Chytrému napověz

David Baldacci

(2007)

Hodnocení:

*

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Detektivky světové

Někdejší agenti tajné služby a nyní soukromá očka Sean King a Michelle Maxwellová mají pocit, že se jim zhroutil život. Michelle leží v nemocnici po sebevražedném pokusu. A Sean má nevděčný úkol: vyšetřit vraždu vědce přímo za branami střeženého areálu CIA nedaleko Williamsburgu ve Virginii. Právě teď by se mu hodila Michellina pomoc, protože se ocitl ve světě dezinformací a lží, které mají chránit fantastický svět špičkových matematiků, fyziků, válečných hrdinů a agentů. Ti všichni pracují na tajných úkolech, které mohou změnit svět. Když Sean poodhalí tajemství laboratoře, která se zabývá podivnými věcmi, a výcvikového kempu elitních jednotek CIA, ocitne se v ohrožení života on sám i jeho partnerka.“

Mé drahé přítelkyni Maureen Egen.

Nechť jsou dny dost dlouhé a moře klidné.

David Baldacci

CHYTRÉMU NAPOVĚZ

MLADÁ FRONTA

2009

Přeložil Milan Hausner

Czech edition © Mladá fronta, 2009

Copyright © David Baldacci, 2007

Translation © Milan Hausner, 2009

ISBN 978-80-204-1672-8.

1.

Existují čtyři způsoby, jak se můžete setkat se Stvořitelem. Můžete zemřít proto, že to Stvořitel chce. Můžete se zabít. Můžete být zabiti. Můžete zemřít proto, že jste byli v nesprávný čas na nesprávném místě. Pokud ale žijete ve Washingtonu, D.C., existuje ještě pátý způsob: politická smrt. Ta může nastat z mnoha důvodů: Někdy stačí jen dovádět ve veřejné fontáně s exotickou tanečnicí, která není vaší manželkou. Jindy zase proto, že si cpete do kapes prachy, které vám nešťastnou náhodou nabídne chlápek, který zrovna pracuje pro FBI. Nebo kvůli krytí nepodařeného vloupání, pokud bydlíte v jistém domě s bílou fasádou na 1600 Pensylvania Avenue.

Michelle Maxwellová právě stála na jednom z chodníků hlavního města, ale protože nebyla politik, pátou možnost konce neměla. Ve skutečnosti bylo jejím cílem pouze nechat se zdecimovat tak, aby se druhý den ráno probudila s pamětí napůl prázdnou. Bylo toho dost, co chtěla zapomenout, či spíš co musela zapomenout.

Michelle přešla ulici a přistoupila k nehezky vypadajícím dveřím, které vedly do jednoho z místních barů. Vešla dovnitř. Do nosu ji praštila směsice pachů a vůní, od cigaretového dýmu až k aroma, které nutí členy protidrogového oddělení dát se v mžiku do práce.

Všechny zvuky uvnitř přebíjela pronikavá hudba, která dá nejspíš za pár let dobře vydělat armádě ušních specialistů. Ozýval se tu také cinkot skleniček a lahví. Uprostřed na parketu tančily tři ženy. Mezi lidmi se proplétaly dvě servírky, které s přehledem zvládaly plné podnosy a byly připravené vrazit jednu každému, kdo by se pokusil sáhnout jim na zadek.

Celá společnost v baru upřela svou pozornost na Michelle, jedinou bělošku, která sem dnes večer či kdykoli jindy zavítala. Ta to zdejšímu osazenstvu oplatila natolik přezíravým pohledem, že se raději vrátilo k pití a žvanění. Nechali ji narušit status zdejšího baru, protože byla vysoká a velmi atraktivní. Neuvědomovali si však, že je nebezpečná přinejmenším stejně jako terorista s bombou a že hledá záminku někomu vykopnout zuby.

Michelle si vybrala rohový stůl vzadu, posadila se a objednala si svůj první dnešní drink. Asi po hodině a několika dalších skleničkách se její zuřivost vystupňovala. Zorničky měla zúžené a oči zlehka podlité krví. Znovu kývla na číšnici, aby jí přinesla další skelničku na utišení žízně, i když teď by potřebovala něco zhola jiného: najít cíl.

Když dopila svůj drink, vstala a odhrnula si dlouhé vlasy z tváře. Očima pročesávala bar. Kousek po kousku. Vybírala si svou oběť. Tuto techniku měla v krvi, naučila se jí v tajné službě. A popravdě – jinak své okolí už ani hodnotit neuměla.

Netrvalo dlouho a Michelle našla svého muže. Byl o hlavu vyšší než všichni ostatní v místnosti. Čokoládově hnědá a holá lebka se zlatými náušnicemi v uchu seděla na nepředstavitelně širokých ramenou. Na sobě měl maskáče, černé vojenské boty a armádní zelenou košili, z níž koukaly svalnaté paže. Stál tam a usrkával pivo; hlavou pohazoval do rytmu hudby a snad si prozpěvoval i text, kterému v tom randálu stejně nebylo rozumět. Jednoznačně typ chlapa, kterého potřebovala.

Michelle se vyhnula jinému muži, který jí vstoupil do cesty, a dál pokračovala k živé hoře. Poklepala mu na rameno. Měla pocit, že se dotýká žulového kvádru. Pro to, co zamýšlela, se perfektně hodil. Tento večer totiž Maxwellová chtěla někoho zabít. Konkrétně právě tohoto chlapa.

Muž se k ní otočil, vytáhl cigaretu z úst a napil se piva ze sklenice, která v jeho obrovské ruce nebyla téměř vidět. Občas na velikosti záleží, řekla si pro sebe.

„Copak je, děvče,“ řekl a zvolna vydechl prstence kouře ke stropu. Odvrátil od ní zrak. Jo, chlapče, to byl špatný tah. Michelle ho jedním kopem zasáhla do brady. Chlap zavrávoral a srazil dva menší muže za sebou. Od prstů na noze až do celého těla jí projela palčivá bolest, tak tvrdou bradu měl.

Muž hodil po Michelle sklenici, ale minul. Po jejím prudkém kopu, kterému se nedokázal vyhnout, se zlomil v pase. Vyrazila mu dech. Následoval brutální kop do jeho lebky s takovou silou, že i přes řvoucí hudbu uslyšela, jak jeho obratle zaúpěly. Muž se svalil dozadu, jednou rukou si držel krvácející hlavu a měl rozšířené oči.

Michelle s ledovým klidem sledovala jeho chvějící se šíji. Kam udeřit teď? Snad do žíly na krku? Nebo do krkavice či přímý zásah do hrudního koše, aby mu selhalo srdce?

No tak pojď, hochu, nezklam mě. Vážila jsem sem takovou cestu!

Dav okolo ní se zvolna rozestupoval, s výjimkou nějaké ženy, která vykřikovala mužovo jméno. Svou masitou pěstí zamířila přímo na hlavu Michelle. Ta hbitě uhnula, popadla útočnici za paži, zkroutila ji a útočnici odstrčila. Žena odletěla a cestou srazila stůl i se dvěma hosty sedícími u něj.

Michelle se obrátila ke zraněnému muži, který byl ohnutý v pase, těžce dýchal a držel se za břicho. Vzápětí se na ni vrhl jako rozzuřený býk. Drtivý úder do obličeje a následná rána loktem do žeber však jeho útok odrazily. Michelle dokončila dílo přesně provedeným bočním kopem, který mu rozdrtil chrupavku v levém koleni. Muž začal řvát bolestí a spadl na podlahu. To už nebyl boj, to byla jatka. Velký dav ustupoval a nevěřícně zíral na to, jak David opravdu zkopal Goliáše.

Barman už mezitím volal policii. V takovém baru, jako byl tenhle, jsou na tlačítcích přímé volby uložena jen dvě čísla: tísňová linka 911a právník. Teď ale stačil jen jediný pohled a bylo jasné, že nikdo z nich už tady včas nebude.

Obr se dokázal postavit na svou ještě fungující nohu a z tváře se mu lila krev. Nenávist v jeho očích mluvila jasnou řečí: Buď on zabije ji, nebo ona jeho.

Michelle ten pohled znala. Měli ho na tváři všichni hajzlové, kterým vymlátila jejich ego z hlavy… a že to byl dlouhý seznam. Nikdy předtím ale nezačala ona. Většinou k tomu došlo tehdy, když po ní nějaký chlápek s prázdnou hlavou vyjel a nepodařilo se mu správně vyhodnotit její nepříliš subtilní odmítnutí. Teprve pak se začala bránit a všichni se jí skládali k nohám s otisky jejích bot na pohmožděných lebkách.

Najednou proti Michelle zasvištěl nůž, který ten obr vytáhl z kapsy. Výběr zbraně pro ni byl zklamáním, stejně jako pokus ji dostat. Přesným kopem mu zbraň vyrazila z ruky a současně mu zlomila prst.

Couval, až se mu podařilo opřít se zády o bar. Najednou už se nezdál být tak velký. Michelle byla příliš rychlá a zdatná a jeho svaly ani velikost nehrály žádnou roli.

Michelle dobře věděla, že ještě jeden podobný úder a zabije ho. Poznala to i z výrazu jeho obličeje. Určitě by ho dokázala zabít a přemoct tak své vnitřní démony.

Pak se ale v jejím mozku zablesklo s takovou silou, že málem vyzvracela všechno, co dosud vypila. Po mnoha letech Michelle najednou poprvé uviděla věci opravdu tak, jak jsou. Bylo překvapivé, jak rychle se dokázala rozhodnout. A když už se jednou rozhodla, víc se k tomu vracet nechtěla. Řídila se tím, co v jejím životě dominovalo: Michelle Maxwellová jedná impulzivně.

Chlápek se po ní malátně ohnal, ale Michelle ho odrazila. Následoval přesně cílený kop do slabin, ale tentokrát se mu podařilo chytit ji svou velkou rukou za nohu. To, že svou nepolapitelnou soupeřku chytil, ho povzbudilo, a tak ji zvedl do vzduchu. Pak ji odhodil přes bar mezi láhve vína a destilátů. Dav potěšený tímto novým vývojem začal skandovat: „Zab tu kurvu! Zab tu kurvu!“

Když barman uviděl tu zkázu, začal zuřivě řvát. Okamžitě ale zmlkl, protože obr přelezl bar a strašlivým zvedákem ho poslal k zemi. Pak se muž opět obrátil k Michelle a dvakrát praštil její hlavou do zrcadla, které viselo nad zničenými láhvemi. Sklo se roztříštilo, možná tak dopadla i její lebka. V naprostém amoku ji masivním kolenem nabral do břicha a odhodil Michelle přes bar na druhou stranu. Maxwellová dopadla tvrdě na podlahu a se zakrvácenou tváří zůstala ležet. Zachvátily jí křeče.

Dav odskočil, když vedle Michelliny hlavy dopadly obrovské boty. Obr ji popadl za vlasy, zvednul ji, zatímco její tělo se nekontrolované svíjelo. Pohazoval si s ní a zjevně hledal místo, kam ji udeřit.

„Do ksichtu, Rodney, do jejího zkurvenýho ksichtu. Dej jí pořádně!“ ječela jeho holka, která se mezitím sebrala z podlahy a snažila se ze sebe setřít pivo, víno a další svinstvo, kterým si umazala šaty.

Rodney přikývl a zvedl svou velkou pěst.

„Jo, přímo do ksichtu, Rodney!“ zaječela znovu.

„Zab tu kurvu!“ přidával se dav o něco méně nadšeně, protože všichni cítili, že bitva skončila a jim nic nebrání v tom, aby si dali další drink a cigáro.

Michellina paže se mihla takovou rychlostí, že si Rodney uvědomil, že dostal ránu do ledviny, až když mu mozek ohlásil šílenou bolest. Jeho zuřivý řev dokonce přehlušil i hudbu z barové aparatury. Pak jeho pěst dopadla na její obličej a vyrazila jí zub. Udeřil znovu. Teď už se z Michelle valila krev z nosu a úst. Velký Rodney se chystal na poslední úder. To už do místnosti vletěli poldové s pistolemi v rukou hledající jakýkoli důvod, aby mohli začít střílet.

Michelle neslyšela příchod policistů, to, jak jí zachránili život, ani to, jak ji vzápětí zatkli. Po druhém úderu totiž ztratila vědomí s pocitem, že už se nikdy neprobudí.

Ještě dřív, než přestala vnímat úplně, jí hlavou proběhla poslední prostá myšlenka: Sbohem, Seane.

2.

Sean King hleděl v rychle povadajícím světle přes klidnou hladinu malé říční zátoky. S Michelle Maxwellovou se poslední dobou něco dělo a on nevěděl, jak se s tím vypořádat. Její deprese rostly každým dnem a melancholie začala vše překrývat.

Ve světle tohoto nepříznivého vývoje navrhl, aby se přesunuli zpět do Washingtonu, D.C. Tam mohli začít znovu. Změna prostředí však příliš nepomohla. S nedostatkem peněz v silně konkurenčním prostředí hlavního města Sean nakonec musel přijmout šlechetnou nabídku jednoho kamaráda, který kdysi vlastnil vynikající konzultační firmu a přišel si na velké peníze jejím prodejem globálnímu hráči.

Sean s Michelle teď bydleli v domě pro hosty na přítelově pozemku nedaleko od řeky, jižně od Washingtonu. Vlastně tam bydlel Sean; Michelle byla několik dní pryč. Nezvedala jeho volání na mobilní telefon. Včera večer se sice vrátila domů, ale byla v tak zbědovaném stavu, že se raději na nic neptal. Ráno, když vstal, byla už zase pryč.

Prstem přejížděl po jejím závodním skulu, který teď nečině ležel v místním doku. Michelle Maxwellová byla sportovkyní od boha, olympijská medailistka ve veslování. Neúnavně až fanaticky cvičila. Získala několik pásů bojových umění, což ji umožňovalo nakopat lidem zadek mnoha bolestivými způsoby. Od příjezdu sem se ale lodě ani nedotkla. Teď už ani nechodila běhat na nedalekou cyklostezku a nejevila o fyzický pohyb zájem. Sean na ni nakonec naléhal, aby vyhledala profesionální pomoc.

„Jsem na dně,“ říkala mu s grimasou v obličeji, která mu dělala starost. Znal ji jako prudkou ženu, často reagující instinktivně. Podobné chování může vést k tomu, že tě zabijí.

Teď sledoval západ slunce a přemýšlel, zda je Michelle v pořádku.

Po pár hodinách, kdy ještě seděl v doku, zaslechl výkřiky. Nezaskočily ho jen naštvaly. Pomalu vstal a vydal se od klidné vodní hladiny nahoru po cestičce pokryté prkny přímo do vřavy večírku.

Zastavil se u bazénu, kde sebral baseballovou pálku. Do uší si nacpal ucpávky. Sean King byl velký chlap, metr devadesát s váhou kolem stovky kil svalové hmoty. Bylo mu ale pětačtyřicet, kolena se mu podlamovala a rameno po bývalém zranění bolelo. Proto si vždycky bral tu zatracenou pálku. A taky ty ucpávky. Cestou se díval přes plot, kde se všiml ženy, jak na něj hledí ze tmy. Měla složené ruce na prsou a mračila se.

„Jdu tam, paní Morisonová,“ řekl a zvedl svou dřevěnou zbraň.

„Potřetí v tomhle měsíci,“ řekla otráveně. „Příště zavolám rovnou policajty.“

„Nechte to na mně. Není to totéž, jako to dělat za peníze.“

Blížil se k velkému domu zezadu. Postavili ho před dvěma roky místo zbourané malé farmy, která měla původně tak čtvrtinu rozlohy. Majitelé tu skoro nebývali a raději létali svým soukromým tryskáčem na letní sídlo v Hamptonu či v zimě do paláce na břehu oceánu v Palm Beach. Což ovšem nebránilo jejich pubertálním dětem a jejich kumpánům tady řádit.

Sean prošel kolem porschí, beamerů a kabrioletu mercedes. Vyběhl po kamenných schodech a vešel do protáhlé kuchyně. Dokonce i s ucpávkami slyšel ohlušující rachot, muzika hrála příliš nahlas. Bolelo ho u srdce při každém úderu basů.

„No tak!“ zařval do toho šíleného randálu, když se dostal mezi vlnící se puberťáky. „No tak!“ zařval znovu. Nikdo mu nevěnoval pozornost, proto si vzal tu zbraň. Došel k mobilnímu baru uprostřed kuchyně a zvedl svou pravou pálku Louisville Slugger nad ramena. Upravil postoj a předstíral, že je na stadionu Yankee. Jediným úder vymetl půlku baru a druhým pak celou práci dokončil.

