastnou, naprosto neproniknutelnou břečku. Vzhlédl.

„Jenže zabít starce…“

„Zaručuju vám, že Walter Sullivan právě teď osnuje plán, jak nás nejlíp zničit. Tím pro mě veškeré sympatie končí.“

Prezident se pohodlně opřel. „Zkrátka a dobře, ten člověk se rozhodl, že nás zlikviduje. Vždycky někdo rozhoduje a někdo nese důsledky. Walter Sullivan to ví líp než kdokoli jiný.“ Prezident Burtona spaloval pohledem. „Otázka zní, dokážeme tomu čelit?“

Collin a Burton poslední tři dny Waltra Sullivana sledovali. Když ho auto vyložilo uprostřed pustiny, Burton nemohl uvěřit šťastné náhodě, a zároveň hluboce litoval živý terč. Nebude nic snazšího než ho složit.

Zlikvidovali oba manžele. Když se vůz řítil zpátky do metropole, Burton si bezděčně třel ruce, jako by se snažil zbavit špíny každý pór. Z představy, že se nikdy nezbaví pocitů, které teď zakouší, z vědomí toho, co provedl, mu naskočila husí kůže. Jeho vnitřní barometr bude po celý zbytek života bez výjimky ukazovat k nejnižším hodnotám. Prohandloval svůj život. Jeho páteř, tak dlouho ocelově pevná, žalostně zgumovatěla. Život mu poskytl závratnou příležitost a on zklamal.

Prsty svíral loketní opěrku a civěl oknem do tmy.

24

ZJEVNÁ SEBEVRAŽDA WALTRA SULLIVANA OTŘÁSLA NEJEN společenstvím finančníků. Pohřbu se zúčastnili mocní a vysoce postavení lidé z celého světa. V průběhu přiměřeně slavnostního a okázalého obřadu ve washingtonské katedrále svatého Matouše velebilo zesnulého pět předních osobností. Nejdůležitější z nich plných dvacet minut rozebíral lidskou velikost Waltra Sullivana a zároveň se neopomněl zmínit o obrovském tlaku, jemuž byl vystaven, a podtrhnout, že neustálé vypětí někdy vede k nepředvídaným následkům. Když Alan Richmond domluvil, jedno oko nezůstalo suché, i slzy, jež stékaly po jeho tváři, vypadaly opravdově. Vždycky dokázal dojmout sám sebe svými mimořádnými řečnickými schopnostmi.

Dlouhý pohřební průvod se vyhrnul z chrámu a po třech a půl hodinách se zastavil u malého domu, kde Walter Sullivan zahájil i ukončil svou životní pouť. Zatímco se limuzíny usilovně snažily zaparkovat na úzké zasněžené silnici, uložili Waltra Sullivana vedle rodičů do hrobu na kopci, pohled do údolí je zdaleka tím nejpozoruhodnějším, co kraj nabízí.

Když země přikryla rakev a přátelé Waltra Sullivana se vraceli do svých světů, Seth Frank pozorně studoval každou tvář. Pozoroval prezidenta, jak se vrací ke své limuzíně. Zahlédl ho Bill Burton, zatvářil se na okamžik překvapeně, načež mu pokynul. Frank náznak pozdravu opětoval.

Když všichni truchlící odjeli, věnoval Frank pozornost domu.

Žluté policejní vytyčovací pásy se táhnou podél jeho obvodu, dva uniformovaní strážníci stojí na stráži.

Frank k nim přešel, zamával jim před očima služebním odznakem a vstoupil.

Působí nanejvýš paradoxně, že jeden z nejbohatších mužů na světě si zvolil pro odchod ze světa toto místo. Walter Sullivan představoval živý vzor selfmademana, který jako by vypadl z dětských knížek Horatia Algera. Frank obdivuje lidi, kteří se ve světě vypracovali vlastní zásluhou, schopnostmi, houževnatostí. Kdo taky ne?

Frank se zadíval na židli, kde našli mrtvolu a nedaleko od ní pistoli. Sullivan si přiložil zbraň k levému spánku. Velká hvězdicová rána se zbrázděným okrajem roztříštila lebeční kost a způsobila rozsáhlé poranění mozku, jež ukončilo starcův život. Pistole dopadla vlevo na podlahu. Kontaktní rána a stopy po spáleném střelném prachu na ruce zemřelého vedly místní policii k závěru, že Sullivan spáchal sebevraždu, neboť fakta o tom svědčila naprosto jasně a jednoznačně. Truchlící Walter Sullivan se pomstil vrahovi své ženy a poté si vzal život. Jeho spolupracovníci potvrdili, že se několik dní zdržoval neznámo kde, což neměl ve zvyku. Do rodného domu jezdíval zřídka, a pokud tam jel, sdělil někomu místo pobytu. Vedle mrtvoly se našly noviny se zprávou o smrti člověka podezřelého z vraždy jeho ženy. Všechno nasvědčovalo tomu, že se starý muž rozhodl skoncovat se životem.

Franka ovšem znepokojuje jistý detail, o němž se záměrně nikomu nezmínil. Setkal se s Waltrem Sullivanem v márnici. Po identifikaci Sullivan podepsal několik formulářů týkajících se pitvy a soupis věcí, jež měla jeho manželka u sebe.

A Sullivan se podepisoval pravou rukou.

Samo o sobě to o ničem nesvědčí. Sullivan mohl držet pistoli v levé ruce z řady důvodů. Otisky prstů na pistoli byly zřetelné, snad až příliš zřetelné, pomyslel si Frank.

Původ pistole nelze vystopovat, výrobní číslo bylo odborně odstraněno, ani mikroskopická analýza je nezrekonstruovala. Zbraň byla jinak dokonale sterilizována. Takové se spíš nacházejí na místech, kde byl spáchán zločin. Proč by Waltru Sullivanovi záleželo na tom, aby nikdo nevysledoval původ zbraně, s níž se chystal spáchat sebevraždu? To je přece nesmysl. Ale zase to nic nedokazuje, neboť ten, kdo Sullivanovi zbraň poskytl, ji mohl získat ilegálně, ačkoli Virginie je jedním ze států, v němž lze k nelibosti policie řádně získat pistoli snadno.

Frank ukončil obhlídku interiéru a vykročil ven. Zem přikrývá silná vrstva sněhu. Sullivan zemřel dřív, než začalo sněžit, pitva to potvrdila. Jeho lidé naštěstí znali přesnou polohu domu. Pátrali po Sullivanovi a objevili tělo zhruba dvanáct hodin po smrti.

Ne, sníh Frankovi nepomůže. Okolí je tak opuštěné, že není koho se zeptat, jestli nezpozoroval něco podezřelého onu noc, kdy Sullivan zemřel.

Jeho služební protějšek ze zdejšího okresního policejního sboru vystoupil z auta a usilovně se propracovával k místu, kde Frank stál. Nesl spisovou složku. Muži chviličku konverzovali, načež Frank poděkoval, nasedl do auta a odjel.

Podle pitevního protokolu Walter Sullivan zemřel mezi jedenáctou a jednou hodinou v noci. Ale deset minut po půlnoci Walter Sullivan někomu telefonoval.

Na chodbách PS&L panoval znepokojivý klid. Kapilárami vzkvétající právní praxe jsou vyzvánějící telefony, vrčící faxy, klapot klávesnic a pohybující se ústa. Lucinda navzdory firemním linkám s přímou provolbou běžně přijímala osm telefonických hovorů za minutu. Dneska si v pohodě čte Vogue. Dveře většiny kanceláří jsou zavřené a zaštiťují intenzivní a mnohdy emotivní debaty personálu, zejména předních právníků firmy.

Dveře pracovny Sandyho Lorda byly nejen zavřené, ale i zamčené. Několik neohrožených společníků, kteří zaklepali na rám silně polstrovaných dveří, se ihned dostalo do palby obscénních nadávek osamělého a rozladěného pána pracovny.

Sedí v křesle, nohy bez bot položené na leštěné desce psacího stolu, bez kravaty, s rozepnutým límcem, neoholený, na dosah ruky skoro prázdnou láhev nejsilnější whisky. Oči Sandyho Lorda se změnily v červené tečky. V chrámu jimi dlouze a upřeně zíral na blyštící se kovovou rakev se Sullivanovým tělem – jako by obsahovala pozemské ostatky jich obou.

Lord už dlouhá léta počítal s tím, že Sullivan jednou odejde, a s pomocí desítky specialistů PS&L systematicky pracoval na řadě záruk, včetně prohlubování osobních vztahů s předními členy správní rady mateřské holdingové společnosti Sullivan Enterprises, které by zajistily trvalé, perspektivní zastupování obrovské Sullivanovy říše firmou PS&L obecně a Lordem zejména. Život se nezastaví. Vlak PS&L dál požene hlavní dieselový motor, dokonce posílený turbodmychadlem. Jenže věci se neočekávaně vyvíjejí poněkud jinak.

Neodvratnost Sullivanova odchodu finanční trh chápal. Obchodní a peněžní kruhy se však zřejmě nedokázaly vyrovnat se způsobem Sullivanovy smrti, s údajnou sebevraždou a s narůstající fámou, že nechal odstřelit údajného vraha své ženy, což ho nakonec dohnalo k tomu, že vztáhl ruku na sebe a prohnal si hlavu kulí. Na takové kousky není trh připravený. Podle některých ekonomů zaskočený obchodní svět reaguje někdy překotně a ztřeštěně. Vývoj dal těmto ekonomům za pravdu. Cena akcií Sullivan Enterprises na newyorské burze klesla den po objevení mrtvoly na jedenašedesát procent, což představuje nejhlubší pád za posledních deset let.

Pokud se bude jedna akcie prodávat za cenu o šest dolarů nižší, než kolik činí její účetní hodnota, brzy nad Sullivan Enterprises začnou kroužit mrchožrouti.

Správní rada na Lordovu radu odmítla nabídku společnosti Centrus na odkoupení akcií. Ovšem akcionáři, kteří nervózně přihlížejí, jak se přes noc vypařila obrovská část jejich investic, nabídku zjevně brali všemi deseti. Vypadá to, že se schyluje k rozhodující bitvě a převzetí Sullivan Enterprises firmou Centrus je otázkou dvou měsíců. Centrus zastupuje jedna z největších, nejrenomovanějších a nejvšestrannějších právnických firem v zemi, Rhoads, Director & Minor.

Dno se jasně rýsuje. PS&L vypadne ze hry. Jejich největší klient, od něhož inkasují na dvacet milionů ročně, téměř třetinu obratu, zmizí. Objevují se už i první odpadlíci. Některé pracovní týmy se pokoušejí uzavřít smlouvy s firmou Rhoads. Argumentují přitom zasvěceností do Sullivanových záležitostí, čímž by jí odpadla obávaná a nákladná adaptační fáze. Dvacet procent zkušených právníků PS&L podalo výpověď a nic nenasvědčuje, že by se k nim v nejbližší budoucnosti hrnuli náhradníci.

Lord zašátral rukou po stole a dorazil láhev whisky. Zatočil se s křeslem, zahleděl se do ranního zimního pološera a musel se zasmát.

Lordovi nekyne možnost spolupráce s Rhoads, Director & Minor, najednou se ukazuje, že je zranitelný. Viděl, jak řada klientů znepokojivě rychle zkrachovala, zejména v posledním desetiletí i někteří miliardáři v krátké době trestuhodně zchudli. Nikdy si však nemyslel, že jeho vlastní pád, pokud vůbec přijde, bude tak děsivě rychlý a trapně dokonalý.

Klient, který by za služby ročně zaplatil osmimístnou částku, se hned tak nenajde. Dávní klienti ubývají, někteří umírají. Noví klienti si počínají obezřetně. Jeho samolibost utrpěla ránu v nejchoulostivějším místě.

Rychle počítal. Za posledních dvacet let vydělal zhruba třicet milionů dolarů. Naneštěstí se mu jaksi podařilo utratit o hodně víc. Za ta léta si pořídil několik luxusních domů, letní sídlo, hnízdečko na šoustání v New Yorku, kde vesele cizoložil. K tomu luxusní auta, různé sbírky, které shromažďují movití muži vybraného vkusu, malý, leč vytříbený vinný sklep, dokonce i helikoptéru – to všechno vlastnil, jenže tři rozvody, žádný z nich po přátelské dohodě, jeho jmění zredukovaly.

Jeho současná rezidence vznikla přesně podle návrhů z časopisu Architectural Digest, ale splátky hypotéky bohužel nádheře sídla odpovídají. A neustále se mu nedostává hotovosti. Je v úzkých, u PS&L každý pobírá podíl z účtů, které spravuje, nikdo se s nikým nedělí. Proto Lord pobíral měsíčně mnohem víc než ostatní. Teď si ovšem stěží udrží všechny platební karty, jen American Express by měl měsíčně krýt pětimístnou částkou.

Zmobilizoval šedou kůru mozkovou a probral nesullivanovské klienty. Zhruba odhadl, že od nich za právní služby ročně inkasoval půl milionu, pokud je pořádně zmáčkl a zároveň natáhl, což v podstatě nechtěl a dělával nerad. To je pod jeho důstojnost. Respektive bylo, dokud starý dobrý Walter neusoudil, že život nestojí za to, navzdory několika jeho miliardám. Kristepane! Všechno kvůli jedné pitomé děvce.

Ubohých pět set tisíc! To je dokonce míň, než schrastí ten debil Kirksen. Při pomyšlení na to sebou Lord trhl.

Popojel s křeslem a studoval výtvarné dílo na protější stěně. Údery štětce méně významného malíře devatenáctého století ho inspirovaly natolik, že se znovu zasmál. Pořád má možnost volby. Ačkoli největší klient Lordovi vzácně zmršil život, obtloustlý právnický veterán má kde rabovat. Sáhl po telefonu.

Fred Martin tlačil ruční vozík rychle chodbou. Pracuje tu teprve třetí den a poprvé roznáší poštu právním zástupcům, proto mu záleží na tom, aby splnil úkol rychle a přesně. Je u firmy jedním z deseti zřízenců a jeho nadřízený mu už naznačil, že se musí pořádně ohánět. Martin čtyři měsíce bloumal ulicemi, vyzbrojený pouze bakalářským diplomem v oboru historie z Georgetownské univerzity, a pochopil, že jediným východiskem z nouze pro něho může být studium práv. A kde lépe sondovat předpoklady k takové kariéře než v jedné z nejprestižnějších washingtonských firem? Absolvoval nekonečnou řadu přijímacích pohovorů, což ho přesvědčilo, že na proniknutí do systému není nikdy příliš brzy.

Nahlédl do plánku budovy, v němž štítky se jmény označovaly, v které kanceláři kdo pracuje. Martin sebral plánek ze stolu ve své kóji a nevšiml si jeho novelizované verze, pohřbené pod pořadačem obsahujícím soupis mezinárodních kontaktů o pěti tisíci stránkách, jenž bude odpoledne třídit, řadit a nakonec jej opatří rejstříkem.

Zabočil za roh, zastavil se a pohlédl na zavřené dveře. Dneska jsou dveře všude zavřené. Uchopil balíček Federal Expressu a porovnal jméno na štítku v plánku s rukopisnými klikyháky na zásilce. Souhlasí. Podíval se na prázdný rámeček pro jmenovku a udiveně povytáhl obočí.

Zaklepal, chvilku počkal, znovu zaklepal, načež otevřel dveře.

Rozhlédl se. V kanceláři panuje nepořádek. Zásuvky vysypané na podlahu, nábytek pozotvíraný. Papíry na psacím stole kdosi rozházel. Nejdříve chtěl všechno oznámit svému nadřízenému. Třeba dostal nesprávné instrukce. Mrkl na hodinky. Zpozdil se o deset minut. Popadl telefon, vyťukal číslo nadřízeného. Nikdo se neohlásil. Nato si všiml na psacím stole fotografie ženy. Vysoké brunety, velmi draze oblečené. Tady určitě pracuje muž. Třeba se sem právě stěhuje. Kdo by tu zanechal snímek takové krasavice? S tímto racionálním vysvětlením Fred opatrně položil balíček na židli u psacího stolu, kde ho určitě nikdo nepřehlédne. A pečlivě za sebou zavřel dveře.

„Waltrova smrt mě zarmoutila, Sandy. Upřímně zarmoutila.“ Jack obdivoval panorama metropole. Ze střešního bytu na severozápadě města se přímo neodbytně nabízí. Rezidence musela být příšerně drahá, další dolary pohltilo zařízení interiéru. Všude, kam Jackovo oko pohlédne, jsou obrazy, sochy, kůží čalouněný nábytek. Usoudil, že svět nenosí mnoho Sandy Lordů, a ti přece musí někde bydlet.

Lord sedí u krbu, odkud se line příjemné teplo, volný kašmírový župan halí jeho objemnou postavu, bosé nohy spočívají v kožených trepkách. Studený déšť pleská do širokých, rozměrných oken. Jack se přemístil blíž ke krbu, myšlenky mu těkaly a tančily v hlavě jako plameny v ohništi, neposedný řeřavý uhlík dopadl na mramorovou římsu, rozhořel se a rychle pohasl. Jack se sklenkou v ruce pohlédl na společníka.

Ne že by ho Lordův telefonát zaskočil. „Musíme si promluvit, Jacku, čím dřív, tím líp. Ale ne v kanceláři.“

Když přijel, Lordův obstarožní sluha se ujal jeho kabátu a rukavic a diskrétně zmizel kdesi v domě.

Muži se usadili v Lordově mahagonem vykládané pracovně, luxusním mužském doupěti, které mu Jack provinile závidí. Na okamžik se mu vybavilo rozlehlé kamenné sídlo. Nachází se v něm podobná knihovna. Musel vynaložit jisté úsilí, aby znovu věnoval pozornost Lordovi.

„Připadám si dost v prdeli, Jacku.“ Lordova první slova nutila Jacka k pousmání. Musí ocenit chlapskou otevřenost. Nicméně se ovládl. Tón Lordova projevu vyžaduje jistý respekt.

„Firma to přečká, Sandy. Další větší ztráty neutrpíme. Chce to zaplnit prázdný prostor, to se poddá.“

Lord vstal a přešel k dobře zásobenému baru v rohu. Nalil si skleničku až po okraj a dobře nacvičeným pohybem ji do sebe obrátil.

„Promiň, Jacku, možná jsem se nevyjádřil docela jasně. Firma dostala ránu, ale ne takovou, aby padla a už se nezvedla. Máš pravdu, Patton a Shaw tenhle úder přežijí. Jenže já se ptám, jestli přežije a vzpamatuje se z toho nejen Patton a Shaw, ale i Lord.“

Lord kolébavě přešel místnost a vyčerpaně klesl na koženou pohovku vínové barvy. Jack pozoroval mosazné hřeby, zdobící po obvodu těžký kus nábytku. Napil se a začal studovat odulý obličej. Lordovi se zúžily oči do štěrbin, jimiž by nepropadla nejdrobnější mince.

„Jsi vedoucí osobnost firmy, Sandy, na tom se nic nezmění, i když jsi dostal takovou ránu.“

Lord na horizontálním hradu zachroptěl.

„Ránu? Jakou ránu? To je, jako by mi vybouchla atomová puma přímo pod prdelí. Světový šampión těžké váhy by mi nezasadil tvrdší úder. Padám a brzo mě odpočítají. Krkavci se slétají, hlavním chodem bude Lord, to tlusté prase s citronem v rypáku, nejvíc si smlsnou ti, co mi nejvíc lezli do prdele.“

„Kirksen?“

„Kirksen, Packard, Mullins, ten sráč Townsend. Počítej dál, Jacku, skončíš, až se dostaneš k poslednímu jménu na seznamu společníků. Musím přiznat, že jsem si o mimořádnou nenávist všech soustavně koledoval.“

„Jenže Graham to tak nebral, Sandy. Graham ne.“

Lord se pomalu nadzvedl, opřel se o ochablou paži a civěl na Jacka.

Jack se ptal sám sebe, proč má pro toho člověka takovou slabost. Pravděpodobně v tom sehrál značnou úlohu někdejší oběd u Fillmore’s. Není to žvanil, ale životní realista, jehož přesně mířené, břitké slovo z člověka vypáčí odpověď, kterou by ze sebe nikdy nevypravil. A tenhle chlapík teď má trable. Jack ho může zachránit. Vlastně spíš asi mohl, jeho současné vztahy s Baldwinovými stojí na poněkud otřesených základech.

„Jestli půjdou po tobě, Sandy, musí se utkat nejdřív se mnou.“ Tak, a je to venku. A myslí to vážně. Taky je pravda, že Lord mu dal šanci, aby pronikl mezi hlavouny, hodil ho rovnou do vody. Lze ostatně uspět jiným způsobem? Taková zkušenost už za něco stojí.

„Voda je dost divoká pro nás oba, Jacku.“

„Jsem dobrý plavec, Sandy. Navíc, nedělám to z čirého altruismu. Jsi pro firmu, v níž jsem společníkem, lidský kapitál. Máš čich na obchody jako nikdo. Teď jsi dole, ale nezůstaneš tam dlouho. Vsadím poslední dolar, že do roka budeš ve firmě zase jednička. Přece si nebudu šlapat po štěstí.“

„To ti nezapomenu, Jacku.“

„To bych ani nedovolil.“

Když Jack odešel, Lord si začal nalévat další skleničku, ale zarazil se. Podíval se na roztřesené ruce a pomalu odložil láhev i skleničku. Doštrachal se k pohovce, načež se mu podlomila kolena. Velkolepé zrcadlo nad krbem mu nabídlo jeho vlastní obraz. Za posledních dvacet let se po odulé tváři neskutálela jediná slza. Naposled plakal, když mu zemřela matka. Teď se slzy řinou proudem. Oplakává přítele Waltra Sullivana. Po léta si Lord namlouval, že ten člověk pro něho neznamená nic víc než měsíční tučný šek. Cenu za tento sebeklam zaplatil Lord při pohřbu, kdy se rozplakal tak usedavě, že se musel vrátit do auta dřív, než přítele uložili do země.

Znovu a znovu osušoval na opuchlých tvářích slanou tekutinu. Ještě těm zelenáčům ukáže. Lord naplánoval všechno do posledního detailu. Rozehraje geniální partii. Předvídal všechny reakce kromě jediné, a tu si teď ujasnil. Zmýlil se v tom mladém muži. Lord předpokládal, že se zachová tak, jak by se zachoval on, kladl by si za každou laskavost krajní požadavky.

Necítí jen vinu. Stydí se. Zachvátila ho nevolnost a zhroutil se na tlustý, houbovitý koberec. Ta hanba! Nepamatuje, že by se mu někdy něco podobného přihodilo. Když nevolnost ustoupila a Lord znovu spatřil v zrcadle vlastní trosku, slíbil si, že Jacka nezklame. Vrátí se znovu na vrchol. A nikomu nic nezapomene.

25

FRANK SI ANI V NEJBUJNĚJŠÍ FANTAZII NEPŘEDSTAVOVAL, ŽE jednou bude sedět tady. Rozhlédl se a pochopil, že je opravdu v Oválně pracovně. Zařízení působí solidně, konzervativně, přesto místnost hýří barvami, pruhovanými tapetami, drahé tenisky pečlivě uložené v dolní poličce naznačují, že pán pracovny se neblíží penzijnímu věku. Frank hlasitě polkl a přinutil se normálně dýchat. Patří k policejním veteránům a čeká ho další rutinní výslech z nikdy nekončící série. Rozpracovává jednu z verzí, nic víc. Za pár minut zase vypadne.

Přesto mu mozek neustále připomíná, že vyšetřovanou osobou bude současný prezident Spojených států. Právě když ho zalila nová vlna nervozity, dveře se otevřely, Frank rychle vstal, otočil se a chvíli zíral na nataženou ruku, než ji doopravdy zaregistroval a pomalu stiskl.

„Děkuju, že jste přijel do mojí skromné chýše, poručíku.“

„To nic, pane prezidente. Máte na práci lepší věci, než někde trčet v dopravní zácpě. Ačkoli to se vám asi ještě nestalo.“

Richmond si sedl k psacímu stolu a pokynul Frankovi, aby se taky posadil. Klidný Bill Burton, jehož si Frank všiml až teď, zavřel dveře a pokývl detektivovi na pozdrav.

„Trasy, po nichž se pohybuju, se předem zabezpečují. Opravdu se nedostávám do dopravní zácpy, ale jen proto, že mi zametají cestičku.“ Prezident se zazubil a Frank cítil, že se mu tvář spontánně rozšiřuje do úsměvu.

Prezident se naklonil a díval se přímo na něho. Sepjal ruce, nakrabatil čelo a v okamžení přeladil z žoviálního do velmi vážného tónu.

„Rád bych vám ještě jednou poděkoval, Sethe.“ Pohlédl na Burtona. „Bill mi řekl, jak ochotně jste s ním spolupracoval při vyšetřování násilné smrti Christine Sullivanové. Vážím si toho, Sethe. Leckdo by nebyl zdaleka tak vstřícný, nebo by se pro osobní popularitu kolem toho snažil vyvolat mediální manévry. Vkládal jsem ve vás naději a vy jste nezklamal očekávání. Upřímně vám děkuju.“

Frank zářil, jako by ho právě dekorovali za první místo ve znalostech pravopisu při školní olympiádě.

„Nevíte, jak to mnou otřáslo. Povězte, zjistil jste nějakou souvislost mezi Waltrovou sebevraždou a zastřelením toho zločince?“

Frankovi pohasla v očích euforická jiskra a spočinul pátravým pohledem na prezidentově ostře řezaném obličeji.

„No tak, poručíku. Víte, v oficiálních i neoficiálních washingtonských kruzích se v současné době horlivě přetřásá teorie, že Walter Sullivan najal vraha, aby pomstil smrt svojí ženy, načež si sám vzal život. Těžko lidem zabráníte v šíření fámy. Já bych jen rád věděl, jestli jste při vyšetřování nenarazil na něco, co by opodstatňovalo verzi, že si Walter objednal zabití manželčina vraha.“

„Bohužel to zatím nemohu potvrdit ani vyvrátit, pane prezidente. Pochopte prosím, policejní vyšetřování ještě neskončilo.“

„Nebojte se, poručíku, nebudu vám šlapat na paty. Přiznávám ovšem, že jsem prožil velmi deprimující období. Uvažte, právě Walter Sullivan spáchal sebevraždu. Jeden z nejvynalézavějších, geniálních duchů naší doby, všech dob.“

„Nad tím žasne spousta lidí.“

„Mezi námi, znal jsem Waltra velmi důvěrně a nevylučoval bych, že mohl podniknout cílevědomé, přesné kroky k tomu, aby s vrahem své ženy… zúčtoval.“

„Domnělým vrahem, pane prezidente. Stále ještě platí presumpce neviny.“

Prezident se podíval na Burtona. „Podle mých informací jste objasnil první případ s železnou logikou.“

Seth Frank se podrbal za uchem. „Některé obhájce železná logika obžaloby neodolatelně přitahuje, pane prezidente. Když totiž železo vystavíte působení vody, začne rezivět, a dřív než se nadějete, proděraví.“

„Obhájce v této kauze k nim patří?“

„Řeknu to takhle. Nerad tipuju, ale nedával bych nám víc než čtyřicetiprocentní šanci, že obžalovaného usvědčíme. Čekala by nás perná bitva.“

Prezident se v křesle opřel, strávil informaci a znovu se zadíval na Franka.

Frank zaznamenal v jeho tváři výraz očekávání a zalistoval v zápisníku. Jakmile spatřil známé klikyháky, srdce se mu rázem uklidnilo.

„Uvědomujete si, že vám Walter Sullivan telefonoval těsně před smrtí?“

„Mluvil jsem s ním, to ano. Ale netušil jsem, že bezprostředně předtím, než zemřel.“

„Trochu mě překvapuje, že jste tu informaci nikomu nesdělil.“

Prezident protáhl obličej. „Chápu. Zaskočilo mě to. Myslel jsem, že tak chráním Waltra, nebo aspoň jeho památku, před dalším zneuctěním. I když jsem samozřejmě věděl, že policie se o tom telefonátu dozví. Promiňte, poručíku.“

„Potřeboval bych vědět, o čem jste spolu telefonicky hovořili.“

„Nedáte si něco k pití, Sethe?“

„Nepohrdl bych kávou, děkuju.“

Burton jako na povel zvedl telefon a za minutu měl Frank před sebou kávu na stříbrném podnose.

Frank usrkl horkou kávu, z níž se kouřilo, prezident pohlédl na hodinky a zjistil, že host si toho všiml.