Muzika okamžitě ztichla a mládež se na něj alespoň podívala, i když dobrá polovina měla už přebráno, takže jen stěží mohla projevit nějaký zájem. Pár slečen nahoře bez se začalo chichotat a kluci bez košil na něj jen zuřivě hleděli a svírali pěsti.

Do kuchyně se vřítil kudrnatý vysoký svalovec.

„Sakra, co se to tady děje?“ Zarazil se a zíral na zničený bar. „Ksakru! Kingu, tohle zaplatíš!“ zařval.

„Ne, já ne, Alberte.“

„Jmenuju se Burt.“

„No dobrá, Burte. Zavolejme tátovi a zjistíme, co si o tom myslí.“

„Nemůžeš sem vletět a dělat pokaždé takový bordel.“

„Chceš říct… zachránit barák tvých rodičů před řáděním bohatých spratků?“

„Tohle si vyprošuji,“ ozvala se jedna slečinka vrtící se na deseticentimetrových podpatcích. Její upjaté tričko nenechávalo žádný prostor pro představivost.

Sean po ní hodil pohledem. „Fakt? Co se ti nelíbí? Bohatý, nebo spratek? Mimochodem, v tom hadříku, co máš na sobě, si nejsem jistý ani jedním.“

Sean se otočil zpět k chlapci. „Burte, tak já ti to povím ještě jednou. Tvůj táta mi dal právo tenhle dům vypakovat, kdykoli budu mít dojem, že se tu vše vymyká kontrole.“ Zvedl pálku. „Mám od něj tu pravomoc a už jsem vydal rozsudek.“ Podíval se na ostatní. „Jediné, co vám zbývá, je vypadnout dřív, než zavolám policajty.“

„Chlupatí nás jen požádají, abychom ztišili muziku,“ zavrčel Burt.

„Možná, pokud jim někdo neřekne, že se tu berou drogy. Navíc tu chlastají a souloží nezletilí.“ Sean se znovu rozhlédl po teenagerech.

„Víte, jak to vypadá v base? Přemýšlejte, než vám mamka s taťkou seberou klíče od meďoura a nedaj kapesné!“

Půl místnosti se rázem vyprázdnilo. Další zmizeli, když se Burt pokusil na Seana skočit. Dostal pálkou přes břicho. Sean chytil kluka za límec košile a zvedl ho z podlahy.

„Je mi zle,“ bědoval Burt. „Je mi zle!“

„Jen se zhluboka nadechni. Ale podruhé to už nedělej!“

Když se Burt sebral, řekl. „Tohle si odneseš!“

„Ty tu ale teď pěkně uklidíš.“

„Takové kraviny já dělat nebudu!“

Sean popadl mladíka za ruku a zkroutil mu ji. „Buď to uklidíš, nebo jedeme spolu na policejní stanici.“ Sean pálkou ukazoval na roztříštěný bar. Alberte, vrátím se za hodinu a zkontroluju to!“

Sean se ale za hodinu nevrátil. Za čtyřicet minut ho volali na mobil. Michelle ležela v bezvědomí ve washingtonské nemocnici a byla obviněná z těžkého ublížení na zdraví. Málem prorazil vstupní dveře, když se hnal ke svému vozu.

3.

Dlouhou dobu na ni jen hleděl, než se otočil k lékaři.

„Nebojte se, není to tak vážné,“ vysvětloval doktor. „Má otřes mozku, ale snímky lebky jsou v pořádku a nemá žádné vnitřní krvácení. Vyrazili jí zub, má dvě naražená žebra a pohmožděniny po celém těle. Až se probudí, tak si i navzdory sedativům užije dost bolesti.“

Sean se zadíval na věc, která na tomto místě vysloveně bila do očí: na želízka na Michellině pravém zápěstí, zatímco druhý náramek pout byl připnutý k boční pelesti postele. Před pokojem usadili obtloustlého poldu, který Seana prohledal a dovolil mu pouhých deset minut.

„Co se k čertu stalo?“ zeptal se Sean.

„Vaše přítelkyně vešla do putyky a vybrala si jednoho chlápka do pranice. A že je to pěkný pořez.“

„Jak to víte?“

„Protože toho chlápka zašívají jen o kousek dál.“

„Ona se chtěla prát?“

„Nejspíš proto jí dali ta želízka, i když rozhodně není ve stavu, aby mohla utéct. Toho druhého také pěkně poznamenala. Musí to být dračice.“

„Nemáte ani ponětí,“ sykl Sean mezi zuby.

Když doktor odešel, Sean se sklonil nad Michellinu postel.

„Michelle? Michelle, slyšíš mě?“

Dostalo se mu jen dlouhého stenu. Vycouval z pokoje s obrazem želízek, který ho pronásledoval na každém kroku.

Seanovi nezabralo mnoho času zjistit celou pravdu. Měl na místním oddělení přítele, který se podíval do zatykače a pak mu zavolal. „Ten chlap vznesl obvinění,“ řekl detektiv do telefonu.

„Jste si jisti, že ji neprovokoval?“

„Skoro padesát svědků přísahalo, že ona po něm vyjela jako první. Mimochodem, co k čertu dělala v téhle čtvrti, Seane? Copak se chtěla rozloučit se životem?“

Nebylo to tak, Michelle?

Na nemocniční chodbě do velkého Rodneyho málem vrazil. Jeho holka byla s ním a pořád se snažila ze svých šatů smést splašky z podlahy lokálu.

„Má za sebou velmi těžké období,“ vysvětloval Sean.

„A vy si myslíte, že my chodíme růžovým sadem,“ zaječela ta ženská.

„Vysoudím z ní poslední pětku!“ přidal se Rodney.

„To teda jo,“ přitakala ta kočka. „Je to pěkná děvka. Podívejte se na moje šaty!“

„Nic nemá, žádný majetek,“ poznamenal Sean. „Můžete si vzít její vůz, ale parkuje tak tisíc mil odtud.“

Žena řekla: „Vy jste nikdy neslyšel o srážkách z platu? Dalších dvacet let nám bude posílat vejplatu. Uvidíme, jak se jí to bude líbit.“

„Část platu můžete dostat, to ano, ale ona stejně žádné zaměstnání nemá. No vlastně, až se odsud dostane, stejně skončí zase v ústavu.“

„V ústavu? V jakém ústavu?“ vyjekla ta žena a přestala si čistit šaty.

„U sv. Alžběty. Však víte, žijí tam lidé s mentálními poruchami.“

„Téhle hovadině nevěřím,“ vyhrkl Rodney. „Ta coura mě napadla!“

„Vy tvrdíte, že je cvok?“ zapochybovala dámička.

Sean hleděl přímo na Rodneyho. „No tak, copak si opravdu myslíte, že by vás někdo při smyslech napadl? Obzvlášť ženská?“

„Sakra, ten chlap může mít pravdu. No, asi je blázen, když to udělala, co?“

„No, já chci ale ty prachy od kohokoli!“ nedala se žena a opřela si ruce o boky. Upřeně se podívala na Seana. „Od jejího kámoše to půjde! Jinak si ta holka, co umí karate a má bílej zadek, odsedí pár let v base.“

„Dobrá, snad dám dohromady nějakou hotovost.“

„Kolik?“ vyštěkla.

Sean rychle počítal, co mu zbylo na účtu. „Deset tisíc, ale to je maximum. Zaplatím doktora a vám zbude dost, abyste na vše zapomněli.“

„Deset tisíc? Nejsem idiot! Chci padesát!“ zařvala žena. „Doktor říká, že Rodney bude potřebovat kolenní náhradu. Zlomila mu sakra i prst.“

„Nemám padesát tisíc.“

„Pod pětačtyřicet ale nejdu, to vám teda říkám!“ ozvala se znovu. „Nebo jdeme k soudu a vaše kámoška má v lapáku pár let na to, aby zvládla, jak se má v krizi chovat.“

Sean se zamyslel. „No dobrá. Pětačtyřicet.“ Železná rezerva vzala za své.

„Bar je také pěkně rozmlácený,“ poznamenal Rodney. „Ten chlap bude také něco chtít.“

„Patnáct set pro barmana. To je poslední nabídka.“

Přímo před nemocnicí se toho rána všichni dohodli. Prokurátor nedostal případ, protože Rodney se vzdal žaloby. Když muž skládal šek, řekl: „Něco vám povím, ta ženská mi skoro nakopala, ale…“

„Ale…?“ opakoval Sean rychle.

Rodney jen pokrčil rameny. „Hele, ona mě dostala. Připouštím to. Umí dobře kung-fu. Pak ale najednou, když už mě mohla dorazit, se stáhla. Pak jsem to skončil. Jako kdyby chtěla, abych jí ten zadek vyprášil já. Je prostě magor. Vždyť jste to říkal.“

Sean vběhl zpátky do nemocnice. Nechtěl, aby se Michelle vzbudila s želízky na rukou.

4.

Byla v takové kondici, že se ze svých zranění začala velmi rychle zotavovat. Alespoň těch fyzických. Otřes mozku odezněl, žebra se začala hojit a dostala náhradu za vyražený zub. Sean se ubytoval v motelu blízko nemocnice a byl s ní každý den. Pak se ale objevil nový problém. Když se vrátili k domu pro hosty, zjistili, že jsou vyměněné zámky a jejich zavazadla jsou na terase před domkem. Sean zavolal svého přítele. Odpovědí mu bylo jen konstatování, ať je rád, že na něj nepodá žalobu za útok baseballovou pálkou na syna. Muž skončil hovor s tím, ať ho Sean už nikdy neobtěžuje.

Sean se podíval na Michelle na místě pro spolujezdce. Měla prázdné oči a rozhodně to nebylo jen díky analgetikům.

„No, Michelle, oni začali ten dům opravovat, víš. Věděl jsem o tom, ale zapomněl na to.“

Jen se podívala z okénka, ale nic kolem sebe neregistrovala.

Dojel do motelu, objednal dvoulůžkový pokoj, protože nemohl nechat Michelle samotnou. Vybral hotovost z banky a raději se ani nepodíval, kolik mu tam zbylo. K večeři si dal donesenou čínskou rychlovku, ale Michelle s těžce pohmožděnou čelistí a zubním implantátem mohla jen pít.

Posadil se na kraj postele, na které se Michelle choulila. „Musím ti převázat ten obličej“ řekl. „Smím?“

Na čele i čelisti měla povrchové řezné rány, vše velmi citlivé na dotek. Sykla, když jí staré obvazy strhával.

„Promiň.“

„Udělej to,“ vyštěkla, čímž ho velmi překvapila. Podíval se jí do očí, ale ty se opět ponořily do hluboké prázdnoty.

„Co ta žebra?“ zeptal se. Snažil se s ní mluvit, ale ona se od něj odvrátila.

Když skončil, řekl: „Potřebuješ ještě něco?“ Žádná odpověď. „Michelle, musíme si promluvit.“

Místo toho si lehla zpátky na postel a schoulila se do klubíčka.

Vstal a začal chodit po pokoji s lahví piva v ruce. „Sakra, proč jsi vyjela po tom chlapovi? Vždyť je to bedna a klidně by mohl hrát americký fotbal za Redskins!“

Ticho.

Zastavil se. „Zase bude líp. Mám pár nabídek k práci,“ dodal. Lhal. „Pomůže ti to?“

„Seane, nech toho.“

„Nechat čeho? Optimismu a toho, že ti chci pomoci?“ Jedinou odpovědí bylo její zabručení.

„Podívej, až se zase jednou vydáš do jiného baru, nějakej chlap možná tentokrát vytáhne bouchačku a prostřelí ti hlavu. A bude to.“

„Budu jen ráda.“

„Co to jen s tebou je?“

Vklopýtala do koupelny a zamkla za sebou. Slyšel, jak tam zvrací.

„Michelle, jsi v pořádku? Potřebuješ pomoci?“

„Sakra, nech mě o samotě!“ zařvala.

Sean vyšel ven a posadil se k motelovému bazénu. Ponořil nohy do teplé vody, vdechoval chlorové výpary a popíjel pivo. Venku vládl příjemný večer, který jen dokreslovala pěkná dvacítka v sotva viditelných plavečkách vlnící se na hladině bazénu. Začala plavat pravidelnými a silnými záběry rukou. Po čtvrté obrátce se zastavila a vynořila před ním svůj plný hrudník. „Nedáte si závody?“

„Podle toho, co jsem viděl, bych pro vás nebyl soupeř.“

„To byste měl vidět, když jsem ve formě. A nevadí mi dát někomu lekci. Jsem Jenny.“

„Děkuji za pozvání, ale musím odmítnout.“

Vstal a odcházel. Přes rameno už jen zaslechl, jak Jenny zklamaně vrčí: „Sakra, vždycky když si vyberu pěkného chlapa, tak je teplej.“

„Panečku, to byl ale dnes skvělý den,“ ulevil si Sean.

Když se vrátil do pokoje, Michelle spala. Lehl si na druhou postel a pozoroval ji.

Uběhly další dva dny a nedošlo k žádnému zlepšení. Sean se už ale rozhodl. Ať už se jeho přítelkyni stalo cokoli, neměl žádnou možnost jí pomoci. Zraněnou duši nevyléčí hluboké přátelství. Už ale věděl, kdo to dokáže.

5.

Příští den ráno Sean zavolal svého přítele Horatia Barnese, psychologa ze severní Virginie. Horatio nosil culík a stříbrnou kozí bradku. Dával přednost vybledlým džínům a černému tričku a jezdil na značkovém Harleyi. Specializoval se na psychologickou podporu policistů při řešení nespočtu problémů vyvěrajících z jejich stresující práce. Ostatně přesně při této příležitosti ho také Sean poznal.

Sean mu vylíčil událost v baru i svůj hovor s Rodneym a domluvil si s ním schůzku. Michelle přemluvil pod záminkou, že je to lékař, který se podívá na její zranění.

Prostorná a vzdušná ordinace Horatia Barnese se nacházela v jakémsi opuštěném skladu s řadou nemytých oken a horami knížek po podlaze. Jeho pracovní stůl tvořily nejspíše dveře položené přes dvě kozy. V jednom rohu stál Barnesův černý Harley.

„Kdybych ho tady nechal venku, už by tam nestál, víte?“ vysvětloval se širokým úsměvem. „Seane, Michelle nepotřebuje tvou lítost. Budeš muset ven, Michelle mi musí vylíčit vše sama.“ Sean je poslušně opustil a čekal v malé předsíni. Po hodině vyšel Horatio ven a Michelle nechal v kanceláři.

„No, má opravdu vážné problémy,“ řekl Horatio.

„Jak vážné?“ zeptal se Sean nervózně.

„Dost, hospitalizace by jí neškodila.“

„Neříkáš tohle, když je ta osoba ohrožena nebo ohrožuje ostatní?“

„Jsem si jist, že šla do toho baru částečně také proto, aby tam zemřela.“

Sean sebou trhl. „Michelle ti to řekla?“

„Ne, umím číst mezi slovy.“

„Kam ji mám odvézt?“

„Do Restonu,“ řekl Horatio. „Je to soukromá klinika. Ale příteli, stojí to fůru peněz.“

„Ty prachy seženu. Nějak.“

Horatio se posadil na starou bednu a vybídl Seana, aby se k němu přidal. „Seane, promluvme si. Co si myslíš o tom jejím problému?“

Sean vykládal půl hodiny o tom, co se jim stalo ve Wrightsburgu.

Horatio vrtěl hlavou. „No vlastně se divím, že nejste na terapii oba dva. Jsi vážně v pořádku?“

„Zasáhlo nás to oba, ale Michelle přece jen mnohem více.“

„Ona má pocit, že se nemůže spolehnout na svůj úsudek, což je pro ni opravdu těžké.“

Sean řekl: „Taky měla starost o toho chlápka. Pak najednou zjistila, jaký je. To by asi rozhodilo každého.“

Horatio si ho pozorně prohlížel. „Jak se cítíš ty?“

Sean si povzdechl. „Chlap vraždící lidi? Jak se mám asi cítit?“

„Ne, já spíš myslel na to, jak ses srovnal s tím, že se Michelle zapletla s jiným chlapem?“

Seanovi pobledla tvář. „No, v té době jsem si s tím poradil.“

„Na to jsem se neptal.“

Sean se na něj tázavě podíval, ale jeho přítel nijak nepokračoval.

Sean změnil téma. „Myslíš, že jí bude líp?“

„Pokud bude opravdu chtít. Pokud jí to bude jedno, pak alespoň Michelle můžeme ukázat kroky, které ke zlepšení povedou.“

„Co když ale chtít nebude?“

„Pak jsme na jiné planetě.“ Horatio se odmlčel. „Pamatuješ, řekl jsem, že byla v tom baru, protože chtěla umřít. Vybrala si k té rvačce největšího chlapa, což je jasný důkaz, že se chce z toho nějak dostat.“

Sean se na něj nechápavě podíval. „Jak jsi tohle zase zjistil?“

„Bylo to zoufalé volání o pomoc, Seane. Hnusné, ale každopádně volání o pomoc. Zajímavé ale je, proč teď. Musela se s tím vypořádávat už dlouho.“

„Co z toho odvozuješ?“

„Myslím, že nevěří svým instinktům. Nejdříve ten bar, pak pěst toho chlapa. Jako trest.“

„Trest? Za co?“

„Nevím.“

„Co když se nebude chtít léčit?“ zeptal se Sean.

„Nikdy nedostaneme souhlas od soudce. Buď tam půjde dobrovolně, nebo ji budu muset radit zvenku.“

„Já ji tam dovnitř dostanu.“

„Jak?“

„Prostě ji právnicky ukecám a dám do toho úplně všechno!“

6

Toho večera seděl Sean s Michelle v motelovém pokoji.

„Podívej,“ začal, „ten chlápek vznesl proti tobě obvinění za ublížení na zdraví. Dokážu zařídit odložení, ale soudce za to bude od tebe něco chtít.“

Začala se ošívat. „Co třeba?“

„Psychiatrické léčení. Horatio ví, kam tě poslat.“

Zůstala na něj zírat. „Ty si myslíš, že jsem blázen?“

„Co si myslím, je úplně jedno. Pokud chceš, aby tě žalovali za ublížení na zdraví a poslali tě načas do jiného zařízení, tak fajn. Pokud budeš dobrovolně souhlasit s léčením, obvinění stáhnou. Taková je dohoda, drahoušku.“ V tichosti doufal, že se Michelle nikdy nedozví, že prostě lhal. Michelle ale díkybohu souhlasila. Podepsala dokument, že Sean smí být informován o postupu léčby. Horatio Barnes tedy mohl začít se svými psychologickými kejklemi.

„Neočekávej zázraky přes noc,“ řekl mu psycholog následující den v kavárně. „Chce to čas. Je velmi křehká.“

„Nikdy mi ale jako křehotinka nepřipadala.“

„Navenek ne. Uvnitř ale je úplně jiná. Je klasickým modelem workholika s typickými obsesemi. Říkala mi, že dokázala pracovat celé dny od rána do večera. Je to pravda?“

Sean přikývl. „Šílený zlozvyk, ale zrovna teď mi chybí.“

„Je posedlá pořádkem? Na tuhle otázku mi vůbec neodpověděla.“

Sean málem vyprskl lok kávy. „Neptal by ses, kdybys viděl vnitřek jejího vozu. Je to ten největší bordelář, jakého jsem kdy viděl. Pořád někde vrší nějakou hromadu harampádí.“

„Je nejmladší z pěti dětí a jediná holka?“

Sean přikývl. „Její táta byl náčelníkem policie v Tennessee, bráchové jsou všichni poldové.“

„S tím se těžko žije, Seane. Spíš to nejde vůbec. Patřit do té rodinky, tak bych před promocí seděl aspoň dvacetkrát.“

Sean se usmál. „Tys byl taky stroj na průšvihy?“

„Hele, nech toho, to bylo v šedesátých letech. Všichni pod třicet se chovali stejně.“

„Ještě jsem nemluvil s jejími rodiči. Nechtěl jsem, aby o tomhle věděli.“

„Kde teď jsou?“

Sean řekl: „Matka s otcem tráví druhé líbánky na Havaji. Mluvil jsem s jejím nejstarším bratem Billem Maxwellem. Slouží na Floridě. Řekl jsem mu o tom. Chtěl sem přijet, ale rozmluvil jsem mu to.“ Pak se poněkud odtažitě zeptal. „Zlepší se to?“

„Vím, co chceš slyšet, ale to je jen a jen na té dámě.“

Sean odpoledne navštívil Michelle v jejím pokoji na klinice. Měla na sobě džínsy, tenisky a volný svetr, vlasy svázané do culíku.

Posadil se na židli proti ní a vzal ji za ruku. „Bude to dobré, uvidíš. Jsi ve správných rukou.“

Mohl se mýlit, ale měl najednou pocit, že mu sevřela dlaň. Okamžitě stisk opětoval.

Večer Sean zašel k bankomatu a málem ho ranilo, když zjistil, kolik mu zbylo na kontu. Už první účty za Michellinu léčbu byly ohromující a naneštěstí je nebylo možné hradit z jejího pojištění. Sice už zrušil penzijní připojištění, ale protože od Michellina incidentu neměl žádnou práci, jeho finance dosáhly kritického minima.

Vyzkoušel všechny možné kontakty, ale nenarazil na nic, co by stálo za řeč. Nejlukrativnější zakázky pro soukromé očko v D. C. vyžadovaly nejvyšší bezpečností prověření, které Seanovi už propadlo. Získat nové vyžadovalo spoustu času. Utáhl si tedy opasek, pokračoval v telefonování a leštění klik.

Nakonec, když došly ostatní možnosti, se rozhodl, že udělá to, co zásadně vždy odmítal. Zavolal Joan Dillingerové, bývalé kolegyni v tajné službě, dnes zástupkyni ředitele velké detektivní agentury. Bohužel bývala i jeho milenkou.

Joan zvedla sluchátko. „Samozřejmě, Seane. Pojďme zítra na oběd. Jasně, že najdu něco, co můžeme dělat společně.“

Zavěsil a hleděl z okna pokoje v mizerném motelu, který si už také nemohl dovolit. „Přesně téhle formulace jsem se bál,“ zabručel.

7

Sean si musel připustit, že Joan vypadá dobře. Až moc dobře a smrtícím způsobem nebezpečně. Vlasy i líčení bylo dokonalé, na sobě měla krátké upjaté šaty a vysoké podpatky, které přidaly dobrých patnáct centimetrů k její drobné tělesné konstrukci. Měla štíhlé nohy, bujné a měkoučké vnady, které, jak věděl z vlastní zkušenosti, byly také čistě přírodní. Jo, vypadala skvěle, až moc skvěle. Jenže on k ní necítil vůbec nic.

Joan Dillingerová to nejspíš vycítila a hned mu naznačila, aby se posadil na pohovku. Sedla si do křesla vedle a nalila si kávu.

„Už jsme se dlouho neviděli,“ řekla přátelsky. „Chytil jsi další sériové vrahy?“

„V tomhle týdnu nic,“ řekl se snahou usmát se, když si lžičkou míchal v šálku kávu.

„Jak se má ta malá kočička, co ses s ní spřáhnul? Mildred, viď?“

„Jmenuje se Michelle“ odsekl. „Má se skvěle. Dík, že se ptáš.“

„Pořád spolu pracujete?“

„Ano.“

„Pak se vážně musí umět pohybovat ve skrytu, protože ji tu nikde nevidím.“

Sean pojal okamžitě podezření. Mohla Joan vědět, co se Michelle stalo? Bude si muset dávat na tuhle potvoru velký pozor.

Zlehka odsekl: „Má dnes spoustu práce. Jak jsem ti říkal do telefonu, přestěhovali jsme se sem zpátky, a tak mne napadlo, zda nemáš něco, co bys nám na smlouvu o dílo mohla pustit.“

Joan odložila kávu, vstala a začala chodit po místnosti. Sean nevěděl, proč to dělá, ale klidně to mohl být jen způsob jak předvést vnady. Složitá osobnost Joan Dillingerové se v otázkách sexu a lidských vztahů stávala až překvapivě jednoduchou. Sean věděl, že vlastně jedno vychází z druhého.

„Takže to vezmeme rovnou. Ty prostě chceš, abych ti přihrála práci, i když mám kolem sebe tlupu svých soukromých oček, kteří vyřeší vše, co se objeví u mých dveří? A já ale o tobě už neslyšela… možná celý rok?“

„Je lepší, když se od sebe držíme dál.“

Ztvrdly jí rysy. „Seane, rozhodně mi mou pomoc příliš neusnadňuješ.“

„Když nic nemáš, proč jsme se scházeli?“

Posadila se za stůl a zkřížila nohy. „Nevím, třeba jsem tě chtěla jen vidět.“

Vstal a došel k ní. „Joan, já vážně potřebuji nějakou práci. Pokud nic nemáš, půjdeme si z cesty. Nechci tě připravovat o tvůj drahocenný čas.“ Sean odložil hrnek a zamířil ke dveřím. Pak ho ale Joan chytila za paži.

„Nevztekej se, chlape. Nech holku chvilku dělat drahoty. Tak to přece má být.“ Joan si znovu sedla za stůl, najednou už byla jen úřední a předsunula mu písemnou smlouvu. „Přečti si to pořádně. Pořád jsi ještě právník.“

„Jaký je honorář?“

„Standardní suma pro tento typ smluv, náhrady výdajů na den a dobrá prémie, pokud se ti to podaří vyřešit.“ Sjela ho pohledem. „Tys zhubnul.“

„Držel jsem dietu,“ řekl nepřítomně, když si pročítal kontrakt. Podepsal ho a předsunul zpět k ní. „Mohu se podívat na ten spis?“

„Co kdybych ti koupila oběd, a při něm případ prodiskutujeme? Mám pár nápadů a měl bys ještě podepsat navazující dokumenty. Tvůj parťák taky.“

Sean se napjal. „No, podstatné je, že tenhle případ budu řešit bez ní.“

Joan začala ťukat perem do savého papíru. „Že by Mildred dělala s někým jiným?“

„Jmenuje se Michelle.“

Na oběd zašli na steak k Mortonům. Hovořili o případu, ale Sean víc myslel na jídlo.

„Ty že držíš dietu?“ řekla, když viděla, s jakou chutí bodá do masa s vidličkou.

Omluvně se pousmál. „Tedy, mám asi větší hlad, než jsem si myslel.“

„Kdyby to tak byla pravda,“ povzdechla si jedovatě. „Dobře, pojďme k tomu případu. Může se z toho něco vyklubat. Podezřelé úmrtí. Ten muž se jmenuje Monk Turing. Našli ho na pozemcích CIA nedaleko virginského Williamsburgu. Buď je to vražda, nebo sebevražda. Měl bys zjistit proč, jak a hlavně, pokud je to vražda, tak kdo.“

„Pracoval Turing pro CIA?“

„Ne. Slyšel jsi už o městečku Babbage Town?“

Zavrtěl hlavou. „Kde to je?“

„Popsali mi to jako jakousi quasi vývojovou základnu s obrovskými možnostmi komerčního využití. Pracoval tam jako fyzik. Protože je v tom namočená CIA a FBI to vyšetřuje jako smrt na federálním území, budeme muset našlapovat velmi jemně. Mám tam několik zkušených chlapů, ale žádný z nich se ti nevyrovná.“

„Díky za důvěru. Pro koho pracujeme?“

„Pro lidi z Babbage Town.“

„Co jsou zač?“

„To budeš muset taky zjistit. Pokud to půjde. Vezmeš to?“

„Jaká je prémie?“

Usmála se a pohladila ho po hřbetu ruky. „V penězích nebo v naturáliích?“

„Začněme s penězi.“

„Podle firemních zásad se prémie dělí mezi nás a hlavního vyšetřovatele v poměru šedesát ku čtyřiceti.“ Pokyvovala hlavou. „Seane, to si pamatuješ od posledního našeho případu. Jenže minule jsi odměnu odmítl a nechal mi všechno. Nikdy jsem nepochopila proč.“

„Řekněme, že to bylo bezpečnější pro nás oba. Navíc jsem si myslel, že ty peníze využiješ k tomu, abys mohla jít do výslužby.“

„Výdaje se mi bohužel tak trochu vymkly z rukou. Proto jsem pořád v kalupu.“

„Takže o jaké částce se to bavíme, když případ vyřeším?“

„Je to složité. Je k tomu potřeba vypočítat určitý vzorec. Stačí jen, když budeš vědět, že je to balík.“ Znovu ho sjela pohledem. „Ještě nikdy jsi takhle štíhlý nebyl.“

Sean si poposedl a nabral plnou pusu bramborové kaše.

„Máš teda zájem?“ zeptala se.

Nabral si velké sousto. „Díky za oběd. A díky za kšeft.“

„Zařídím, aby ses tam mohl vydat. Řekněme během pár dní?“

„Prima. Musím ještě pár věcí vyřídit.“

„Rozloučit se s Mildred, co?“

Dříve než něco odpověděl, předsunula před něj obálku. Podíval se na ni s velkým překvapením. „Záloha na mimořádné výdaje. Nejspíš ji teď potřebuješ.“

Než šek strčil do kapsy, podíval se na něj. „Joan, jsem tvým dlužníkem.“

„Doufám, že to myslíš vážně,“ řekla si pro sebe, když odešel.

8.

Michelle si pozorně prohlížela kliku u dveří a čekala, až se pohne. Osoby, která vstoupí, se chtěla na leccos zeptat. Jeden den byl jako druhý. Snídaně, sezení, oběd, cvičení, psychohrátky, hodina pro sebe, pak zase sezení zaměřené na ovládání emocí a potlačení pudů, které jí hrozily sebezničením. Pak večeře, nějaké pilulky, pokud je chtěla, což obvykle nebyla pravda, poté postel, ve které mohla snít o dalším dni v tomhle živém pekle.

Když se dveře neotevřely, pomalu vstala ze židle a očima přejížděla po čtyřech světle vymalovaných zdech bez oken. Houpala se na prstech nohou, zhluboka dýchala a zkoušela, jak se jí zhojila pohmožděná žebra.

Michelle na tu noc v baru příliš nemyslela. Zašla tam pít a zapomenout. Pak už jako opilá se snažila toho chlapa zabít. Jenže se snažila málo. Nebo si snad opravdu chtěla nechat ublížit, možná i zemřít? Michelle si musela připustit, že tomu tak mohlo být. Pokud ovšem měla podobné úmysly, ani to nedokázala udělat pořádně. Taková neschopnost přesahovala všechny myslitelné meze.

Prudce se otočila, když se otevřely dveře a dovnitř vešel Horatio Barnes ve svých ošoupaných džínsech, teniskách a černém tričku s obrázkem Hendrixe. Potkali se několikrát, ale vždycky prohodili jen několik všeobecných vět. Začala ho považovat za troubu či za dalšího doktora, kterému jsou pacienti ukradení. Není to vlastně jedno i mně?

Přinesl magnetofon a požádal Michelle, aby se posadila. Udělala to. Vždycky dělala to, co po ní chtěli. Co jiného taky mohla?

Horatio si sedl proti ní a ukázal na magnetofon. „Nebude vám to vadit? Bohužel už moc zapomínám. Naštěstí si aspoň pamatuju, kde bydlím, protože jinak už bych nikam ani nemohl chodit.“

Michelle pokrčila rameny. „Je mi to jedno, nahrávejte si, co chcete.“

Horatio se její nedůtklivostí nedal vyvést z míry, zapnul magnetofon a položil ho na stůl vedle ní. „Jak se dnes máme?“

„My se máme super. Jak se máte vy, doktore Barnesi?“ odpověděla Michelle a jen se utvrdila ve svém názoru na něj.