„Odpusťte, Sethe, věnuju vaší návštěvě zaslouženou pozornost. Nicméně za pár minut se dostaví delegace Kongresu, kterou jsem pozval na oběd, upřímně řečeno, moc se na to netěším. Zní to asi podivně, ale politiky nechovám moc v lásce.“

„Rozumím. Nezdržím vás dlouho. Proč vám telefonoval?“

Prezident se zaklonil, jako by si uspořádával myšlenky. „Řekl bych, že ze zoufalství. Rozhodně nebyl ve své kůži. Zdál se mi až pomatený, neovládal se. Několikrát se nadlouho odmlčel. To bylo pro Waltra Sullivana dost netypické.“

„O čem mluvil?“

„O všem a o ničem. Chvílemi přímo blábolil. Začal o smrti Christine. A pak o tom muži, o tom chlapíkovi, kterého jste zatkli pro vraždu. Jak ho nenáviděl, protože mu zničil život. Bylo vážně příšerné ho poslouchat.“

„Co jste mu řekl vy?“

„Několikrát jsem se ho zeptal, odkud volá. Chtěl jsem ho najít a poskytnout mu pomoc. Neprozradil mi to. Nevím, jestli mě v tom rozrušení vůbec poslouchal.“

„Dalo se z toho usoudit na sebevražedné sklony?“

„Nejsem psychiatr, poručíku, ale mám-li se k jeho duševnímu stavu vyjádřit jako laik, pak ano, Walter Sullivan tehdy v noci hovořil jako někdo, kdo se obírá myšlenkou na sebevraždu. Byl to jeden z mála případů za mého prezidentství, kdy jsem si připadal opravdu bezmocný. Upřímně řečeno, po rozhovoru s ním mě nepřekvapila zpráva, že si vzal život.“ Richmond letmo pohlédl na Burtonovu netečnou tvář a znovu se zadíval na detektiva. „Právě proto jsem se vás zeptal, jestli vyšetřování potvrdilo fámu, že Walter stojí za zastřelením toho chlapa. Musím přiznat, že po Waltrově telefonátu jsem to nepovažoval za nemožné.“

Frank se obrátil k Burtonovi. „Záznam toho rozhovoru náhodou nemáte? Vím, že se část telefonátů nahrává.“

„Sullivan volal na moji soukromou linku, poručíku,“ odpověděl prezident. „Je zajištěna proti odposlechu a nahrávání telefonátů na ní jsem zakázal.“

„Chápu. Přihlásil se otevřeně k usmrcení Luthera Whitneyho?“

„Ne, otevřeně ne. Patrně už se mu kalil rozum. Ale když čtu mezi řádky, z hněvu, který ho spaloval – nerad to říkám o mrtvém člověku, ale podle mého názoru si tu vraždu objednal. Nemohu to samozřejmě dokázat, ale nabyl jsem toho dojmu.“

Frank potřásl hlavou. „To nebyl právě příjemný rozhovor.“

„Ano, ano, velmi nepříjemný. Ale teď, obávám se, poručíku, mě už volá povinnost.“

Frank se nenechal vyvést z míry. „Co myslíte, že tím hovorem sledoval, pane prezidente? Proč se na vás obrátil tak pozdě v noci?“

Prezident se zavrtěl a opět letmo pohlédl na Burtona. „Walter byl jedním z mých nejbližších osobních přátel. Stejně jako já bděl dlouho do noci. Na tom, že telefonoval tak pozdě, nebylo nic neobvyklého. V posledních měsících se mi ozýval zřídka. Prožíval velké osobní trauma. Walter patřil k těm, co trpí v ústraní. A teď mě laskavě omluvte, Sethe.“

„Připadá mi podivné, že ze všech lidí, na které se mohl obrátit, zavolal právě vám. Dokonce bylo velmi pravděpodobné, že vás tady nezastihne. Prezidentův program bývá dost nabitý. Proto se snažím pochopit, co si asi myslel.“

Prezident se opřel, sepjal ruce a upřeně hleděl do stropu. Polda rozehrál velkou partii, aby ukázal, jak je chytrý. Podíval se na Franka a usmál se. „Kdybych uměl číst myšlenky, nemusel bych se spoléhat na průzkumy veřejného mínění.“

I Frank se usmál. „Na to, abyste věděl, že tento úřad budete zastávat další čtyři roky, nepotřebujete ovládat telepatii, pane prezidente.“

„Děkuju vám, poručíku. Bezpečně mohu potvrdit jen to, že mi Walter telefonoval. Jestliže se chystal spáchat sebevraždu, na koho se mohl obrátit? Rodina se od něho odvrátila poté, co se oženil s Christine. Znal se ve světě obchodu s kdekým, ale měl jen pár opravdových přátel. Znali jsme se s Waltrem několik desetiletí, považoval jsem ho za svého duchovního otce. Proto jsem se tak vehementně zajímal o vyšetřování smrti jeho manželky. To všechno vysvětluje, proč chtěl hovořit se mnou, zvlášť když měl sebevražedné úmysly. Víc opravdu nevím. Mrzí mě, že vám nemůžu pomoct.“

Dveře se otevřely. Ne náhodou, Frank nevěděl, že prezident předtím zmáčkl malé tlačítko na spodní straně desky psacího stolu.

Prezident se podíval na svou sekretářku. „Hned jsem tam, Lois. Kdybych pro vás mohl ještě něco udělat, sdělte to Billovi, poručíku. Omluvte mě.“

Frank zaklapl zápisník. „Děkuju za přijetí, pane prezidente.“ Když Frank odešel, Richmond dál strnule hleděl na dveře. „Jak se jmenuje Whitneyho obhájce, Burtone?“ Burton se na chvilku zamyslel. „Graham. Jack Graham.“

„Odněkud to jméno znám.“

„Pracuje ve firmě Patton, Shaw. Je dokonce společníkem.“

Prezident udiveně pohlédl do agentovy tváře.

„Stalo se něco?“

„Nevím.“ Richmond odemkl zásuvku psacího stolu a vytáhl zápisník, kam zaznamenával záležitosti, jež se nehodí do oficiálního životopisu. „Neztrácejte ze zřetele, Burtone, že velmi důležitý, kompromitující důkaz, za který jsme zaplatili pět milionů dolarů, se dodnes neobjevil.“

Prezident listoval zápisníkem. Vyskytuje se v něm řada jmen lidí nejrůznější společenské úrovně, záznamy o malých dramatech. Kdyby Whitney předal svému obhájci nůž na otevírání dopisů a sdělil mu, co se stalo, věděl by o tom už celý svět. Richmond si vybavil slavnostní večer na počest vyznamenání Ransome Baldwina v Bílém domě. Graham se nechoval jako ustrašený úředníček. Určitě důkaz nezískal. Komu ho tedy Whitney předal, pokud to vůbec udělal?

Zatímco prezidentova mysl analyzovala horu informací a spřádala nejpravděpodobnější scénáře, úhledný rukopis náhle nabídl jeho očím jedno jméno. Jméno osoby, s níž nikdy vážně nepočítal.

Jack držel pytlík s jídlem v jedné ruce, kufřík v druhé, a pokoušel se vytáhnout z kapsy klíč. Než jej zastrčil do zámku, dveře se otevřely.

Jack se zatvářil překvapeně. „Nečekal jsem, že už budeš doma.“

„Nemusel jsi kupovat hotové jídlo. Něco bych připravila.“

Jack vstoupil, odložil kufřík na konferenční stolek a zamířil do kuchyně. Kate ho sledovala.

„Koukej, taky pracuješ celej den. Tak proč bys měla vařit?“

„Ženy to dělají denně, Jacku. Stačí se porozhlédnout.“

Vynořil se z kuchyně. „To není argument. Chceš hovězí ragú nebo čínu? Nesu i čerstvé, křupavé rohlíky.“

„Vyber si ty. Nemám takový hlad.“ Zmizel a vrátil se s dvěma plnými talíři.

„Jestli nebudeš víc jíst, jednou tě odnese vítr. Už teď aby sis brala do kapes kamení.“

Usedl k ní na podlahu a zkřížil nohy. Ďobala ze svého talíře, zatímco on jídlo přímo hltal.

„Co tvoje práce? Měla bys vypřáhnout a vzít si na pár dní volno. Hrozně se přepínáš.“

„Ty mi něco vykládej.“ Chopila se rohlíku, ale zase ho vrátila na místo.

Odložil vidličku a zadíval se na ni. „Poslouchám tě.“

Přesunula se na pohovku, sedla si a pohrávala si s řetízkem na krku. Stále má na sobě šaty, v nichž chodí do práce, vypadá vyčerpaně, jako květina smýkaná větrem.

„Hodně přemýšlím o tom, co jsem provedla Lutherovi.“

„Kate…“

„Nech mě domluvit, Jacku.“ Hlas třeskl jako švihnutí bičem. V okamžení se uvolnila. Pokračovala klidným tónem. „Rozhodla jsem se, že když už se s tím nikdy nevyrovnám, musím to přijmout jako holý fakt. To, co jsem provedla, nebylo možná z mnoha důvodů špatné. Ale rozhodně to bylo špatné přinejmenším z jednoho důvodu. Byl to můj otec. I když to zní naivně, je to dost dobrý důvod.“ Pohrávala si s řetízkem, dokud se nezamotal. „Vystudovala jsem práva a profese, kterou vykonávám, ze mě udělala takového člověka, že se sama sobě nelíbím. To není na prahu třicítky příjemné zjištění.“

Jack se natáhl a uchopil její roztřesenou ruku, aby ji uklidnil. Neucukla. Cítil, jak v žilách pulzuje krev.

„Víš, měla bych leccos radikálně změnit. Svůj život, profesionální dráhu, všechno.“

„Jak si to představuješ?“ Vstal a usedl vedle ní. Začínal tušit, kam míří, a zrychlil se mu tep.

„Nebudu dál působit jako státní zástupkyně, Jacku. Chci vůbec pověsit práva na hřebík. Požádala jsem dneska o uvolnění. Všechny to dost šokovalo. Radili mi, abych si to ještě rozmyslela. Řekla jsem jim, že už se stalo. A že jednám po zralé úvaze.“

„Tys to vážně položila?“ zeptal se Jack nedůvěřivě. „Kristepane, Kate, brala jsi to přece jako poslání. To se nedá jen tak hodit přes palubu.“

Náhle vstala, přešla k oknu a zadívala se ven.

„To jistě ne, Jacku. Neházím přes palubu to hlavní. Když si vzpomenu na to, co jsem dělala poslední čtyři roky, život mi připadá jako nepřetržitý filmový horor. Rozhodně to neodpovídá tomu, co jsem si představovala při seminárních debatách o základních principech spravedlnosti na právnické fakultě.“

„Uvažuješ krátkozrace. I díky tvojí práci jsou ulice mnohem bezpečnější.“

Obrátila se k němu. „Nedá se plout proti proudu. Už dávno mě spláchnul do moře.“

„Ale co chceš dělat? Jsi právník.“

„Ne. Mýlíš se. Právu jsem věnovala jen zlomek života. Předtím jsem žila mnohem spokojeněji.“ Zarazila se, založila ruce na prsou a upřeně ho pozorovala. „Právě ty jsi mi otevřel oči, Jacku. Věnovala jsem se právu, abych splatila dluh za otce. Tři roky studií a čtyři roky života v soudní síni, to je pěkně vysoká cena.“ Z hrdla se jí vydral hluboký povzdech, otřásla se, ale vzápětí se opanovala. „Kromě toho, díky mně otec za všechno zaplatil nekřesťansky mnoho.“

„To není tvoje chyba, za nic nemůžeš, Kate.“ Zmlkl, protože se od něho odvrátila.

Následující slova jím otřásla.

„Odstěhuju se odtud, Jacku. Zatím ještě nevím kam. Ušetřila jsem trochu peněz. Ráda bych někam na jihozápad. Anebo do Colorada. Hlavně do úplně jiného prostředí. Tím začnu.“

„Odstěhuješ se,“ zamumlal Jack spíš pro sebe. „Odstěhuješ se,“ zopakoval, jako by se snažil jádro sdělení zaplašit a zároveň si je vyložit tak, aby tolik nebolelo.

Podívala se na svoje ruce. „Nic mě tu nedrží, Jacku.“

Změřil si ji, a dřív slyšel než si uvědomil míru hněvu, která čišela ze slov, jež mu sklouzla ze rtů.

„Co to žvaníš! Jak se opovažuješ?“

Nakonec se mu podívala do očí. Její slova na něho zapůsobila jako výstřel. „Radši bys měl jít.“

Jack seděl za psacím stolem bez chuti pustit se do hory práce, probírat se stohem vzkazů na růžových lístcích. Sám sebe se ptal, co horšího ho ještě v životě může potkat. A právě v tu chvílí vstoupil Kirksen. Jack vnitřně zasténal.

„Dane, já teď opravdu…“

„Nezúčastnil ses dopoledne porady.“

„Nikdo mi neoznámil, že se koná.“

„Svolávala se oběžníkem, jenže úřaduješ v poslední době poněkud nepravidelně.“ S odporem přehlédl nepořádek na Jackově psacím stole. Na jeho psacím stole se nepovaluje jediný papír. Což ovšem svědčí o tom, jak málo se věnuje právní praxi.

„Poslouchám.“

„Prý ses sešel se Sandym v jeho domě.“

Jack ho probodl očima. „Člověk si neužije moc soukromí.“

Kirksen zbrunátněl vztekem. „Záležitosti firmy se projednávají na shromáždění všech společníků. Vytváření frakcí nás zdecimuje víc, než se doteď stalo.“

Jack se málem hlasitě rozesmál. Dan Kirksen, nekorunovaný král frakčního intrikování.

„Podle mě se nejhorší už stalo.“

„Myslíš, Jacku? Opravdu?“ Kirksen se ušklíbl. „Nevěděl jsem, že máš tolik zkušeností z krizových situací.“

„Když se tolik obáváš vzniklé situace, Dane, proč neodejdeš?“

Úsměšek z mužíčkovy tváře rychle vyprchal. „Pracuju ve firmě skoro dvacet let.“

„Nejvyšší čas změnit působiště. Ve vlastním zájmu.“

Kirksen se posadil a začal si čistit brýle. „Něco ti přátelsky poradím, Jacku. Nesázej na Sandyho. Dopustil by ses velkého omylu. Je vyřízený.“

„Děkuju za radu.“

„Myslím to vážně, Jacku, neohrožuj svoji pozici jalovým, byť dobře míněným pokusem zachránit ho.“

„Nemám ohrožovat vlastní pozici? Nemyslíš náhodou moji pozici u Baldwinových?“

„Je to tvůj klient… zatím.“

„Uvažuješ o změně u kormidla? Jestli ano, hodně štěstí. Brzy ovšem narazíš.“

Kirksen vstal. „Nic netrvá věčně, Jacku. To ti potvrdí každý, i Sandy Lord. Život jde dál, koloběh pokračuje. Když za sebou člověk pálí mosty, měl by se ujistit, že všichni zůstali na druhém břehu.“

Jack obešel psací stůl a stanul nad Kirksenem. „Byl jsi stejný už jako kluk, Dane, nebo ses v takovou kreaturu změnil až po pubertě?“

Kirksen se usmíval a chystal se k odchodu. „Jak jsem řekl, Jacku, člověk nikdy neví. Vztahy s klienty bývají choulostivé. Vezmi si například vztah k tvému hlavnímu klientovi. Je založen především na tvém budoucím sňatku s Jennifer Ryce Baldwinovou. Ale pokud slečna Baldwinová náhodou zjistí, že nebýváš v noci doma, neboť přespáváš u jisté mladé dámy, nebude nakloněna tomu, abys právně zastupoval jejich firmu, natož aby ses stal jejím manželem.“

Jack zareagoval bleskově. Přitiskl Kirksena ke zdi a díval se mu do tváře tak zblízka, že se mužíčkovi orosily brýle.

„Jen žádné hlouposti, Jacku. Uvaž svoje postavení, nevypadalo by hezky, kdyby mladší společník napadl staršího. U Pattona a Shawa pořád platí určité normy.“

„Neser se mi do života, Kirksene. Neopovažuj se!“ Jack ho lehce postrčil ke dveřím a vrátil se k psacímu stolu.

Kirksen si uhladil košili a spokojeně se usmál. Jak snadno se manipuluje lidmi. I s tímhle vysokým, urostlým fešákem. Je silný jako mezek a stejně chytrý. Hotové ztělesnění naivity.

„Měl by sis uvědomit, Jacku, na co jsi jednou přistoupil. Zdá se, nevím proč, že Sandymu Lordovi věříš. Řekl ti pravdu o Barrym Alvisovi? Odvážil se, Jacku?“

Jack se pomalu otočil a nechápavě civěl na Kirksena.

„Namluvil ti, že se neprosadil, že nemá smysl pro obchod? Nebo ti řekl, že Alvis pohnojil velký projekt?“

Jack na něho civěl dál.

Kirksen se vítězoslavně rozchechtal.

„Stačil jediný telefonát, Jacku. Dceruška si stěžovala, že pan Alvis jí a tatíčkovi nevyhovuje. A Barry Alvis zmizel ze scény. Taková jsou pravidla hry, Jacku. Možná nechceš hrát. Pokud ne, nikdo ti nebude bránit v odchodu.“

Kirksen si vypracoval přesný strategický plán. Po Sullivanově smrti může Baldwinovi přislíbit, že se jeho společnosti osobně ujme jako hlavního, prioritního klienta, a Kirksen platí pořád za jednoho z nejlepších právníků metropole. Čtyři miliony dolarů obratu za právní zastupování Baldwina spolu s tím, co inkasuje od svých dosavadních klientů, ho vynese ve firmě na první místo. A Kirksenovo jméno se konečně prosadí na firemní štít, zatímco jiné neslavně zapadne.

Výkonný ředitel se na Jacka usmál. „Nemusíš mě milovat, Jacku, ale řekl jsem ti pravdu. Jsi dospělý, záleží jen na tobě, jak se s tím vyrovnáš.“

Kirksen za sebou tiše zavřel dveře.

Jack se po vteřině sesunul na židli. Nahrbil se, prudkými, trhavými pohyby paží rozhrnul papíry na psacím stole a nechal pomalu klesnout hlavu na jeho desku.

26

SETH FRANK POZOROVAL STARÉHO MUŽE. MALÝ ČLOVĚK s plstěnou čepicí naraženou do čela, v manšestrových kalhotách, tlustém svetru a vysokých zimních botách se na policejní stanici cítí nesvůj, ale prostředí ho zároveň vzrušuje. V ruce drží hranatý předmět, zabalený v hnědém papíru.

„Asi vám dobře nerozumím, pane Flandersi.“

„No byl jsem tenkrát u toho. Teda u soudní budovy. Když odpráskli toho chlapa. Šel jsem se mrknout na ten mumraj. Bydlím tam celej život, nikdy se u nás nekonalo takový čóromóro, to vám řeknu.“

„To chápu,“ připustil Frank suše.

„Zkrátka jsem si pořídil videokameru, moc prima věcička, s miniobrazovkou a podobně. Stačí ji vzít, rozhlídnout se a točit. Prostě kvalita. No a stará povídá, ať to jdu vyblejsknout.“

„Skvělý nápad, pane Flandersi. A co z toho?“ Frank si ho pátravě měřil.

Flandersovu tvář osvítilo pochopení. „Jo, hned. Promiňte, poručíku. Často se nedovedu vymáčknout, ať sebevíc chci, zeptejte se mojí starý. Jsem rok v penzi. V práci jsem toho moc nenamluvil. Makal jsem na montážní lince u běžícího pásu. Tak se vykecávám teď. A taky rád poslouchám. Hodně vysedávám v kavárničce za bankou. Vaří dobrý kafíčko a vdolečky tam mají jedna báseň, žádnou nízkokalorickou vatu.“

Frank se podrážděně zavrtěl.

Flanders zařadil vyšší rychlost. „No, a tak sem letím, abych vám ukázal tohle. Vlastně vám to věnuju. Samozřejmě mám ještě kopii pro sebe.“ Podal mu balíček.

Frank strhl papír a spatřil videokazetu.

Flanders sundal čepici a odhalil parádní pleš se střapečky vlasového chmýří nad ušima. Vzrušeně pokračoval. „Pár záběrů se fakt povedlo, uvidíte. Třeba ten s prezidentem a hlavně moment, kdy ji koupil ten chlapík. Nic mi neuteklo. Božínku, to je klika! Sledoval jsem prezidenta, víme. A tím pádem mi neuniknul ani ten výstřel.“

Frank na Flanderse užasle zíral.

„Je tam všechno, poručíku. Určitě to oceníte.“ Mrkl na hodinky.

„Ouha. Musím letět, nebo prošvihnu oběd. Stará to nemá ráda.“ Chystal se k odchodu. Seth Frank civěl na kazetu.

„Jo, a ještě něco, poručíku.“

„Prosím?“

„Kdybyste na mým pásku našli něco důležitýho, myslíte, že by se o tom psalo jedním dechem i s mým jménem?“

Frank zakroutil hlavou. „Psalo? O čem a kdo?“

Starým mužem cloumalo vzrušení. „To je snad jasný. Přece historici. Pojmenujou to třeba Flandersův pásek, ne, nebo tak nějak. Možná Flandersovo video. Jako tenkrát, víte?“

Frank si unaveně třel spánky. „Jako tenkrát?“

„No právě, poručíku. Tak jako když Zapruder natočil atentát na Kennedyho.“

Frankovu tvář konečně prozářilo poznání. „Určitě jim to poradím, pane Flandersi. Je to váš odkaz. Pro potomstvo.“

„Teď jste to vystihnul.“ Flanders zašermoval ukazováčkem. „Pro potomstvo, to je ono! I pro vaše potomky, poručíku!“

„Alane?“

Richmond nepřítomně pokynul Russellové, aby vstoupila, a znovu se zahloubal do zápisníku. Po chvíli jej zaklapl a nezúčastněně se zahleděl na šéfku štábu.

Russelová váhala, prohlížela si koberec, nervózně si mnula ruce. Nato se rozběhla pracovnou a spíš padla než se posadila do křesla.

„Nevím, jak bych vám to řekla, Alane. Uvědomuju si, že jsem si počínala neomluvitelně, naprosto nevhodně. Kdybych se mohla odvolat na dočasné pominutí smyslů, udělám to.“

„Ani se mi nepokusíte namluvit, že jste jednala v mém nejvlastnějším zájmu?“ Richmond poposedl, ale nespouštěl z Russellové oči.

„Ne, vůbec ne. Přicházím vám nabídnout rezignaci.“

Prezident se usmál. „Možná jsem vás podcenil, Glorie.“

Vstal, obešel psací stůl, opřel se o něj a prohlížel si ji. „Naopak, počínala jste si naprosto kompetentně. Kdybych byl na vašem místě, udělal bych totéž.“

Podívala se na něho. Její tvář prozrazovala údiv.

„Rád bych, abyste mě správně pochopila, Glorie, očekávám loajalitu jako každý vůdce. Zároveň vím, že na lidskou bytost nemůžu klást nadlidské požadavky, nepočítat s člověčími slabostmi a sebezáchovnými pudy. Jsme koneckonců živočichové. Dosáhl jsem tohoto postavení, protože jsem si nepřipustil, že je na světě někdo důležitější než já. Za žádných okolností, v žádné situaci jsem nikdy, nikdy neztrácel ze zřetele tuto banální pravdu. To, jak jste se tehdy v noci zachovala, ukazuje, že zastáváte tutéž víru.“

„Pochopil jste moje úmysly?“

„Samozřejmě, Glorie. Neodsuzuju vás, že jste využila situace a pokusila se z ní pro sebe vytěžit maximum. Panebože, na tomhle základě stojí tahle metropole, tahle země.“

„Ale když vám Burton řekl…“

Richmond ji zarazil gestem ruky. „Přiznávám, že jsem reagoval emocionálně. Připadal jsem si zrazený. Ale po čase jsem dospěl k závěru, že jste prokázala sílu, ne slabost charakteru.“

Russellová se úporně snažila pochopit, kam míří. „Rozumím dobře, že nepřijímáte moji rezignaci?“

Prezident se k ní sklonil a uchopil ji za ruku. „Nemohu zapomenout, že jste nic neprozradila, Glorie. A neumím si představit, že bychom se rozešli, když jsme se navzájem tak dobře poznali. Necháme všechno při starém, ano?“

Russellová vstala, aby se rozloučila.

„Ještě něco, Glorie! Večer bych s vámi potřeboval probrat spoustu věcí. Moje rodina je mimo město. Mohli bychom pracovat v soukromí mého bytu.“

Russellová se na něho zadívala.

„Práce se možná protáhne dlouho do noci, Glorie. Radši si vezměte něco na převlečení.“ Prezident se neusmíval. Ostře si ji měřil pohledem, načež se vrátil k práci.

Když Russellová zavírala dveře, zachvěla se jí ruka.

Jack bušil do dveří tak prudce, až ho od tvrdého leštěného dřeva bolely klouby.

Služebná otevřela a Jack kolem ní proběhl, dřív než stačila říct slovo.

Jennifer Baldwinová schází po točitém schodišti do mramorem obložené vstupní haly. Má na sobě nové, drahé večerní šaty, vlasy jí volně splývají na ramena, výstřih zdůrazňuje dokonalé poprsí. Neusmívá se.

„Co tu děláš, Jacku?“

„Chtěl bych s tebou mluvit.“

„Mám svůj program. Musí to počkat.“

„Ne!“ Popadl ji za ruku, rozhlédl se, rozrazil vyřezávané dveře, vtlačil ji do knihovny a zavřel za sebou.

Vytrhla mu ruku. „Zbláznil ses, Jacku?“

Přehlédl místnost až ke stropu plnou knih vázaných v kůži se zlatými nápisy. Všechno jen pro efekt, žádnou z nich nejspíš nikdo ani neotevřel. Vnější zdání nade všechno.

„Odpověz mi na jedinou otázku a já hned odejdu.“

„Jacku…“

„Na jedinou otázku. Hned potom odejdu.“

Podezřívavě si ho změřila a založila ruce. „Co tě zajímá?“

„Telefonovala jsi k nám do firmy a požádala je, ať vykopnou Barryho Alvise, protože mi přidělil naléhavou práci právě na ten večer, kdy jsme byli v Bílém domě?“

„Kdo ti to řekl?“

„Odpověz, Jenn.“

„Proč ti na tom tak záleží, Jacku?“

„Tak zařídila jsi, aby ho vykopli?“

„Nech toho laskavě, Jacku, uvažuj konečně o naší budoucnosti. Jestli se…“

„Zatraceně, odpověz!“

„Ano!“ vybuchla. „Ano, intervenovala jsem, aby ho vyhodili. No a? Zasloužil si to. Jednal s tebou příšerně. Ale to se přecenil. Ubohá nula. Prostě si zahrával s ohněm a spálil se, ani v nejmenším ho nelituju.“ I její pohled nasvědčoval, že necítí výčitky svědomí.

Když se Jackovi dostalo odpovědi, kterou očekával, sedl si do křesla a zíral na masivní psací stůl na protější straně knihovny. Za ním stálo pracovní křeslo, obrácené k nim vysokým opěradlem. Díval se na vzácné olejomalby zdobící stěny, na obrovská okna s dokonale nařasenými draperiemi, na ornamentálně vyřezávané dřevěné obložení, na všudypřítomné kovové a mramorové plastiky, cenu některých věcí by ani nedokázal vyčíslit. Strop zaplnila malba zobrazující jakousi středověkou společnost. To je svět Baldwinových. Hýčká ty, kteří k němu patří. Jack pomalu zavřel oči.

Jennifer si přejela rukou vlasy a víc než úzkostlivě ho pozorovala. Zaváhala, ale pak přešla, přiklekla k němu a dotkla se jeho ramene. Zaplavila ho charakteristická směs vůní parfému a jejího těla. Mluvila zvolna, z bezprostřední blízkosti. V uchu ho šimral její dech.

„Jacku, žádala jsem tě, abys tyhle věci hodil za hlavu. Teď když se vyřešily ty tahanice kolem té absurdní vraždy, můžeme upravit náš život. Už je skoro hotový náš dům, je opravdu nádherný. Musíme upřesnit svatební plány. Všechno se vrací do normálních kolejí, miláčku.“ Dotkla se jeho tváře a natočila ji k sobě. Oči jí planuly smyslným vzrušením, dlouze, vlaze ho líbala a jen pomalu od něho odtrhla rty. Rychle zapátrala v jeho očích. Ale nenašla, co hledala.

„Máš pravdu, Jenn. Ta absurdní vražda je za námi. Člověku, kterého jsem si vážil a ujal se ho, ustřelili hlavu. Případ se uzavřel, život jde dál. Je čas myslet na vlastní štěstí.“

„Víš, jak to myslím. Především ses do takového případu vůbec neměl zaplést. To nebyl tvůj problém. Kdyby ses na to podíval střízlivě, uvědomil by sis, že se tě to vůbec netýká, Jacku.“

„Něco takového prostě nesnášíš, viď?“

Jack prudce vstal. Víc než cokoli jiného na něho doléhala únava.

„Žij blaze, Jenn. Řekl bych někdy na shledanou, ale neumím si to představit.“ Vykročil.

Jennifer ho popadla za rukáv. „Jacku, povíš mi, co jsem provedla tak strašného?“

Zaváhal, a pak jí odpověděl.

„Stačí už to, že se ptáš. Kristepane!“ Ztrápeně zavrtěl hlavou. „Rozhodla jsi o životě člověka, Jenn, člověka, kterého ani neznáš, klidně jsi ho zničila. A proč? Protože ode mě něco žádal a tobě to nevyhovovalo. Přeškrtla jsi deset let jeho práce. Jediným telefonátem. Vůbec jsi nepomyslela na to, co to pro něho znamená, pro jeho rodinu. Mohl se zastřelit, mohla se s ním rozvést žena, mohlo se stát cokoli. Jenže to tě nezajímalo. Tobě na ničem takovém nezáleží. Ale já nedokážu milovat někoho, nedokážu žít s někým, kdo je schopen takových věcí. Jestli opravdu nerozumíš, jestli si vážně myslíš, že jsi neprovedla nic strašného, pak je to další důvod, proč se musíme rozejít. Štěstí že se nesmiřitelné rozpory mezi námi projevily před svatbou. Ušetří nám to spoustu času a potíží.“

U dveří se otočil a usmál. „Všichni známí si zřejmě pomyslí, že jsem blázen, když tohle dělám. Namítnou, že jsi dokonalá žena, chytrá, bohatá, krásná – a to souhlasí, Jenn. A že nás spolu čeká báječný život. Nic nám nebude chybět. Ani bránit ve štěstí. Jenže se mnou bys šťastná nebyla, protože mi nezáleží na věcech, na kterých záleží tobě. Nezáleží mi na milionových obratech právnické firmy, na rozlehlých sídlech, na luxusních autech. Nelíbí se mi tenhle dům, nelíbí se mi tvůj životní styl, tvoji přátelé. A především se mi nelíbíš ty. Asi jsem jediný muž na téhle planetě, který ti tohle kdy řekl. Jsem prostě úplně obyčejný člověk, Jenn, a odmítám ti lhát. Uznej sama, za pár dní se kolem tebe bude točit desítka mužů, kteří ti budou vyhovovat mnohem líp než Jack Graham. Samoty se bát nemusíš.“

Zadíval se na ni a pod grimasou bolesti zaznamenal absolutní ohromení.