Psycholog se usmíval. „Jen Horatio. Doktor Barnes říkali mému tátovi.“

„Z čeho měl doktorát?“

„Pracoval jako přednosta lékařské fakulty na Harvardu. Dr. Stephen Cawley Barnes. Proto ho štvalo, že jsem mu vždycky říkal Stevie.“

„Jak to, že nejste lékař?“

„Otec chtěl, abych medicínu studoval. Naplánoval mi celý život. Pojmenoval mě Horatio po nějakém našem předkovi z doby kolonií, protože myslel, že to mému životu dodá historický význam. Věřila byste tomu? Víte, co všechno jsem si kvůli tomu jménu vytrpěl? Na střední škole mi říkali „kurvo“ nebo „kryso“, jen proto, že starý pán byl elitářský snob. Tak jsem šel na Yale a stal se ze mne terapeut.“

„Revoltující synáček, co?“

„Všechno, nebo nic. Podle záznamů jste neměla pokojnou noc.“

Michelle okamžitě zaznamenala jeho prudkou změnu postoje. „Vůbec jsem nespala.“

„Noční můry tedy,“ řekl Horatio. „Nakonec vás vzbudily.“

„Nepamatuji se.“

„Proto jsem tu. Abych vám pomohl si vzpomenout.“

„Chci si ale vůbec vzpomenout na své noční můry?“

„Já osobně zjistil, že pokusy o zkoumání duše se mi nejlépe daří uprostřed zničujících nočních můr.“

„Co když to nechci vědět? Nezáleží snad na mně?“

„Jistě že ano. Nechcete to vědět?“

„Vlastně ani ne.“

„Mám vás! Já své noční můry už duševně zvládnul. Koukám, že jste se také nepohodla s doktorem Reynoldsem. Co kdybyste mi to vysvětlila?“

„Protože se mi pořád díval pod župan, kdykoliv jsem zkřížila nohy. Jak si můžete všimnout, dneska mám kalhotky.“

„To mám teda kliku. Dobrá, pojďme si povídat o tom, proč jste šla do toho baru.“

„Nepovídali jsme si o tom už mockrát?“

„Děláte si legraci. Musím si nějak svůj vysoký plat zasloužit.“

„Šla jsem tam pít. Proč chodíte do baru vy?“

„Řekněme, že já mám vyhrazenou židli v barech jedenácti různých států.“

„Nu,“ řekla Michelle, Já se tam šla napít.“

„A co dál?“

„Pak jsem se zamotala do rvačky a dostala co proto. Stačí vám to?“

„Byla jste v tom baru někdy předtím?“

„Ne. Ráda poznávám nová místa. Jsem prostě odvážná holka.“

„Já jsem sice taky odvážný kluk, ale vybrat si bar uprostřed oblasti s nejvyšší kriminalitou v distriktu Columbia, a ještě k tomu o půl dvanácté v noci? Myslíte, že to byla rozumná volba?“

Odpověděla zdvořile a s úsměvem: „Ukázalo se, že moc ne, co?“

„Znala jste toho siláka, co jste se s ním utkala?“

„Ne. Abych řekla pravdu, nejsem si ani moc jistá, jak to začalo.“

„Říkat pravdu, to je to, co bych od vás chtěl, Michelle. A já myslím, že to dokážete.“

„Co má tohle přesně znamenat?“

„Podle policejní zprávy všichni svědkové tvrdí, že jste přišla do baru a napadla toho největšího parchanta, co tam byl. Zaklepala jste mu na rameno a pak mu jednu vrazila.“

„Všichni víme, že na svědky se nedá spolehnout.“

„Sean s tím napadeným mluvil.“

Michelle sebou po této informaci viditelně škubla. „Opravdu? Proč?“

Horatio ale návnadu nepřijal. „Ten chlap mu řekl jednu velmi zajímavou věc. Chcete to vědět?“

„No, stejně mi to řeknete, takže se neupejpejte.“

„Řekl, že jste se nechala dobrovolně zmlátit.“

„To se tedy plete. Udělala jsem chybu a on mne dostal. Nic jiného v tom nebylo.“

„Sestřičky tvrdily, že včera v noci jste ze spaní volala něco jako ‚Sbohem, Seane‘. Pamatujete se na to?“

Michelle jen krátce zavrtěla hlavou.

„Neuvažovala jste třeba o tom, že partnerství s Seanem ukončíte? Pokud ano, neměly byste mu to říct? Nebo chcete, abych to udělal já?“

Michelle zareagovala velmi rychle. „Ne, já…“ Zajíkla se, zjevně vycítila past. „Jak bych asi mohla vědět, co jsem říkala? Vždyť jsem spala.“

„Jsem velmi dobrý analytik snů. Noční můry řeším bez příplatku. Je to speciální nabídka na tento týden, protože všechno jde nějak zatraceně pomalu.“

Michelle zakoulela očima.

Horatio nijak nevyvedený z míry pokračoval: „Vy ale Seanovi důvěřujete, že?“

„Jako nikomu jinému,“ řekla napjatě. „Moc takových lidí poslední dobou není.“

„Poslední dobou. Něco se změnilo?“

„Poslyšte, pokud mne budete chytat za každé slovo, tak už neřeknu vůbec nic.“

„Fajn, dobře. Vím, že vaši rodiče nejsou o vašem pobytu u nás informováni. Máme je kontaktovat?“

„Ne! Chci říct, že rodičům se volá, když člověk dostane nějakou medaili nebo když má novou práci. Ne proto, že se nastoupíte na léčení do blázince.“

„A proč jste nastoupila na léčení?“

„Protože Sean mi řekl, že musím. Abych neskončila v base,“ dodala na svou obranu.

„Byl to jediný důvod? Není v tom ještě něco jiného?“

Michelle si poposedla a přitáhla si nohy k hrudníku.

Celých dvacet minut nepromluvila, stejně tak ale neřekl ani slovo Horatio. Nakonec psycholog vypnul magnetofon a vstal. „Vrátím se zítra. Do té doby jsem na telefonu. Pokud vám to nevezmu, pak jedině proto, že piju ve svém oblíbeném baru nebo řeším podobného cvoka, jako jste vy.“

„Předpokládám, že naše sezení nikam nevedlo. Pardon,“ sykla Michelle jízlivě. „No, stejně vás za to platím, tak co?“

„Platíte, ale na rozdíl od vás si myslím, že naše dnešní sezení bylo jako dynamit.“

Michelle vypadala zmateně. „Proč?“

„Protože jste tu seděla a přemýšlela o tom, proč jste tam chodila. A jsem si jist, že o tom budete přemýšlet, až odejdu, protože si prostě nedokážete pomoci.“ Chystal se odejít, ale pak ještě dodal: „Musím vás varovat před tím, co přijde.“

„Ano?“ ozvala se Michelle. Na tváři měla výraz volající po určité konfrontaci.

„Dnes večer budou servírovat salisburský steak. Vy si ale dejte chleba s máslem. Ten steak je hnusný. Nejspíš to nebude ani maso. Co vím, vymysleli to Rusové, aby v dobách Studené války donutili disidenty promluvit.“

Když Horatio odešel, Michelle si sedla na podlahu a schoulila se ke zdi. „Proč jsem vůbec tady?“ vyjekla a pak pravou nohou prudce kopla do židle, která přeletěla celou místnost.

V okamžiku, kdy se objevila sestřička, už židle stála na svém místě a Michelle byla na nohou. Skoro vznešeně poznamenala: „Ten steak bude nejspíš hnusný.“

„To ano. Dáte si tedy raději chléb s máslem a marmeládou?“ zeptala se sestřička.

„Ne, přineste mi ten steak s dvojitou přílohou,“ řekla Michelle, když sestra odcházela.

„Copak, budete se za trest přezírat?“ zeptala se jí sestřička.

To si piš, že budu!

9.

Později té noci ležela Michelle na lůžku ve svém pokoji a pálilo ji v žaludku po páchnoucí krmi zvané salisburský steak. Protože byla na klinice dobrovolně, mohla se poměrně volně pohybovat. Aby překonala pocity na zvracení, rozhodla se, že se projde. Všichni pacienti takovou svobodu neměli. Nacházelo se tu i uzavřené oddělení hlídané ošetřovateli, kde byli umístěni nedobrovolně hospitalizovaní násilníci. Michelle zaslechla, že ošetřovatelé této části říkají ‚Kukaččí hnízdo‘.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla její spolubydlící Cheryl. Příjmení se tu nepoužívala. Pětačtyřicetiletá žena se šílenou podváhou a s chomáči šedivých vlasů kolem vychrtlé tváře pořád cucala brčko. Michelle nevěděla přesně, proč tu Cheryl je, ale předpokládala, že příčinou je její anorexie.

Cheryl se svezla na své lůžko a začala zas cucat to proklaté brčko.

Tady noční můry mít musím, pomyslela si Michelle. Je to skvělé, velká sající bestie mi leze skoro až do postele.

„Jak se máš, Cheryl?“

Sání přestalo a pak začalo znovu.

Michelle začala chodit po místnosti. Chtěla zavolat Seanovi, ale co by mu řekla? Je mi to líto, co se v tom baru stalo. Přijeď pro mě, už je mi dobře.

V zoufalství se obrátila k Cheryl: „Ten steak, to teda bylo něco, že? Jako kdybych spolkla pneumatiku.“

Cheryl se od ní odvrátila a nasávání nabralo na síle.

Michelle to vzdala a zamířila do malé tělocvičny. Z pochopitelných důvodů byly stroje uzamčené. Venku zůstal jen velký gumový míč. Michelle začala cvičit a po třiceti minutách vnímala, jak její svaly mají zase tu správnou citlivost. Měla před sebou celou noc a vůbec se jí nechtělo spát.

Při návratu na chodbě minula dva pacienty v hadrech a modrých bačkorách v doprovodu sestry. O kousek dál kolem ní prošel podsaditý sanitář. „Michelle, potřebujete pomoc?“

Byl to udělaný padesátník s blond vlasy sestřihanými nakrátko. Pod zeleným trikem s véčkovým výstřihem byly patrné tři zlaté řetězy. Na jmenovce stálo ‚Barry‘.

Způsob, jak s ní mluvil, se jí nelíbil, mohlo za to ale možná její špatné naladění. Pak se dotkl jejího předloktí a s prsty na Michellině kůži se jeho úmysly najednou staly jasné. „Nepotřebujete doprovodit zpátky do svého pokoje?“

Odtáhla se od něj. „Není to tu tak velké, trefím sama.“ Kráčela pryč, ale cítila, jak ji spaluje pohledem. Poohlédla se a přistihla ho, jak se na ni usmívá.

Rychle odběhla do svého pokoje. Cheryl dál sála svou slánku. Michelle si lehla do postele a zírala na dveře. Nebyly tu zámky, takže pacienti se nemohli nikde zabarikádovat. Ale na druhé straně se nedalo předejít nechtěným příchodům, třeba teď právě Barryho.

Po hodině světla zhasla, ale Michelle stále nemohla zavřít oči. Očekávala kroky, plíživé a motivované zlým úmyslem. Kolem jedné ráno si konečně řekla: „Proboha, vždyť se tě jen zlehka dotkl na ruce a něco prohodil.“ Copak ještě ke všemu trpí paranoiou? Ne, přesvědčovala se, nemám důvod.

Ve dvě ráno ji vzbudily kroky na chodbě. Pomalu se posadila a zkontrolovala Cheryl, ale milovnice brček spala jako dudek. Michelle shodila deku a natáhla si tenisky. Po chvilce už byla na chodbě. V noci sloužil jen omezený počet ošetřovatelů a placený strážný neměl mnoho povinností a koneckonců ani motivaci něco opravdu hlídat.

Šla za zvukem kroků a dostala se do další chodby. Slyšela, jak se otvírají a zase zavírají dveře. Pomalu se sunula dopředu a naslouchala. Najednou úplně ztuhla. Další zvuk… tentokrát přímo za ní. Ustoupila o pár kroků a pak vběhla do další chodby.

Za okamžik se za rohem objevil Barry, sanitář se zlatými řetězy. Prošel kolem její skrýše v temné chodbě. Jakmile to bylo bezpečné, Michelle se raději stáhla zpět do svého pokoje.

10.

Ráno Michelle opět zamířila do části budovy, kam se dostala v noci. Zaujaly ji dvě věci: krásná, skvěle oblečená dáma na vozíku, kterou ven z pokoje vyvezla ošetřovatelka, a lékárna na konci chodby.

Odpoledne měla sezení s Horatiem.

„Co včerejší noční můry?“ zeptal se.

„Ne, tentokrát jsem spala klidně. Na konci chodby ve východním křídle bydlí paní na vozíku?“

Horatio vzhlédl od svých poznámek. „Ano, proč se ptáte?“

„Kdo je to?“

„Není to má pacientka. Pokud je ale tady, stejně vám o ní nesmím nic říct. Lékařské tajemství, chápete? Proto také s nikým nemluvím ani o vás.“ Pak ovšem s nadsázkou dodal: „Samozřejmě pokud mi někdo nezaplatí pořádný úplatek. Mám sice svou etiku, ale nejsem hlupák.“

„Se Seanem ale mluvíte. Myslím tím o mně.“

„Jen proto, že jste podepsala souhlas.“

„Tak mi aspoň řekněte, proč je na vozíku. To přece s duševní nemocí nesouvisí, ne?“

„Může to souviset. Už jsem říkal, není to můj pacient. Proč to chcete vědět?“

„Jsem zvědavá. Tady se toho moc pozoruhodného neděje.“

„Tak já vám něco poradím. Co kdybyste se soustředila na to, abyste se dala do pořádku?“

„No dobře, co je na dnešním jídelníčku?“

„Není to sice salisburský steak, ale špagety nejsou o moc lepší. Včera jsme skončili s tím, abyste se zamyslela, proč jste tady. K jakým závěrům jste došla?“

„K žádným. Měla jsem práci.“

„Práci? Opravdu? Vždyť jste říkala, že jste se nudila?“

„Dobrá, jsem tu proto, abych se dala do pořádku.“

„Říkáte to jen tak, nebo to myslíte doopravdy?“

„Nevím, kterou odpověď chcete slyšet.“

„Můžeme si hrát s odpověďmi, Michelle, ale tím jen mrháme časem.“

„Tohle říkáte Seanovi? Že jen mrhám jeho časem a jeho penězi? Vím, že to celé platí.“

„Záleží vám na tom?“

„Chce mi pomoci. Je to dobrý chlap… Já jen…“

„Jen co?“

„Jen že nejspíš mohl trávit čas a utrácet peníze mnohem účelněji. To je celé.“

„Chcete říct, že vás měl raději nechat napospas osudu? Hrajete na mne melodrama? Mám snad dodat, že k těm blbostem, co říkáte, ještě strašně vypadáte?“ Tuhle jedovatou poznámku zmírnil Horatiův úsměv.

Michelle se upřeně zadívala na podlahu.

„Myslíte si, že opravdu Seana znáte?“ zeptal se Horatio nakonec.

„Samozřejmě. Prošli jsme spolu celou řadou dost nebezpečných situací.“

„Řekl mi, že jste mu zachránila život, a nejednou.“

„A ona zase mně,“ odpověděla okamžitě.

„Pokud ho tak dobře znáte, musíte vědět, že vás neopustí.“

„Teď jsem pro něj jen zátěž.“

„Aha, to vám řekl?“

„Samozřejmě že ne. Nikdy to neřekne. Ale já nejsem hloupá.“

„Žili jste spolu i intimně?“

Horatiova otázka Michelle tak zaskočila, že zůstala zírat s otevřenou pusou.

„Michelle, to je normální diagnostický dotaz. Musím rozumět různým rolím, které vaši blízcí hrají ve vašem životě. A sexualita má mimořádně velký vliv v dobrém i špatném smyslu slova.“

„Nikdy jsme spolu nespali,“ řekla mechanicky.

„Dobrá. A chtěla jste?“

„Musíte se mě ptát na takové kraviny?“ vybuchla Michelle. „Mohu se vás ptát, na co chci. Na vás je, zda odpovíte, nebo ne.“

„Nechápu tu otázku.“

„Není tak složitá, že? Sean King je vysoký a fešný chlap, chytrý a statečný a ještě k tomu čestný a upřímný.“ Horatio se usmál. „Podle mne jsou to velmi podstatné věci v životě, ale kdo jsem, abych to tvrdil? Navíc je to taky dobrý chlap, jak jste před chvílí řekla. No a vy jste mladá, atraktivní žena. Pracovali jste spolu.“

„Jenom to, že s někým pracujete, znamená, že s ním musíte spát.“

„Máte úplnou pravdu. Takže když řeknu, že jste nikdy neměla ani tu nejmenší chuť se s ním vyspat, budu mít pravdu?“ Horatio se pousmál. „Potřebuju jen vyplnit správnou kolonku tady v tom testu.“

„Bože, já si připadám jako před porotou.“

„Poznání sebe sama je mnohem horší než se vydat do rukou zkušeného právnického šejdíře v soudní síni. Takže, žádné intimní touhy jste k tomu velkému medvídkovi necítila?“

„Jděte se vycpat, doktore. Víc vám toho neřeknu.“

„Tím jste mi vlastně řekla dost. Děkuji.“

„Když jsme skončili se Seanem, nejspíš se zeptáte, jestli jsem chtěla spát s tátou.“

„Pojďme si o tom popovídat.“

„No tak, to nemůžete myslet vážně.“

„Myslím. Jaký vztah jste měla k otci? Dobrý?“

„Skvělý! Byl šéfem policie, teď je v penzi. Tráví s mámou druhé líbánky na Havaji. Kvůli tomu se o mně nesmějí dozvědět. Hned by se vrátili.“

Horatio jí nehodlal dát vědět, že už to od Seana ví. „To je od vás velmi ohleduplné. Myslíte, že by je překvapilo, kdyby věděli, že jste tady?“

„Myslím, že by je to ohromilo.“

„Vaši bratři jsou taky poldové. Napadlo vás někdy, že se dá živit i jinak?“

Michelle pokrčila rameny. „Vlastně ne. Snila jsem sice o tom, že se budu profesionálně věnovat atletice, ale nikdy k tomu nemělo dojít.“

„Neshazujte se zas tak. Jste první olympijská medailistka, kterou jsem kdy léčil. Stříbrná za veslování. Sean to aspoň říkal.“

„Jo,“ odvětila a rty jí zacukalo pousmání. „Bylo to skvělé. Vrchol mého života, aspoň jsem si to tenkrát myslela. No, možná fakt byl,“ dodala pokojně.