„Můžeš klidně říkat, že jsi mě pustila k vodě. Nedorostl jsem na úroveň Baldwinových. Nezasluhuju si tě. Sbohem, Jenn.“

Po jeho odchodu stála několik minut na místě. V její tváři zápasily nejrůznější emoce, ale žádná z nich nezvítězila. Nakonec se vyřítila z místnosti. Klapot vysokých podpatků na mramorové podlaze utichl, až když se rozběhla po koberci do schodů.

Chvíli bylo v knihovně ticho. Pak se křeslo u psacího stolu otočilo o sto osmdesát stupňů a Ransome Baldwin se zahleděl ke dveřím, kde předtím stála jeho dcera.

Jack přiložil oko ke špehýrce, napůl čekal, že spatří na chodbě Jennifer Baldwinovou s revolverem. Když uviděl příchozího, zamračil se.

Seth Frank vstoupil, setřásl kabát a potěšeně se rozhlédl po mládenecky neuspořádaném bytě.

„Páni, tohle mi silně připomíná jednu etapu mého života!“

„Budu hádat. Vaši garsonku za svobodna. Kdy jste se cítil víc doma ve výčepu.“

Frank se ušklíbl. „Uhodil jste hřebík na hlavičku. Užijte si, dokud to jde, příteli. Nerad bych, aby to znělo tendenčně, ale manželka by vám takový život zatrhla.“

„Pak mám kliku.“

Jack zmizel v kuchyni a vrátil se s panáky Sama Adamse. Usadili se a napili se.

„Nevěříte na manželské blaho, pane právní zástupče?“

„Míra blaha je přímo úměrná předvídavosti.“

„Zdá se, že dokonalá Baldwinová si vás nezískala.“

„Zapomenete někdy na to, že jste detektiv?“

„Ne, když tím můžu někomu pomoct. Chcete si o ní popovídat?“

Jack zavrtěl hlavou. „Někdy vám třeba něco pošeptám do ouška, ale dneska ne.“

Frank pokrčil rameny. „Stačí brnknout, přijedu s pivem.“

Jack si všiml balíčku ve Frankových rukách. „To je dárek?“

Frank vybalil kazetu. „Předpokládám, že někde v tom bordelu máte videorekordér.“

Zapnuli video a Frank se zadíval na Jacka. „Tohle rozhodně není nic pro děti a mládež, Jacku. Předesílám, že je tam všechno včetně toho, co se stalo Lutherovi. Unesete to?“

Jack chvíli mlčel, pak řekl: „Myslíte, že uvidíme něco, co nás dovede k viníkovi?“

„Doufám. Znal jste ho líp než já. Třeba si všimnete něčeho, co mi uniklo.“

„Tak do toho.“

Ani předběžné varování Jacka dostatečně nepřipravilo. Kritický moment se blížil a Frank ho soustředěně pozoroval. Když zazněl výstřel, Jack sebou bezděčně trhl, oči se mu rozšířily hrůzou.

Frank zastavil video. „Je to síla, já vás varoval.“

Jack se v křesle zaklonil. Dýchal přerývaně, čelo se mu orosilo. Chvíli se celý třásl, jen pomalu se dával dohromady. Otřel si čelo.

„Kristepane!“

Flandersovo přirovnání k amatérským záběrům atentátu na Kennedyho nebylo nepatřičné. „Můžeme toho nechat, Jacku.“

Jack stiskl rty. „Houby můžeme!“

Jack znovu převinul pásek. Přehráli si záznam dobře desetkrát. Dívat se, jak doslova exploduje přítelova hlava, není příjemný zážitek. Jediný kladný efekt spočíval v tom, že s každou další projekcí Jackův hněv rostl.

Frank vrtěl hlavou. „Škoda že to ten chlapík netočil odjinud. Tak aby zachytil záblesk výstřelu nebo i střelce. Ale to by nám to až moc usnadnil. Nemáte náhodou kafe? Bez kofeinu mi to špatně myslí.“

„Kávovar je plný, přineste mi taky. Hrníčky jsou nad dřezem.“

Když se Frank vracel se šálky, z nichž se kouřilo, Jack zrovna převinul pásek na začátek improvizované tiskovky Alana Richmonda před soudní budovou.

„Ten chlap je nezmar.“

Frank se podíval na obrazovku. „Nedávno jsem se s ním seznámil.“

„Ano? Já taky. V čase mých zásnub s bohatstvím a slávou.“

„Co o něm soudíte?“

Jack polkl kávu, sáhl po balíčku máslových krekrů s buráky, nabídl Frankovi, který si ochotně vzal, a položil si nohy na vratký konferenční stolek. Detektiv se staromládenecké uvolněnosti snadno přizpůsobil.

Jack pokrčil rameny. „Nevím. Jednou je to prezident. Vždycky mi připadalo, že má prezidentský formát. Co o něm soudíte vy?“

„Je chytrý. Doopravdy chytrý. Před takovou chytrostí je třeba se mít na pozoru, nepouštět se s ní bezhlavě do boje, ale jen když na to člověk po všech stránkách má.“

„Amerika ho asi potřebuje.“

„Zřejmě.“ Frank se zadíval na obrazovku. „Tak co vás uhodilo do očí?“

Jack stiskl tlačítko dálkového ovládání. „Jeden moment. Dívejte se.“ Pásek se zrychleně rozjel vpřed. Postavy poskakovaly jako v němém filmu.

„Teď pozor.“

Na obrazovce se objevil Luther, jak vystupuje z dodávky. Díval se do země, pouta mu očividně znesnadňovala chůzi. Náhle se v popředí objevil hlouček lidí v čele s prezidentem. Částečně Luthera zakryli. Jack zmáčkl stopku.

„Podívejte!“

Frank studoval obraz, nepřítomně přežvykoval krekr a upíjel kávu. Zavrtěl hlavou.

Jack se na něho podíval. „Sledujte Lutherův obličej. V mezeře mezi tou svitou. Výraz jeho tváře.“

Frank se předklonil, skoro se dotýkal nosem obrazovky. Náhle ucukl, oči se mu rozšířily.

„Sakra, to vypadá, jako by si mumlal něco pro sebe.“

„Ne, vypadá to, že něco někomu říká.“

Frank úkosem pohlédl na Jacka. „Myslíte, že třeba někoho poznal, například toho, kdo ho vzápětí oddělá?“

„Vzhledem k okolnostem by sotva náhodně oslovil někoho neznámého.“

Frank znovu intenzivně studoval obraz. Nakonec zavrtěl hlavou. „Na tohle potřebujeme specialistu.“ Vstal. „Pojďme.“

Jack sáhl po kabátu. „Kam?“

Frank se usmál, přetočil kazetu na začátek a nasadil si klobouk.

„Nejdřív vás zvu na večeři. Jsem ženáč, navíc starší a tlustší než vy. Krekry večeři neřeší. A pak pojedeme na stanici. Rád bych vás s někým seznámil.“

Za dvě hodiny Seth Frank a Jack vešli do budovy middletonské policejní stanice s příjemně plnými žaludky, jídlo uzavřeli několika řezy ořechového koláče. V laboratoři je čekala Laura Simonová s potřebnou elektronikou.

Jen co se seznámili, Laura nasadila kazetu do videorekordéru. Obraz naskočil na monitor o úhlopříčce sto dvaceti centimetrů, umístěný v rohu laboratoře. Frank rychloposuvem vpřed nastavil patřičný záběr.

„Teď,“ ukázal Jack. „Přesně tady.“

Frank zmáčkl stopku.

Laura usedla ke klávesnici počítače a vyťukala několik povelů. Část obrazu s Lutherovým obličejem se na monitoru vydělila a zvětšovala, jako když se nafukuje balon. Proces pokračoval, dokud Lutherova tvář nezaplnila celou obrovskou obrazovku.

„Víc to nejde.“ Laura se otočila i s kolečkovou židlí a pokynula Frankovi. Ten zmáčkl tlačítko dálkového ovládání a obrazovka ožila.

Hlasité zvukové kulise dominovaly výkřiky, povely, ruch popojíždějících aut, směsice hlasů stovek lidí, takže Lutherovým slovům nebylo rozumět. Sledovali pohyb jeho rtů.

„Nadával. Ať říkal, co chtěl, něco ho rozzuřilo.“ Frank vytáhl cigarety, zachytil kosý pohled Simonové a uložil je znovu do kapsy.

„Umí někdo odezírat?“ Laura si je tázavě prohlížela.

Jack se vpíjel do obrazovky. Co ksakru Luther řekl? A jak se tváří. Jack ten výraz už viděl, jen si nepamatuje kdy. Ale určitě nedávno.

„Vidíte něco, co my ne?“ zeptal se Frank. Jack se ohlédl a zjistil, že ho Frank upřeně pozoruje.

Jack zavrtěl hlavou a podrbal se na bradě. „Nevím. Je to něco výmluvného, ale nedokážu to dešifrovat.“

Frank kývl na Simonovou, aby vypnula aparaturu. Vstal a protáhl se. „Uf, vyspěte se na to. Kdyby vás něco napadlo, ozvěte se. Děkuju za pomoc, Lauro.“

Muži vykročili společně. Frank zašilhal po Jackovi, předběhl ho a otočil se. „Panebože, vy jste jako časovaná bomba, jen vzteky bouchnout.“

„Hergot, taky k tomu mám důvod. Ženu, kterou jsem si měl vzít, nechci, žena, kterou bych si rád vzal, mi řekla, ať táhnu, a důvodně předpokládám, že zítra budu bez práce. Nemluvě o tom, že někdo zavraždil člověka, na němž mi záleželo, a pravděpodobně se nikdy nedovíme, kdo to udělal. Namouduši, život jako víno, nezdá se vám?“

„Třeba se k vám zase štěstí obrátí čelem.“

Jack odemkl luxusní toyotu. „Jo, kdybyste věděl o někom, kdo by koupil prakticky nové auto, dejte mi vědět.“

Frankovi zajiskřilo v očích. „Lituju, neznám nikoho, kdo by si tohle mohl dovolit.“

Jack mu oplatil úsměvem. „Já taky ne.“

Na zpáteční cestě se Jack podíval na hodinky zabudované v palubní desce. Blíží se půlnoc. Minul budovu firmy Patton, Shaw, přehlédl ztemnělá okna kanceláří, objel blok a odbočil do garáže. Vložil bezpečnostní kartu do čtecího zařízení, zamával do kamery nad vjezdem do garáže a za chvíli už ho unášel výtah vzhůru.

Nevěděl přesně, co ho sem táhne. Jeho dny ve firmě Patton, Shaw jsou nepochybně sečteny. Bez Baldwina coby hlavního klienta s ním Kirksen vyběhne. Trochu lituje Lorda. Slíbil, že se za něho postaví. Ale neožení se s Jennifer Baldwinovou jen proto, aby Lordovi zajistil mamutí šeky. Ostatně ten člověk mu lhal o tom, proč Barry Alvis odešel od firmy. A Lord se neztratí. Jack nežertoval, věří v jeho houževnatost. Spousta firem po něm okamžitě skočí. Lord má zajištěnější budoucnost než Jack.

Dveře výtahu se otevřely a Jack vkročil do firemní haly. Světla na stěnách svítí tlumeně a hra stínů by nejspíš člověka méně ponořeného do vlastních myšlenek znervóznila. Kráčel ke své pracovně, zastavil se v kuchyňce a nalil si sklenici sody. Obvykle tu i kolem půlnoci bývá pár lidí, kteří si ždímají mozek kvůli nějakému šibeničnímu termínu. Dnes v noci tu panuje neživotné ticho.

Jack rozsvítil a zavřel za sebou dveře pracovny. Rozhlédl se po svém panství společníka. Po království, v němž vládl tak krátce. Impozantní pohled. Vkusný, drahý nábytek, koberec a textilní tapety luxusní. Zadíval se na řadu svých diplomů. Na některé se hodně nadřel, jiné dostal víceméně zadarmo za praxi. Všiml si, že rozhrabané papíry někdo urovnal, což někdy činí přeúzkostlivá či přehorlivá úklidová služba a napravuje tak lajdáctví či následky vzteku právních zástupců.

Pohodlně se uvelebil v křesle. Na jemné kůži si připadá pohodlněji než ve vlastní posteli. Dovede si barvitě představit rozhovor Jennifer s jejím otcem. Ransome Baldwin zbrunátní, pochopí to jako neodpustitelnou urážku své zbožňované holčičky. Otec zítra zvedne telefon a Jackova kariéra společníka skončí.

Jackovi na tom nezáleží. Lituje jedině toho, že se k výsledku nepropracoval dřív. Třeba ho zase přijmou jako veřejného obhájce. Tam ostatně patří. Nikdo mu nezabrání, aby v tom pokračoval. Ne, jeho velké potíže začaly, když se pokoušel stát něčím a někým, čím není. Takový omyl už se nesmí opakovat.

Přenesl v duchu pozornost na Kate. Kam půjde? Myslí opravdu vážně, že opustí profesi? Jack si připomněl odevzdaný výraz její tváře a připustil, že to myslí doopravdy. Opět ji úpěnlivě prosil. Jako před čtyřmi lety. Prosil ji, aby neodcházela, neopouštěla ho. Ale je tu něco, co nemohl překonat. Třeba její vlastní přehnané vědomí viny. A třeba ho prostě nemiluje. Připustil si někdy tuto možnost? Ne, nepřipustil. Vědomě ne. Protože se děsil možné odpovědi. Ale co na tom teď záleží?

Luther nežije, Kate odešla. Jeho život se navzdory nedávnému úsilí nijak podstatně nezměnil. Whitneyovi ho definitivně, nenávratně opustili.

Podíval se na růžový komínek vzkazů na psacím stole. Samé rutinní záležitosti. Nato stiskl tlačítko na telefonním záznamníku, což neučinil už několik dní. Firma Patton, Shaw nabízí klientům možnost volby. Buď mohou tradičně telefonicky pro volanou osobu nadiktovat písemný vzkaz, anebo využít technicky pokrokovějšího záznamníku. Náročnější zákazníci jdou s dobou. Mohou se totiž vykřičet hned.

Dvakrát telefonoval Tarr Crimson. Najde Tarrovi jiného zástupce. Firma Patton, Shaw je pro něho stejně příliš drahá. Několik vzkazů se vztahuje k obchodním záležitostem Baldwinových. Dobrá. To počká na dalšího chlapíka, na něhož Jennifer Baldwinová upře laserový zrak. Rozrušil ho až poslední vzkaz. Volal ženský hlas. Tichý, váhavý, stařecký, evidentně nespokojený s touto formou komunikace. Jack si vzkaz znovu přehrál.

„Pane Grahame, dovolte, abych se představila. Jmenuju se Edwina Broomeová. Byla jsem přítelkyní Luthera Whitneyho.“

Broomeová? To zní povědomě. Vzkaz pokračoval. „Luther mě požádal, abych v případě, že by se mu něco stalo, trochu počkala, a pak vám poslala jistý balíček. Řekl mi, abych ho neotvírala, což jsem dodržela. Prý je to něco jako Pandořina skříňka. Když ho rozbalí někdo, kdo nemá, ublíží mu. Ať Bůh dopřeje klid jeho duši, Luther byl dobrák. Sám jste se neozval, ostatně jsem to ani nečekala. Tak mě napadlo, že vám zavolám a zeptám se, jestli jste tu věc dostal. Nikdy jsem tímhle způsobem nic neposílala, myslím kurýrem. Snad jsem nic nepopletla, nevím. Jestli jste nic nedostal, tak mi prosím vás zavolejte. Luther říkal, že je to moc důležité. A Luther nikdy nelhal.“

Jack vyslechl telefonní číslo a poznamenal si je. Zjistil, kdy Broomeová volala. Včera ráno. Rychle prohledal pracovnu.

Balíček nikde. Vyběhl do kanceláře sekretářky. Ani tady balíček není. Vrátil se do pracovny. Panebože, balíček od Luthera! Edwina Broomeová? Prohrábl si rukou vlasy, podrbal se na temeni, snažil se soustředit. Náhle ho jméno osvítilo. Patří matce ženy, která spáchala sebevraždu. Frank mu o tom vyprávěl. Lutherova domnělá společnice.

Jack se vrhl na telefon. Připadalo mu, že vyzvání celou věčnost. „Prosím?“ Hlas zněl rozespale a jakoby z velké dálky.

„Paní Broomeová? Tady Jack Graham. Odpusťte, že volám tak pozdě.“

„Pan Graham?“ Rozespalost se z hlasu rázem vytratila. Zněl oživeně, řízně. Jack skoro viděl, jak sedí v posteli, na sobě noční košili, a svírá vší silou sluchátko.

„Promiňte, právě jsem vyslechl váš vzkaz. Žádný balíček jsem nedostal, paní Broomeová. Kdy jste ho odeslala?“

„Okamžik, hned si vzpomenu.“ Jack slyšel, jak těžce oddychuje. „Přesně před pěti dny, včetně dneška.“

Jack horečně přemýšlel. „Máte od balíčku stvrzenku?“

„Ten člověk mi dal nějaký papír. Musím se podívat.“

„Počkám.“

Bubnoval prsty do desky psacího stolu, snažil se udržet myšlenky pohromadě. Vydrž, Jacku. Vydrž!

„Už to mám, pane Grahame.“

„Říkejte mi Jacku, prosím. Poslala jste balíček Federal Expressem?“

„Správně. Ano.“

„Výborně, řekněte mi evidenční číslo.“

„Cože?“

„Promiňte. V pravém horním rohu stvrzenky je číslo. Hrozně dlouhé číslo.“

„A, ano.“ Nadiktovala mu číslo. Poznamenal si je a pro ověření přečetl. Ověřil si, i jestli odeslala balíček na správnou adresu.

„Je to moc důležité, Jacku? Vzhledem k tomu, jak Luther zemřel a tak?“

„Netelefonoval vám někdo, koho neznáte? Kromě mě?“

„Ne.“

„Kdyby ano, oznamte to ihned Sethu Frankovi z middletonské policejní stanice.“

„Já ho znám.“

„Je to hodný člověk, paní Broomeová. Můžete mu věřit.“

„Dobře, Jacku.“

Zavěsil a zavolal Federal Express. Ve sluchátku slyšel klapot klávesnice počítače.

Ženský hlas informoval věcně, profesionálně. „Ano, pane Grahame, zásilku jsme doručili firmě Patton, Shaw & Lord ve čtvrtek v deset hodin dvě minuty, příjem potvrdila slečna Lucinda Alvarezová.“

„Děkuju. Doufám, že to tu někde najdu.“ Jack v rozrušení málem zavěsil.

„Provázely dodání zásilky nějaké problémy, pane Grahame?“

Jack se zarazil. „Problémy? Ne, proč?“

„Když jsem prověřovala údaje o této zásilce, ukázalo se, že dneska už někdo dodávku prošetřoval.“

Celé Jackovo tělo se napjalo. „Dneska? V kolik hodin?“

„V osmnáct třicet.“

„Nevíte, kdo o prošetření žádal?“

„Mhm, je to divné. Podle záznamu se ta osoba představila jako Jack Graham.“ Tón naznačoval, že si vůbec není jistá Jackovou totožností.

Jacka zamrazilo.

Pomalu zavěsil. Někoho moc zajímal balíček. A někdo věděl, že bude odeslán jemu. Rozechvělýma rukama znovu sáhl po telefonu. Rychle vyťukal číslo Setha Franka, ale detektiv odjel domů. Na policii odmítli sdělit mu Frankovo domácí telefonní číslo, Jack si zapomněl zápisník s ním v bytě. Teprve po velkém naléhání se ho služba pokusila s detektivem spojit, ale nikdo se nehlásil. Jack v duchu zanadával. Volat informace o účastnických stanicích je zbytečné, detektiv má domů tajné číslo.

Jack se v křesle opřel, dýchal zrychleně. Jako by mu srdce chtělo vyskočit z hrudi. Vždycky se považoval za dost odvážného člověka. Momentálně si tím není tak jist.

Přinutil se soustředit. Balíček byl dodán. Lucinda to potvrdila podpisem. Administrativa se u firmy Patton, Shaw řídí přesnými pravidly, pošta je pro právníky krajně důležitá. Zásilky dodané kurýrní službou předává tým poslíčků s denní poštou. Rozvážejí ji na vozících. Všichni vědí, kde se nachází Jackova pracovna. I kdyby ne, plánek rozmístění pracovníků se neustále aktualizuje. Pokud ovšem zřízenec měl v ruce správný plánek… Jack se rozběhl ke dveřím, otevřel je a řítil se chodbou. Naprosto nečekaně se za rohem svítí v kanceláři Sandyho Lorda.

Jack rozsvítil ve své staré kanceláři a rychle se zorientoval. Horečně se prohraboval papíry na desce psacího stolu, nato odtáhl židli, aby se posadil, a spatřil na sedadle balíček. Jack ho uchopil. Instinktivně se rozhlédl, všiml si vytažených žaluzií a rychle je stáhl.

Přečetl jména odesilatele a adresáta: Edwina Broomeová, Jack Graham. To je ono. Balíček je hranatý a lehký. Začal zásilku rozbalovat, ale zarazil se. Ví se, že balíček byl dodán sem. Kdo všechno to ví? Coby adresát je uveden on. Jestli to vědí ti, kterým na tom záleží, což je pravděpodobné, protože se na to během dne dotazovali, co udělali? Pokud je obsah tak důležitý, zásilku už rozbalili a zmocnili se jej. A pokud ne, co udělají?

Jack sevřel balíček v podpaží a sprintoval chodbou do své kanceláře. Oblékl si kabát, sebral z psacího stolu klíče od auta, málem přitom převrátil poloprázdnou sklenici se sodou, a zamířil ke dveřím. Náhle strnul.

Zaznamenal hluk. Nemohl určit odkud, zvuk se nesl chodbou jako ozvěna šumění vody v tunelu. To není od výtahu. Výtah by nepřeslechl. Určitě? Budova je rozlehlá. Nepřivykl každodenní zvukové kulise natolik, že už konkrétní zvuky nerozlišuje? Navíc telefonoval, soustředil na to veškerou pozornost. Mohl leccos přeslechnout. Ale třeba je to někdo z kolegů, který sem jde něco vyřídit nebo si tu něco zapomněl. Instinkt mu napovídá, že tohle není správné vysvětlení. Budova je samozřejmě střežena. Lze ale zajistit bezpečnost ve veřejné budově? Tiše zavřel dveře pracovny.

Zvuk se ozval zase. Přestože napínal uši, nezjistil, odkud se nese. Ať je to kdokoli, pohybuje se pomalu a kradmo. To nebude nikdo, kdo tu pracuje. Přešel po špičkách k protější stěně, zhasl, chvilku vyčkal a pak opatrně otevřel dveře.

Vyhlédl. V chodbě není nikdo. Jak dlouho to potrvá? Taktický problém se vyhranil. Vzhledem k půdorysu budovy a umístění pracovny může uniknout v podstatě jedinou cestou. Na chodbách není naprosto žádný nábytek, bude se muset pohybovat nekrytým prostorem. Kdyby si tam na něho někdo počíhal, nemá šanci.

Dostal nápad a rozhlédl se temnou pracovnou. Jeho zrak utkvěl na těžkém žulovém těžítku, jedné z tretek, které obdržel jako novopečený společník. Mohlo by dost ublížit, kdyby se s ním správně rozmáchl. Jackova sebedůvěra stoupla. Jestli se s někým potká, neprodá kůži lacino. Fatalistický přístup upevnil jeho rozhodnutí, chvilku počkal, načež vyšel do chodby a zavřel za sebou. Neznámý pravděpodobně bude muset jít od dveří ke dveřím, aby našel jeho pracovnu.

Když došel na roh, přikrčil se. Teď si zoufale přál, aby se v Lordově pracovně nesvítilo. Zhluboka se nadechl a vyhlédl. Na chodbě nikdo není, aspoň prozatím. Rychle uvažoval. Pokud je vetřelců víc, pravděpodobně se rozdělili a pátrají každý ve svém sektoru. Vědí vůbec, že je v budově? Možná ho sledují. Toho se obává nejvíc. Co když ho obkličují a odřízli mu cestu?

Zvuky se přiblížily. Kroky, a to nejméně jednoho člověka. Napjal sluch na nejvyšší stupeň. Téměř slyšel, jak někdo oddychuje, aspoň se mu to zdálo. Musí se rozhodnout. Jackovy oči padly na cosi, co se zalesklo na zdi – na protipožární poplachové zařízení.

Když už se k němu chtěl rozběhnout, na opačném konci chodby se zpoza rohu vynořila noha. Jack ucukl, nečekal, až se objeví celá postava a nachytá ho. Co nejrychleji tiše kráčel na druhou stranu. Zabočil, prošel halou a dorazil ke dveřím, vedoucím ke schodišti. Trhnutím je otevřel, ozvalo se pronikavé, ohlušivé zaskřípění.

Nato zaslechl, jak se kroky rozběhly.

„Sakra!“ Jack za sebou přirazil dveře a řítil se ze schodů.

Muž vyrazil zpoza rohu. Tvář mu skrývala černá lyžařská maska. V pravé ruce třímal pistoli.

Dveře jedné z pracoven se otevřely, vyklopýtal z nich Sandy Lord v nátělníku a kalhotách se spuštěnými šlemi a nečekaně do muže vrazil. A už se váleli po zemi. Lordova tápající ruka se bezděčně zachytila masky a strhla ji.

Lord poklekl a potahoval krev, která se mu řinula z naraženého nosu.

„Zatraceně, co to tady vyvádíte? Kdo vlastně jste?“ Lord si vztekle měřil muže. Vzápětí spatřil pistoli a ztuhl.

Tim Collin si ho prohlížel a zčásti nevěřícně, zčásti znechuceně vrtěl hlavou. Situace nenabízela jiné východisko. Pozvedl pistoli.

„Ježíšmarjá! To ne, prosím vás!“ zakvílel Lord a vrhl se zpět.

Zazněl výstřel a uprostřed nátělníku se rozlila krvavá skvrna. Lord zachroptěl, obrátil oči v sloup a zhroutil se na dveře. Tělo na ně dopadlo tak, že se rozletěly a odhalily téměř nahou postavu mladé koncipientky, která v šoku civěla na mrtvého právníka. Collin tiše zaklel. Díval se na ni. Věděla, co bude následovat, vyčetl to z jejích vyděšených očí.

Nevybrala si dobré místo a vhodnou dobu. Lituju, dámo.

Pistole třeskla podruhé a střela odmrštila její štíhlé tělo do pracovny. Rozhodila nohy, zaťala pěsti, oči tupě civěly do stropu. Noc radovánek se změnila v poslední noc na pozemské pouti.

Bill Burton přiběhl ke klečícímu kolegovi, nevěřícně přehlédl masakr a vzápětí se rozzuřil.

„Šílíš, ty hovado!“ vybuchl.

„Viděli mi do obličeje, co jsem měl dělat? Chtít, aby mi slíbili, že mě neprozradí? Neser mě!“

Nervy obou mužů byly napjaté k prasknutí. Collin pevně svíral pistoli.

„Kde je? To byl Graham?“ naléhal Burton.

„Nejspíš. Běžel dolů po požárním schodišti.“

„Tak nám frnknul.“

Collin se na něho podíval a vstal. „Ještě ne. Nesejmul jsem dva lidi proto, aby se z toho dostal.“ Chtěl se rozběhnout. Burton ho zachytil.

„Dej mi bouchačku, Time.“

„Neblbni, Bille, přeskočilo ti?“

Burton zavrtěl hlavou, vytáhl svou pistoli a předal mu ji. Převzal Collinovu zbraň.

„A teď ho zlikviduj. Pokusím se to trochu vylepšit.“

Collin se rozběhl ke dveřím a zmizel na schodišti.

Burton se zadíval na dvě mrtvoly. Poznal Sandyho Lorda a sykl. „Safra, safra,“ zamumlal. Odvrátil se a rychle zamířil do Jackovy pracovny. Před chvílí se vydal za sprintujícím parťákem a našel ji právě v okamžiku, když třeskl první výstřel. Otevřel dveře a rozsvítil. Rychle přehlédl interiér. Graham balíček odnesl. To je jasné. Richmond měl ohledně Edwiny Broomeové pravdu. Whitney jí svěřil balíček.

Byli tak blízko, to je k posrání. Kdo mohl tušit, že tu Graham a vůbec někdo bude tak pozdě?

Znovu očima zkoumal obsah místnosti. Ustálily se na psacím stole. V několika vteřinách ukul plán. Konečně snad něco vyjde. Zamířil ke stolu.

Jack seběhl do přízemí a trhl dveřmi. Ani se nehnuly. Srdce se mu málem zastavilo. S tímhle byly potíže i dřív. Při požárních cvičeních se dveře často zasekly a nešly otevřít. Správa budovy prohlásila, že problém vyřešila. Výborně! Teď ho jejich omyl bude stát život. A nezahyne v plamenech pekelných.

Ohlédl se na schodiště. Kroky se rychle blíží, ticho je totam. Jack tryskem vyběhl do prvního poschodí, v duchu se pomodlil, než uchopil knoflík dveří, a vydechl úlevou, když se mu ve zpocené ruce otočil. Zabočil za roh, doběhl k výtahu a zmáčkl tlačítko. Ohlédl se a skočil za roh, aby se kryl. Pojeď! Slyšel, jak se výtah blíží. Vtom ho napadla strašná myšlenka. Co když ho někdo pronásleduje výtahem? Vystihl Jackův úmysl a dostane ho.

Výtah zastavil v jeho poschodí. V okamžiku, kdy se otevřely dveře, Jack zaslechl, jak třískly o zeď dveře požárního schodiště. Vyrazil k výtahu, proskočil zavírajícími se dveřmi a dopadl k zadní stěně. Vstal a zmáčkl tlačítko se symbolem garáže.

Z přerývaného dechu Jack ihned poznal, že se blíží. Zahlédl černou siluetu, vzápětí pistoli. Mrštil těžítkem a klesl do kouta.

Ještě než se dveře konečně zavřely, zaslechl bolestné zachroptění.

Běžel temnou podzemní garáží, našel svoje auto a za několik okamžiků projel vraty s automatickým otevíráním a sešlápl plyn až k podlaze. Auto se řítilo ulicí. Jack se ohlédl. Nic. Podíval se na sebe do zrcátka. Tvář má zbrocenou potem. Celé tělo se křečovitě otřásá. Třel si rameno, do něhož se uhodil o stěnu výtahu. Panebože, to bylo o vlas. O vlásek.

Za jízdy uvažoval, kam zamíří. Znají ho a vědí o něm všechno. Domů nemůže. Ale kam tedy? Na policii? Ne. Ne, dokud nezjistí, kdo po něm jde. Kdo dokázal zabít Luthera před stovkami policistů. Kdo zřejmě vždycky ví, co ví policie. Noc musí strávit někde ve městě. Má u sebe kreditní karty. Hned ráno, ze všeho nejdřív, vyhledá Franka. Všechno se vyřeší. Ale ještě teď v noci si prohlédne to, co ho málem stálo život.

Russellová leží pod přikrývkou. Richmond na ní právě dosouložil. Beze slova z ní slezl a opustil místnost, drsně, účelově se uspokojil. Tře si zápěstí, která jí svíral. Poškrábal ji. Zhmožděná prsa ji bolí. Burton ji před ním varoval. Ostatně Christine Sullivanové neublížily jen střely agentů.

Pomalu zakroutila hlavou a snažila se zadržet slzy. Tolik po tom toužila. Chtěla se milovat s Alanem Richmondem, představovala si, jak to bude romantické, fantastické. Dva inteligentní, mocní, dynamičtí lidé. Dokonalý pár. Co může být nádhernějšího. Jak brutálně ji připravil o veškeré iluze, odkráčel od ní bez jakéhokoli citového hnutí ve tváři, jako by právě na záchodě onanoval nad posledním číslem Penthousu. Vůbec ji nepolíbil, nepromluvil na ni. Jen vstoupila do ložnice, stáhl z ní šaty, vrazil do ní topořící se úd a teď odešel. Netrvalo to ani deset minut. Zůstala sama. Šéfka štábu! Spíš první děvka.

Chtělo se jí vykřiknout: To já jsem tě opíchala! Ty dobytku! Opíchala jsem tě tenkrát v noci a na tom prd změníš, ty hajzle!

Zkrápí slzami polštář, proklíná se za svoji slabost a tím víc brečí. Neochvějně věřila ve své schopnosti, byla přesvědčená, že ho zvládne. Panebože, takhle se splést! Ten člověk zabil lidi. Waltra Sullivana. Waltra Sullivana zabili, zavraždili s jeho vědomím, s požehnáním prezidenta Spojených států. Když jí to Richmond řekl, nemohla tomu uvěřit. Prý aby byla dokonale informovaná. Spíš ji dokonale vyděsil. Vůbec netuší, co teď sleduje. Přestala už ovšem hrát hlavní úlohu v jeho volební kampani, a bohudík.

Posadila se na posteli a přetáhla si přes roztřesené tělo noční košili. Opět ji zahltila hanba. Stala se zkrátka jeho osobní děvkou. Může to považovat za nevyslovený slib, že ji nezničí. Ale je to tak? Opravdu?

Zachumlala se do přikrývky a zírala do temné místnosti. Stala se komplicem. Ale je i něčím víc. Svědkyní. Luther Whitney byl taky svědkem. A je mrtvý. A Richmond naprosto klidně nařídil popravu jednoho z nejstarších a nejbližších přátel. Jestli udělal tohle, proč by šetřil její život? Odpověď je otřesně jednoznačná.

Kousla se do ruky, až to zabolelo. Zadívala se ke dveřím, jimiž odešel. Je vedle? Naslouchá ve tmě? Uvažuje, co s ní provede? Otřásla se strachy, ne a ne se zbavit mrazení. Dostal ji. Poprvé v životě nemá na vybranou. Dokonce neví, jestli přežije.

Jack položil balíček na postel, svlékl si kabát, podíval se oknem hotelového pokoje ven a sedl si. Pevně věří, že ho nesledují. Z budovy se dostal rychle. Ještě že si včas uvědomil, že se musí zbavit vozu. I když nezná své pronásledovatele, jsou určitě natolik chytří, že by ho vystopovali podle auta.

Podíval se na hodinky. Taxík ho vyložil před necelou čtvrthodinou u hotelu. Jednoho z těžko popsatelných levných ubytovacích zařízení pro turisty, kteří tu přespávají před či po okružní jízdě metropolí, kde nasávají dějiny země, než se zase vrátí domů. Bezvýznamný podnik, ale právě takový hledal.

Jack se zadíval na balíček a řekl si, že čekal dost dlouho. Za několik vteřin jej rozbalil a civěl na předmět v igelitovém pytlíku.

Nůž? Prohlédl si předmět pečlivěji. Ne, to je nůž na otevírání dopisů, trochu staromódní věcička. Uchopil pytlík za cípek a chvíli jej zkoumal. Není zkušený pracovník kriminalistické laboratoře, tudíž nepoznal, že černé skvrny na rukojeti a čepeli zanechala dávno zaschlá krev. Neví ani o otiscích prstů na kůži.

Opatrně odložil pytlík a posadil se. Má to něco společného s vraždou té ženy. Tím si je jist. Ale co? Znovu se podíval na předmět. Je to zjevně důležitý věcný důkaz. Ne vražedná zbraň, Christine Sullivanovou zastřelili. Ale Luther to zřejmě považoval za klíčový důkaz.

Jack sebou trhl a narovnal se. Tohle usvědčí vraha Christine Sullivanové! Popadl pytlík a přiblížil ho světlu, pečlivě zkoumal každý čtvereční centimetr. Začíná mu svítat, co znamenají ty vlásečnicové křivky kolem černých skvrn. Otisky. Otisky lidských prstů. Zblízka si prohlédl čepel. Krev. A na rukojeti taky. Nemůže to být nic jiného. Co říkal Frank? Usilovně se rozpomínal. Sullivanová pravděpodobně pořezala útočníka. Na paži nebo noze, a to nožem na otevírání dopisů, který zachytila fotografie v ložnici. S touto verzí se detektiv svěřil Jackovi. Analýza toho, co Jack drží v ruce, ji potvrdí, a nejen to.

Uložil pečlivě pytlík do krabičky a zasunul ji pod postel.

Přešel k oknu a vyhlédl ven. Zvedl se prudký vítr. Okno se roztřáslo a rachotilo.

Kdyby mu Luther něco řekl, důvěřoval mu. Jenže on se bál o Kate. Jak dali Lutherovi na srozuměnou, že Kate hrozí nebezpečí?

Rozpomínal se. Ve vězení se k Lutherovi nikdo nedostal, tím si byl jistý. Kdy tedy? Copak někdo prostě přišel za Lutherem a otevřeně mu řekl, že když promluví, jeho dcera zemře? A kdo věděl, že má dceru? Ti dva se spolu nesešli celé desetiletí.

Jack si lehl na postel a zavřel oči. Ne, mýlí se. Dovědět se to mohla nedávno řada lidí. Ve chvíli, kdy Luthera zatýkali. To bylo po letech jediné setkání otce s dcerou. Tehdy mohl někdo i beze slov, pouhým pohledem, dát Lutherovi jasně na srozuměnou, co by mohlo následovat. Jack poznal v praxi řadu případů, které se rozplynuly do ztracena, protože svědkové se báli vypovídat. Nebylo třeba, aby jim někdo něco říkal. Zastrašit lze i beze slov. Tichá hrůzovláda není nic neznámého.

Kdo byl u zatýkání? Kdo Lutherovi pohrozil natolik, že mu zavřel ústa na tisíc zámků? U zatčení, pokud Jack ví, byli jen policisté. Ledaže se k Lutherovi přiblížil ten, kdo na něho vystřelil. Ale copak by se tam potloukal? Jak by se tam nenápadně vmísil, přiblížil se k Lutherovi a navázal s ním kontakt očima, aniž by byl někomu podezřelý?

Jack rázem otevřel oči.

Ledaže tou osobou byl policista. Z toho pomyšlení ho píchlo na prsou.

Seth Frank.

Rychle tu myšlenku zapudil. Nemá motiv, nemá sebemenší motiv. Neumí si zkrátka představit, že by spolu detektiv a Christine Sullivanová udržovali důvěrný vztah, při dostaveníčku se to přece seběhlo, ne? Milenec Sullivanové ji zabil a Luther tomu přihlížel. To nemohl být Seth Frank. Doufá, že to Seth Frank nebyl, vždyť na něho spoléhá, že ho dostane z bryndy. Ale co když ráno dodá Frankovi přesně to, co tak zoufale hledá z osobních důvodů? Třeba mu ten nůž někam zapadl a on o tom nevěděl, Luther pak vyšel ze skrýše, důkaz sebral a zmizel. Vypadá to pravděpodobně. Místo činu dokonale zbavili stop a dezinfikovali, za tím vězí profík. Profesionál. Zkušený detektiv, vyšetřovatel vražd, který přesně ví, jak za sebou zamést.

Jack zavrtěl hlavou. Ne! Zatraceně, to ne! Musí v něco a v někoho věřit. V tom je něco jiného. Někdo jiný. Musí být. Zmáhá ho únava. Dospívá k absurdním závěrům. Seth Frank není žádný vrah.

Znovu zavřel oči. Momentálně je snad v bezpečí. Za chvíli upadl do neklidného spánku.

Ranní chlad osvěžuje, stojatý, stále zamořenější vzduch nad metropolí rozehnala noční bouře.

Jack vstal. Spal oblečený a šaty podle toho vypadají. V malé koupelně si umyl obličej, učesal se, zhasl a vrátil se do pokoje. Sedl si na postel a mrkl na hodinky. Frank ještě nebude na stanici, ale brzy se dočká. Vytáhl krabičku zpod postele a položil ji vedle sebe. Připadalo mu, že sedí na časované bombě.

Zapnul malý barevný televizor v koutě pokoje. Právě vysílají ranní zpravodajství. Sebevědomá blondýna, nepochybně nadopovaná pořádnou dávkou kávy, aby podala výkon hodný hlavního vysílacího času, rekapituluje události.

Jack očekával litanie nad různými světovými problémy. Střední východ vystačí každé ráno aspoň na minutu. Jižní Kalifornie možná zažila další zemětřesení. A prezident pokračuje v úporném boji s Kongresem.

Ale rannímu zpravodajství vévodila jediná hlavní událost. Když se na obrazovce náhle objevila místa, která dobře znal, Jack se předklonil.

Patton, Shaw & Lord. Hala PS&L. Co ta žena říká? Mrtví? Sandy Lord zavražděn? Zastřelen ve své pracovně? Jack se vrhl k televizoru a zesílil zvuk. Sledoval s rostoucím úžasem, jak z budovy vyvážejí dvě zakrytá těla. V pravém horním rohu obrazovky naskočila Lordova fotografie. Moderátorka stručně shrnula jeho skvělou životní dráhu. Nicméně zemřel, nepochybně zemřel. Někdo ho zastřelil v jeho pracovně.

Jack klesl na postel. Sandy tam v noci byl? A kdo byla ta druhá osoba? Další mrtvola pod prostěradlem? To neví. A nedověděl se to. Ale ví, co se stalo. Ten muž, co ho pronásledoval, muž s pistolí. Lord se s ním zřejmě srazil. Muž běžel za Jackem a Lord se mu připletl do cesty.

Vypnul televizor, přešel do koupelny a omýval si obličej studenou vodou. Ruce se mu třesou, v krku mu vyschlo. Nemůže uvěřit tomu, co se přihodilo. Tak rychle. Není to jeho chyba, ale Jack si ne může pomoct, stejně cítí velkou vinu za kolegovu smrt. Takovou vinu, jakou cítí i Kate. Je to zdrcující pocit. Sáhl po telefonu a vyťukal číslo.

Seth Frank přijel do své kanceláře před hodinou. Od metropolitního oddělení pro vyšetřování vražd dostal zprávu o dvou mrtvolách v právnické firmě. Frank netušil, jestli mají něco společného se Sullivanem. Ale je tu společný jmenovatel. A ten mu způsobuje bodavou bolest hlavy, přitom není ani sedm hodin ráno.

Zazvonila přímá linka. Zvedl telefon a napůl nedůvěřivě se zachmuřil.

„Kde sakra jste, Jacku?“

Tak tvrdý, útočný tón Jack nečekal.

„I já přeju dobré jitro.“

„Víte, co se stalo, Jacku?“

„Právě jsem to viděl v televizi. Já jsem tam v noci byl, Sethe. Pronásledovali mě, nevím přesně, jak k tomu došlo, ale Sandy se jim nejspíš připletl do cesty a oni ho zabili.“

„Kdo? Kdo ho zabil?“

„To nevím! Byl jsem u sebe a uslyšel jsem hluk. Ukázalo se, že mě v budově hledá někdo s pistolí, a jentaktak jsem se odtud dostal s celou hlavou. Má policie nějaký tip?“

Frank se zhluboka nadechl. Fantaskní příběh. Jackovi důvěřuje, spoléhá na něho. Ale kým si může být člověk dneska naprosto jist?

„Sethe? Sethe?“

Frank se kousl do nehtu a usilovně přemýšlel. Podílel se na dvou různých akcích, každá dopadla poněkud jinak. Nemůže nemyslet na Kate Whitneyovou. Na léčku, do níž chytil Kate a pak i jejího otce. Dodnes se s tím nevyrovnal. I když je policajt, nepřestal být především člověkem. A věří, že si lidské vlastnosti uchová.

„Policie má jeden tip, Jacku, opravdu dobrý tip.“

„Výborně, jaký?“

Frank se odmlčel, a pak řekl: „Vás, Jacku. Vy jste ten tip. Kvůli vám právě metropolitní policie pročesává město.“

Jackovi pomalu vyklouzl telefon z rukou. Krve by se v něm nedořezal.

„Jacku? Hernajs, mluvte se mnou, Jacku.“ Ale detektivova slova šla do prázdna.

Jack vyhlédl z okna. Venku se pohybují lidé, kteří ho chtějí zabít, a lidé, kteří ho chtějí zatknout pro vraždu.

„Jacku!“

Konečně Jack s přemáháním řekl: „Nikoho jsem nezabil, Sethe.“

Vyslovil to, jako by ze sebe chtěl smýt špínu, odplavit ji.

Frank slyšel, co si z duše přál slyšet. Nejde o slova – viníci skoro vždycky lžou – ale o tón, jakým je pronesl. Zněla zoufalstvím, nedůvěrou a děsem.

„Věřím vám, Jacku,“ řekl Frank klidně.

„Co se to děje, Sethe?“

„Pokud vím, policie dostala videozáznam, jste na něm vy, jak zajíždíte kolem půlnoci do garáží firmy. Lord se svou přítelkyní byli v budově zřejmě už před vámi.“

„Vůbec jsem je neviděl.“

„Asi by se vám to sotva podařilo.“ Potřásl hlavou a pokračoval. „Našli je spoře oblečené, zejména tu ženu. Nejspíš si ještě stačili užít, než koupili olovo.“

„Panebože!“

„A pak jste na videu znovu, jak vyrážíte z garáže zřejmě těsně po střelbě na ty dva.“

„Co pistole? Našla se zbraň?“

„Ano. V kontejneru na odpadky v garáži.“

„A dál?“

„Na pistoli jsou vaše otisky, Jacku. Jen vaše, žádné jiné. Po tom, co vás metropolitní poldové viděli na videu, porovnali otisky s virginskou databází. A sedí to.“

Jack klesl na židli.

„Žádné pistole jsem se nedotkl, Sethe. Někdo mě chtěl zabít, prchal jsem před ním. Zasáhl jsem toho chlapa těžítkem z mého psacího stolu. Víc nevím.“ Odmlčel se. „Co teď mám dělat?“

Frank čekal, že ta otázka přijde. Ale přes nejlepší snahu neví, co odpovědět. Muž, s nímž hovoří, je osobou úředně hledanou pro vraždu. Coby rameno spravedlnosti by měl podniknout rozhodnou akci, ale nemůže.

„Ať jste, kde jste, nehněte se odtud. Ověřím si informace. Za žádných okolností nevycházejte. Zavolejte mi za tři hodiny, ano?“

Jack zavěsil a přemýšlel. Policie ho hledá pro vraždu dvou lidí. Jeho otisky prstů jsou na zbrani, které se ani nedotkl. Je štvancem spravedlnosti. Vyčerpaně se usmál, vzápětí se vzpamatoval. Ano, štvancem. Právě zavěsil, přerušil hovor s detektivem. Frank netrval na tom, aby mu řekl, kde je. Podle telefonátu ho vypátrají. Není nic snazšího. Bez ohledu na Franka. Jack se v myšlenkách vrátil ke Kate.

Poldové nikdy neřeknou celou pravdu. Detektiv Kate zneužil. Pak toho litoval, aspoň to vykládal.

Venku zakvílela siréna a Jackovi se na okamžik zastavilo srdce. Přeběhl k oknu, vyhlédl, ale hlídkový vůz s blikajícím majákem jel dál.

Přesto mohou přijít. Mohou si pro něho přijít každou chvíli. Rychle si oblékl kabát. Podíval se na postel. Krabička.

Vůbec se Frankovi o té zatracené věci nezmínil. Nejdůležitější, životně důležitá věc, k níž se v noci dostal, ustoupila do pozadí.

„Nemáš dost práce na venkově?“ Craig Miller je zkušeným metropolitním detektivem oddělení pro vyšetřování vražd. Statný muž s hustými černými vlnitými vlasy a obličejem prozrazujícím zálibu ve vybraných druzích whisky. Frank ho zná léta. Stali se dobrými přáteli a sdílejí přesvědčení, že vražda musí být potrestána.

„Nikdy tolik, abych se nepřijel mrknout, jak se propátráváš od úspěchu k úspěchu,“ odpověděl Frank a sarkasticky se uchechtl.

Miller se zasmál. Sešli se v Jackově pracovně. Výjezdová skupina tu právě končí.

Frank se rozhlédl po prostorném interiéru. Teď se Jack tomuhle životu dost vzdálil, pomyslel si.

Miller se na něho podíval a uhodl jeho myšlenku. „Ten Graham měl něco společného s tvojí kauzou Sullivanová, ne?“

Frank přikývl. „Byl obhájcem člověka podezřelého z té vraždy.“

„Ovšem! Páni, jako na houpačce. Obhájce a zároveň budoucí obžalovaný.“ Miller se zasmál.

„Kdo objevil mrtvoly?“

„Vedoucí úklidového personálu. Nastupuje do práce ve čtyři hodiny ráno.“

„Už tvůj skvělý mozek vypracoval nějakou verzi?“

Miller si změřil přítele. „Tak moment. Je osm hodin ráno. Jedeš až odněkud z divočiny jen proto, abys zkoumal moje IQ? Oč ti jde?“

Frank pokrčil rameny. „Těžko říct. Seznámil jsem se s tím chlapíkem při vyšetřování. Div mi překvapením nezaskočilo, když jsem spatřil jeho fotku v ranních zprávách. Je mi z toho nějak divně.“

Miller si ho chvíli upřeně prohlížel a rozhodl se, že ho nebude napínat.

„Motiv se zdá dost jasný. Walter Sullivan byl největším klientem zesnulého. A ten Graham, aniž by se ve firmě poradil, se z ničeho nic ujal obhajoby řízka, obviněného z vraždy miliardářovy paničky. To se patrně Lordovi moc nelíbilo. Ti dva se pravděpodobně nejdřív sešli v Lordově domě. Možná se pokoušeli najít řešení, možná se rozešli ve zlém.“

„Kde jsi tak rychle načerpal informace?“

„Od výkonného ředitele firmy.“ Miller zalistoval v zápisníku. „Daniel J. Kirksen. Hodně mi pomohl, zasvětil mě i do vnitřních nechutností.“

„Ty myslíš, že sem Graham přišel oddělat dva lidi?“

„Netvrdím, že to měl původně v úmyslu. Podle videozáznamu zesnulý vstoupil do budovy několik hodin před Grahamem.“

„Takže?“

„Ti dva o sobě navzájem nejspíš nevěděli, dokud si Graham nevšiml, že se v Lordově pracovně svítí, když přijížděl. Okna vedou na ulici, snadno se pozná, jestli tam v noci někdo je.“

„Jo, jenže jestli si to tam rozdávali, těžko by se předváděli jako ve výloze. Pravděpodobně by stáhli žaluzie.“

„Jistě, ale uvaž, Lord nebyl žádný špičkový atlet, pochybuju, že do toho bušili pořád. A pak, když je našli, světlo svítilo a žaluzie byly stažené jen částečně. Ať náhodou nebo ne, ti dva se tam setkali. Znovu vzplanul spor. Napětí rostlo, padly výhrůžky. Třeba i rána. V zápalu hádky. Pistoli možná vytáhl Lord. Prali se. Graham ji tomu starému seladonovi vytrhl. Třeskl výstřel. Žena, která přihlížela, to slízla taky. Všechno se mohlo stát během několika vteřin.“

Frank zavrtěl hlavou. „Promiň, Craigu, ale připadá mi to přitažený za vlasy.“

„Myslíš? Kamera bezpečně zachytila, jak odtud ten chlapík prchal. Záběr mluví naprosto jasně. Viděl jsem to, ten člověk jako by chtěl utéct vlastnímu stínu, Sethe, to mi věř.“

„Jak to, že nijak nezasáhla bezpečnostní služba, ani na nic nepřišla?“

Miller se rozchechtal. „Bezpečnostní služba? Ta je na hovno. Blbouni, sledují monitory, jen když se jim zachce, a to je zřídka. Kamery sice všechno vidí, ale je štěstí, když nezapomenou vyměnit kazetu. Z jejich záznamu něco vyčteš leda náhodou. Do spousty administrativních budov se po pracovní době člověk dostane celkem hravě.“

„Kdo ví, kolik se jich dostalo sem.“

Miller zavrtěl hlavou a ušklíbl se. „S tím na mě nechoď, Sethe. To je tvůj problém. Hledáš složité odpovědi tam, kde se ti nabízí ta nejjednodušší na stříbrném tácu.“

„Odkud se vzala ta záhadná pistole?“

„Spousta lidí mívá v kanceláři zbraň.“

„Spousta? Co je to spousta, Craigu?“

„Divil by ses, Sethe.“

„Možná budu!“ odsekl Seth.

Miller se zatvářil zmateně. „Proč ti na tom tak záleží, co se hned nasíráš?“

Frank se vyhnul přítelovu pohledu. Civěl na psací stůl.

„Nevím. Jak jsem řekl, já toho člověka znám. Nevypadá na to. Na zbrani jsou vážně jen jeho otisky?“

„Dva perfektní kousky. Pravý palec a ukazováček. Neviděl jsem zřetelnější.“

Přítelova slova Franka zarazila. Stále hleděl na psací stůl. Leštěnou desku něco hyzdí. Kruhový otisk dna sklenice. „Kam se poděla sklenice?“

„Cože?“

Frank ukázal na otisk. „Tuhle stopu zanechala sklenice. Máte ji?“

Miller pokrčil rameny a uchichtl se. „Myčku na nádobí v kuchyni jsem nezkoumal, jestli se ptáš na tohle. Ale posluž si.“

Miller se odvrátil, aby podepsal hlášení. Frank využil příležitosti a prohlížel stůl důkladněji. Uprostřed desky se nachází další prachová stopa. Něco tam stálo. Čtvercová věc, tak osm krát osm centimetrů. Těžítko. Frank se usmál.

Za pár minut Seth Frank kráčel chodbou. Z pistole sňali dokonalé otisky. Až příliš dokonalé. Frank zbraň viděl a četl i policejní protokol. Opět čtyřiačtyřicítka s vypilovaným výrobním číslem, bližší identifikace vyloučena. Stejná zbraň se našla vedle Waltra Sullivana.

Frank nedokázal potlačit úsměv. Má pravdu v tom, co udělal, lépe řečeno v tom, co neudělal.

Jack Graham mluví pravdu. Nikoho nezabil.

„Pochopte, Burtone, trochu mě unavuje, že musím téhle záležitosti věnovat tolik času a pozornosti. Nezapomeňte, že musím taky řídit zemi.“ Richmond seděl v křesle v Oválné pracovně před plápolajícím krbem. Zavřel oči, ruce složil do stříšky.

Než mohl Burton odpovědět, prezident pokračoval. „Místo toho, abychom ten předmět konečně získali, přispěli jste do statistiky vražd dalšími dvěma položkami, zatímco Whitneyho obhájce zmizel bůhvíkam s důkazem, který nás všechny pohřbí. Výsledky jsou naprosto deprimující.“

„Graham se na policii neobrátí, pokud mu nechutná vězeňská strava a nechce vyfasovat doživotí v nejpřísnějším kriminále.“ Burton pozoroval znehybnělého prezidenta. Aby všem zachránil koryta, musí se hrabat ve sračkách, zatímco tenhle poklad se drží bezpečně stranou. A teď ho dokonce kritizuje. Jako by veterána tajné služby těšilo, že další dva nevinní lidé museli zemřít.

„V tom směru vám blahopřeju. Jednal jste pohotově. I když na to nemůžeme spoléhat jako na definitivní řešení. Jestli policie Grahama zatkne, určitě vyrukuje s nožem na otevírání dopisů, pokud ho má.“

„Získal jsem aspoň čas.“

Prezident vstal a objal Burtona kolem rozložitých ramen. „Věřím, že urychleně vypátráte Jacka Grahama a přesvědčíte ho, že kdyby podnikl cokoli proti našim zájmům, neprospěl by sám sobě.“

„Přejete si, abych mu to sdělil předtím nebo až potom, co mu ustřelím hlavu?“

Prezident se ponuře usmál. „To ponechám na vašem profesionálním úsudku.“ Vykročil k psacímu stolu.

Burton se vpíjel očima do prezidentových zad. Na okamžik si představil, jak by vypálil z pistole do Richmondova krku. Jednou pro vždycky by přestal žvanit. Jestli si to někdo zaslouží, tak on.

„Netušíte, kde je, Burtone?“

Burton zavrtěl hlavou. „Ne, ale mám velmi spolehlivé zdroje.“ Burton se nezmínil o Jackově ranním telefonátu Sethu Frankovi. Dříve nebo později sdělí Jack detektivovi, kde se nachází. A Burton zasáhne.

Burton se zhluboka nadechl. Kdo rád hraje pod tlakem o všechno, nemohl by si vybrat líp. Tohle je devátá směna, domácí tým vede, dva hráči jsou vyloučeni, zbývá jediný pokus na pálce a v sázce je pohár. Dokáže Burton zázrak, nebo diváci uvidí, jak i nejjasnější hvězda zapadá?

Když Burton procházel dveřmi, podvědomě doufal spíš v druhou alternativu.

Seth Frank seděl za psacím stolem a koukal na hodiny. Když vteřinová ručička dorazila ke dvanáctce, zazvonil telefon.

Jack volal z telefonní budky. Je v ní zima jako venku. Tříčtvrteční sportovní kabát s kožešinovou vložkou a kapuci, který si ráno koupil, ho lépe vřazuje do anonymní lidské masy. Přesto mu neodbytně připadá, že ho všichni pozorují.

Frank zaslechl zvuky z okolí. „Kde proboha jste? Řekl jsem vám, abyste se nehnul z místa.“

Jack hned neodpověděl.

„Jacku?“

„Poslyšte, Sethe, jako živý terč se necítím zrovna nejlíp. Nejsem v situaci, kdy si můžu dovolit se na někoho plně spolehnout. Rozumíte?“

Frank chtěl zaprotestovat, ale raději se pohodlněji usadil. Ten člověk má pravdu, ryzí pravdu.

„Naprosto. Víte, jak to na vás shodili?“

„Poslouchám.“

„Položil jste na psací stůl sklenici. Něco jste zřejmě pil. Vzpomínáte si?“

„Ano, sodu, no a?“

„Jak jste řekl, vaši pronásledovatelé narazili na Lorda a tu ženu a museli je oddělat. Vy jste unikl. Věděli, že vás zachytí kamera, jak ujíždíte z garáže právě v době, kdy ti dva zemřeli. Přenesli vaše otisky prstů ze sklenice na pistoli.“

„To jde?“

„Není nic snazšího, když to umíte a máte správné nádobíčko, to pravděpodobně našli ve skladu vaší firmy. Kdybychom získali tu sklenici, prokázali bychom podvod. Otisky prstů jsou jedinečné a výmluvné, vaše otisky na pistoli by nemohly ve všech detailech souhlasit s těmi na sklenici. Záleží na míře tlaku, tvrdosti a tvaru předmětu.“

„Metropolitní poldové tohle vysvětlení přijmou?“

Frank div nevyprskl smíchy. „S tím bych nepočítal, Jacku. Na to nespoléhejte. Záleží jim jedině na tom, aby vás zatkli. Starost o všechno ostatní přenechají jiným.“

„Výborně. Co teď?“

„Pěkně po pořádku. Proč po vás jdou?“

Jack se málem pleskl přes ústa. Podíval se na krabičku.