„Pak jste chvíli pracovala u policie a potom jste nastoupila do tajné služby. Měla jste pro tu změnu nějaký zvláštní důvod?“

„Bráchové jsou poldové. Prostě jsem si myslela, že by bylo skvělé být u federálů.“

„A váš otec s tím souhlasil?“

„Ani ne. Vlastně vůbec nechtěl, abych byla u policie.“

„Jak jste se cítila, když vám to řekl?“

„Chápala jsem to. Byla jsem jeho malá holčička a tak podobně. Mámě se to, že jsme policajti, nelíbilo u nikoho z nás. Ale já si tuhle práci stejně vybrala. Jsem dost nezávislá.“

„Asi vás ohromí, když vám řeknu, že tuto vaši vlastnost jsem už diagnostikoval,“ ozval se Horatio. „Rodiče ale máte velmi ráda?“

„Udělala bych pro ně cokoli.“

Horatio se na ni překvapeně podíval. „Dáte mi souhlas, abych s nimi mohl promluvit?“

„S mými rodiči? V žádném případě!“

„Tak s některým z vašich bratrů?“

„Můžete promluvit s Billem, je nejstarší a slouží na Floridě.“

„Jak si přejete, má dámo.“

„Hlavně si přeju, abych tu nebyla,“ odsekla.

„Můžete odejít kdykoli. Víte to přece, ne?“

„Jo, jistě.“

„Můžete odejít třeba hned, vstaňte a běžte. Pokud je tohle, co chcete. Vrátit se do pekla vašeho nezávislého života. Nikdo vám nebrání. Tamhle jsou dveře.“

Zavládlo dlouhé ticho a pak řekla: „Myslím, že ještě chvíli zůstanu.“

„Myslím, že je to skvělá volba, Michelle.“

Když skončili hovor, Michelle doprovodila Horatia ke dveřím. Zatímco stáli u vchodu, minul je Barry, ale ani se na ně nepodíval.

Michelle se ozvala: „Víte něco o tomhle chlápkovi?“

„Nic moc. Proč?“

„Jsem jen zvědavá.“

„Jenže já vám tak úplně nevěřím.“

„Horatio, vy pochybujete o mém slově?“

„Ne, nazval bych to mnohem praktičtěji. Lžete a lež má krátké nohy.“

11.

Poloostrov Beale představuje kus pevniny v okrsku Gloucester County na řece York na půl cesty mezi Clay Bank a Wicomicem v malebném virginském Tidewateru. Skoro jako celá Virginie byl i Beale osídlen v koloniálních dobách. Právě zde se odehrávaly první slavné okamžiky nové země, která se o sto let později stala Spojenými státy. Méně než dvacet kilometrů odtud na jih v Yorktownu v roce 1781 britský generál Cornwallis složil zbraně a vzdal se s tisíci poníženými červenokabátníky Washingtonově neuspořádané Kontinentální armádě. Tím americká válka za nezávislost skončila vítězstvím nových osadníků, kteří do té doby málokdy vedli bitvu, v níž by jim nehrozila porážka.

Z bitevních polí těchto raných dnů povstaly sbité domky i vznešené cihlové domy na plantážích prosperujících z legií otroků, které se o ně odpovídajícím způsobem staraly. O necelých sto let později vyčerpaná půda a občanská válka ukončily tyto ospalé dny jižanské aristokracie navždy.

Druhá vlna prosperity v tomto poklidném místě u řeky York s čistou vodou, příjemným podnebím, skvělým rybařením a pokojnou atmosférou nastala v době průmyslové revoluce. Díky rovině, vlhkému vánku, žlutým borovicím a klimatu považovanému za ideální pro osoby trpící souchotěmi se toto území stalo zemí zaslíbenou pro představitele spotřební společnosti. Nejdřív se tu usadila jedna nebo dvě rodiny takových zbohatlíků a pak už to šlo ráz na ráz.

Z tohoto důvodu sem byly v době rozkvětu dotaženy čtyři soukromé železniční tratě od severu a další tři ze západu. Končily právě tady na těstovité jílovité půdě Virginie, kde vane stále svěží vánek.

A z těchto původních paláců se nyní staly penziony a malé hotely. Většina z nich se však, stejně jako plantáže, rozpadla, což alespoň během dlouhého a vlhkého léta na Tidewateru dalo místním dětem možnost k dobrodružnému prolézání ruin.

Přímo na protějším břehu řeky v okrsku York měla výsadní postavení americká vláda, která tam hned vedle proviantní základny a skladu zbraní vojenského námořnictva postavila Camp Peary. Tento triumvirát společně zabíral celý břeh od Yorktownu až po virginský Lightfoot. Říkalo se, že osazenstvo vysoce utajeného výcvikového střediska pro agenty CIA, přezdívaného „Farma“, má vybavení, které dokáže přes celou širokou řeku uprostřed nejhlubší noci rozpoznat barvu očí člověka. Místní obyvatelstvo rovněž bralo jako fakt, že každý, kdo vstoupí do ochranného sedmikilometrového pásma kolem střediska, je sledován z družice. Nikdo to sice nikdy nedokázal, ale žádný návštěvník neodjel z této oblasti, aniž by tyto historky neslyšel alespoň třikrát.

Oblast Beale prošla konjunkturami i úpadky, prožila si vrtochy bohatých, zatímco průměrní občané si dál žili své prosté životy jako kdekoli jinde v celé zemi. Tak tomu bylo všude vyjma jedné lokality, která právě procházela značným rozvojem.

Tomu místu se říkalo Babbage Town.

Malé letadlo se Seanem Kingem na palubě dosedlo na asfalt jediné ranveje a začalo zpomalovat. Když se vrtule přestaly točit, k letounu dojel modrý hummer, z něhož vystoupil mladý vytáhlý černoch v uniformě ochranky a pomohl Seanovi se zavazadly.

Cestou v hummeru Sean přemýšlel o své návštěvě u Michelle před odjezdem do Babbage Townu. Zavolal Horatiovi a ověřil si, zda ji může vidět. Horatio zas chtěl vidět Michelliny osobní věci z bytu, který pro ně Sean pronajal. Chtěl se také podívat do jejího vozu.

„Vezmi si ale roušku a rukavice,“ varoval ho Sean, „a nezapomeň si ověřit, kdy tě očkovali proti tetanu.“

Když se sešli s Michelle v místnosti pro návštěvy, Sean při pohledu na její dobrý fyzický stav hned dostal lepší náladu. Dokonce ho objala, naslouchala mu a odpovídala přímo bez vytáček.

„Jak dlouho budeš v tom Babbage Townu?“ zeptala se, když jí řekl o svém novém případu.

„Nevím. Joan mi najala soukromé letadlo.“

„A jakpak se má ta schizofrenická coura, tvá bývalá přítelkyně Joan?“

Přijal tu jedovatou poznámku jako náznak vracející se zdravé mysli a opáčil: „Nejede se mnou. Za bezpečnost v Babbage Townu odpovídá jakýsi Len Rivest. Pracoval pro FBI, zná Joan a doporučil její firmu. Bude mou spojkou na místě.“

„Říkáš, že tam někoho zavraždili?“

„Nejsme si jisti. Ten člověk se jmenuje Monk Turing. Pracoval v Babbage Townu.“

„Co to vůbec je, ten Babbage Town?“

„Vylíčili mi to jen jako tajný mozkový trust, kde se pracuje na něčem velmi důležitém.“

„Kdo to celé řídí?“

„Podle spisu nějaký Champ Pollion.“

„Monk? Champ?“

„Hm, já vím. Jsou to podivná jména. Pokud ale zjistím, co se tomu chlápkovi stalo, budeme mít slušnou sumičku.“

„Proto si můžeš dovolit mě tu držet? Vím, že zdravotní pojištění se na to nevztahuje.“

„Podstatné je, aby ti bylo lépe. Zbytek nech na mně.“

„Je mi už líp. Je mi dobře.“ Její hlas ale poklesl. „A navíc se tu děje něco divného.‘“

„Divného? Jak to myslíš?“

„Zvuky v noci. Lidé se pohybují tam, kde by neměli.“

Sean se nadechl a mírně káravě řekl: „Slíbíš mi, že se do toho nebudeš plést, ať je to cokoli? Nebudu tady, abych ti pomohl.“

„Ty si letíš do nějakého zapadákova vyšetřovat vraždu a já tě nejistím. Já tam mám být s tebou a hlídat tě.“

„Dám si pozor, slibuji.“

„Jakmile odtud vypadnu, přijedu za tebou, abych ti pomohla.“

„Jasně, a Horatio se ti teď bude hodně věnovat.“

„Toho troubu nesnáším.“

„Skvělé, konečně si rozumíte.“

Když po několika minutách odcházel, chytila ho za paži. „Když to tam začne být vážně divoké, zavolej mi. Dorazím za tebou během chvíle.“

„Budu si hlídat záda.“

„Neřekla bych, že se dokážeš dívat se před sebe a dozadu najednou.“

Ukázal na ni prstem. „Nejdůležitější je, abys byla v pořádku. Pak se zase staneme hvězdným detektivním týmem.“

„Těším se na to.“

„Já taky.“

Teď už ale mířil do Babbage Townu. Litoval se, že je tu sám a bez Michelle. Jeho přítelkyně měla před sebou dlouho cestu k duševní rovnováze a pro něj bylo šílené žít s představou, že se jí to také nikdy nemusí úplně podařit.

Když jeli podél řeky York, kolem se do vzduchu najednou vznesli ptáci a ve stejném okamžiku se přes cestu přehnalo půl tuctu jelenů. Řidič málem nestačil šlápnout na brzdy. Poslední zvíře hodilo bílým zadkem do strany až těsně před nárazníkem prudce brzdícího terénním vozem. Sean už viděl, jak paroží proniká předním sklem a přibodává ho do kožených sedaček.

„Tohle je tady normální,“ řekl řidič znuděně.

„Myslíte být na místě mrtvý?“ odsekl Sean.

Podíval se vpravo na řeku vytvářející zákruty mezi poli. Za ní na druhém břehu řeky York čas od času zahlédl lesklý drátěný plot zakončený ostnatým drátem.

„Camp Peary?“ zeptal se a ukázal prstem.

„Patří to CIA. Říkají tomu Farma.“

„Úplně jsem zapomněl, že je to tady.“ Sean to věděl moc dobře, ale předstíral nevědomost v naději, že by se mohl dozvědět nějaké místní drby.

„Lidi, co bydlí všude okolo, by zapomněli jen těžko.“

„Za tmy se ztrácejí malá zvířata i děti?“ zeptal se Sean s úsměvem.

„To sice ne, ale třeba to vaše letadlo. Buďte si jist, že když jste přistávali, tak vám na zadek mířila z Farmy raketa země-vzduch. Jakmile by se letoun dostal nad zakázanou zónu, dostali byste se na zem o dost rychleji, než by se vám líbilo.“

„Tím jsem si jistý. Každopádně sem ale přinesli spoustu pracovních příležitostí.“

„To sice jo, ale taky toho spoustu zničili.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Sean.

„Nejdřív námořnictvo a pak oni. Když se tady usadili, všechny vykopli.“

„Všechny vykopli?“ Sean vypadal zmateně.

„Jo, tady byla dvě města: Magruder a Biggler’s Mill. Moji prarodiče žili v Magruderu. Za války se přestěhovali do okrsku James City. Pak vojenské námořnictvo odešlo, ale na začátku padesátých let se sem vrátilo. Od té doby je všechno uzavřené.“

„Zajímavé.“

„Pro mé prarodiče to tak zajímavé nebylo. Jenže vojáci si mohou dělat, co chtějí.“

„Tak vás aspoň může těšit, že tu máte v sousedství CIA a ta vás hlídá s dalekohledy.“

Muž se rozesmál a Sean změnil předmět hovoru. „Znal jste Monka Turinga?“

Muž přikývl. „Jo.“

„A…?“

„Typický chlápek z Babbage Townu. Moc mu to myslelo, teda aspoň si to myslím, podle toho, jak se vyjadřoval.“

„Jak dlouho tu pracujete?“

„Dva roky.“

„Proč takový zapadákov potřebuje vůbec ochranku?“

„Dělají se tu důležité věci.“

„Třeba?“

„To se ptáte špatné osoby. Nějak to souvisí s čísly a počítači. Když se budete ptát, nejspíš vám to poví.“ Usmál se. „No, jenže vám to poví způsobem, kterému stejně nebudete rozumět.“ Řidič ukázal před sebe. „Vítejte v Babbage Townu.“ S úšklebkem dodal: „Doufám, že se vám tu s námi bude líbit.“

12.

V době, kdy se Sean věnoval svému případu, Michelle se rozhodla začít svůj vlastní. V jídelně si vzala podnos a šla s ním ke stolu, kde obědvala žena na kolečkovém vozíku. Michelle se posadila k ní a otevřela láhev s vodou. Letmo se na dámu podívala.

„Jsem Michelle.“

„Sandy,“ odpověděla žena. „Za co jsi tady?“

„Prý se pokouším o sebevraždu,“ řekla nezúčastněně.

Žena hned projevila zájem. „To já dělala taky, celá léta, ale z toho se dostaneš. Chci říct, pokud se ti doopravdy nepovede zabít se.“

Michelle si tu asi tak padesátiletou ženu důkladně prohlížela. Dlouhé blond vlasy měla velmi pečlivě učesané, bujnou hruď doplňovaly vysoké lícní kosti a pár živých oříškových očí. Nehty i makeup měla bez poskvrnky, oblečená byla v jednoduchých khaki kalhotách, teniskách a sportovním svetru. Vyvolávala dojem dámy, která je zvyklá na mnohem vyšší standard. V jejím hlase zněl typický jižanský přízvuk.

„A proč jsi tady ty?“ zeptala se Michelle.

„Deprese, co jiného? Můj cvokař říká, že je mají všichni. Já mu ale nevěřím. Kdyby se tak jako já cítil každý… No nevím, prostě mu nevěřím.“

„Podle mne jsi v pořádku.“

„Myslím, že jsem celá chemicky rozhozená. Na to si poslední dobou stěžuje každý. Jenže pak najednou přijde výpadek a prostě se mi nějak nedostává energie. Ty ale taky vypadáš dobře. Vážně tu nejsi kvůli odškodnému?“

„Já slyšela, že odškodné lze získat jen při nějakém úrazu.“

„Lidé žalují druhé za to, že prožili emoční trauma nebo že se dostali na dno. Pokud se nechají odvést na místo, jako je tohle, mohou své žalobě hodně pomoci. Máš tu postel a svůj prostor a dávají ti léky, jaké chceš. Pro některé hotová nirvána. Cvokaři pak dosvědčí, že už nikdy nedosáhneš orgasmu nebo že nemůžeš chodit ven, protože omdléváš. A nakonec vysoudíš pořádný balík.“

„Pěkný podvod.“

Sandy pokračovala: „Neříkám ale, že si odškodné většina lidí nezaslouží. Koneckonců já jsem jednou z nich.“

Michelle se podívala na ženiny nohy. „Nehoda?“

„Střelili mě do páteře devítkou glockem,“ řekla věcně. „Okamžitá a nevratná paralýza. Ve zlomku vteřiny se sportovkyně Sandy stala mrzákem.“

„Bože!“ vyjekla Michelle. „Jak se to stalo?“

„Byla jsem v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

„Proto ses pokusila o sebevraždu? Protože jsi paralyzovaná?“

„Paralýzu bych zvládla, jenže jsem měla další průšvih, a ten už jsem překonávala těžko,“ odpověděla záhadně.

„Co dalšího?“ zeptala se Michelle.

„Nechci se k tomu vracet. A co ty, myslíš, že je ti už líp?“

Michelle pokrčila rameny. „To teď ještě nedokážu říct. Fyzicky se cítím dobře.“

„Jsi mladá a krásná, až se ti zahojí modřiny, budeš znovu paní svého života.“

„Jakpak asi?“

„Najdi si chlapa, co má prachy, a nech ho, ať se o tebe stará. Využij toho, jak vypadáš, holka, proto nám to Bůh nadělil. Jen si pamatuj, všechno ber jako společné vlastnictví, na které má právo ten, kdo přežije. Nikdy nesmíš zapomenout, že za vším stojí ty jeho podělaný prachy.“

„Zní to, jako bys mluvila z vlastní zkušenosti.“

Sandy sebou trhla. „Bože, měli by nám tu dovolit kouřit. Jenže podle nich je nikotin návyková látka. Kdyby mi dali cígo, klidně mi můžou jít z cesty.“

„Jsi tu ale dobrovolně?“ zeptala se Michelle.

„My všichni to přece chceme, zlato,“ usmála se a vložila si do úst dva kousky chřestu.

Kolem prošel Barry doprovázející jakéhosi mladíka.

Michelle k němu kývla hlavou. „Znáš ošetřovatele Barryho?“

Sandy si ho okamžik prohlížela. „Neznám ho, ale podle jeho vizáže není těžké poznat, co je zač.“

„Kde bydlíš?“

„Rozhodně ne tam, kam mě srdce táhne, drahoušku. Teď už ale musím jít. Zas mne začíná bolet hlava a nechci, aby mě takhle někdo viděl. To bys asi na starou Sandy nejspíš změnila názor.“

Odjela rychle pryč. Michelle jen zírala na zbytky jejího jídla.

Po obědě se Michelle vydala na procházku, která ji zavedla k Sandyině pokoji. Když šla kolem, nahlédla dovnitř čtvercovým okénkem v plexisklové výplni dveří. Sandy spala na posteli. Michelle šla dál chodbou k zamčeným dveřím lékárny. Podívala se přes zamřížované okénko a spatřila holohlavého muže v bílém plášti při přípravě léku podle receptu. Když vzhlédl, usmála se na něho. Otočil se k ní zády a pokračoval v práci.

No dobře, tobě pohlednici k Vánocům posílat nebudu, pomyslela si.

„Na procházce?“ ozval se hlas za ní.

Michelle se prudce otočila. Bylo to Barry.

„Co se tady dá dělat jiného?“ odvětila.

„Pár věcí by mě napadlo. V obličeji vypadáte líp. Už máte zpět ten výraz zabijáka.“

„Dík,“ odsekla ostře.

„Povídala jste si při obědě se Sandy,“ poznamenal.

„Příjemná žena.“

„Dávejte si na ni pozor.“

„Vy ji znáte?“

„Ne, jen znám lidi jako ona. Můžou dělat potíže. Vy se do potíží dostat nechcete, že ne?“

„Nikdy je nevyhledávám,“ zalhala.

„Hodná holka,“ řekl blahosklonně. „Kdybyste snad něco potřebovala, stačí říct.“

„Jako třeba co?“

Buď ho odpověď překvapila, nebo pobavila.

„Prostě cokoliv.“ Barry se rozhlédl a došel až k ní. „Chápu, že pro takovou kočku, jako jste vy, tu musí být zatraceně smutno.“

„Tak moc smutno mi zas není,“ odsekla a odešla. Sandy měla o jeho vizáži nepochybně pravdu.

Odpoledne už proti ní zase seděl Horatio Barnes.

„Dnes nebudeme nahrávat?“ povšimla si.

Poklepal si na čelo. „Dnes jsem si vzal vitaminy, budu si všechno pamatovat. Mimochodem, mluvil jsem s vaším bratrem.“

Michelle si poposedla a najednou vypadala velmi nervózně. „Co jste mu všechno řekl?“

„Jen tolik, aby to pochopil.“

„Řekl jste mu o tom baru?“

„Co asi? Že jste šla do baru pít a tam se čirou náhodou poprala s Neuvěřitelným Hulkem?“

„Přestaňte si ze mne dělat legraci. Řekl jste mu to?“

„Mne víc zajímalo, co mi řekne o vás.“ Otáčel stránkami v notesu. „Prý jste dynamo s neomezenou energií, které zahanbuje ostatní členy rodiny. Chodící a mluvící tornádo, tak vás popsal. A říkal to s velkou pýchou.“

„Bill vždycky nadsazuje.“

„Kdepak, je naprosto přesný. Řekl mi ale ještě něco zajímavého.“

„Co?“

„Hádejte?“

„Heleďte, co je to zas za hry? Prostě mi to řekněte!“

„Řekl, že jste jako malá holka byla poslušná a svědomitá. Vždy všechno v pořádku. Dělali si z vás legraci. Pak najednou buch, a došlo k úplné změně osobnosti.“

„No a co? Vyrostla jsem. Teď jsem holt flákač.“

„Máte pravdu. Občas se to stává. Jenže ne doslova přes noc, a ještě v šesti. Kdyby to bylo v pubertě, nemrknu ani okem. Ve třinácti za to mohou chromozomy. Vydávají příkazy k vzteku jako jediné obraně před hrozbami z rodičů. Jsem jen zvědavý, co bylo důvodem pro něco podobného, když v té době ještě chromozomy nefungují.“

„Je to už dávno. Každému je to jedno.“

„Pro naše povídání čas nehraje žádnou roli. Podstatné je, co se vám tehdy odehrávalo v hlavě.“

„Podívejte se, pořád jsme ještě nemluvili o mém vztahu k tomu chlapovi, co zabil tolik lidí. Nejsem cvokař, ale nemyslíte si, že právě to je nejdůležitější pro poznání důvodu, proč jsem to celé zkazila?“

„Dobrá, promluvme si o něm.“

Michelle si poposedla a sevřela ruce v pěsti na stehnech. „Moc se toho o něm říci nedá. Byl laskavý, dobře vypadal, vynikající umělec a skvělý sportovec se zajímavým zázemím. Bylo mi s ním dobře. Prožil si špatné manželství a pokoušel se z toho dostat.“ Pak ovšem jízlivě dodala, „Jedinou negativní vlastností, kterou měl, byl fakt, že byl masový vrah.“

„A vy nedokážete pochopit, jak vás takový člověk mohl tak snadno zmást?“

„Před tím se mi nikdy nic podobného nestalo.“

„Nezapomínejte, že většina sériových vrahů jsou skvělí lháři, patří to do jejich psychologického profilu. Proto jsou se svými oběťmi tak úspěšní. Ted Bundy je toho jedinečným příkladem.“

„Skvělé, hned se cítím lépe.“

„A kvůli téhle chybě jste odvrhla všechna ta léta profesionálního úspěchu a zapomněla na své instinkty? Je to opravdu smysluplné?“

„Je mi úplně jedno, jestli ano, či ne. Prostě to tak cítím.“

„Milovala jste ho?“

Odpověď zvažovala. „Kdybych měla čas, tak nejspíš ano. Kdykoli si na to vzpomenu, chce se mi podřezat si zápěstí. Ten hajzl se mne pokusil zabít a nebýt Seana, povedlo by se mu to.“

„Sean zachránce. Za což jste mu nepochybně byla velmi vděčná.“

„Samozřejmě že ano.“

„Byli jste spolu. Sean se také scházel s někým jiným?“

„Je dospělý, může si dělat, co chce,“ odvětila Michelle bez zájmu.

„Jenže podle toho, co říkal, i on udělal velkou chybu.“

„To teda udělal.“

„Je podle vás Sean chytrej chlap?“

„Nejinteligentnější chlap, kterého jsem kdy potkala.“

„A stejně ho taky podvedli.“

„Jenže on to všechno pochopil. Zato já pořád jen vzdychala.“

„Co jste si myslela o vztahu Seana a té ženy?“

„Už jsem říkala, že je velkej chlap.“

„Na to jsem se neptal.“

„Bylo mi z toho zle… „ odsekla. „Spokojený?“

„Protože vás za ni vyměnil?“ Zúžily se jí oči. „Nejste zrovna taktní.“

„Možná nejsem. Cítila jste se ale tak?“

„Měla jsem dojem, že si ze mne střílí.“

„Proč?“

„Taková čarodějnice. Jen do něj zasekla své drápy. Byla to taky vražedkyně, i když to nikdy nedokázal.“

„Takže vy jste ji v době, kdy chodila se Seanem, podezírala, že vraždí lidi?“

Michelle zaváhala. „Ne, to ne. Jen jsem ji prostě neměla ráda.“

„Takže vás vaše instinkty nezklamaly.“

Michelle si zase přesedla. „Asi ne. O tom jsem nikdy nepřemýšlela.“

„Proto jsem tady, abych s vámi analyzoval vaše pocity. Pacienti většinou pomáhají procesu uzdravování, možná aniž by věděli, že to vůbec dělají.“

„Jak to?“

„Je to stejné, jako když jste byla v tom baru. Kusem svého já jste chtěla někomu ublížit, možná i zabít. Druhá část vašeho ega ale hledala někoho, kdo vás potrestá, možná i zabije. Výsledkem bylo, že z vás málem vyklepali duši, ale neumřela jste, a já mám za to, že jste to neskutečnosti nikdy ani nechtěla.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ řekla posměšně.

„Protože lidi, kteří chtějí opravdu zemřít, volí efektivní metody.“ Počítal způsoby na prstech. „Brokovnicí do hlavy, oběšení, plyn nebo otrava jedem. Tito lidé nehledají pomoc; chtějí odejít a většinou se jim to povede. Vy jste nezemřela, protože jste to vlastně nechtěla.“

„Pokud máte pravdu, co dál?“

„Chci, abyste mi povídala o Michelle Maxwellové, když jí bylo šest.“

„Jděte do hajzlu!“ Michelle vyběhla ven z místnosti a zabouchla za sebou dveře.

Horatio našrouboval víčko na pero a chápavě se usmál. „Konečně jsme se někam dostali.“

13.

Sean odhadoval, že ten třípatrový zámeček z cihel a kamene rýsující se na zatažené obloze má alespoň sedmdesát metrů na délku. Slučoval různé architektonické styly s nejméně osmi komínovými tělesy: typická britská sedlová okna, toskánskou verandu, dělená okna, asijskou věžičku a mědí pokrytou střechu. Podle Joan tohle panství postavil Isaac Rance Peterman, který zbohatl na konzervárenství. Pojmenoval toto místo Gwendolýna po své dceři. Její jméno bylo pořád nad vstupem. Sean si pomyslel, že hloupější jméno už snad ani nešlo vymyslet, protože budova vypadala jako přestrojená pevnost s krizí identity.

Před zámkem se nacházelo vydlážděné parkoviště. Hummer projel bránou se strážným v uniformě a zajel na volné místo hned vedle černého kabrioletu mercedes.

O pár minut později byla Seanova zavazadla v jeho pokoji a on sám se octl v kanceláři Champa Polliona, šéfa Babbage Townu. Místnost byla přecpaná knihami, počítači, grafy, různými elektronickými hračkami a výtisky dokumentů s různými čísly a symboly. Sean se v nich při zběžném pohledu naprosto nemohl vyznat. Na dveřích viselo bílé zápasnické kimono a bílé kalhoty s černým pásem. Takže génius se smrtícíma rukama. Paráda.

Po chvilce se dveře otevřely a dovnitř vešel Champ Pollion. Táhlo mu na čtyřicet, byl stejně vysoký jako Sean, ale hubenější. Mírně prošedivělé vlasy si česal na pěšinku. Měl na sobě khaki kalhoty, tvídové sako s koženými náloketníky, bílou propínací košili, svetr do V a kašmírový motýlek. Sean už jen hledal dýmku v jedné z mužových rukou, aby obraz učence ze čtyřicátých let byl skoro dokonalý.

Muž se posadil na židli za stolem, zhoupl se a hodil své třináctky v ošoupaných mokasínech na stůl obložený knihami. Nervózně si Seana prohlížel.

„Jsem Champ Pollion, vy jste Sean King,“ shrnoval. „Dáte si kávu?“

„Díky.“

Champ objednal kávu a pak se znovu posadil na židli.

„Takže, FBI už ten případ vyšetřuje?“ zeptal se Sean.

Champ přikývl. „Když tu máme policii a ještě FBI, nikomu to k radosti nepřidá.“

„Touringa našli na pozemcích CIA?“

„K čertu, co tam Touring vůbec dělal? Bože, ti lidé mají zbraně.“

„Vy tu ale máte ozbrojené lidi taky,“ poznamenal Sean.

„Kdyby bylo po mém, tak by tu nebyli. Já ale jen řídím Babbage Town. Není to moje věc.“

„Proč ale tady vůbec strážné potřebujete?“

„Naše práce má potenciálně široké využití. Bojujeme s časem. Je dost těch, co nás chtějí odepsat či předběhnout. Proto jsou tu ti strážní. Všude.“ Mávl rukou. „Všude.“

„Už tu vyšetřovala CIA?“

„No, špioni sem jen tak nevejdou a neřeknou ‚nazdárek, my jsme hoši z CIA, řekněte nám všechno, nebo vás zlikvidujeme‘.“ Champ vytáhl z kapsy svého saka něco, co vypadalo jako malá skleněná zkumavka.

„Vy jste právě přišel z laboratoře?“ zeptal se Sean.

Champ vypadal podezřívavě. „Proč?“

„Ten předmět, co držíte v rukou. Vypadá to jako kapátko, ale určitě se to nějak odborně jmenuje.“

„Ta věcička se může stát největším vynálezem všech dob, který odstaví Bellův telefon a Edisonovu žárovku na druhou kolej.“

Sean vypadal ohromeně. „Co to k čertu je?“

„Pokud se nám povede tu věcičku uvést do praxe a využít její obrovský potenciál, bude to nejrychlejší netypický počítač v historii vesmíru. Není to funkční model, jen myšlenkový prototyp. Zpět k tomu, co se tu stalo. Teď sem leze hrozně moc lidí. Včetně místního šerifa, nekňuby v stetsonu Merkla Hayese, co pořád říká ‚dobrotivý bože‘, a pár statných agentů již zmíněné FBI.“ Odložil ampuli a podíval se na Seana. „Chápete, kam mířím?“

„Kam?“

„Jsem přesvědčen, že to celé je spiknutí. Není v tom CIA. To by bylo moc jednoduché, že? Ne, jsem přesvědčený, že jde o spiknutí vojensko-průmyslového komplexu, před kterým varoval už prezident Eisenhower, než odešel z úřadu.“

Sean se pokoušel skrýt svůj skepticismus. „Jak to souvisí s tělem Monka Touringa v Campu Peary?“

„Protože hned vedle Campu Peary leží zbrojařská základna námořnictva. Camp Peary kdysi také patřil námořnictvu.“

„Pak by to mohlo znamenat, že i vy pracujete na vojenské zakázce?“

„Bohužel nemohu odpovědět.“

„Pro vládu ale nepracujete?“

„Vypadá to tady snad jako vládní ústav?“ zeptal se ostře.

„Možná.“ Sean přejel očima přes kimono na dveřích. „Karate? Kung-fu?“

„Taekwondo. Když jsem nastoupil na střední školu, otec mne k tomu přivedl.“

„On provozoval bojové sporty?“

„To ne, ale chtěl, abych se na střední škole ubránil. Bude vás asi šokovat, že jsem kdysi býval něco jako nerd, pane Kingu. A jestli puberťáci něco hrozně nesnášejí, hlavně puberťáci, kteří mají číslo košile větší než IQ, je to nerd.“ Champ se podíval na hodinky a pak popadl hromadu lejster ze stolu.

Sean v reakci na to rychle řekl: „Musíme si projít detaily toho případu. Pokud se k tomu nechcete vyjadřovat, proberu to s Lenem Rivestem.“

V ten okamžik do místnosti vstoupila malá podsaditá šedovlasá žena s podnosem. Přinášela šálky, kávu, cukr a lžičky.

Champ jí řekl: „Doris, pošli sem prosím Lena Rivesta.“

Když odešla, Sean se obrátil na Champa. „Zatímco na něj budeme čekat, můžete mi, prosím, říct, co přesně Babbage Town je, aniž bychom šli do nějakých tajností? Řidič vlastně nevěděl, jak to vysvětlit.“

Champ se ale k odpovědi neměl.