„Dostal jsem zvláštní zásilku. Od Edwiny Broomeové. Něco, nad čím byste asi zaplesal.“

Seth vstal a přál si, aby telefonním kabelem na tu věc dosáhl a zmocnil se jí. „Co je to?“

Jack mu zásilku popsal.

Krev a otisky prstů. Simonová si mákne. „Můžu za vámi kdykoli kamkoli přijet.“

Jack horečně přemýšlel. Veřejná místa jsou paradoxně bezpečnější než soukromá. „Co třeba na stanici metra Farragut West, u východu na 18. ulici, v jedenáct hodin večer?“

Frank si to poznamenal. „Budu tam.“

Jack zavěsil. Přijede na stanici metra o něco dřív. Pro všechny případy. Kdyby zahlédl něco jen trochu podezřelého, zmizí v podzemí.

Přepočítal peníze. Dolary docházejí. Kreditní karty teď nemůže nikde předložit. Riskne vybrat něco z bankomatů. Tak získá pár stovek. To pro nejbližší chvíle stačí.

Vyšel z telefonní budky a pozoroval dav. Lidé pospíchají vestibulem Union Station jako vždycky. Nikdo mu nevěnuje nejmenší pozornost. Vzápětí sebou Jack lehce trhl. Směrem k němu kráčí dvojice strážníků. Jack ustoupil k telefonní budce a počkal, až přejdou.

Koupil si hamburger a smažené hranolky a mávl na taxíka. Zatímco ho taxi unášelo hlavním městem, přežvykoval a uvažoval o svých vyhlídkách. Když předá Frankovi nůž na otevírání dopisů, skončí opravdu jeho potíže? Předpokládejme, že otisky a krev patří tomu, kdo byl v kritickou noc u Sullivanových. Jenže vtom v Jackovi ožil obhájce. A zkušenost mu napověděla, že nepochybně vyvstanou téměř nepřekonatelné překážky na cestě k prostému řešení.

Především věcný důkaz může být neprůkazný. Třeba k nikomu policii nedovedou, protože takový vzorek DNA a otisků prstů v žádné databázi neexistuje. Jackovi se vybavil výraz Lutherovy tváře tehdy v noci na Mall. Mluvil o někom významném, všeobecně známém. A to je další překážka. K obvinění takové osoby je zapotřebí zatraceně nesporný důkazní materiál, jinak totiž kauza nespatří světlo světa.

Pak je tu obrovský problém původu a pohybu věcného důkazu. Prokážou, že nůž na otevírání dopisů pochází z domu Sullivanových? Sullivanovi jsou mrtvi, služebnictvo předmět možná bezpečně nepozná. Pravděpodobně po něm sáhla Christine Sullivanová. Nejspíš jej chvíli držel v ruce i vrah. Luther nůž přechovával několik měsíců. Teď jej má Jack a doufá, že ho brzy předá Sethu Frankovi. A konečně si uvědomil ještě něco.

Důkazní hodnota nože na otevírání dopisů je nulová. I když se najdou odpovídající vzorky, schopný obhájce zpochybní jejich přípustnost. Pravděpodobně by se tím podařilo rozmetat základy obžaloby. Na zašlých skvrnách ji nelze postavit.

Přestal žvýkat a rozvalil se na zašpiněném vinylovém sedadle.

Ale ne! Snažili se to přece získat! Zabíjeli, aby to dostali. Chtěli zabít i Jacka, aby se zmocnili toho, co má. Musí to být pro ně důležité, nesmírně důležité. Bez ohledu na právní efekt to má hodnotu. A všechno hodnotné lze zužitkovat. Možná má šanci.

V deset hodin vstoupil Jack na eskalátor a sjížděl do stanice metra Farragut West. Společná stanice oranžové a modré trasy washingtonského metra patří ve dne k nejrušnějším vzhledem k poměrné blízkosti obchodního centra s nesčíslnými právnickými a poradenskými firmami, obchodními společnostmi a veřejnými institucemi. V deset hodin večer však bývá dost vylidněná.

Jack sestoupil z eskalátoru a rozhlédl se. Rozlehlý vestibul má klenutý strop vyložený plástvovitými panely a podlahu z šestibokých cihel. Širokou chodbu lemují reklamy na cigarety na jedné a automaty na prodej jízdenek na druhé straně, než vyústí k prosklené kukani s turnikety po bocích. U zdi se tyčí obrovský plán metra s různobarevnými trasami, pod ním jízdní a přepravní řád, hned vedle jsou telefonní budky.

V prosklené kukani si hoví na židli znuděný zaměstnanec metra. Jack se rozhlédl a jeho oči na chvíli ulpěly na hodinách nad turnikety. Pak se ohlédl k eskalátoru a strnul. Do podzemí sjíždí strážník. Jack se přinutil co nejnenápadněji otočit, přešel podél zdi k telefonní budce a skryl se za ní. Po chvíli nabral dech, zariskoval a vyhlédl. Strážník se přiblížil k prodejním automatům, pokývl zaměstnanci metra v kukani a rozhlížel se kolem dokola. Jack se stáhl zpátky. Počká. Strážník nejspíš brzy odejde.

Čas běžel. Jacka vytrhl z úvah jakýsi halas. Vykoukl. Na eskalátoru sjíždí člověk, zřejmě bezdomovec. Oblečený v hadrech, s tlustou přikrývkou v bandalíru přes rameno. Vlasy a vousy vypadají jako neudržovaná houština. Obličej má větrem ošlehaný a rozpraskaný. Venku je zima. Teplo stanic metra přitahuje bezdomovce jako bájný ráj, po skončení provozu je odtud musejí vyvádět. Železná brána nad eskalátory jim pak překáží ve vstupu.

Jack se rozhlédl. Strážník zmizel. Možná obhlédnout nástupiště, možná poklábosit s chlapíkem z kukaně. Jack se tím směrem podíval. Zmizel i zaměstnanec metra.

Jack se zaměřil na bezdomovce, který se usadil v koutě, jal se inventarizovat svůj ubohý majetek a holýma rukama masíroval zkřehlé, natažené údy, aby v nich rozproudil krev.

Jacka zalil pocit viny. Takových lidí v centru otřesně přibývá. Štědrý člověk by vyprázdnil peněženku, než přejde kolem jediného bloku. Jack to nejednou udělal.

Znovu zkontroloval prostor. Nikde nikdo. Další vlak přijede až za čtvrt hodiny. Vyšel z přítmí za budkou a upřeně zkoumal bezdomovce. Zdá se, že si Jacka nevšímá, soustředí veškerou pozornost na svůj vlastní malý svět, tak vzdálený od normální skutečnosti. Ale Jacka hned napadlo, že ani jeho svět není dávno normální, pokud vůbec kdy byl. Oba, on i ta žalostná troska naproti němu, vedou svůj vlastní, jedinečný boj. A oba může kdykoli zasáhnout smrt.

S tím rozdílem, že Jack by odešel ze světa pravděpodobně náhle a násilnou smrtí. Což je možná lepší než zdlouhavé umírání toho druhého.

Rázně zavrtěl hlavou. Takové úvahy mu neprospějí. Jestliže chce přežít, musí se soustředit a věřit, že překoná síly, které se kolem něho houfují.

Jack vykročil, ale hned se zastavil. Jeho krevní tlak se téměř zdvojnásobil, z náhlé metabolické změny se mu lehce zatočila hlava.

Bezdomovec má na nohách nové boty. Z jemné hnědé kůže, takové stojí přes sto padesát dolarů. Mezi špinavým oblečením září jako modrý diamant v bílém písku.

Teď k němu muž vzhlédl. Oči pečlivě zkoumají Jackův obličej. Připadají mu povědomé. Hluboce zvrásněný, ošlehaný obličej, rámovaný špinavými vlasy a vousy, mu nic neříká, ale ty oči už určitě viděl. Muž se najednou zvedl ze země. Zdá se, že má mnohem víc energie, než když se vpotácel do stanice.

Jack poděšeně zatěkal kolem sebe. Jinak nikde nikdo, jako v hrobce. V jeho hrobce. Ohlédl se. Muž k němu už vykročil. Jack couval, tiskl na prsa krabičku. Vybavil si, jak o vlásek unikl výtahem. Pistole. Brzy spatří pistoli. Bude mířit přímo na něho.

Jack se stahoval ke kukani. Mužova ruka zajela pod kabát, děravý, roztrhaný pytel, který jako by se při každém kroku měl rozpadnout. Jack se rozhlédl. Zaslechl blížící se kroky. Ohlédl se na muže a uvažoval, jestli se má rozběhnout k vlaku. Vtom se objevil.

Jack málem vykřikl úlevou.

Strážník vyšel zpoza rohu. Jack se k němu rozběhl a ukazoval zpátky na bezdomovce, který znehybněl uprostřed vestibulu.

„Ten člověk není bezdomovec, ale podvodník!“ Jacka napadlo, že by ho strážník mohl poznat, i když výraz jeho mladé tváře o ničem takovém nesvědčil.

„Cože?“ Ohromený strážník zíral na Jacka.

„Podívejte se mu na boty.“ Jack si uvědomil, že to nezní zcela logicky, ostatně jak by mohlo, když strážníkovi nesmí říct všechno?

Strážník se zadíval na bezdomovce, který se zastavil a šklebil se. Navzdory zmatení přistoupil k rutinnímu šetření.

„Obtěžoval vás, pane?“

Jack zaváhal, načež řekl: „Ano.“

„Hej, vy!“ křikl strážník na muže.

Jack sledoval, jak se strážník rozběhl. Bezdomovec se otočil a vyrazil. Dostal se k eskalátoru, ale ten ve směru vzhůru nebyl v provozu. Obrátil se, po pár krocích zabočil za roh a zmizel, strážník za ním.

Jack osaměl. Podíval se ke kukani. Pracovník metra se nevrátil.

Jack trhl hlavou. Něco zaslechl. Asi výkřik bolesti, a to z míst, kam oba muži zmizeli. Vykročil. Vtom se zpoza rohu vynořil zadýchaný strážník. Pohlédl na Jacka a rozmáchlým gestem paže ho povolal k sobě. Strážník vypadal otřeseně, jako by právě viděl nebo provedl něco, co se mu oškliví.

Jack se k němu rozběhl.

Strážník lapal po dechu. „Sakra práce! Nechápu, o co jde, člověče.“ Strážník znovu zalapal po dechu. Opřel se rukou o stěnu, aby se nezhroutil.

„Dostihl jste ho?“

Strážník přikývl. „Měl jste pravdu.“

„Co se stalo?“

„Běžte se podívat. Musím to ohlásit.“ Strážník se narovnal a varovně ukázal na Jacka prstem. „Nikam neodcházejte. Sám to nedokážu vysvětlit a zdá se, že vy o tom víte mnohem víc, než na kolik vypadáte. Jasný?“

Jack spěšně přikývl. Strážník odkvačil. Jack zabočil za roh. Má počkat. Strážník řekl, aby počkal. Počkat nejspíš proto, aby ho zatkli. Měl by prchnout. Ale nemůže. Musí vidět, co se stalo. Je přesvědčený, že toho člověka zná. Musí se podívat.

Jack se zahleděl před sebe, do služební chodby pro pracovníky metra. V přítmí, daleko v tunelu, leží velký balík hadrů. Jack se v chabém osvětlení snažil rozlišit víc. Když se přiblížil, pochopil, že je to bezdomovec. Jack zůstal několik okamžiků nehybně stát. Kéž by se objevili policisté. Všude zatím panuje ticho a tma. Balík se nehýbe. Jack neslyší ani dech. Je ten člověk mrtvý? Musel ho strážník zabít?

Nakonec se Jack hnul kupředu. Poklekl k muži. Dobře vymyšlený převlek. Jack přejel rukou po rozcuchaných vlasech. Dokonce i pronikavý pach člověka z ulice je autentický. A pak Jack spatřil pramínek krve zalévající mužovu hlavu. Odhrnul vlasy. Uviděl hlubokou ránu. To vysvětluje zvuk, který zaslechl. Muži spolu zápasili a strážník ho udeřil. Konec. Snažili se Jacka dostat lstí a zapletli se do vlastní pasti. Chtěl strhnout paruku a další součásti převleku, aby zjistil, kdo byl jeho pronásledovatelem. Ale to počká. Možná je dobře, že se dostaví policie. Odevzdá jim nůž na otevírání dopisů. Využije příležitost.

Vstal, otočil se a uviděl strážníka, který rychle rázoval chodbou. Jack zavrtěl hlavou. Objevil se kupodivu rychle. Připíšou ti to k dobru, kamaráde.

Jack vykročil ke strážníkovi, ale zarazila ho pistole ráže 9 mm, kterou bleskově vytáhl z pouzdra.

Strážník si ho měřil. „Tak vy jste pan Graham.“

Jack pokrčil rameny a usmál se. Strážník ho tedy identifikoval. „Osobně.“ Natáhl ruku s krabičkou. „Něco pro vás mám.“

„Já vím, Jacku. Přesně to od vás chci.“

Tim Collin sledoval, jak z Jackovy tváře mizí úsměv. Když k němu vykročil, jeho prst nahmatal spoušť.

Seth Frank dojížděl ke stanici metra a pulz se mu zrychloval. Konečně získá doličný předmět. Umí si představit Lauru Simonovou, vrhne se na takový důkaz jako na šťavnatý biftek. Frank je skoro stoprocentně přesvědčený, že porovnání s databázemi přinese kýžený výsledek. A případ rozlousknou tak jistě, jako že se rozbije vejce svržené z Empire State Building. Konečně najde odpověď na neodbytné, mučivé otázky.

Jack se snažil vstřebat každý detail jeho tváře. Ne že by z toho mohl mít nějaký užitek. Podíval se na zmuchlanou hromadu hadrů na podlaze a nové boty na nohách bez života. Ubožák pravděpodobně získal po letech nové boty a ani jich pořádně neužil.

Jack pohlédl na Collina a řekl rozhořčeně: „Ten člověk je mrtvý. Vy jste ho zabil.“

„Dejte mi tu krabičku, Jacku.“

„Kdo vlastně jste?“

„Záleží na tom?“ Collin sáhl do pouzdra na opasku, vytáhl tlumič a rychle ho našrouboval na hlaveň pistole.

Jack zíral na zbraň mířící na jeho prsa. Pomyslel na to, jak odváželi mrtvoly Lorda a té ženy. On přijde na řadu v zítřejších novinách. Jack Graham a bezdomovec. Dvě mrtvoly na nosítkách. Samozřejmě to zařídí tak, aby vina za usmrcení ubohého pouličního tuláka padla na něho. Jack Graham, společník firmy Patton, Shaw, ve skutečnosti masový vrah, byl zneškodněn.

„Mně ano.“

„Vážně?“ Collin se rozkročil a uchopil pažbu pistole pevně oběma rukama.

„Chytej, hajzle!“ Jack mrštil krabičku na Collinovu hlavu, právě když zazněl tlumený výstřel. Střela prolétla rohem krabičky a zavrtala se do betonové stěny. Jack se vrhl vpřed a narazil do pevné hmoty.

Collin je urostlý, svalnatý, ale Jack taky. Jsou skoro stejně vysocí. Jack poznal, že nárazem ramene do bránice vyrazil Collinovi dech. Instinktivně se mu vybavil kdysi natrénovaný zápasnický chvat, nasadil jej agentovi, nadzvedl ho a srazil ho na studenou cihlovou podlahu. Než se otřesený Collin postavil na nohy, Jack zabočil za roh.

Collin popadl pistoli a krabičku. Nevolnost ho na moment zastavila. Hlava ho po úderu o tvrdou podlahu bolí. Dokonce přiklekl a bojoval o ztracenou rovnováhu. Jack sice utekl, ale on aspoň získal, co chtěl. Konečně to má. Collin zaryl prsty do krabičky.

Jack prolétl kolem kukaně, přeskočil turniket, seběhl po eskalátoru a utíkal po nástupišti. Nejasně si uvědomoval, že na něho lidé zírají. Kapuce se mu smekla z hlavy a odhalila obličej. Někdo se za ním rozkřičel. Muž z kukaně. Ale Jack prchal a vyřítil se ze stanice na 17. ulici. Ten člověk určitě nebyl sám. Aby ho někdo sledoval, je to poslední, co potřebuje. Ale pochybuje, že hlídají oba východy. Pravděpodobně předpokládali, že neopustí stanici vlastní silou. Rameno ho od srážky bolí, usilovně lapá po dechu a studený vzduch mu rozpaluje plíce. Běžel celé dva bloky. Pak si těsně přitáhl kabát. A vtom si vzpomněl. Podíval se na své prázdné ruce. Krabička! Nechal tam tu proklatou krabičku. Zhroutil se u ztemnělé skleněné stěny McDonalda.

Ulici ozářila světla automobilu. Jack odvrátil hlavu a rychle se stáhl za roh. Za pár minut nastoupil do autobusu. Kam jede, nevěděl.

Vůz zabočil z L Street do 19. ulice. Seth Frank objel blok a dostal se do 18. ulice. Zaparkoval na rohu proti stanici metra, vystoupil z vozu a nastoupil na eskalátor.

Na druhé straně ulice, skrytý za kontejnery, horou sutě a kovovou ohradou, za níž probíhá rozsáhlá demolice, hlídkuje Burton. V duchu zaklel, odhodil cigaretu, přehlédl ulici a rychle doběhl k eskalátoru.

Když sestoupil z eskalátoru, Frank se rozhlédl a zkontroloval čas. Nedorazil tak brzy, jak předpokládal. Pozastavil se nad hromadou odpadků u stěny. Letmo zaznamenal opuštěnou kukaň. Široko daleko nikdo. A ticho. Až příliš ticho. Frankův radar signalizující nebezpečí zapracoval. Automaticky vytáhl pistoli. Uši zachytily zvuk odněkud zprava. Rychle vykročil chodbou pryč od turniketů. Světla ubylo. Mžoural kolem sebe, zpočátku nic neviděl. Ale jak jeho oči postupně přivykaly přítmí, zpozoroval dva objekty. Jeden se hýbal, druhý nikoli.

Frank pozoroval, jak se jakýsi muž pomalu staví na nohy. Jack to není. Ten chlap má na sobě uniformu, v jedné ruce drží pistoli, v druhé krabičku. Frank pevněji stiskl vlastní zbraň a nespustil oči z mužovy pistole. Frank se kradl kupředu. Tohle už dlouho neudělal. Před očima mu vyvstal obraz manželky a tří dcer, rychle ho potlačil. Musí se soustředit.

Konečně se dostal dost blízko. Modlil se, aby ho nezradil zrychlený dech. Namířil pistoli na široká záda.

„Stát! Tady policie!“

Muž opravdu znehybněl.

„Odložte zbraň, pažbou napřed. Prst se nesmí přiblížit spoušti, jinak vám ustřelím hlavu. Dělejte. Rychle!“ Pistole se pomalu svezla na podlahu. Frank pozoroval její dráhu centimetr za centimetrem. Vtom se mu zatmělo před očima. Frankovi poskočila hlava, zavrávoral a padl na podlahu.

Na tento zvuk se Collin pomalu otočil a uviděl za sebou Billa Burtona, držícího za hlaveň pistoli. Pohlédl na Franka.

„Jdeme, Time.“

Collin nejistě stál, pozoroval zhrouceného policistu a přiložil svou pistoli k Frankově hlavě. Burtonova silná ruka ho zadržela.

„Je to polda. Poldy nezabíjíme. Nezabijeme už vůbec nikoho, Time.“ Burton si měřil svého parťáka. Hlavou mu táhly znepokojivé úvahy nad tím, jak klidně a ochotně mladší kolega přijal úlohu vraha bez svědomí.

Collin pokrčil rameny a odtáhl pistoli.

Burton sebral krabičku, zadíval se detektiva a pak i na další zmuchlanou hromádku lidství. Opovržlivě zavrtěl hlavou a vyčítavě pohlédl na parťáka.

Několik minut po jejich odchodu Seth Frank hlasitě zachroptěl, pokusil se vstát, ale upadl znovu do bezvědomí.

27

KATE LEŽÍ V POSTELI, ALE SPÁNEK SE JÍ VYHÝBÁ, NE A NE usnout. Strop její ložnice ustoupil sledu obrazových sekvencí, každá další je děsivější než předchozí. Podívala se na budík na nočním stolku. Tři hodiny v noci. Neúplně zataženými žaluziemi je vidět za oknem jen černočernou tmu. Slyší, jak kapky deště bubnují na okenní tabulky.

Normálně uklidňující zvuk tentokrát podporuje bodavou bolest hlavy.

Když zazvonil telefon, nejdřív se ani nepohnula. Ruce a nohy jí připadaly těžké jako z olova, nevěřila, že se dokáže pohnout. Na okamžik ji vyděsilo pomyšlení, že utrpěla záchvat mrtvice. Nakonec, na páté zazvonění, zvedla sluchátko.

„Prosím?“ Hlas se jí zachvěl, napjaté nervy jí málem vypověděly službu.

„Kate. Potřebuju, abys mi pomohla.“

Za čtyři hodiny seděli v malé restauraci u Founder’s Parku, kam ji před časem po tolika letech odloučení Jack pozval na oběd. Počasí se zhoršilo, vydatně, hustě chumelí, což prakticky znemožňuje jízdu automobilem a jen nezřízeně odvážní se vydali ven pěšky.

Jack zahlédl Kate, jakmile vstoupila. I když sundal kapuci, lyžařská čepice, několikadenní vousy a brýle se silnými skly pozměnily jeho podobu natolik, že se Kate musela podívat dvakrát, než ho konečně poznala.

„Víš určitě, že tě nikdo nesledoval?“ Starostlivě na ni pohlédl. Kate míchala horkou kávu a všimla si napjatého výrazu v jeho obličeji. Vypadá na zhroucení.

„Udělala jsem to, co jsi mi řekl. Jela jsem podzemkou, pak dvěma taxíky, nakonec autobusem. V tomhle počasí by mě lidská bytost nedokázala sledovat.“

Jack odložil šálek s kávou. „Podle toho, co jsem viděl, kolem mě nekrouží lidské bytosti.“

Místo setkání do telefonu přesně neuvedl. Předpokládá, že teď odposlouchávají skoro každého, s kým měl kdy něco společného. Řekl jen, že se sejdou na „obvyklém“ místě a doufal, že Kate pochopí, což se stalo. Vyhlédl oknem. Každý kolemjdoucí představuje nebezpečí. Přisunul k ní výtisk Postu. Dostal se na titulní stránku. Jack se třásl hněvem, když zprávu četl poprvé.

Seth Frank leží po otřesu mozku ve stabilizovaném stavu na klinice při Univerzitě George Washingtona. Dosud neidentifikovaný bezdomovec neměl tolik štěstí. Hlavním tématem článku byl Jack Graham, označený za pravděpodobného pachatele série zločinů. Když Kate dočetla, vzhlédla k Jackovi.

„Musíme se hnout.“ Pobídl ji pohledem, dopil kávu a vstal.

Taxík je vyložil u motelu na okraji Alexandrie, kde Jack našel přechodné přístřeší. Zatímco se rozhlížel vlevo, vpravo i dozadu, došli k jeho pokoji. Když za nimi zamkl a zajistil dveře, sundal lyžařskou čepici a brýle.

„Panebože, Jacku, mrzí mě, že ses do toho tolik zapletl.“ Roztřásla se, viděl to i přes celý pokoj. V mžiku byl u ní, objal ji a čekal, až se uklidní a přestane se chvět. Podíval se na ni.

„Zapletl jsem se z vlastní vůle. Teď bych se z toho potřeboval vymotat.“ Pokusil se usmát, ale to nerozptýlilo její strach, hrůznou obavu, aby ho brzy nepotkal stejný osud jako jejího otce.

„Nechala jsem ti na záznamníku spoustu vzkazů.“

„Nekontroloval jsem záznamník, Kate.“ V následující půlhodině jí pověděl, co se přihodilo v posledních dnech. S každou novou informací se jí oči rozšiřovaly děsem.

„Panebože!“

Na chvíli se odmlčeli.

„Netušíš, kdo za tím stojí, Jacku?“

Jack zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Mám v hlavě zmatek, zatím se neprojevilo, kam až ty nitky vedou. Doufám, že se to změní. Brzy.“

Odevzdanost, s jakou řekl poslední slova, na ni zapůsobila jako políček. Ostatní vyčetla z jeho očí. Naprosto zřetelně. Navzdory převlekům, rafinovanému setřásání pronásledovatelů, navzdory veškeré vynalézavosti a houževnatosti ho dostanou. Buď policie nebo ti, kdo ho chtějí zlikvidovat. Je to jen otázka času.

„Ale dostali přece, co chtěli, ne?“ Hlas se jí zlomil. Dívala se na něho skoro prosebně.

Lehl si na postel, natáhl vyčerpané údy, které jako by mu ani nepatřily.

„Tohle není něco, co můžu prostě hodit za hlavu, Kate.“ Posadil se a podíval se na protější stěnu. Visí na ní laciný obrázek Ježíše Krista. Zrovna teď by potřeboval božské vnuknutí. Nebo malý zázrak.

„Vždyť jsi nikoho nezabil, Jacku. Řekl jsi, že Frank to pochopil. Metropolitní policie to potvrdí.“

„Myslíš? Frank mě zná, Kate. Zná mě, a přesto v jeho hlase slyším především pochybnost. Přišel na tu sklenici, ale dokáže, že s ní někdo manipuloval a přenesl otisky na pistoli? Na druhé straně právě toho lze zneužít jako rozhodujícího důkazu, že jsem zabil dva lidi. Vlastně tři, když uvážíš dnešní noc. Můj obhájce mi doporučí, abych přiznal vinu a doufal, že dostanu dvacet let nebo doživotí s nadějí, že mě předčasně propustí za dobré chování. Ostatně si to doporučím sám. Jinak v soudním procesu nemám nejmenší šanci.

S trochou snahy lze taky vykonstruovat spiknutí Luthera, Waltra Sullivana a nás všech a udělat z toho fantaskní monstrproces. Pak se mi soudce rovnou vysměje. Porota ani nedosedne na židle. Nebude o čem rokovat.“

Vstal, opřel se o stěnu, ruce v kapsách. Nedíval se na ni. Jak krátkodobé, tak dlouhodobé vyhlídky byly katastrofální.

„Zemřu ve vězení jako stařec, Kate. Tedy, jestli se dožiju vysokého věku, což je velká otázka.“

Sedla si na postel, ruce složené v klíně. Zasténání jí uvízlo v krku, dolehla na ni čirá beznaděj, jako když hodí kámen do hluboké, temné vody.

Seth Frank otevřel oči. Zpočátku nedokázal zaostřit. Mozek registroval obrovské malířské plátno, na něž kdosi nanáší stovky litrů černé, bílé a šedé barvy a vytváří lepkavou, deprimující kašovitou hmotu. Po chvíli úzkosti dokázal rozlišit obrysy nemocničního pokoje s dominující přísnou bělobou, chromém a pravými úhly. Když se pokusil posadit, spočinula mu pevně na rameni čísi ruka.

„Jen klid, poručíku. Ne tak zhurta.“

Frank hleděl do tváře Laury Simonové. Úsměv neskryl starostlivé vrásky kolem očí. Jasně slyšel, jak vydechla úlevou.

„Tvoje paní zrovna odjela zkontrolovat děti. Probděla tu celou noc. Řekla jsem jí, že jen odjede, určitě se probereš.“

„Kde jsem?“

„V nemocnici George Washingtona. Ještě že sis na to, aby tě praštili do hlavy, vybral místo blízko nemocnice.“ Simonová se naklonila nad postel natolik, že Frank nemusel pohnout hlavou. Civěl jí do obličeje.

„Pamatuješ si, co se stalo, Sethe?“

Frank vzpomínal na to, co se dělo v noci na dnešek. Bylo to vůbec v noci na dnešek? „Co je dneska za den?“

„Čtvrtek.“

„Takže se to stalo v noci?“

„Kolem jedenácté. Aspoň v tu dobu tě našli. I toho druhého.“

„Koho druhého?“ Frank trhnutím otočil hlavu. Bolest mu vystřelila do krku.

„Klid, Sethe.“ Laura podložila lépe Frankovi hlavu polštářem. „Byl tam další chlapík. Bezdomovec. Dosud ho neidentifikovali.

Někdo ho praštil zezadu do hlavy jako tebe. Pravděpodobně okamžitě zemřel. Měl jsi štěstí.“

Frank se opatrně dotkl bušících spánků. Necítí se zrovna šťastně.

„Ještě někdo?“

„Cože?“

„Našli ještě někoho?“

„Eh, ne. Ale jednomu nebudeš věřit. Pamatuješ na toho advokáta, co s námi koukal na to amatérské video?“

Frank zpozorněl. „Ano, to byl Jack Graham.“

„Správně. Ten chlap zabil dva lidi v jejich právnické firmě a pak ho viděli, jak utíká ze stanice metra zrovna v době, kdy jsi dostal po hlavě ty a ten bezdomovec. Ten člověk je přízrak z masa a kostí. Přitom vypadá tak uhlazeně.“

„Ještě ho nenašli? Myslím Jacka? Opravdu před nimi utíká?“

Laura se na něho udiveně podívala. „Ze stanice metra unikl. Ale to je otázka času.“ Vyhlédla z okna a sáhla po kabelce. „Metropolitní detektiv s tebou chce mluvit, jen co toho budeš schopen.“

„Nevím, jestli jim nějak pomůžu. Skoro na nic si nevzpomínám, Lauro.“

„To je dočasná amnézie. Paměť se ti brzy vrátí.“

Oblékla si kabát. „Poběžím. Musím se starat o bezpečnost bohatých a slavných v middletonském okrese, když ty si tu počítáš ovečky.“ Usmála se. „Ne aby se ti tu zalíbilo, Sethe. Dělali jsme si starosti, že budeme muset hledat nového detektiva.“

„Kde byste našli takovýho sympaťáka?“

Laura se rozesmála. „Tvoje žena se za pár hodin vrátí. Potřebuješ si odpočinout.“ Otočila se, zamířila ke dveřím, ale zarazila se.

„Mimochodem, Sethe, co jsi dělal v noci na stanici metra Farragut West?“

Frank hned neodpověděl. Netrpí amnézií. Na noční události si vzpomíná jasně. „Sethe?“

„Nevím, Lauro.“ Zavřel oči, po chvíli je zase otevřel. „Nevzpomínám si.“

„Neboj se, to se spraví. Zatím chytí Grahama. Tím se pravděpodobně všechno vysvětlí.“

Když Laura odešla, Frank neodpočíval. Jacka ještě nenašli. Nejdřív si asi myslel, že ho detektiv shodil, ale pokud četl noviny, dozvěděl se, že Frank padl do léčky, kterou nastražili na něho.

Zmocnili se ovšem nože na otevírání dopisů. Byl v té krabičce. Nepochybně. Je vůbec bez toho nějaká naděje, že vypátrá pachatele?

Frank se znovu pokusil posadit. V paži má kapačku. Podivný tlak na mozku ho přiměl, aby si ihned lehl. Musí se odtud dostat. A navázat spojení s Jackem. Momentálně ovšem netuší, jak to zařídit.

„Řekl jsi, že potřebuješ, abych ti pomohla. Co pro tebe můžu udělat?“ Kate se dívala Jackovi do očí. Veškeré výhrady ustoupily.

Jack si sedl vedle ní na postel. Vypadal ustaraně. „Víš, čím víc o tom přemýšlím, tím míň se mi, chce tě do toho zaplétat. To, že jsem ti zavolal, nebyl nejlepší nápad.“

„Pohybuju se čtyři roky mezi násilníky, lupiči a vrahy, Jacku.“

„Já vím. Jenže ti nejsou anonymní. Kdežto teď nevíme, o koho jde. Tohle zabíjení je všudypřítomné, Kate. Situace je vážnější, než se zdá.“

„Neodejdu, dokud mi neřekneš, jak ti mám pomoct.“

Jack zaváhal, uhnul očima.

„Jestli pomoc odmítneš, nezbude mi, než tě vydat policii. O jiné šanci už nevím.“

Jack si ji změřil. „To bys vážně udělala?“

„To si piš. Tím, že jsem tady s tebou, porušuju veškerá pravidla. Jestli přijmeš moji pomoc, tak na to zapomenu. Jestli ne…“

V jejích očích spatřil něco, co ho navzdory hrůzným možnostem, jež ho napadaly, v danou chvíli potěšilo.

„Dobře. Navaž spojení se Sethem. Kromě tebe je to jediný člověk, kterému věřím.“

„Přišel jsi o ten balíček. Proč by ti pomáhal právě on!“ Kate neskrývala, že vůči detektivovi nechová sympatie.

Jack vstal a přecházel po pokoji. Po chvíli se zastavil a zadíval se na ni. „Vzpomínáš, jak si tvůj táta všechno dokonale zajišťoval? Vždycky měl náhradní řešení.“

„Vzpomínám,“ řekla suše Kate.

„Počítám s tím.“

„O čem to mluvíš?“

„Luther měl určitě i tentokrát náhradní řešení.“ Kate na něho zírala s otevřenými ústy.

„Paní Broomeová?“

Škvíra ve dveřích se rozšířila a Edwina Broomeová vyhlédla.

„Ano?“

„Jmenuju se Kate Whitneyová. Jsem dcera Luthera Whitneyho.“ Kate se ulevilo, neboť stará žena ji přivítala úsměvem.

„Já vím, znám vaši podobu. Luther mi často ukazoval vaše fotografie. Ve skutečnosti jste dokonce hezčí.“

„Děkuju.“

Edwina otevřela dokořán. „Ale co povídám. Určitě je vám zima. Pojďte dál.“

Edwina ji uvedla do malého obývacího pokoje, kde se na různé kusy nábytku rozmístilo kočičí trio. „Zrovna jsem uvařila čaj, dáte si?“

Kate zaváhala. Času je málo. Rozhlédla se po stísněném pokoji. V rohu se tyčí otlučené piano, pokryté silnou vrstvou prachu. Kate se zadívala do slábnoucích očí, časy pohodových hudebních produkcí jsou dávno tytam. Manžel zemřel, zemřela i jediná dcera. Chodí ji někdo ještě navštěvovat?

„Děkuju, ráda.“

Obě ženy se usadily do starých, leč pohodlných křesel. Kate se napila silného čaje a začala rozmrzat. Odhrnula si vlasy z obličeje a podívala se na starou ženu, která ji pozorovala smutnýma očima.

„Smrt vašeho tatínka mě zarmoutila, Kate. Doopravdy. Vím, že jste si nerozuměli. Ale Luther byl dobrák, v životě jsem nepotkala hodnějšího člověka.“

Kate cítila, jak se vnitřně rozehřívá. „Děkuju. Měli jsme si co vysvětlovat.“

Edwininy oči přeskočily na stolek u okna. Kate sledovala její pohled. Spousta fotografií vytváří svatostánek Wandy Broomeové, zachycuje ji ve šťastných chvílích. Hodně se podobala matce.

Svatostánek. S pohnutím si vybavila otcovu sbírku fotografií, zachycující její úspěchy,

„Ano, to jistě.“ Edwina ji nepřestávala pozorovat.

Kate se napila čaje. „Odpusťte, paní Broomeová, musím jít rovnou k věci, nemám zrovna moc času.“

Stará žena se v očekávání naklonila kupředu. „Chcete mluvit o smrti Luthera a mojí dcery?“

Kate na ni překvapeně pohlédla. „Proč myslíte?“

Edwina se naklonila ještě víc dopředu a zašeptala: „Protože vím, že Luther nezabil paní Sullivanovou. Vím to, jako bych tenkrát byla u toho.“

Kate se zatvářila zmateně. „Víte snad, kdo…“ Edwina zarmouceně zavrtěla hlavou. „Ne. Ne, to ne.“

„Jak potom víte, že to můj otec neudělal?“ Nastala chvíle, kdy se musí rozhodnout. Edwina se opřela v křesle a zavřela oči. Než je znovu otevřela, Kate se ani nepohnula.

„Jste Lutherova dcera, myslím, že byste měla znát pravdu.“ Odmlčela se, napila se čaje, osušila si rty ubrouskem a uvelebila se v křesle. Černá perská kočka se mihla vzduchem a uložila se ke spánku v klíně své paní. „Věděla jsem o vašem otci všechno. Myslím včetně minulosti. Seznámil se kdysi s Wandou. Prožívala tenkrát těžký období a Luther jí pomohl, pomohl jí postavit se na nohy a vést důstojný život. Do smrti mu za to budu vděčná. Taky se vždycky ukázal, když jsme Wanda nebo já něco potřebovaly. Pravda je, že váš otec by do toho domu tu noc nešel, kdyby nebylo Wandy.“

Edwina hovořila několik minut. Když skončila, Kate nehnutě seděla a uvědomila si, že celou dobu poslouchala se zatajeným dechem. Její hlasitý povzdech se vrátil jakoby ozvěnou.

Edwina mlčela, ale dál pozorovala mladou ženu smutnýma očima. Konečně se v ní něco hnulo. Zvrásnělá ruka se jemně dotkla Kateina kolena.

„Luther vás miloval, holčičko. Nade všechno.“

„Uvědomuju si, že…“

Edwina zavrtěla hlavou. „Nikdy vám nevyčítal, co jste k němu cítila. Prohlásil dokonce, že na to máte právo.“

„To že řekl?“

„Byl na vás pyšný, na to, že jste státní zástupkyně a vůbec. Říkával: ‚Moje dcera je státní zástupkyně, a zatraceně dobrá. Záleží jí na spravedlnosti a to je správný, moc správný.‘“

Kate se začala točit hlava. Dolehly na ni city, s nimiž se momentálně neuměla vyrovnat. Zaklonila hlavu a chvíli se dívala ven. Ulicí projel černý sedan a zmizel. Rychle pohlédla na Edwinu.

„Jsem moc ráda, že jste mi to řekla, paní Broomeová. Ale přijela jsem za vámi z určitého důvodu. Potřebuju, abyste mi pomohla.“

„Udělám, co můžu.“

„Můj otec vám poslal balíček.“

„Ano. A já jsem ho odeslala panu Grahamovi, jak si přál.“

„Ano. Vím. Jack balíček dostal. Ale někdo… někdo mu ho vzal. Proto nás zajímá, jestli vám otec neposlal ještě něco jiného, co by nám mohlo pomoct.“

Smutek z očí Edwiny zmizel. Vzplálo v nich prudké citové hnutí. Podívala se Kate přes rameno.

„Za vámi, Kate, v pianu. Vlevo je zpěvník.“

Kate odklopila horní desku a vytáhla zpěvník. Mezi stránkami našla malý, plochý balíček. Prohlížela si ho.

„Nepoznala jsem člověka, který by se vždycky na všechno připravoval tak důkladně jako Luther. Prej kdyby se zkomplikovalo odeslání prvního balíčku, ať pošlu panu Grahamovi tohle. Chystala jsem se k tomu, zrovna jsem se z televize dověděla, co se kolem něho děje. Viďte, že pan Graham neudělal nic z toho, co říkají?“

Kate přisvědčila. „Kéž by si to myslel každý.“

Kate začala rozbalovat balíček.

Edwinin hlas zpřísněl. „Nedělejte to, Kate. Váš otec říkal, že jedině pan Graham smí vědět, co je uvnitř. Jedině on. Nejlepší bude to respektovat.“

Kate zaváhala, bojovala s přirozenou zvědavostí, načež balíček položila na stůl.

„Řekl vám ještě něco? Třeba jestli věděl, kdo zabil Christine Sullivanovou?“

„Věděl to.“

Kate se na ni upřeně zadívala. „A řekl vám kdo?“ Edwina energicky zavrtěla hlavou. „Řekl jen jedno.“

„A to?“

„Prej kdyby mi prozradil, kdo to udělal, stejně bych mu nevěřila.“

Kate se zavrtěla a horečně přemýšlela.

„Co tím asi myslel?“

„Jo, i mě to překvapilo, namouduši.“

„Proč? Proč vás to překvapilo?“

„Protože to byl nejčestnější člověk, jakého jsem znala. Věřila bych mu všechno, co řekne. Brala bych to jako evangelium.“

„To, co viděl, koho viděl, muselo být tedy neuvěřitelné. I pro vás.“

„Právě. Přesně tak jsem si to vyložila.“

Kate vstala, hotovila se k odchodu. „Děkuju, paní Broomeová.“

„Říkejte mi Edwino. Je to divný jméno, ale lepší mi nedali.“

Kate se usmála. „Až bude všechno za námi, Edwino, tak… ráda bych vás přijela navštívit, jestli proti tomu nic nemáte. Abychom si víc popovídaly.“

„Moc mě to potěší. Stáří má dobrý a špatný stránky. Ale stáří a osamělost jen ty špatný.“

Kate si oblékla kabát a přešla ke dveřím. Balíček pečlivě uložila do kabelky.

„Usnadní vám to hledání, viďte, Kate?“

Kate se otočila. „Čeho?“

„Tý neuvěřitelný osoby. Těch asi nebude zas tak moc.“

Vysoký, svalnatý člen nemocniční ochranky se tvářil nerudně. „Nevím, jak se to seběhlo. Byl jsem pryč dvě, nejvýš tři minuty.“

„Stanoviště jste neměl opustit vůbec, Monroe.“ Drobný velitel směny nesahal Monroeovi po ramena, přesto se velký muž potil.

„Opakuju, že mě jedna dáma požádala, abych jí popones tašku, tak jsem jí pomoh.“

„Jaká dáma?“

„Co já vím, prostě dáma. Mladá, hezká, perfektně voháknutá.“ Velitel směny se znechuceně odvrátil. Nedověděl se, že ta dáma byla Kate Whitneyová a teď se řítí autem se Sethem Frankem už přes pátou křižovatku.

„Bolí to?“ Kate se na něho podívala, její hlas ani výraz tváře neprozrazoval sympatie.

Frank se opatrně dotkl obvazu na hlavě. „Děláte si legraci? Moje šestiletá dcera mě bije víc.“ Rozhlédl se po autě. „Nemáte cigaretu? Do háje, odkdy jsou špitály jen pro nekuřáky?“

Hrábla do kabelky a podala mu otevřený balíček.

Zapálil si a zamžoural na ni skrze kouřový mrak. „Mimochodem, to je prima džob, unášet policajty. To jsem neviděl ani ve filmu.“

„Výborně. Ráda bych změnila profesi.“

„Jak se daří našemu mládenci?“

„Je v bezpečí. Prozatím. Zůstaňme u toho.“

Odbočila z hlavní ulice a změřila si ho.

„Víte, nepočítal jsem zrovna s tím, že mi vašeho otce odbouchnou před očima.“

„Jack to taky tvrdí.“

„Vy mu nevěříte?“

„Co na tom záleží, čemu věřím?“

„Záleží. Mně na tom záleží, Kate.“

Zastavila na červenou. „Dobře. Zkusím to. Skoro si myslím, že jste nechtěl, aby se to stalo. Stačí?“

„Ne, leda jako prozatímní řešení.“

Jack zašel za roh a vydechl si. Poslední bouřková fronta se nad metropolí konečně rozpadla, husté krupobití ustalo, rtuť teploměru klesla hluboko pod nulu, ale vítr se pomstychtivě vrátil. Dýchal si na zkřehlé prsty a protřel si nevyspalé oči. Skrze mraky se prodírá srpek měsíce a ředí tmu. Jack se rozhlédl po okolí. Budova na protější straně ulice je tmavá a opuštěná, její vchod se uzavřel před řadou hodin. Pár chodců se sice do nevlídného počasí odvážilo, ale po většinu času je ulice vylidněná. Nakonec se uchýlil do vchodu budovy a čekal.

O tři bloky dál zastavil u obrubníku narezlý taxík, zadní dveře se otevřely a ženské nohy ve střevících na nízkém podpatku se dotkly betonového chodníku. Taxík ihned odjel a vzápětí ulice opět ztichla. Kate si přitáhla kabát a rychle vykročila. Když přešla blok, jiné, neosvětlené auto zabočilo do ulice a s odstupem jelo pomalu za ní. Kate se zcela soustředila na cestu před sebou a neohlédla se. Jack viděl, jak vyšla zpoza rohu. Než vykročil, rozhlédl se na všechny strany, tento zvyk si rychle osvojil a doufal, že se ho zase dokáže brzy zbavit. Šel jí rychle vstříc. Na ulici panuje klid. Ani Kate, ani Jack neviděli sedan, který se zčásti vysunul za rohem budovy. Řidič zaměřil na dvojici přístroj pro noční vidění, který katalog zásilkového obchodu prohlašoval za poslední výkřik sovětské technologie. Ačkoli bývalí komunisté netuší, jak budovat demokratickou, kapitalistickou společnost, stále umějí vyrábět většinou výtečný válečný materiál.

„Proboha, ty jsi promrzl, jak dlouho čekáš?“ Kate se dotkla Jackovy ruky a zamrazilo ji v celém těle.

„Dýl než by bylo záhodno. V motelu na mě všechno padalo. Musel jsem ven. Na vězeňský život si teprve zvykám. Tak co?“

Kate otevřela kabelku. Telefonovala Jackovi z budky. Nemohla mu říct, co veze, jen že něco získala. Jack souhlasil s Edwinou Broomeovou, že pokud má někdo riskovat, pak největším dílem on. Kate už dokázala dost.

Jack se okamžitě chopil balíčku. Nebylo těžké poznat, co je uvnitř. Fotografie.

Nezklamal jsi, Luthere, bohudík!

„Jsi v pořádku?“ Jack si ji prohlížel.

„Ujde to.“

„Kde je Seth?“

„Kousek odtud. Odveze mě domů.“

Dívali se na sebe. Jack věděl, že nejlepší bude, když Kate odjede, na čas možná i do zahraničí, než se všechno přežene, anebo ho usvědčí z vraždy. Pokud se stane to druhé, její úmysl začít znovu a někde jinde bude pravděpodobně nejlepším řešením.

Přesto nechtěl, aby odešla.

„Děkuju.“ Slovo zdaleka neodpovídalo situaci, nepřinesla mu přece svačinu nebo nevyzvedla šaty z čistírny.

„Co teď budeš dělat, Jacku?“

„Nestačil jsem to promyslet. Ale nemůžu otálet. Rozhodně se nevzdám bez boje.“

„To je správné, jenže nevíš, s kým vlastně bojuješ. To nebude snadné.“

„Ani jsem nepředpokládal, že to bude snadné.“ Usmál se na ni, vítr vláčel ulicí staré noviny. „Radši běž. Není tu zase tak bezpečno.“

„Mám s sebou obranný sprej.“

„Přesto poslechni.“

Otočila se, užuž vykročila, ale stiskla mu paži. „Buď na sebe opatrný, Jacku, prosím tě!“

„Vždycky jsem opatrný. To víš, právník. Opatrnost patří k úřednímu postupu.“

„Nežertuju, Jacku.“

Pokrčil rameny. „Já vím. Slibuju, že budu co nejopatrnější.“ Jack přistoupil ke Kate a stáhl kapuci.

Řidič v přístroji pro noční vidění spatřil Jackův odhalený obličej a přístroj odložil. Roztřesené ruce uchopily mobilní telefon.

Jack a Kate se pevně objali. Jack ji moc a moc chtěl políbit, ale v překotné snaze mu rty jen sjely po jejím krku. Když od sebe odstoupili, Kate se oči naplnily slzami. Jack se otočil a rychle odcházel.

Když Kate kráčela zpět ulicí, nevšimla si auta, které náhle změnilo směr, překřížilo ulici a vjelo málem na chodník. Vrávoravě uskočila, dveře u místa řidiče se rozlétly. V dálce prořízlo vzduch vytí sirén a přibližovalo se k ní. A k Jackovi. Instinktivně se ohlédla. Po Jackovi jako by se země slehla. Když otočila hlavu, zpod hustého obočí ji zblízka pozorovaly zvídavé oči.

„Já věděl, že se naše cesty zase zkříží, slečno Whitneyová.“

Kate zírala na muže, ale nepoznávala ho.

Zatvářil se zklamaně. „Jsem Bob Gavin. Z Postu.“

Podívala se na jeho auto. Už je viděla. Když projíždělo kolem domu Edwiny Broomeové.

„Vy jste mě sledoval.“

„Ano, přiznávám. Doufal jsem, že mě dovedete ke Grahamovi.“

„Policii taky?“ Pokývla hlavou k hlídkovému vozu, který se k nim hnal se zapnutou sirénou ulicí. „Přivolal jste je?“

Gavin přikývl, usmál se. Byl se sebou očividně spokojený.

„Než se vás ujmou poldové, nabízím vám dohodu. Poskytnete mi exkluzivní rozhovor. Když shromáždím dost špíny o Jacku Grahamovi, můj článek z vás namísto spolupachatelky v tom propletenci udělá nevinného diváka.“

Kate probodávala muže očima, hněv živený měsíci vnitřního děsu zrál k výbuchu. A Bob Gavin stál přímo v epicentru.

Gavin se ohlédl po hlídkovém vozu, který už byl skoro u nich. Z dálky k nim mířila další dvě policejní auta.

„No, tak, Kate,“ naléhal. „Nemáme moc času. Vy se vyhnete kriminálu a já získám dávno zaslouženou Pulitzerovu cenu a čtvrthodinku hvězdné slávy. Tak co?“

Zaskřípala zuby a odpověděla s ledovým klidem, jako by se na tuto situaci dlouho připravovala.

„Spíš bolesti, pane Gavine. Čtvrthodinku pronikavé bolesti.“ Zatímco na ni civěl, vytáhla sprej, který se právě tak vešel do dlaně, zamířila mu přímo do obličeje a stiskla ventil. Plyn s pepřovým koncentrátem stříkl Gavinovi do očí a nosu, jeho obličej rázem zrudl. Ve chvíli, kdy strážníci vystupovali z vozu, Bob Gavin se válel na chodníku a s rukama zarytýma do tváří se marně snažil vyrvat si oči.

Jakmile se ozvala siréna, Jack vyrazil tryskem boční ulicí.

Po několika stech metrech se vmáčkl do temného zákoutí domu a lapal po dechu. Na prsou ho bolí, mrazivý vzduch mu drásá tvář. Opuštěnost okolí se změnila ve velkou taktickou nevýhodu. Může se sice rozběhnout, ale bude nenápadný jako černý mravenec na archu křídového papíru. Sirény vyjí neodbytně, nemůže poznat odkud.

Ve skutečnosti se ozývají ze všech stran. A blíží se. Přeběhl k dalšímu rohu a vyhlédl. To, co spatřil, ho nepotěšilo. Těkal očima po zábranách, jimiž policie přehradila konec ulice. Zvolili jednoduchou taktiku. Mají jeho popis. Uzavřou prostě určitý kruh a budou jeho poloměr systematicky zmenšovat. Mají dost lidí i času.

Jeho jedinou výhodou je, že okolí dobře zná. Odtud pocházela řada klientů z doby, kdy působil jako veřejný obhájce. Nesnili o univerzitě, studiu práv, dobré práci, milující rodině a domku na předměstí, ale o tom, kolik vydělají na prodeji drog a jak přežijí ze dne na den. Přežít. To je silný lidský motiv. Jack doufá, že v něm zakořenil dost pevně.

Utíkal uličkou a netušil, na koho narazí, avšak předpokládal, že v tak odporném počasí nevyjdou ven ani místní kriminálníci. Málem se rozesmál. Nikdo z někdejších kolegů ve firmě Patton, Shaw by sem nevstoupil ani pod ochranou po zuby ozbrojeného oddílu.

Jedním skokem překonal řetězovou závoru a při dopadu trochu ztratil rovnováhu. Když šátral rukama po nerovné cihlové zdi, aby ji zase získal, zaslechl dva zvuky. Vlastní těžké oddychování a dusot běžících nohou, a to několika lidí. Vypátrali ho. Míří najisto. Co nejdřív pustí z vodítka psy a čtyřnohým policajtům člověk neuteče. Vyřítil se z uličky a běžel po Indiana Avenue.

Jack zabočil do jedné z ulic, odkud vzápětí zakvílely pneumatiky. Přestože změnil směr, žene se mu vstříc nové křídlo pronásledovatelů. Teď už je to jen otázka času. Nahmatal v kapse balíček. Co s ním provede? Nevěří nikomu. Podle předpisu se sice pořizuje soupis předmětů zajištěných u zatčeného, obě strany se podepíší a všechno se řádně uloží, ale to Jackovi nic nezaručuje. Kdo dokáže zabít před stovkami strážců zákona a beze stopy zmizet, tomu se určitě podaří z budovy metropolitní policie odnést cokoli z osobních věcí vězně. To, co má v kapse, je jeho jediná šance. Stát Washington sice zrušil trest smrti, ale doživotí bez možnosti podmínečného propuštění není o nic lepší, z řady důvodů se zdá dokonce mnohem horší.

Hnal se mezi dvěma domy, uklouzl na ledě, přeletěl několik popelnic a tvrdě přistál na chodníku. Snažil se nadzvednout, ale setrvačností koulel sudy do ulice, přičemž si odřel loket. Pálí to, navíc ho zaskočil neznámý pocit, že nevládne kolenem. Když se dokutálel, podařilo se mu si sednout, načež ztuhl.

Světlomety auta se řítí přímo na něho. Maják mu zablikal do očí, kola se zastavila na šířku dlaně od jeho hlavy. Svalil se na asfalt. Nemůže popadnout dech ani se pohnout.

Dveře auta se otevřely. Jack zmateně vzhlédl. Byly to dveře spolujezdce. Nato z vozu vskočil řidič. Silné ruce ho uchopily v podpaží.

„Zatraceně, hejbněte zadkem, Jacku!“

Jack zíral na Setha Franka.

28

BILL BURTON STRČIL HLAVU NA VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ tajné služby. Tim Collin seděl u jednoho z psacích stolů a pročítal hlášení. „Hej, Time!“

Collin na něho zmateně pohlédl.

Burton tiše řekl: „Obklíčili ho kousek od budovy soudu. Chci být u toho. Pro všechny případy.“

Sedan Setha Franka se řítí ulicí, modrý maják okamžitě budí respekt u účastníků dopravy, jindy neochotných vzdávat se svých práv.

„Kde je Kate?“ Jack leží pod přikrývkou na zadním sedadle.

„Momentálně ji asi informují o jejích právech. Pak ji nejspíš obviní ze spoluviny za to, že vám pomáhala.“

Jack se prudce posadil. „Musíme zpátky, Sethe. Přihlásím se jim. Propustí ji.“

„Prima nápad.“

„Nežertuju, Sethe.“ Jack už napůl přelezl na přední sedadlo.

„Já taky ne. Jacku. Když se vrátíte a přihlásíte se, Kate tím nijak nepomůžete, jen sfouknete poslední plamínek naděje, že se vrátíte do normálního života.“

„Ale Kate…“

„O Kate se postarám. Už jsem volal kamarádovi do metropolitky. Čeká tam na ni. Je to slušný člověk.“

Jack se svezl na sedadlo. „Malér na malér.“

Frank otevřel okno, natáhl se po blikajícím majáku, vypnul jej a položil na sedadlo vedle sebe.

„Proč se to podělalo?“

Frank pohlédl do zpětného zrcátka. „Přesně to nevím. Domnívám se, že se někdo na Kate pověsil. Jezdil jsem po okolí. Po vaší schůzce jsme se měli setkat u Konferenčního střediska. Ve vysílačce jsem zaslechl, že vás vyčmuchali. Pátral jsem na frekvencích, abych zjistil, kam prcháte. Měl jsem kliku. Když jsem vás zahlédl, jak se kutálíte z uličky, nevěřil jsem vlastním očím. Ubrzdil jsem to o vlásek. Jak to přežilo vaše tělo?“

„Je v perfektní kondici. Chce to jednou, dvakrát ročně takhle prověřit formu, a můžu startovat na vězeňské olympiádě.“

Frank vyprskl smíchy. „Dokud koušete, žijete, příteli. Vydržte, zachráníte se. Dostal jste pěkný dárek?“

Jack tiše zaklel. Na útěku před policií nebyl čas zkontrolovat obsah kapes. Vytáhl balíček.

„Můžete rozsvítit?“

Frank cvakl vypínačem stropní lampičky. Jack se probíral fotografiemi.

Frank mrkl do zpětného zrcátka. „Copak tam máme?“

„Fotky. Toho nože na otevírání dopisů, nebo co to je.“

„Mhm. To mě nepřekvapuje. Dá se z toho něco vykoumat?“

Jack přiblížil v chabém světle fotografie k očím. „Takhle sotva. Snad z toho u vás v laborce něco vyždímají.“

Frank si povzdechl. „Na rovinu, Jacku, jestli jsou ty fotky k ničemu, jsme namydlení. I kdyby se z toho podařilo vytáhnout něco, co by se podobalo otiskům prstů, kdo dokáže, kde jsme je vzali? A krevní testy na DNA se z těch pitomejch fotek udělat nedají, aspoň co já vím.“

„To se rozumí. Neodíral jsem si čtyři roky kalhoty jako veřejný obhájce nadarmo.“

Seth zvolnil. Jeli po Pennsylvania Avenue a provoz zhoustl. „Máte nějaký nápad?“

Jack si odhrnul vlasy z čela, prsty probíral svaly na noze, dokud se bolest v koleně nezmírnila, načež se rozvalil na sedadle. „Ten, kdo za tím vším stojí, chtěl získat nůž za každou cenu. Klidně by zabil vás, mě, každého, kdo mu zkříží cestu. Je to paranoik na druhou.“

„Ladí to s vaší teorií o velkém hlavounovi, kterého by zničilo, kdyby pravda vyšla najevo. Co teď? Zmocnili se důkazu. Víte, kde jsme, Jacku?“

„Luther ty fotky dělal pro případ, že by se něco stalo s doličným předmětem.“

„Myslíte?“

„Vrátil se z ciziny, Sethe, pamatujete? Pořád jsme nechápali proč.“ Frank zastavil na červenou. Obrátil se k Jackovi. „Ovšem. Vrátil se. Vy snad víte proč?“

Jack se opatrně posadil na zadním sedadle tak, aby jeho hlava nebyla vidět v zadním okně. „Možná. Luther nepatřil k lidem, kteří takové věci ledabyle přejdou. Snažil se s tím něco dělat.“

„Jenže nejdřív odjel do zahraničí.“

„Ano. Zřejmě podle původního plánu. Možná měl ze začátku v plánu tam zůstat natrvalo. Ale brzy se vrátil. Něco ho přimělo změnit plán, proto se vrátil. Proto pořídil i tyhle fotografie.“ Jack je před sebou rozprostřel.