„Jen to hlavní, Champe, prosím.“

„Víte, kdo byl Charles Babbage?“

„Ne.“

„Průmyslník, který první nakreslil svou představu počítacího stroje. Na to, že se narodil v roce 1791, to byl skvělý počin. Vymyslel také tachometr. Na základě statistiky odvodil tabulky úmrtnosti, které jsou dodnes základem pojišťovnictví. Kdykoli posíláte dopis, platíte poštovné, které bylo určeno na základě jím navrženého schématu. Podle mého názoru je ale jeho největším objevem zlomení Vigenèrovy polyalfabetické šifry, která obstála ve třech stoletích, kdy se jí všichni pokoušeli rozluštit.“

„Vigenèrova polyalfabetická šifra?“

Champ přikývl. „Blaise de Vigenèr byl francouzský diplomat, který v šestnáctém století vytvořil šifry. Říkalo se jim polyalfabetické, protože používaly více abeced místo jedné. Skoro dvě stě let ležely nepoužity, protože byly považovány za příliš složité a prakticky nepoužitelné. Víte, co je frekvenční analýza?“

„Slyšel jsem o ní,“ odpověděl Sean pomalu.

„Pro luštění kódů byl objev frekvenční analýzy doslova svatým grálem. Vymysleli ji muslimové v devátém století. Dnes frekvenční analýza znamená přesně to, co je v názvu.

Analyzujete, kolikrát se příslušné písmeno objevuje v psaném textu. V angličtině je nejčastějším písmenem e, poté t a také hláska a. Tyto frekvence bývaly velmi užitečné pro dřívější luštění kódů. Dnešní kryptografie vychází z délky tajných kombinací čísel s využitím rychlosti a výkonnosti počítaní. Celá ta romantika literárních šifer už dávno vzala za své. Před tisíci lety byla substituční šifra považována za nerozluštitelnou. Pak ji muslimové odhalili a dali kryptoanalytikům nástroj, jak bojovat se šifranty po celá další století. Vigenèrova šifra byla považována za revoluční, protože ji nešlo frekvenční analýzou zlomit.“

Sean se v průběhu té dlouhé hodiny dějepisu ošíval na židli.

„Promiňte mi, pane Kingu, ale mohu vám slíbit, že se už brzo dostanu k jádru věci.“

„Kdepak, je to velmi zajímavé vyprávění,“ řekl Sean a potlačil zívnutí.

„Jak jsem řekl, frekvenční analýza nešla na Vigenèrovu šifru použít. Byla to důmyslná konstrukce… než se objevil Charlie Babbage a vnořil nůž přímo do numerického srdce této šifry.“

„Jak?“ zeptal se Sean.

„Zaútočil na šifru ze zcela jiné strany, originálně a neotřele. V zásadě stanovil standard pro práci kryptoanalytiků po celé následující generace. Nemá za to žádné uznání, protože se nenamáhal vůbec něco z toho publikovat.“

„Jak se pak Babbagův objev dostal na veřejnost?“

„Když si vědci ve dvacátém století procházeli jeho poznámky, dlouho po jeho smrti, prokázali, že byl prvním, kdo zvolenou metodu využil. Lepší pozdě než vůbec, dodal bych. Nazval jsem tohle místo na jeho počest. Na počest matematika, kterému to myslelo, ale měl jen malou dovednost se prosadit. My ovšem, pokud se nám to povede, vykřičíme náš úspěch až do nebes.“ Champ se usmál. „Až získáme všechny nezbytné patenty, budeme pohádkově bohatí, protože průmyslově to půjde využít doslova kdekoli.“

„Vzít si svůj kus koláče?“

„Jinak to být nemůže. A mimochodem, i kdybychom nezbohatli, stejně je naše práce vzrušující.“

„Komu Babbage Town patří?“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel malý břichatý padesátník v dvouřadovém obleku a zdrženlivé kravatě. Měl nagelované šedivé vlasy a modré živé oči. Podíval se na Seana a zpět na Champa.

„Lene, Sean King,“ řekl Champ.

Po této poznámce Champ vzal svůj důmyslný, i když dost neortodoxní počítač ve zkumavce a vyšel ven. Sean si teprve v této chvíli uvědomil, že ten chlap sice hodně mluvil, ale vlastně z něj nic kloudného nevypadlo.

14.

Horatio Barnes zaparkoval svého harleye před nájemními byty nedaleko Fairfax Corner, vytáhl klíče od jejich bytu z kapsy, ale pak zaváhal. Má se nejdříve podívat do Michellina bytu, nebo do vozu? Rozhodl se pro toyotu Landcruiser. Parkovala nedaleko od bloku.

Horatio odemkl dveře u řidiče a otevřel je.

„Panenko Maria!“ byla jeho první reakce. Sean s tou tetanovkou a rouškou nevtipkoval. Střední i zadní nákladový prostor byly tak přecpané, že Horatio ani neviděl na podlahu. Sportovní vybavení, rozteklá čokoláda, láhve Gatorade, odpadky, plesnivé jídlo, krabička s dvanácti náboji do brokovnice, zmačkané šaty a dvě plastové činky vystlaly celý interiér vozu. Horatio zvedl jednu činku, pak se podíval na hromadu sportovních časopisů o bojových sportech navršených na zadním sedadle.

„Jsem sice slovutný psycholog, ale taky bábovka. Tuhle dámu nesmím naštvat, jinak mi nakope můj vychrtlý, skoro stařecký zadek.“

Posadil se na prostřední sedadlo, stáhl trošku okénko a přemýšlel. Co má znamenat ten svinčík? Její trauma muselo být tvrdší než golfový míček, ale je to přesně to, co vlastně hledá? Naprostý chaos a odpad všude?

Zamířil do bytu v prvním patře a vešel dovnitř. Ihned rozpoznal Seanův smysl pro pořádek, stejně tak jeho ložnici. V druhé ložnici byly Michelliny věci složené, šaty ve skříních, žádné odpadky na podlaze, ale jen proto, že ta žena tam nebyla. Nahoře ve skříni byl sejf na zbraň, zamčený. Michelle si tam nejspíš ukládala svou pistoli.

Na malém balkonu se nacházel Michellin závodní skul. Byl skvěle vyleštěný, hned vedle ležela zcela zachovalá vesla. Horatio se opět vrátil dovnitř. Na stolku v malé chodbičce se vršila hromádka pošty. Podíval se na ni. Většina byla pro Seana, přeposlaná z minulé adresy. Zbytek tvořily účty a marketingové letáky, kterými trpí celé současné lidstvo. Pak tu ale byl ještě jeden dopis, adresovaný Michelle Maxwellové od rodičů z Havaje. Nejspíš jen pozdrav a sdělení, jak se tam mají.

Když se tam tak potuloval, najednou dostal nápad. Zavolal Billu Maxwellovi na Floridu. Muž přijal hovor na druhé zvonění.

„Volám v nevhodnou dobu?“ zeptal se Horatio. „Pokud jste zrovna na horké stopě, dejte mne na čekačku a já počkám až do okamžiku, než toho zloducha dostanete, nebo až uslyším, že jste s vaším vozem boural.“

Bill se rozesmál. „Dnes nemám službu. Jedu zrovna na ryby. Co je nového? Jak se má Mick?“

Horatio se dozvěděl, že všichni sourozenci říkali Michelle Mick. Prostě bráchové.

„Zlepšuje se. Vaši rodiče pořád žijí v Tennessee?“

„Přesně tak. Když šel táta do penze, postavili si nový dům. Všichni přiložili ruku k dílu. Náčelník policie si přišel na slušné peníze, ale s tolika dětmi se stejně nedalo nic ušetřit. Prostě to byl způsob, jak mu poděkovat.“

„Bille, to je skvělé. Vídáte se s rodiči často?“

„Pětkrát do roka. Víc to nejde, žiju v Tampě, lety jsou šíleně drahé a autem to je dost daleko. Mám tři děti.“

„Co vaši bratři?“

„Nejspíš tam jezdí častěji než já. Žijí blíž. Proč to chcete vědět?“

„Jen si věci ujasňuji. A Michelle? Předpokládám, že tam jezdí pořád. Žije jen kousek odtamtud, ve Virginii.“

„Nemyslím si to. Mick tam nikdy nepřijela, když jsem tam byl já. Voláme si s bratry dost často. Nikdy se nezmínili, že by tam byla taky.“

„Tak jezdí oni za ní.“

„Nikdy neměla ve svém domě pokoj pro hosty,“ odvětil Bill. Chtěl jsem za ní mockrát jet, už kvůli dětem, protože ony tetu strašně milují. Kdo má v rodině olympionika a někoho z prezidentovy ochranky? Vždycky nějak divně reagovala, a tak jsem tam děti nikdy nevzal.“

„Divně reagovala? Jak?“

„Měla prý vždycky spoustu práce. Když sloužila v tajné službě, tak bych to pochopil. Když ale odešla do soukromé firmy, mohla mít volno. Nikdy ho ale neměla.“

„Kdy jste naposled viděl svou sestru?“

„Před pár lety, a to jen díky tomu, že jsem byl ve Washingtonu na policejní konferenci. Byli jsme na večeři. Tenkrát ještě pracovala pro tajnou službu.“

„Máte pocit, že se rodiny stranila?“

„Až do okamžiku, kdy jste se začal ptát, mě to ani nenapadlo.“

„Je mi líto, že vás uvádím do rozpaků, ale ptám se jen proto, abych jí mohl pomoci.“

„Já vím. Ona je ale hrozně super, i když svérázná.“

„Svérázná to je, právě jsem se díval do jejího vozu.“ Bill se rozesmál. „Už jste zašel na infekční?“

„Takže jste to taky viděl.“

„Svezla mne tehdy na tu večeři. Musel jsem zadržovat dech a dát si dvě sprchy, když jsem se vrátil do hotelu.“

„Myla si někdy posedle ruce, kontrolovala dveře či židle, než se na ně posadila? Něco takového?“

„Myslíte obsese? Nic takového.“

„Když jí bylo šest, říkal jste, se změnila. Jste si jistý?“

„Končil jsem na universitě a moc jsem tam nejezdil, ale když jsem se vrátil domů, byla někdo jiný. Žili v malém městě asi hodinu jízdy na jih od Nashville.“

„Nemohlo jít jen o změnu dětské osobnosti? Stává se to.“

„Horatio, bylo to něco jiného. Mé děti se také mění, ale ne tak prudce.“

„Z introverta k extrovertovi, od osamělosti ke společnosti, od důvěry k podezřívání. Křičela někdy?“

„Jen ze spaní.“

„A tehdy začala být nepořádná?“

„Pamatuji si, že všechno házela na zem. Předtím byla velmi pořádná. Pak najednou během chvilky bylo všechno na zemi. Nebylo vidět ani koberec. Pro mne byla prostě nenapravitelný uličník.“

„Bille, možná, že je to vysvětlení, ale ne všeho, co zatím vím. Pokud neumíme něco vysvětlit, musím pátrat dál, protože někde tam v hloubce je důvod.“ Horatio se odmlčel. „No, teď jsem rád, že jste tisíc mil ode mne. Hodlám se vás totiž zeptat na něco opravdu osobního.“

„Mick nebyla nikdy zneužita.“

„Koukám, že vás napadlo totéž.“

„Jsem polda. Už jsem viděl zneužité děti, opravdové noční můry. U Michelle to nebylo totéž. Nikdy se u ní podobné projevy neprojevily. Ne, táta by nikdy nic takového neudělal, nebyl takový. Jako polda věčně nebyl doma. Něco vám povím. Mám tátu rád, ale kdybych měl jen zrnko podezření, hned bych s tím něco udělal. Nestal jsem se poldou, abych se díval jinam.“

„Bille, o tom nepochybuji. Mohli by ale rodiče vysvětlit důvody změny jejího chování? Vyhledali odbornou pomoc?“

„Neměli ponětí, že by měli. Michelle nebyla pořád vzteklá a nezabíjela malá zvířata. Nemůžete běhat za cvokařem s každou blbostí a dítěti podávat sedativa jen proto, že pět minut neposedí. Neurazte se, doktore.“

„Kdepak, znám spoustu kolegů z branže, které bych označil za apatykáře. Mluvil jste teď někdy s rodiči o Michelle?“

„Myslím, že jsme se dohodli, že ji necháme být. Až se bude chtít vrátit k rodině, jsme tady.“

„Neřekl jste jim o jejím současném stavu?“

„Kdepak. Když to Mick nechce, nemohu se o to starat já. A navíc vy byste chtěl na sebe poštvat ženskou, co má černý pás a byla na olympiádě, i když je to sestra? Určitě nechtěl.“

„Taky mne vyděsila. Napadá vás ještě něco, co by mi mohlo pomoci?“

„Horatio, prostě mi vraťte mou sestřičku. Pokud se vám to povede, máte tady v Tampě přítele na celý život.“

15.

Len Rivest provázel Seana po městečku Babbage Town. Za sídlem se nacházela řada budov různých velikostí. Sean si všiml, že na všech jsou u dveří bezpečnostní systémy. Největší budova zabírala skoro čtvrt akru a byla obehnána dvoumetrovým plotem. Hned vedle stál objekt připomínající obilné silo.

Sean na něj ukázal. „Co je to zač?“

„Chladicí věž.“

„Co je v té další budově?“

„Tak různě.“

„Ve které pracoval Monk Turing? Co tam vlastně dělal?“

„Doufal jsem, že vám to nebudu muset říct.“

„Lene, já žil v přesvědčení, že jste tu od toho, abyste mi pomohl odhalit, proč Monk Turing zemřel. Pokud je tomu jinak, pak mi to řekněte a já jedu domů. Nebudeme tu zbytečně ztrácet čas. Už jsem ztratil půl hodiny zbytečným tlacháním s Champem. Rozhodně nehodlám tuto chybu opakovat i s vámi.“

Rivest strčil ruce do kapes. „Seane, je mi líto. Já vím, že jste pracoval s Joan v tajné službě, a navíc se mi nechce si hrát s federály na kočku a myš. Nemusíme si mezi sebou nic namlouvat. Oba víme, že tu běží i soukromé vyšetřování ve prospěch jistých vlivných kruhů.“

„Kdo jsou ty vlivné kruhy?“

„Kdybych to věděl, řekl bych vám to.“

Sean zůstal zírat. „Chcete říct, že nevíte, pro koho pracujete?“

„Když má někdo dost prachů, snadno skryje všechny svoje stopy. Podle výplatnice pracuji pro Babbage Town Town LLC.

Jednou jsem se ptal a pokoušel si ověřit identitu podniku a hned mi bylo řečeno, že to udělám ještě jednou a letím. Platí mne mnohem lépe, než kdokoli předtím. Mám dvě děti na vysoké. Nemám chuť si to zkazit.“

„Jak tedy můžete vědět, že je za tím někdo jiný?“

„Každý den mne informují přes počítač. Řekl jsem jim, že jste už v letadle a že by vám měli alespoň něco pustit. Dřív než se to celé zvrtne.“

„Protože je v tom namočená CIA a FBI?“

Rivest zkřivil tvář. „Camp Peary je šílené místo. Pokud rychle zjistíte, jak doufáme, že to nijak nesouvisí s Babbage Town, naše problémy zmizí.“

„Co když to ale souvisí?“

„Pak si nejspíš budu muset najít jinou práci.“

„Champ Pollion si myslí, že je za tím velké spiknutí řízené vojensko-průmyslovým komplexem.“

Rivest zabručel: „Nechme toho, už mám dost všech problémů a ztraceného času nad hovadinami, co plodí tenhle trouba.“

„Koukněme se na základní fakta. Jak Monk Turing zemřel?“

„Střelen do hlavy. Zbraň ležela vedle těla.“

„Kde přesně ho v Campu Peary našli?“

„Ve východním cípu komplexu na břehu Yorku. Když se podíváte přes řeku, uvidíte to.“

„Oplocená oblast?“

„Jo, jeho tělo leželo za plotem. Podle koronera ho musel přelézt. Jsem si jist, tu oblast hlídají, ale ne nonstop. Tábor má tisíce akrů, většina pozemku je zatím nevyužitá. Ani CIA nemá dostatek prostředků, aby si uhlídala všechno. Monk se nějak dostal dovnitř.“

„Kde je tělo teď?“

„V městečku White Feather, jen kousek odtud, byla zřízena prozatímní márnice. Koroner z Wiliamsburgu si tam vybudoval dočasné stanoviště. Příčina smrti je jasná, viděl jsem tělo i zprávu o ohledání. Klidně si to ale ověřte.“

„No dobrá. Byl Turing ženatý?“

„Rozvedený. Pokoušíme se najít jeho bejvalou. Nemáme ale zatím štěstí.“

„Děti?“

„Jedno. Viggie Turingová, jedenáct let.“

„Kde je teď?“

„Tady. Žila s otcem v Babbage Townu.“ Kývl hlavou směrem k domkům. „Tamhle bydlí zaměstnanci. Někteří bydlí i v zámečku.“

„Viggie je zdrobnělina nebo přezdívka?“

„Zkráceně Vigenère, aspoň jsem to zaslechl.“

„Na počest Blaise de Vigenèra?“ podivil se Sean.

„Koho?“

„To máte jedno. Měl Turing nějaké nepřátele?“

„No, každopádně jednoho neznámého ano.“

„Co si myslíte o verzi sebevražda? Kontaktní zranění, zbraň vedle těla?“

„Snad,“ odpověděl Rivest pomalu. „Jenže mé instinkty to nějak neberou.“

„Občas se mohou mýlit.“

„Pětadvacet let služby v FBI mě nezklamaly. I teď tu něco nehraje.“

„Chtěl bych si s Viggií promluvit.“

„Z té holky jen těžko něco vytáhnete.“

„Pročpak?“

„Je autistická, nebo se k něčemu takovému blíží. Monk s ní mluvit dokázal, ale nikdo jiný.“

„Ví vůbec, že otec zemřel?“

„Zatím nikdo nenašel dostatek odvahy k tomu, aby jí to řekl. Hezké to rozhodně nebude.“

„Proč? Je divoká?“

Rivest zavrtěl hlavou. „Je tichá, stydlivá, i když vynikající pianistka.“

„Proč jsou s ní problémy?“

„Žije si ve svém světě, Seane. Můžete s ní mluvit normálně, ale ona prostě najednou zmizí. Ona nekomunikuje na stejné vlně s ostatními.“

„Byli s ní u psychologa?“

„Nevím.“

Sean si vzpomněl na Horatia Barnese. „Kdyby na to přišlo, tak asi mám někoho, kdo jí pomůže. Kdo se o ni teď stará?“

„Alicia Chadwicková a jiní.“

„Kdo to je?“

„Pracuje tu. Už jsem říkal, že s dcerou to uměl jen Monk. Alicia, jak se zdá, to také dokáže, i když ne úplně.“

„Kdo našel Monkovo tělo?“

„Strážný v Campu Peary.“

„Ohledání nepřineslo žádné stopy?“

„Nevím o nich.“

„Zbraň?“

„Turingova. Měl na ni povolení.“

„Byly na zbrani jeho otisky?“

„Zdá se, že ano.“

„Zdá se? Buď tam byly, nebo ne.“

„No dobrá, byly tam. Nic také neukazovalo na to, že byl svázaný nebo že by se nějak bránil,“ zabručel Rivest. „Sakra, ten strážný mohl taky střílet.“

„Jeho zbraní?“

„Monk tam pronikl neoprávněně. Strážný ho zastřelil a teď se to pokoušejí zamaskovat.“

Sean zavrtěl hlavou. „Pokud tam vnikl neoprávněně, byl to legitimní důvod ho zabít. Skrývat to by jen zhoršovalo celou situaci. A nikdo by pro to nemusel používat Monkovu vlastní zbraň.“

„Copak můžeme vědět, co CIA napadlo?“ protestoval Rivest.

„Druhý důvod je možná ještě zřejmější. Monk byl zastřelen zblízka. Kdyby to byl strážný, pak by Monka mohl zatknout, aniž by ho zabil.“

„Mohli se pohádat a zbraň vystřelila náhodou?“ navrhl Rivest.

„Vždyť jste říkal, že tam nebyly žádné známky po šarvátce.“

Rivest si jen povzdechl. „Sakra, copak vím, jak to celé bylo?“

„Co si myslí CIA?“

„Že přelezl plot a zastřelil se.“

„Vy si to ale nemyslíte, že?“

Rivest se rozpačitě rozhlížel kolem sebe. „Všude je tu spousta očí.“

„Co tím chcete říct?“

„Že tady všude někdo špicluje.“

„Špicluje? Proč si to myslíte?“

„Nemám k tomu žádný důkaz, ale moje instinkty nelžou.“

„Co se našlo v Turingovvých osobních věcech?“ zeptal se Sean.

„O všechno se postarala FBI. O jeho počítač, doklady, pas a vlastně úplně o všechno.“

„Kdo poslední viděl Monka živého?“

„Nejspíš jeho dcera,“ řekl Rivest.

„Nemá snad FBI experty, kteří by s ní mohli pomoct?“

Rivest byl změnou tématu očividně potěšen. „Pozvali sem jednu takovou, ale s tím dítětem se nikam nedostala.“

Sean si znovu vzpomněl na svého přítele s harleyem Horatia Barnese. Rozhodl se, že mu později zavolá. Měl však rozpolcené pocity, protože především chtěl, aby Horatio pomohl Michelle.

Rivest pokračoval, „Viděli ho na večeři ten večer, kdy ho našli mrtvého. Pak se vrátil zpátky do práce.“

„Jak tohle víte?“ zeptal se Sean ostře.

„Podle počítače odešel v půl deváté. Pak už jsou jeho přesuny pouhou spekulací.“

„Jak se dostal do Campu Peary? Přeplaval nebo tam měl nějakou loď? Nebo tam dojel?“

„Nevím, jak by tam mohl jet. Musel by projet hlavní branou. Neumíme ani říct, jestli řeku přeplaval. Pršelo, celé jeho tělo i šaty byly promočené. Přes řeku je to ale pěkný kus.“

„Pak jsme tedy vylučováním možností došli k tomu, že tam někde měl člun. Našlo se něco?“

„Ne.“

„Jsou tam vůbec nějaké lodě?“

„Jistě. Veslice a kajaky; je tam i plachetnice a pár závodních veslic. Babbage Town vlastní několik motorových člunů.“

„Plavidel je tedy dost, ale žádné nechybí.“

„Správně. Pokud ho ale někdo převezl, pak nejspíš vrátil loď na své místo. Nikdo by se o to ani nezajímal.“

„Kde jsou lodě zakotveny?“ zeptal se Sean.

„V přístřešku u řeky.“

„Slyšel někdo motor lodi té noci, co Monk zemřel?“

Rivest zavrtěl hlavou. „Přístřešek je až u lesa, je to dost daleko. Dá se předpokládat, že by sem stejně nic nedolehlo.“

„Takže jsme pořád na mrtvém bodě.“

„Nedáte si skleničku?“ zeptal se Rivest.

„Myslíte, že to potřebuju?“

„Ne, ale já ano. Pojďte na večeři, něco popijeme a zítra vám budu povídat o Babbage Townu vše, co budete chtít vědět.“

„Bude toho dost, abych z toho zjistil, proč kvůli tomu tady někoho zabili?“

V povadajícím světle se Rivest díval Seanovi přes rameno na zámeček. „No, bude toho dost, když kvůli tomu stojí za to válčit.“

16.

V jednu v noci Michelle i přes slabé chrápání své spolubydlící zaslechla kroky na chodbě. Byla oblečená, a tak jen v punčochách vyklouzla na chodbu. Byla si jista, že to musel být Barry.

Když se kroky před ní zastavily, zarazila se. Rozhlížela se kolem sebe. Nacházela se na chodbě vedoucí k pokoji Sandy. Nevěřila mu, když tvrdil, že tu ženu nezná. Jeho vysvětlení bylo jen výmluva. Nastražila uši, když se ta osoba znovu dala do chůze.

Posunula se dopředu a očima pročesávala potemnělou chodbu. Slyšela, jak se otvírají a zase zavírají dveře. Michelle se předklonila a vykoukla ven. Pak spatřila světlo na konci chodby, které náhle zhaslo. Přikrčila se u zdi a čekala asi pět minut. Pak se znovu otevřely a zavřely další dveře. Ozvaly se kroky a blížily se k ní. Začala hledat místo, kde se skryje.

Sehnutá vklouzla do prázdného pokoje a přikrčila se u dveří. Když je osoba na chodbě míjela, podívala se okénkem v horní polovině dveří. Barry to nebyl. Postava toho muže byla příliš malá. Neviděla ho moc dobře, muž měl klobouk a vyhrnutý límec. Poté co zmizel, zvažovala, zda má jít za ním a sledovat ho, nebo prohlédnout místo, kde byl. Rozhodla se pro druhou možnost. Sunula se chodbou, na rohu zatočila a pokračovala dál.

Na konci chodby byla lékárna. Otvíraly se snad tyto dveře? Podívala se doleva. Nahlédla okénkem do pokoje Sandy. Žena spala na posteli, alespoň to tak vypadalo.

Když se Michelle podívala na podlahu, její pohled zachytil jakýsi předmět. Ohnula se a sebrala ho. Byl to kus plastu, který se používá při transportu krabic. Strčila si ho do kapsy, podívala na spící Sandy a tiše se vrátila do svého pokoje.

Ráno se Michelle probudila dost brzy a znovu se vydala na obchůzku po chodbách. Míjela pokoj Sandy, právě když žena vyjížděla na chodbu. Měla na hlavě čapku Red Sox a doširoka se usmívala.

„Co migréna?“ zeptala se Michelle.

„Je to pryč. Stačí se dobře vyspat. Dík za optání.“

„Co terapie?“

„Dneska mám první v jedenáct. Pak ještě skupinovou terapii po obědě. Následují léky a znovu za mnou přijde psycholog. Pak mi dají nějakou pilulku pro radost a zase si půjdu pokecat s pár neznámými. V té době už budu tak zfetovaná, že budu kecat cokoli, co budou chtít slyšet. Jako že mě mamka kojila až do promoce a tak. Sežerou mi to a budou psát studie do časopisů, zatímco já se smíchy potrhám.“

„Pro mne by skupinová psychoterapie nebyla,“ podotkla Michelle.

Sandy dokončila s vozíkem malý kruh. „Je to tak jednoduchý. Prostě vstaneš, v mém případě spíš zůstanu sedět, a řekneš: Ahoj, jsem Sandy, všechno jsem zkazila, ale chci, aby to bylo lepší. Proto jsem tady. Pak všichni začnou tleskat a posílat ti polibky a žvanit o tvé statečnosti. Dají ti tabletku na spaní, ty se zhroutíš na deset hodin, abys to dělala ráno pořád dokola.“

„Jako kdybys to znala z vlastní zkušenosti?“

„Miláčku, já už jsem ve fázi, kdy dokonce vím, na co se budou ptát. Hrajeme si na kočku a myš. Oni ale nevědí, že ta kočka jsem já.“

„Už ses někdy pokusila přijít na to, proč do té deprese upadáš?“

„Ksakru, proč, to se pak věci jen komplikují. Pravda mne neosvobodí, spíš pak budu mít chuť na sebevraždu. Než mne odsud pustí, tak s nimi zatancuju svoji gigu,“ začala tleskat do kol, „no, obrazně řečeno. Sandy se drží proudu, tak dlouho, dokud mě budou držet na práškách.“

„Bolí to moc?“

„Když lidé vědí, že jsi paralyzovaná od pasu dolů, říkají si, ‚má to blbé, potvora, ale aspoň ji nic nebolí‘. Velký prd s velkým P. Nikdy ti neřeknou, jak paralýza bolí. Kulka, co mne připravila o nohy, tam pořád je. Felčaři tvrdí, že je moc blízko páteře, proto ji prý nemohou vyndat. Tak si tam ten devítimilimetrový blbeček sedí dál a dál. Každý rok se ještě o kousek posune. Není to k smíchu? Já se hejbat nemůžu, ale ta kulka ano! A to ještě felčaři povídají, že když se dotkne jednoho místa v míše, zhroutím se mrtvá, nebo ztratím cit ve zbytku těla a stanu se zcela nehybnou. Co s tím? Není to prostě celý posraný?“

Michelle řekla: „Je mi to moc líto. Můj problém rozhodně není takový.“

Sandy jen mávla rukou. „Pojďme na snídani. Vajíčka stojí za prd, slanina chutná jako pneumatika, alespoň káva je horká. No tak, předhoním tě.“ Sandy odjela a Michelle se s úsměvem na rtech hnala za ní, chytila se madla kolečkového křesla a hnala se dolů chodbou. Sandy vřískala radostí celou cestu.

Po snídani za Michelle přišel Horatio.

„Znovu jsem mluvil s vaším bratrem.“

„Jak se Bill má?“

„Dobře. Moc se spolu nestýkáte. Což platí i o celé rodině.“

„Všichni máme spoustu svých starostí.“ Podal jí dopis od matky.

„Byl jsem ve vašem bytě, co pronajal Sean. Vím, že vy jste tam ještě ani nebyla, ale je to opravdu útulné místo. Jsem rád, že jsem tam zašel dřív, než to tam zasviníte jako v autě. Co se týče odpadků, uklízíte někdy ve své toyotě? No, já se jen preventivně ptám. Nechci dostat mor.“

„No, v auťáku mám sice bordel, ale stejně vím, co kde je.“

„To je, jako když si dám ostrý mexický gábl, to pak po dvou hodinách vím dobře, co se mi děje ve střevě, což ale neznamená, že to vidět chci. Přečtete si ten dopis? Třeba je to důležité?“

„Kdyby bylo, kontaktovali by mě jinak.“

„Udržujete rodinné vztahy?“

Michelle zkřížila paže. „Takže dneska pokecáme s psychiatrem o rodičích?“

Horatio zvedl svůj notes. „Musím se zeptat, píše se to tady.“

„Jo, já s rodiči mluvím.“

„Jenže za nimi skoro nejezdíte. A to nežijí nijak daleko.“

„Dost dětí za rodiči nejezdí. To neznamená, že je nemilují.“

„To je fakt. Máte pocit, že mezi samými chlapy a to ještě policajty si nesete postavení dívky jako jedináčka?“

„Spíš bych to označila za správnou motivaci.“

„Dobrá. Líbí se vám, že přeperete fyzicky skoro všechny chlapy, kteří se vám postaví do cesty?“

„Líbí se mi, že se umím o sebe postarat. Všude kolem kvete jen násilí.“

„U ozbrojených složek si ho užijete víc než kdokoli jiný. Většinu zločinů páchají muži, že?“

„Až moc chlapů se nechá vést svými svaly, ne rozumem.“

„Pořád si chcete ublížit?“

„Jste ten nejhnusnější člověk, jakého jsem kdy potkala.“

„To já říkám takové věci jen proto, abyste mi tady neusnula.“

„Nikdy jsem si nechtěla nechat ubližovat.“

„No dobrá, já si jen musím zaškrtnout kolonku ‚Lže, nebo nelže‘. V čem tedy vidíte problém? Jak vám vlastně mohu pomoci?“ Michelle nervózně odklonila hlavu.

„Michelle, tohle není žádná neupřímná otázka. Chci, aby vám bylo lépe. Cítím, že totéž chcete i vy. Jak se k tomu stavu dostaneme?“

„Klábosíme, ne?“

„To je pravda. Pokud ale budeme oba postupovat tímto tempem, dostaneme se k závěrům, až já budu pod drnem a vy budete pít jen tekutou stravu brčkem. Nic nám nebrání zlomit odpor toho druhého hned.“

Michelle jen odsekla: „Horatio, nevím, co ode mne chcete.“

„Klidně tomu můžeme lidsky říkat souznění duší. Vím, že kladu otázky já, ale bez odpovědí nejsou ty otázky k ničemu.“

„Pokusím se být k vám upřímná. Ptejte se.“

„Milujete své bratry?“

„Ano!“

„Své rodiče?“

Opět řekla ano. Horatio ale zavrtěl okamžitě hlavou. „Promluvíme si o vašem dětství?“

„Myslí si cvokaři někdy něco jiného? Vše se odvíjí od toho, co se stalo v dětství, nebo tak nějak, že? V mém případě ale jedeme špatnou cestou.“

„Pak mne tedy nasměrujte správně. Vše je ve vaší mysli. Víte to dobře, a jen musíte najít odvahu mi to povědět.“ Michelle vstala, chvějící se vzteky. „Ksakru, proč se mne ptáte na mou odvahu a co vydržím? Nedržel byste se mnou krok ani pět minut.“

„Nepochybuji o tom. Odpověď na vaše problémy leží mezi levým a pravým mozkovým lalokem. Měří tak deset centimetrů a obsahuje triliony různých myšlenek a vzpomínek, které z vás dělají Vás. Pokud se