Naskočila zelená a Frank se znovu rozjel.

„To mi nehraje, Jacku. Jestli chtěl toho chlapíka usvědčit, proč neposlal důkaz na policii?“

„Možná o tom taky uvažoval. Ale řekl Edwině Broomeové, že kdyby jí prozradil, koho viděl, nevěřila by mu. Z toho, že by mu zřejmě neuvěřila ani dávná přítelkyně, a taky proto, že by musel přiznat loupež, aby usvědčil pachatele, pochopil, že jeho důvěryhodnost je nulová.“

„Dobrá, řešil problém důvěryhodnosti. K čemu potom měly fotky posloužit?“

„Dejme tomu, že něco měníte. Určitou věc za peníze. Co je nejkritičtější moment?“

Frank odpověděl okamžitě. „Převzetí peněz. Jak to udělat, aby člověk dostal prachy, a přitom ho nezabili nebo nechytili. Dá se to řešit tak, že se instrukce k převzetí protihodnoty sdělí zájemci až po přijetí peněz. Ale u prachů to jde vždycky ztuha. Proto spousta únosů končí neúspěšně.“

„Jak byste si počínal vy?“

Frank chvíli přemýšlel. „Ať už je policie do předání prachů zasvěcená nebo ne, záleží na rychlosti. Co nejmíň osobně riskovat a získat čas na útěk.“

„A konkrétně?“

„Volil bych bezhotovostní převod. Pomocí telegrafu, telefonu, faxu. A počítače. V New Yorku jsem vyšetřoval defraudaci v bance. Chlapík oklamal počítačovou síť vlastní banky. Nevěřil byste, kolik peněz se denně přelije z konta na konto. A nevěřil byste, kolik prachů mizí v nenávratnu. Chytrý pachatel hrábne tady, hrábne tamhle, a než se na to přijde, je dávno za horama. Odešlete telegraficky instrukce. Pošlou vám peníze. To je otázka několika minut. A je to mnohem lepší, než se hrabat v parku v odpadkovém koši, kde vám snadno ustřelí hlavu.“

„Ale odesilatel může pátrat, co se děje dál.“

„Jistě. Musí najít konkrétní pobočku banky, která peníze přijímá. Americký svaz bankéřů vám ale sdělí identifikační číslo pobočky, jen když u téže banky máte účet. A už se to sere.“

„Předpokládejme, že odesilatel je dost chytrý a tohle ví. Co pak?“

„Pak může sledovat pohyb peněz. Učet někdy prozradí užitečnou informaci. Ačkoli nikdo není tak praštěný, aby ho založil na vlastní jméno nebo číslo sociálního zabezpečení. A tak chytrý člověk jako Whitney by dal předem příkaz k dalšímu převodu peněz. Jen dorazí příslušná částka do banky, klapyklap, už je posílají jinam, a tak to může jít dál a dál. A někde se stopa ztratí. Peníze se nepostižitelně rozprchnou. A jsou hned k dispozici.“

„Čistá práce. Dokonalý plán. Vsadím se, že Luther to takhle nějak zařídil.“

Frank se opatrně podrbal pod okrajem obvazu. Má klobouk naražený hluboko do čela a moc příjemně se necítí. „Jednomu ovšem nerozumím. Proč tohle všechno dělal. Po vyloupení Sullivanových peníze nepotřeboval. Stačilo, aby se stáhl. A nechal celou věc plavat. Zakrátko by poznali, že jim dá nadobro pokoj. Podle hesla neobtěžujte mě a já nebudu obtěžovat vás.“

„To je pravda. Mohl to udělat. Stáhnout se. Neobtěžovat. Jenže se vrátil, a víc než to, vrátil se a vydíral toho, kdo před jeho očima zabil Christine Sullivanovou. Ale proč to dělal, když pravděpodobně ne pro peníze?“

Detektiv se zamyslel. „Aby někomu dal zabrat. Sdělil mu, že byl na místě činu. A že svým svědectvím může pachatele zničit.“

„Věrohodností svědectví si nebyl tak jist.“

„Protože pachatel je nanejvýš vážená osoba.“

„Fajn, ale k čemu je to, co víme?“

Frank zajel k obrubníku a zastavil. Otočil se dozadu. „Na jeho místě bych na to šel jinak. Zkusil bych to z jiné strany.“

„Jak? Vydíráním?“

Frank rozhodil rukama. „Nejspíš.“

„Řekl jste, že odesilatel může sledovat pohyb peněz.“

„Co z toho?“

„Co to zkusit z opačného konce? Začít hledat od příjemce?“

„Já jsem pitomec.“ Frank na okamžik zapomněl na zranění a zaťukal si na čelo. „Whitney stopoval tok peněz obráceně, k odesilateli. Osoba, která odeslala peníze, se domnívala, že si hraje s Whitneym na kočku a myš. Kočka číhala na myš, lákala ji z úkrytu.“

„Luther nedal najevo, že si vybral jinou roli. Že on je kočka, co prožene myši.“

„Mohl peníze vystopovat až k nim, ať už se kryli sebelíp, pokud je to ovšem vůbec napadlo. Každý telegrafický příkaz na vyšší částku registruje Federální rezervní banka. Získat referenční číslo příkazu z Federální rezervní banky nebo z té, kde byl podán, to už je něco, na čem se dá stavět. I kdyby Whitney nenastrojil žádnou léčku, už to, že obdržel peníze v určité výši, může zasadit těžký úder správným směrem. Kdyby informoval policii, uvedl jméno pravděpodobného odesilatele a oni to prověřili, tak…“

Jack dokončil detektivovu myšlenku. „Tak by se neuvěřitelné mohlo stát uvěřitelným. Telegrafický příkaz nelže. Peníze byly odeslány. Pokud šlo o hodně peněz, což je zřejmé, nedá se to zahrát do autu. To je trefa do černého, důkaz jako noha. Usvědčí je tím, že zaplatili výpalné.“

„Uvažuju o něčem jiném, Jacku. Jestli se Whitney chystal ty lidi pohnat před soud, pak se asi chtěl obrátit na policii. Rozhodl se vypovídat a předložit důkazy.“

Jack přikývl. „Proto mě potřeboval. Jenže oni byli rychlejší, využili Kate, aby si zajistili jeho mlčení. Pak to pojistili odstřelovačem.“

„Protože se chystal vydat se policii sám.“

„Ano.“

Frank si mnul bradu. „Víte, co si myslím?“

Jack odpověděl okamžitě. „Věděl, do čeho jde.“

Muži se na sebe podívali.

Frank promluvil první, tiše, skoro šeptem. „Věděl, že Kate je návnada. Přesto přišel. A já myslel, jak ohromně jsem to navlíknul.“

„Pravděpodobně si uvědomil, že je to taky jediný způsob, jak se s ní sejít.“

„Zatraceně. Vím, že to byl profesionální zloděj, a přiznávám, že si ho čím dál víc vážím.“

„Chápu vás.“

Frank zařadil rychlost a rozjel se.

„Dobrá, ale co z těch domněnek pro nás vyplývá?“

Jack zavrtěl hlavou a lehl si na sedadlo. „Těžko říct.“

„Totiž, dokud nemáme záchytný bod, který by k někomu vedl, nevím, jak postupovat.“

„Ale my máme záchytné body,“ vybuchl Jack. Znovu se posadil, jako by v něm Frankova poznámka odhalila nový zdroj energie. „Jenže dohromady nedávají smysl.“

Několik minut jeli beze slova.

„Jacku, od policajta to určitě zní divně, ale uvažte, jestli byste se odtud neměl vypařit. Něco jste si ušetřil, ne? Možná byste se měl stáhnout do ústraní.“

„A nechat Kate všemu napospas? Jestli nevypátráme pachatele, co ji čeká? Deset, patnáct let za spoluvinu? Ne, Sethe, nikdy. Ať mě třeba roztrhají na kusy, ale to nepřipustím.“

„Máte pravdu. Promiňte, že jsem s tím začal.“

V okamžiku, kdy se Seth podíval do zrcátka, auto přímo před nimi se začalo otáčet do protisměru. Frank dupl na brzdy, jeho auto se smýklo stranou a prudce, se skřípotem narazilo do obrubníku. Kansaská státní poznávací značka na vozidle, které málem způsobilo vážnou havárii, rychle zmizela.

„Pitomí turisti! Zasraný parchanti!“ Frank pevně svíral volant, dýchal přerývaně. Bezpečnostní pás nezklamal, nicméně se mu hluboce zařízl do těla. Ve zraněné hlavě pulzovala bolest.

„Zasranej parchante!“ zaječel znovu Frank na neurčitého adresáta. Vtom si vzpomněl na svého spolucestujícího a starostlivě pohlédl na zadní sedadlo.

„Jacku! Jste v pořádku, Jacku?“

Jack tiskl hlavu k bočnímu oknu. Je při vědomí, jeho oči dokonce na něco nesmírně intenzivně hledí.

„Jacku?“ Frank si odepnul bezpečnostní pás a uchopil Jacka za rameno. „Nestalo se vám nic? Jacku!“

Jack se podíval na Franka a znovu vyhlédl z okna. Franka napadlo, že náraz možná ochromil Jackovy smysly. Spontánně pátral po Jackově hlavě, jestli nekrvácí, dokud ho Jack nezarazil a neukázal z okna. Frank vyhlédl.

I přes zocelené nervy sebou trhl. Zadní trakt Bílého domu vyplnil celé jejich zorné pole.

Jackova mysl pracuje na plné obrátky, obrazy ho zahlcují jako v dynamicky stříhaném filmu. Prezident ve chvíli, kdy ucukl před Jennifer Baldwinovou a stěžoval si na tenisový loket. Jenže poranění mu způsobil jistý nůž na otevírání dopisů, který odstartoval celé to šílenství. Neobvyklý zájem, projevovaný prezidentem a tajnou službou o vraždu Christine Sullivanové. Veřejné vystoupení Alana Richmonda těsně před vznesením obžaloby proti Lutherovi. Pusťte mě k němu. To řekl detektiv a zaznamenal na video snaživý amatér. Pusťte mě k němu. To vysvětluje, jak mohl zabiják usmrtit Luthera uprostřed armády strážců zákona a prostě odejít. Kdo by zadržel agenta tajné služby, který chrání prezidenta? Nikdo. Není divu, že si Luther myslel, že mu nikdo neuvěří. Čím je proti prezidentu Spojených států? A Lutherovu návratu z ciziny předcházela pozoruhodná událost. Alan Richmond na tiskové konferenci veřejně prohlásil, jak nesmírně ho zarmoutila tragická vražda Christine Sullivanové. Pravděpodobně souložil s manželkou přítele, stalo se něco, co zaplatila životem, a ten špinavec z toho ještě vytloukal politický kapitál předstíráním citu a přátelské účasti – člověk, který se spřáhl se zločinem. Měla to být demonstrace síly. A taky byla. Založená na lži. Křivé mediální poselství světu. Co si Luther myslel, když to viděl? Jack mu rozumí. Právě kvůli tomu se Luther vrátil. Aby uvedl věci na pravou míru. Po celou dobu Jackovi vířily v hlavě kamínky mozaiky a čekaly, až jim něco dá řád, až něco podnítí reakci jako katalyzátor.

Jack se ještě jednou ohlédl na onen katalyzátor.

Přímo pod sloupem veřejného osvětlení vyhlížel Tim Collin do ulice, zaujatý drobnou dopravní kolizí, ale v záplavě světel projíždějících automobilů nerozeznával detaily. I Bill Burton vedle něho vykoukl z auta. Collin pokrčil rameny a zavřel boční okno černého sedanu. Burton vystrčil na střechu vozu maják, zapnul sirénu a rychle vyrazil zadní branou Bílého domu, odbočil k budově Nejvyššího soudu a hnal se dál v domnění, že pronásledují Jacka.

Jack se podíval na Setha Franka a reagoval na detektivův výbuch odhodlaným úsměvem. Tatáž slova vylétla z úst Lutherovi těsně předtím, než zemřel. Jack si konečně vzpomněl, kdy je od něho uslyšel poprvé. Vykřikl je ve vězení nad novinami. Nad fotografií smějícího se prezidenta na titulní stránce.

A pak před budovou soudu, když ho spatřil. Starý muž do nich vložil veškerý svůj hněv a nenávist. „Zasranej parchant,“ ulevil si Jack.

Alan Richmond stál u okna a přemítal, zda je mu souzeno, aby ho obklopovali nekompetentní lidé. Gloria Russellová sedí sklesle v křesle před ním. Párkrát se s ní vyspal a úplně ztratil zájem. Ve vhodnou chvíli ji vyhodí. Jeho příští vládu musí tvořit mnohem schopnější tým. Složený z oddaných vykonavatelů, kteří mu umožní soustředit se na uskutečnění jedinečné státnické vize. Prezident se nesmí zabývat prkotinami.

„Podle průzkumu veřejného mínění jsme nezískali žádné nové příznivce.“ Ani se na ni nepodíval, předpokládal, co odpoví.

„Záleží na tom, jestli ve volbách získáte šedesát nebo sedmdesát procent hlasů?“

Otočil se k ní. „Ovšem,“ zasyčel. „Samozřejmě že na tom sakramentsky záleží.“

Kousla se do rtu a stáhla se. „Vystupňuju úsilí, Alane. Možná by se mělo ovlivnit složení volitelů.“

„Jen minimálně, musíme uspět i tak, Glorie.“

Sklopila oči. Po volbách bude cestovat. Kolem světa. Hlavně tam, kde ji nikdo nezná. Začne znovu. Přesně to potřebuje. Všechno se zase spraví.

„Aspoň že jsme vyřešili náš dílčí problém.“ Zadíval se na ni, ruce složil za zády. Vysoký, štíhlý, dokonale oblečený a upravený. Vypadá jako velitel neporazitelné armády. Ale dějiny nás učí, že neporazitelné armády byly mnohem zranitelnější, než se předpokládalo.

„Zlikvidoval jste tu věc?“

„Ne, Glorie, mám ji v psacím stole, chcete se podívat? Zase byste ji ráda zašantročila?“ Choval se tak blahosklonně, že pocítila naléhavou potřebu se vzdálit. Vstala.

„Přejete si ještě něco?“

Zavrtěl hlavou a obrátil se k oknu. Když došla k prahu, dveře se rozletěly.

„Máme problém.“ Bill Burton se díval z jednoho na druhého.

„Tak co chce?“ Prezident zkoumal fotografii, kterou mu předal Burton.

„Nepřiložil žádný vzkaz,“ rychle odpověděl Burton. „Vzhledem k tomu, že mu jsou poldové v patách, potřebuje asi honem prachy.“

Prezident významně pohlédl na Russellovou. „Je mi záhadou, jak Jacka Grahama napadlo poslat fotografii sem.“

Burton porozuměl prezidentovu pohledu, a přestože bránit Russellovou bylo to poslední, do čeho se mu chtělo, nebyl čas na intriky.

„Možná mu to poradil Whitney,“ pronesl Burton.

„Pokud ano, pak si dal na čas, než nás vyzval k tanci,“ zavrčel prezident.

„Třeba mu to Whitney neřekl po lopatě. Graham si to mohl domyslet. Došly mu souvislosti.“

Prezident odhodil fotografii. Russellová rychle odvrátila oči. Pouhý pohled na nůž na otevírání dopisů ji ochromoval.

„Jak nás to může ohrozit, Burtone?“ Prezident si ho měřil, jako by chtěl proniknout do nejtajnějších koutů agentovy mysli.

Burton se posadil a podepřel si bradu. „Přemýšlel jsem o tom. Graham se možná chytá stébla. Je na tom dost bledě. Jeho přítelkyně se momentálně zotavuje ve vězení. Nevyčítal bych mu, že si zoufá. Najednou ho osvítilo, dal si věci dohromady, zariskoval a poslal nám fotku v naději, že za ni zaplatíme tolik, kolik bude chtít.“

Prezident odložil šálek kávy a vstal. „Dokážete ho vypátrat? Rychle?“

„Nějak to zvládneme. Ale jak rychle, to nevím.“

„Co kdybychom jeho zásilku ignorovali?“

„Třeba nic nepodnikne, jen se natřásá a čeká na šanci.“

„Přesto nám hrozí, že se ho zmocní policie a…“

„A on jim všechno vyklopí,“ dokončil Burton větu. „Ano, to je možný. Dost možný.“

Prezident zvedl fotografii. „O tohle přece nemůže tu historku opřít.“ Nedůvěřivě zakroutil hlavou. „Proč se vzrušovat?“

„Důkazní hodnota fotografie mi nedělá starosti.“

„Fakt je, že jeho obvinění s byť zatím nepodloženými úvahami a policejními hypotézami v kombinaci s touto fotografií může vyvolat velmi nepříjemné otázky.“

„Tak nějak. Nezapomínejte, že i neprokázaná obvinění vás můžou zničit. Usilujete o znovuzvolení. To považuje asi za trumf. Tlak sdělovacích prostředků by vás právě teď smrtelně zasáhl.“

Prezident chvíli přemítal. Nikdo a nic nezabrání jeho znovuzvolení. „Tím, že si ho koupíme, se problému nezbavíme, Burtone. To přece víte. Dokud máme Grahama v zádech, je nebezpečný.“ Richmond se podíval na Russellovou, která po celou dobu seděla s rukama v klíně a hleděla do země. Probodával ji očima. Zklamala.

Prezident se posadil k psacímu stolu a začal se probírat nějakými papíry.

„Vyřešte to, Burtone,“ řekl stroze. „A vyřešte to brzy.“

Frank pohlédl na nástěnné hodiny, přešel ke dveřím, zavřel je a zvedl telefon. Hlava ho stále bolí, ale lékaři předpovídají plné uzdravení.

„Hotel Executive Inn,“ ozvalo se ve sluchátku. „Prosím pokoj dvě stě třicet tři.“

„Okamžik.“

Vteřiny míjely a Franka se zmocňovala nervozita. Jack by měl být na pokoji. „Prosím?“

„To jsem já.“

„Jak se daří?“

„Určitě líp než vám.“

„Co Kate?“

„Je venku na kauci. Svěřili ji pod moji ochranu.“

„Jistě ji to sebralo.“

„Ani bych neřekl, drží se. Poslyšte, teď je to vážně hop nebo trop. Dejte na moji radu a utíkejte jako o závod.“

„Ale Kate…“

„Klid, Jacku, mají svědectví jediného novináře, který se snažil vymáčknout z ní exkluzivní rozhovor. Jeho slovo proti jejímu. Jinak vás nikdo neviděl. Je nad slunce jasnější, že obvinění vyvrátí. Nad slunce jasnější. Mluvil jsem s asistentem nejvyššího státního zástupce. Tvrdí, že se to nedostane před soud.“

„Já vážně nevím.“

„Neblázněte, Jacku. Kate dopadne neskonale líp než vy, jestli nezačnete uvažovat o vlastní budoucnosti. To netvrdím jen já. Říká to i ona.“

„Kate?“

„Dneska jsem s ní mluvil. Nepadli jsme si sice moc do oka, ale v tomhle jsme zajedno.“

Jack se odmlčel a povzdechl si. „Dobrá, takže kam se mám vydat a jak se tam dostanu?“

„Služba mi končí v devět. V deset hodin budu u vás. Sbalte se. Všechno zařídím. Do té doby nevycházejte.“

Frank zavěsil a zhluboka se nadechl. Vyhlídky nejsou valné. Radši na ně nemyslet.

Jack se podíval na hodinky a na jedinou tašku, spočívající na posteli. Když prchat, tak nalehko. Letmo pohlédl na televizor, ale teď by ho zaujal málokterý program. Náhle ho přepadla žízeň, vytáhl z kapsy hrst drobných, otevřel dveře pokoje a vyhlédl. Automat na prodej nápojů se nachází na konci chodby. Nasadil si baseballovou čepici, brýle a vyklouzl z pokoje. Neslyšel, jak se otevřely dveře na opačném konci chodby u schodiště. Zapomněl taky svůj pokoj zamknout.

Když vklouzl zpátky, zarazilo ho, že se v pokoji nesvítí. Nechal rozsvíceno. Jen natáhl ruku k vypínači, dveře se za ním zabouchly a jakási síla ho odhodila na postel. Rychle se překulil, oči mezitím přivykly přítmí. Spatřil dva muže. Tentokrát bez masek, což nevěští nic dobrého.

Jack se vrhl vpřed, ale dvě pistole ho zarazily v půli cesty. Sedl si zase na postel a studoval tváře obou mužů.

„To je náhoda, setkal jsem se už s každým z pánů zvlášť.“

Ukázal na Collina. „Vy jste mi chtěl ustřelit hlavu.“ Pokývl k Burtonovi. „A vy jste se mi pokusil přišít pár vražd. Málem úspěšně. Pan Burton, že? Bill Burton. Vždycky jsem měl paměť na jména.“ Podíval se na Collina. „Vy jste se nestačil představit.“

Collin mrkl na Burtona, nato se zadíval na Jacka. „Agent tajné služby Tim Collin. Umíte docela slušně prorážet, Jacku. Určitě jste hrál na škole fotbal.“

„Ano, moje rameno si pořád vzpomíná na vaše.“

Burton si sedl na postel vedle Jacka.

Jack se na něho podíval. „Myslel jsem, že jsem za sebou pečlivě zametl stopy. Trochu mě překvapuje, že jste mě našli.“

Burton se zahleděl do stropu. „Zazpíval nám o vás ptáček, Jacku.“

Jack se podíval na Collina a znovu na Burtona. „Pánové, právě odjíždím z města a už se nevrátím. Zbytečně byste si připsali na seznam moji mrtvolu.“

Burton zaznamenal na posteli tašku, vstal a zastrčil pistoli do pouzdra. Nato Jacka popadl a smýkl jím ke zdi. Agent veterán neponechal nic náhodě. Během následujících deseti minut Burton prozkoumal každý čtvereční centimetr pokoje, jestli v něm nejsou přístroje pro odposlech a jiné zpravodajské prostředky, a skončil Jackovou taškou. Vytáhl fotografie a zkoumal je.

Spokojeně je uložil do šosu svého kabátu a usmál se na Jacka. „Promiňte, ale v mojí profesi je paranoia nemocí z povolání.“ Usedl. „Povězte mi, Jacku, proč jste poslal prezidentovi tu fotografii?“

Jack pokrčil rameny. „Jelikož tady se můj život uzavírá, myslel jsem, že by váš šéf mohl přispět do mého fondu na odchodnou. Peníze mi můžete poukázat telegraficky jako Lutherovi.“

Collin zamručel, zavrtěl hlavou a ušklíbl se. „Svět se řídí jinými pravidly, Jacku, bohužel. Měl jste ten problém zkusit vyřešit jinak.“

„Řídím se vaším příkladem,“ namítl Jack. „Mám problém? Tak ho zlikviduju.“

Collinovi zmrzl úsměv na rtech. Zachmuřeně blýskl očima po Jackovi.

Burton vstal a jal se chodit kolem pokoje. Vytáhl cigaretu, vzápětí ji přelomil a strčil do kapsy. Otočil se k Jackovi a tiše řekl: „Měl jste vypadnout z města, Jacku. Třeba by se vám to podařilo.“

„Ne když jsem měl za zadkem vás dva.“

Burton pokrčil rameny. „Člověk nikdy neví.“

„Jak víte, že jsem nepředal žádnou fotografii policii?“

Burton vytáhl fotografie a podíval se na ně. „Jsou z polaroidu, jeden záběr, jedna fotka. Používá se pás na deset snímků. Whitney poslal dva Russellové. Vy jste poslal jeden prezidentovi. A tady je jich sedm. Lituju, Jacku, nezabodoval jste.“

„Co když jsem to, co vím, řekl Sethu Frankovi?“

Burton zavrtěl hlavou. „I tohle by mi zazpíval ptáček. Ale pokud na tom trváte, počkáme, až naši společnost rozmnoží poručík.“

Jack vyskočil z postele a vrhl se ke dveřím. V okamžiku, kdy se jich dotkl, ho udeřila železná pěst do ledvin. Jack se zhroutil na podlahu. Vzápětí ho čísi ruce zvedly a hodily na postel.

Jack zíral zblízka do Collinovy tváře.

„Teď jsme si kvit, Jacku.“

Jack zasténal. Lehl si na postel a snažil se potlačit nutkání k zvracení, způsobené ranou. Když bolest trochu pominula, sedl si a rytmicky oddychoval.

Jakmile se vzpamatoval, zapátral v Burtonově obličeji. Jack potřásl hlavou, ve tváři nevěřícný výraz.

Burton se na Jacka pozorně zadíval a zeptal se: „Co je?“

„Myslel jsem, že jste féroví chlapi,“ pronesl tiše Jack.

Burton se na dlouhé vteřiny odmlčel.

Collin neodtrhl oči od podlahy.

Konečně se Burton ozval přiškrceným hlasem, jako by trpěl křečí hlasivek: „Já taky, Jacku. Já taky.“ Zarazil se, bolestivě polkl a pokračoval: „Já si o tyhle problémy nekoledoval. Kdyby Richmond udržel svýho ptáka v kalhotech, nic by se nestalo. Jenže neudržel. A my jsme to jistili.“

Burton vstal, podíval se na hodinky. „Moc mě to mrzí, Jacku. Vážně. Asi vám to připadá k smíchu, ale mně z toho není valně.“

Pohlédl na Collina a kývl. Collin pokynul Jackovi, aby si lehl na postel.

„Doufám, že prezident ocení, co pro něho děláte,“ pravil Jack hořce.

Burton se posmutněle usmál. „Očekává to od nás, Jacku. Všichni od nás vlastně hodně očekávají.“

Jack se pomalu svezl na záda a sledoval, jak se hlaveň neodvratně blíží k jeho obličeji. Ucítil pach kovu. Představil si kouř a střelu, řítící se z hlavně rychleji, než stačí oko sledovat.

Vtom strašlivě zapraštěly dveře pokoje. Collin se prudce otočil. Druhá rána vyrazila dveře dovnitř a do pokoje se vevalilo pět poldů metropolitky s pistolemi v rukách.

„Stát! Ani hnout! Odhoďte zbraň! A hned!“

Collin a Burton rychle pustili pistole na podlahu. Jack ležel na posteli, oči zavřené. Ruka mu zabloudila k srdci, které hrozilo, že se rozskočí.

Burton se podíval po mužích v modrém. „Jsme příslušníci tajné služby Spojených států. Průkazy máme v pravé vnitřní kapse. Sledovali jsme tohoto muže. Vyhrožoval prezidentovi. Právě jsme ho chtěli zatknout.“

Strážníci jim opatrně vytáhli z kapes průkazy a zkoumali je. Dva strážníci Jacka rázně posadili. Jeden ho poučil o právech zadrženého. Nasadili mu na ruce želízka.

Pak strážníci agentům průkazy vrátili.

„Teda, agente Burtone, musíte počkat, než to s panem Grahamem vyřídíme my. Vražda má přednost i před vyhrožováním prezidentovi. Možná se čekání protáhne, pokud ten člověk nemá devět životů.“

Strážník se podíval na Jacka a pak na tašku na posteli. „Měl jste frnknout, dokud byla šance, Grahame. Teď bylo jen otázkou času, kdy vás dostaneme.“ Dal mužům pokyn, aby Jacka odvedli.

Pohlédl na zaražené agenty a široce se usmál. „Dostali jsme tip, že je tady. Většina tipů stojí za hovno. Tenhle ne. Možná mi vynese služební postup, taky už je načase. Přeju hezkej den, pánové. Pozdravujte ode mě prezidenta.“

Odešli s vězněm. Burton se podíval na Collina a vytáhl fotografie. Graham teď nemá nic. Může policii zopakovat všechno, co řekl jim, přesto mu vezmou naději a shnije v kriminále. Ubohý packal. Střela by mu posloužila mnohem líp než policejní eskorta. Agenti sebrali svůj arzenál a odešli.

Pokoj osiřel. Za deset minut se otevřely spojovací dveře mezi pokoji a do Jackova vklouzla postava. Otočila televizor v koutě a uvolnila zadní kryt. Televizor vypadá naprosto důvěryhodně, přesto skrývá čertovo kopýtko. Ruka sáhla dovnitř, zručně a v tichosti vyňala televizní kameru, druhá vytáhla ze zdi spojovací kabel.

Postava otevřela spojovací dveře a vrátila se do sousedního pokoje. Na stole u stěny stálo záznamové zařízení. Svinutý kabel skončil v batohu. Postava zmáčkla tlačítko na nahrávacím zařízení a vyskočila z něho kazeta.

Za dalších deset minut vyšel muž s velkým batohem z hotelu Executive Inn, zabočil doleva a došel na konec parkoviště, kde stálo auto s naprázdno běžícím motorem. Když je Tarr Crimson míjel, jakoby náhodou hodil kazetu otevřeným oknem na přední sedadlo. Pokračoval ke svému Harley Davidsonu, svému životnímu potěšení, nastartoval, motor zařval, a Tarr vyrazil pryč. Instalovat televizní ministudio je hračka. Kameru aktivuje lidský hlas. Spustí se záznamové zařízení. Pracuje přímo se standardní véháeskou. Sám neví, co je na pásu, ale musí to být něco náramně důležitého. Jack mu slíbil po celý rok právní služby zdarma. Když uháněl po dálnici, Tarr se smál při pomyšlení na jejich poslední setkání, kdy Jack kroutil hlavou nad rozkvětem sledování pomocí nejvyspělejší elektroniky.

Auto na parkovišti se rozjelo, jedna ruka svírá volant, druhá kazetu. Seth Frank vyjel na hlavní silnici. Nepatří k vášnivým televizním divákům, ale nemůže se dočkat, až uvidí, co je na téhle kazetě.

Bill Burton sedí v malé, útulné ložnici, kterou sdílí s manželkou a v níž vznikly jejich čtyři milované děti. Žijí spolu čtyřiadvacet let. Nesčetněkrát se tu milovali. Burton sedával v koutě u okna ve starém houpacím křesle a krmil některého ze čtyř potomků, než musel vyrazit na časnou ranní směnu, aby dopřál ženě pár minut tolik potřebného oddechu.

Byla to dobrá léta. Nikdy nevydělal moc peněz, ale to jim nevadilo. Když jejich nejmladší začala chodit na střední školu, jeho žena dokončila přerušená studia, získala kvalifikaci zdravotní sestry a nastoupila do zaměstnání. Druhý příjem byl příjemný, ovšem jeho hlavně těšilo, když viděl, jak ten, kdo obětoval osobní ambice potřebám jiných, konečně uplatňuje sám sebe. Celkem vzato, žili si báječně. Hezký domek v tichém, malebném a bezpečném prostředí, daleko od rozšiřujících se oblastí plných zločinu a drog. Na světě budou vždycky zlí lidé. Ale také se najdou vždycky lidé jako Burton, kteří s nimi budou bojovat. Vlastně lidé, jako byl Burton dřív.

Vyhlédl oknem ložnice. Dneska si užívá volný den. Má na sobě džíny, světlečervenou flanelovou košili a zálesácké boty, leckdo by si ho snadno spletl se statným dřevorubcem. Manželka vykládá věci z auta. Dneska jela na velký nákup potravin. Po dvacet let vždycky v týž den. Sledoval obdivně její postavu, jak se sklání a vytahuje tašky. Patnáctiletá Chris a devatenáctiletá, dlouhonohá a opravdu krásná Sidney, posluchačka druhého ročníku medicíny na Univerzitě Johnse Hopkinse, pomáhají matce. Dvě nejstarší se už osamostatnily a daří se jim dobře. Občas se obracejí na tátu o radu, když kupují nové auto nebo dům. Mají vysoké cíle. Prožíval každou minutu společného života s láskou. Přivedli se ženou na svět čtyři děti, a to je dobrý pocit.

Usedl ke stolku v rohu, odemkl zásuvku a vytáhl krabici. Odklopil víko a položil na stolek vedle dopisu, který napsal ráno, pět audiokazet. Jméno na obálce napsal velkými, tiskacími písmeny. SETH FRANK. Splatí mu velký dluh.

Donesl se k němu smích a opět vyhlédl oknem. Sidney a Chris se pustily do líté sněhové bitvy a ze dvou stran koulovaly jeho ženu Sherry. Smích kulminoval zároveň s bitvou, která skončila valnou hromadou u příjezdové cesty.

Odvrátil se od okna a poddal se něčemu, co se mu nikdy předtím nestalo. A to sloužil osm let u policie, v náručí mu dodýchala nemluvňata, ubitá k smrti těmi, kteří je měli milovat a chránit, den co den se hrabal v lidské špíně. Slzy chutnají slaně. Neotírá je. Ať si tečou. Brzy se sejde celá rodina. Mají si vyjet na večeři. Bill Burton totiž dnes ironií osudu slaví pětačtyřicáté narozeniny.

Naklonil se nad stůl a rychle vytáhl z pouzdra revolver. Sněhová koule udeřila do okna. Chtěly by, aby se k nim tatínek přidal. Odpusťte mi. Miluju vás. Kéž bych s vámi mohl zůstat. Lituju toho, co jsem spáchal. Odpusťte prosím vás tátovi.

Mohly by mu vypovědět službu nervy, proto zasunul hlaveň co nejhlouběji do krku. Začala mu krvácet dáseň, natrhl si ji muškou.

Bill Burton udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby se nikdo nedověděl pravdu. Spáchal zločiny, zabil nevinného člověka a zapletl se do dalších pěti vražd. A teď, kdy se zdá všechno zažehnáno, po vší hrůze, kterou za sebou zanechal, po měsících rostoucího znechucení z toho, čím se stal, po bezesných nocích vedle ženy, kterou miluje z celého srdce víc než dvě desetiletí, si Bill Burton uvědomil, že jednal nepřijatelně a nemůže s tímto vědomím žít.

Život bez sebeúcty, bez hrdosti nestojí za to. A neuvadající láska rodiny mu nepomáhá, činí to spíš horší. Protože ten, koho milují a koho si váží, ví, že si to nezaslouží.

Podíval se na hromádku kazet. To je jeho pojistka. Z toho sestaví jeho odkaz, jeho bizarní epitaf. K něčemu to bude dobré. Bohudík.

Rty se mu zkroutily do sotva postřehnutelného úsměvu. Tajná služba. Teď se tajemství rozletí na všechny strany. Krátce pomyslel na Alana Richmonda a v očích se mu blýsklo. Marně doufáš v život bez omezení, teď si jich užiješ vrchovatě, sráči.

Prst se zaklesl do spouště.

Do okna udeřila další sněhová koule. Slyší útržky hlasů. Při pomyšlení na to, co opouští, mu znovu vytryskly slzy. „Ksakru.“ Z prsou se vydral spíš zvuk než slovo a unášel s sebou víc viny i mučivé úzkosti, než doufal.

Odpusťte. Zachovejte mi lásku. Bože nedopusť, aby mě nenáviděli.

Když zazněl výstřel, hra venku ustala a tři páry očí se naráz upřely na dům. Vzápětí ženy vběhly dovnitř. V následujících vteřinách se odtud rozlehly výkřiky. Klid a bezpečí vzaly za své.

29

ZAKLEPÁNÍ NA DVEŘE SE OZVALO NEČEKANĚ. PREZIDENT Alan Richmond se účastnil napjatého zasedání vlády. Sdělovací prostředky nedávno ostře zkritizovaly vládu za vnitřní politiku a prezident chtěl zjistit proč. Ne že by ho samotná politika tolik vzrušovala. Daleko víc ho zajímalo, jak je vnímána. Z pragmatického hlediska záleží především na tom, jak ji lidé přijímají. To je politika na druhou.

„Kdo se k čertu opovažuje?“ Prezident si hněvivě měřil sekretářku. „Ať je to kdo chce, není na dnešek ohlášen.“ Rozhlédl se kolem stolu. Zatraceně, jeho šéfka štábu se dneska vůbec neobtěžovala ukázat v práci. Možná udělala to nejchytřejší, co mohla, a spolykala tubu prášků. Krátkodobě by ho to poškodilo, ale o její sebevraždě by pronesl působivou litanii. Kromě toho měla pravdu, v průzkumu popularity vede s obrovským náskokem, tak jaképak obavy?

Sekretářka se nesměle propracovávala místností. Očividný úžas ji neopouštěl, naopak. „Dostavila se větší skupina mužů, pane prezidente. Pan Bayliss z FBI, několik policistů a nějaký pán z Virginie, který se nepředstavil.“

„Policisté? Vyřiďte jim, ať si podají žádost o přijetí, a odejdou. Bayliss ať mě navštíví večer. Dodnes by si šoupal podrážky někde, kde lišky dávají dobrou noc, kdybych neprotlačil jeho nominaci na místo ředitele FBI. Nebudu tolerovat takovou neúctu.“

„Počínají si neodbytně, pane.“

Prezident zrudl a vstal. „Vyřiďte jim, ať vypadnou. Nemám čas, vy káčo!“

Žena se rychle dala na ústup. Ale než došla ke dveřím, ty se rozletěly. Vstoupili čtyři agenti tajné služby, mezi nimi Johnson a Varney, za nimi několik důstojníků metropolitní policie včetně jejího náčelníka Nathana Brimmera, ředitel FBI Donald Bayliss, malý, podsaditý muž v dvouřadovém obleku a s tváří bělejší než budova, v níž se nacházejí.

Seth Frank, který svitu uzavíral, tiše zavřel dveře. V druhé ruce nesl hnědý kufřík. Richmond si jednoho po druhém prohlížel, jeho zrak nakonec ulpěl na detektivovi z okresního oddělení pro vyšetřování vražd.

„Vy jste detektiv… Frank, ano? Pokud to nevíte, vnikli jste na důvěrné zasedání vlády. Musím vás požádat, abyste odešli.“ Změřil si čtyři agenty, povytáhl obočí a pokynul hlavou ke dveřím. Muži se ohlédli, ale nehnuli se.

Frank předstoupil. Vytáhl z náprsní kapsy list papíru, rozložil jej a podal prezidentovi. Richmond civěl na papír, zatímco vláda sledovala dění s krajním úžasem. Konečně se Richmond podíval na detektiva.

„To má být žert?“

„To je zatykač, který vás obviňuje z účasti na vraždě, za jejíž spáchání se uděluje ve státě Virginie trest smrti. Náčelník Brimmer má podobný zatykač s obviněním ze spoluviny na dalších vraždách, za něž budete obžalován ve státě Washington. Tedy až po skončení soudního procesu ve Virginii.“

Prezident se zadíval na Brimmera, který jeho pohled opětoval a stroze přikývl. Chlad v očích muže zákona naznačoval, co soudí o nejvyšším představiteli výkonné moci.

„Jsem prezident Spojených států. Vy mi můžete tak nanejvýš přinést kávu. A teď vypadněte!“ Prezident se otočil a chtěl se vrátit na své místo.

„Formálně máte možná pravdu. Jenže to mě nezastaví. Jakmile proti vám bude vznesena obžaloba za zneužití moci, nebudete už prezidentem Alanem Richmondem, ale jen Alanem Richmondem. Až k tomu dojde, uvidíme se znovu. Spolehněte se.“

Prezident se obrátil, obličej bezkrevně bílý. „Zneužití moci?“

Frank postoupil ještě víc dopředu, až si hleděli s prezidentem zblízka z očí do očí. Při jiné příležitosti by okamžitě zasáhla tajná služba. Teď se agenti ani nepohnuli. Nedalo se poznat, že jimi vnitřně otřásla ztráta váženého kolegy. Johnsona a Varneyho navíc rozhořčilo, jak byli oklamáni onu kritickou noc v sídle Sullivanových. Člověk, který všechno zavinil, se teď kroutí tady před nimi.

„Zkraťme to,“ řekl Frank. „Zatkli jsme už Tima Collina a Glorii Russellovou. Oba se zřekli práva na poradu s advokátem a podali podrobné svědectví o okolnostech zavraždění Christine Sullivanové, Luthera Whitneyho, Waltra Sullivana a o dalších dvou vraždách ve firmě Patton, Shaw. Na základě toho jsou státní zástupci připraveni vypracovat obžalobu, nyní se zajímají o vás. Tento případ je pro státního zástupce životní, historickou příležitostí, to mi věřte.“

Prezident klopýtavě o krok ustoupil, vzápětí se narovnal.

Frank otevřel kufřík a vytáhl videokazetu a pět audiokazet. „Vašeho právního zástupce bude jistě zajímat tohle. Video zachycuje agenty Burtona a Collina při pokusu o vraždu Jacka Grahama. Na magnetofonových páscích je zaznamenáno několik porad, jichž jste se zúčastnil a na nichž se plánovaly různé zločiny. Je to víc než šestihodinové svědectví, pane prezidente. Kopie jsem zaslal Kongresu, FBI, CIA, Postu, nejvyššímu státnímu zástupci, právnímu oddělení Bílého domu a na řadu důležitých míst. Dodávám, že v páscích se nestříhalo. Přiložil jsem i pásek, který pořídil Walter Sullivan z vašeho telefonického rozhovoru v noci, kdy byl zavražděn. Neshoduje se s verzí, kterou jste vykládal mně. S pozdravy od Billa Burtona. Řečeno jeho terminologií, tahle pojistka je splatná.“

„A kde je Burton?“ Prezident se dusil vztekem.

„Dnes ráno v deset hodin třicet minut po převozu do nemocnice ve Fairfaxu konstatoval přijímající lékař smrt. Spáchal sebevraždu střelnou zbraní.“

Richmond stěží dovrávoral ke svému křeslu. Nikdo ho nepodepřel. Podíval se na Franka.

„Ještě něco?“

„Ano. Burton zanechal ještě jeden dokument. Jakousi plnou moc. Pro příští volby. Zdá se, že jste jeho hlas nezískal.“

Členové vlády jeden za druhým vstávali a odcházeli. Strach z politické sebevraždy spojením s nesprávnými lidmi existuje v metropoli odedávna. Muži zákona a agenti tajné služby je následovali. Zůstal jen prezident. Tupě hleděl do zdi.

Seth Frank strčil znovu hlavu do dveří.

„Nezapomeňte, brzy se ukažte.“ Tiše zavřel dveře.

EPILOG

Roční období ve Washingtonu se držela ustálené tradice a pouhý týden jara s příjemnými teplotami a vlhkostí pod padesát procent náhle vystřídal meteorický vzestup teploty i vlhkosti, takže jen člověk vyšel ven, jako by vstoupil pod sprchu. V červenci se typičtí Washingtoňané adaptují na nedýchatelné ovzduší, nicméně žádný pohyb není dost pomalý, aby zabránil silnému pocení i pod lehkým oděním. Ale přes veškerou bídu ne každý večer zkazí běsnění živlů, ohlušující hřmění a oslepující propletence blesků, které hrozí sežehnout zemi. Občas vane chladivý větřík, vzduch sladce voní a obloha je jasná. Tak se vydařil i dnešní večer.

Jack sedí u bazénu vybudovaného na střeše domu. Šortky barvy khaki odhalují svalnaté, opálené nohy, slunce mu mírně odbarvilo vlasy. Zeštíhlel, veškeré pozůstatky kancelářské tělesné ochablosti odstranily měsíce cvičení. Spleť svalstva se rýsuje i pod bílým tričkem. Vlasy má nakrátko zastřižené, tvář stejně bronzovou jako nohy. Voda mu omývá bosá chodidla. Podíval se na oblohu a zhluboka vydechl. Před třemi hodinami se tu tísnili lidé z kanceláří, vystavovali neopálená, ochablá těla slunci a regenerovali v teplé lázni. Teď tu sedí Jack sám. Nechce se mu spát. Ví, že ho ráno nevytrhne ze spánku budík.

Dveře k bazénu se s vrznutím otevřely. Jack se otočil a spatřil postavu v letním béžovém, pomačkaném a asi nepříliš pohodlném obleku. Muž nesl hnědou papírovou tašku.

„Vrátný mi řekl, že jste se vrátil.“ Seth Frank se usmál. „Nemáte nic proti tomu, abych vám dělal společnost?“

„Ne, pokud máte v tašce to, co si myslím.“

Frank se posadil do zahradního křesílka a podal Jackovi pivo. Oba vypili plechovku naráz.

Frank se rozhlédl. „Jak jste se měl tam, co jste byl?“

„Ušlo to. Je příjemné se od všeho odpoutat. Ale zrovna tak příjemné je se vracet.“

„Tohle místo je jako stvořené k přemýšlení.“

„Odpoledne tu bývá spousta lidí. Ale většinou je tu takhle.“

Frank toužebně pohlédl k bazénu a začal se zouvat. „Dovolíte?“

„Poslužte si.“

Frank si vyhrnul nohavice kalhot, zastrčil ponožky do bot, sedl si vedle Jacka a ponořil mléčně bílé nohy do vody až po kolena.

„To je lahoda. Okresní detektiv s třemi dcerami a závratnou hypotékou si moc bazénu neužije.“

„Říká se to.“

Frank si masíroval lýtka a pozoroval přítele. „Vida, lenošení vám jde k duhu. Rozmnožíte řady zazobaných flákačů?“

„Uvažuju o tom. Čím dál víc mě to přitahuje.“

Frank spatřil vedle Jacka obálku. „Máte důležité zprávy?“ Ukázal na dopis.

Jack vytáhl list a podstatnou část přečetl. „Od Ransome Baldwina. Pamatujete si na něho?“

Frank přikývl. „Copak, chce vás žalovat, že jste dal kopačky jeho dcerušce?“

Jack zavrtěl hlavou a usmál se. Dopil pivo, zalovil v tašce a vytáhl další plechovky. Jednu hodil Frankovi.

„Člověk se někdy v lidech mýlí. Baldwin v podstatě píše, že jsem pro Jennifer až příliš dobrý. Aspoň teď. A že musí lidsky dozrát. Posílá ji na rok pryč, plnit jakési misionářské povinnosti pro Baldwinovu charitativní nadaci. Sděluje mi, že kdybych něco potřeboval, ať se na něho obrátím. Dokonce tvrdí, že mě obdivuje a váží si mě.“

Frank usrkl pivo. „Páni! Nic lepšího si nemůžete přát.“

„Teď už sotva. Baldwin totiž přijal Barryho Alvise jako šéfa vlastního právního oddělení. Alvise kdysi na Jennin popud od firmy Patton, Shaw vyhodili. Alvis okamžitě navštívil Dana Kirksena a v jeho pracovně si to s ním vyřídil. Dana údajně viděli naposled na římse jedné velmi vysoké budovy.“

„Četl jsem, že firma ukončila činnost.“

„Dobré právníky okamžitě přetáhli. Ti špatní se snaží nějak protlouct. Budovu už pronajali. Celá firma beze stopy zmizela.“

„Přesně to potkalo dinosaury. Vy právníci ovšem máte tužší kořínek.“ Plácl Jacka přes paži.

Jack se rozesmál. „Děkuju, že jste mě přišel pobavit.“

„Neodolal jsem.“

Jack se na něho podíval a zachmuřil se. „Tak co je nového?“

„Neříkejte mi, že pořád nečtete noviny.“

„Už měsíce ne. Po nájezdech houfů novinářů, spoustě talk show v televizi, besedách v odborných kruzích, setkáních s hollywoodskými producenty a vaší zdrcující zvědavosti nechci nic o ničem vědět. Desetkrát jsem si změnil telefonní číslo, a ti mizerové ho vždycky vyšťourali. Proto si nemůžu vynachválit poslední dva měsíce. Nikdo o mně nevěděl.“

Frank si chvíli srovnával myšlenky. „Takže, Collin byl obžalován ze spiknutí, dvou vražd druhého stupně, maření vyšetřování a několika méně závažných zločinů. Tolik v procesu ve státě Washington. Myslím, že se ho soudci zželelo. Collin pochází z kansaské farmářské rodiny, sloužil u námořní pěchoty, pak se stal agentem tajné služby. Plnil jen rozkazy. Prakticky celý život. Zkrátka, co mu prezident řekl, to udělal. Dostal dvacet let bez možnosti předčasného propuštění, podle mě si může gratulovat, před soudem se ovšem ke všemu přiznal. To rovněž sehrálo svoji roli. Může se v padesáti letech dostat z kriminálu. Stát Virginia od obžaloby ustoupil.“

„A co Russellová?“

Frank se málem zalkl pivem. „Panebože, ta ženská toho nažvanila. Uštvala několik soudních zapisovatelů. Ne a ne zavřít zobák. Nakonec dopadla nejlíp. Neodsoudili ji k trestu vězení. Musí odkroutit tisíc hodin na veřejně prospěšných pracích. Navíc bude deset let v podmínce. A to za spiknutí za účelem vraždy. Věřil byste tomu? Mezi námi, ta ženská míří do blázince. Soud požádal o její odborné psychiatrické vyšetření. Podle mě stráví několik let v ústavu, než bude něčeho schopná. Musím dodat, že Richmond se k ní choval brutálně. Po citové i fyzické stránce. Pokud je jen z poloviny pravda, co napovídala. Panebože. Ďábelsky si s ní zahrával.“

„A jak dopadl Richmond?“

„Páni, vy vážně žijete na Marsu, nebo co? Klidně si zaspíte soud tisíciletí.“

„Nabděl jsem se dost.“

„Bojoval až do konce, to musím přiznat. Určitě utratil za obhájce poslední cent. Svými výpověďmi si ovšem nijak neposloužil. Choval se krajně arogantně a lhal jako když tiskne. Prošetřování bezhotovostních bankovních převodů nás bezpečně dovedlo do Bílého domu. Russellová shromáždila pět milionů z řady účtů, ale dopustila se té chyby, že je před poukázáním soustředila na jediný. Patrně se bála, že když Luther neobdrží celou částku najednou, bude informovat policii. Lutherův úmysl vyšel, i když už nic nemohl postrčit. Na tohle, stejně jako na řadu jiných věcí, neměl Richmond odpověď… Dostali ho na lopatky. Pokoušel se srovnávat svoje zločiny se slabostmi velikánů, ale tím si moc neposloužil, hajzl. Podle mě je to nebezpečný zvrhlík.“

„A přitom disponoval kódy k odpálení raket s jadernými hlavicemi. Příjemné pomyšlení. K čemu ho odsoudili?“

Frank chvíli beze slova čeřil vodu nohama, načež řekl: „K trestu smrti, Jacku.“

Jack se na něho zadíval. „Děláte si legraci. Jak to?“

„Soud dokonale využil možností, které skýtá zákon. Usvědčili ho jako organizátora nájemných vražd. V tom případě nenese hlavní zodpovědnost ten, kdo zmáčkne spoušť.“

„Jak jeho zodpovědnost za nájemné vraždy zdůvodnili?“

„Tím, že Burton a Collin byli placenými podřízenými, kteří měli za úkol udělat to, co jim prezident řekne. Přikázal jim, aby zabili. Jako mafiánský boss nájemným vrahům. Je to výjimečný trest, ale porota se shodla na vině a soudce se s návrhem státního zástupce ztotožnil.“

„Kristepane!“

„To, že je někdo prezident, neznamená, že ho mají měřit jiným metrem než ostatní. Ostatně by nás neměly tyhle konce překvapovat. Víte, kdo se uchází o úřad prezidenta? Normální člověk sotva. Většinou začne dobře, ale časem se natolik zaplete, tolikrát zaprodá duši ďáblu, tolikrát se zpronevěří lidem, že se ani vzdáleně nepodobá vám nebo mně.“

Frank studoval dno bazénu a nakonec podrážděně dodal: „Stejně ho nikdy nepopraví.“

„Proč ne?“

„Zaúřadují jeho právní zástupci, advokátní komora spolu se všemi odpůrci trestu smrti, z celého světa se slétnou zaručeně nestranné listy. Richmondova popularita klesla na nulu, ale zůstalo mu pár mocných přátel. Určitě vyšťourají nějaká formální pochybení. Společnost se asi shodne na tom, že Richmond je vyvrhel. Ale pochybuju, že Spojené státy mohou popravit někoho, koho si zvolili za prezidenta. Z globálních hledisek by to nevypadalo dobře. I já to považuju za delikátní, přestože by si to ten hajzl zasloužil.“

Jack nabral do dlaní teplou vodu a nechal si ji stékat po pažích. Zadíval se do tmy.

Frank si Jacka ostře změřil. „Ne že by to nemělo pozitivní stránky. Ve Fairfaxu vám nabízejí, abyste za okres kandidoval do Kongresu. Mně zase desítky velkých měst křeslo náčelníka policie. Státní zástupce v Richmondově kauze je zase údajně horkým kandidátem na post nejvyššího státního zástupce.“

Detektiv se napil piva. „Tak co, Jacku? To vy jste ho dokázal svrhnout. Jít na prezidenta přes Burtona byl váš nápad. Člověče, když jsem zjistil, že mi odposlouchávají telefon, myslel jsem, že se mi rozletí hlava. Měl jste pravdu. Jak toho využijete?“

Jack se podíval na přítele a řekl prostě: „Jsem naživu. Nebohatnu jako právník firmy Patton, Shaw a neoženil jsem se s Jennifer Baldwinovou. To je víc než dost.“

Frank studoval modré žíly na noze. „Víte něco o Kate?“

Než Jack odpověděl, polkl další doušek piva. „Je v Atlantě. Aspoň byla, když posledně psala.“

„Usadí se tam?“

Jack pokrčil rameny. „Ještě neví. Nevyjádřila se v dopisu jasně.“ Jack se odmlčel. „Luther jí v poslední vůli odkázal svůj dům.“

„Překvapuje mě, že ho přijala. Nabyl věci různým způsobem.“

„Luther zdědil dům po otci, ten ho kdysi koupil. Táta dceři rozuměl. Chtěl, aby získala něco, co nelze zpochybnit. Ten dům není pro začátek špatný.“

„Ne? Domov ale tvoří dva lidi, dejte na mě. A aby byl kompletní, špinavé plenky a kopa dětí. Sakra, Jacku, vy dva k sobě patříte. Na to já mám nos.“

„Nevím, jestli to stačí, Sethe.“ Otřel si z paží kapky vody. „Musela si hodně vytrpět. Možná až moc. A já jsem nějak spojený s tou horší stránkou jejího života. Nemůžu jí vyčítat, že se od toho všeho chce odpoutat. Všechno smazat a začít znovu.“

„Ve vás nevidí přítěž, Jacku, jen v tom ostatním.“

Jack pozoroval, jak si to po nebi šine brumlající helikoptéra. „Unavuje mě být pořád tím, kdo dělá první krok, víte, jak to myslím, Sethe?“

„Snad ano.“

Seth mrkl na hodinky. Jack si toho všiml. „Spěcháte někam?“

„Napadlo mě, že by to chtělo něco ostřejšího než pivo. Znám příjemný zapadák u Dullesu. Podávají tam žebírka jako moje ruka, k tomu vařené kukuřičné klasy a tequillu až do svítání. Točí se tam atraktivní servírky, stály by za hřích, ženáč jako já je ovšem může pozorovat jen z uctivé vzdálenosti, zatímco vy můžete ztratit hlavu. Na zpáteční cestu si vezmeme taxíka, protože se zřídíme pod obraz, a přespíte u nás. Co vy na to?“

Jack se zazubil. „Platilo by pozvání i na jindy? Zní to lákavě.“

„Odkladem se neruší.“

„To bych taky nerad, Sethe, díky.“

„Domluveno.“ Frank vstal, sroloval si nohavice kalhot, natáhl si ponožky a obul boty.

„A vůbec, co kdybyste přišel v sobotu k nám? Budeme venku grilovat, péct, smažit, co hrdlo ráčí. Taky můžeme někdy vyrazit na fotbal.“

„Slovo na všechno.“

Frank vstal a vykročil ke dveřím. Ohlédl se. „A Jacku, moc nepřemýšlejte, ano? Někdy je to na škodu.“

Jack pozvedl plechovku. „Děkuju za pivo.“

Když Frank odešel, Jack si lehl na ještě rozehřátý beton a vzhlédl k nebi zaplněnému nesčíslnými hvězdami. Občas se bude probouzet z hlubokého spánku s tím, že se mu zdál hodně podivný sen. Jenže to, o čem se mu bude zdát, opravdu prožil. Není to příjemný pocit. A neulehčuje mu to vědomí, že vzhledem k věku se snad jednou přízraků zbaví.

Půldruhahodinový let na jih byl pravděpodobně nejlepším lékem na jeho bolest. Kate Whitneyová se možná vrátí, možná nevrátí. Bezpečně ví, že ji nemůže vyhledat. Za návrat do jeho života ať tentokrát převezme odpovědnost ona. Jack necítí hořkost z vnitřní kázně, kterou si uložil. Kate si musí udělat jasno. O tom, jak chce žít. Citová traumata, která prožívala kvůli otci, přehlušil hluboký pocit viny a žal nad jeho smrtí. Musí si toho hodně promyslet. Dala mu jasně na srozuměnou, že si to potřebuje vyřešit sama. A nejspíš má pravdu.

Svlékl si tričko, vklouzl do vody a třikrát rychle přeplaval bazén. Paže mohutně vířily vodu, poté se vyšvihl na kachlíčkovaný obrubník. Sáhl po osušce a zabalil se do ní. Ochladilo se, každá kapka vody působila na jeho kůži jako klimatizační tryska. Zadíval se do nebeské báně. Nikde žádná nástropní malba. Ale na dohled není ani Kate.

Uvažoval, jestli půjde do pokoje, aby se trochu vyspal, když vtom zaslechl, že dveře znovu zaskřípěly. Frank asi něco zapomněl. Ohlédl se. Několik vteřin se ani nepohnul. Sedí s osuškou přes ramena a bojí se, aby ten přelud nezaplašil. To, co se děje, možná není skutečné. Co když se mu zdá sen, který zmizí s prvními slunečními paprsky? Konečně pomalu vstal, kapky vody na těle se spojily a stékaly, a vykročil ke dveřím.

Dole na ulici se Seth Frank na chvíli zastavil u auta, aby obdivoval prostou krásu večera a nasával vzduch, připomínající svěžestí spíš jaro než parné léto. Nepřijede domů tak pozdě. Možná by paní Franková ještě ráda zašla do cukrárny. Vyjdou si sami dva. Prý tam mají vynikající zmrzlinové poháry s čokoládovou polevou a šlehačkou. To by příjemně zakončilo den. Nasedl do auta.

Jako otec tří dětí Seth Frank ví, jak báječným a vzácným darem je život. Coby detektiv oddělení vražd poznal, jak brutálně lze člověka o tento vzácný statek připravit. Než se rozjel, zadíval se na střechu domu a usmál se. Není nad to, když člověk žije, uvažoval. Nemusí být dobře právě dneska. Ale zítřek skýtá naději, že snad bude líp.

DAVID BALDACCI

Absolutní moc

Z anglického originálu Absolute Power (Warner Books, Inc.,

New York 1996)

přeložil Jiří Lexa

Redigovala Petra Nádvorníková

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, spol. s r. o.,

v roce 1997 jako svou 210. publikaci

Vydání první

Sazbu a zalomení do stran zhotovilo Sdružení MAC, spol. s r. o.,

Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13/34

ISBN 80-7202-057-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai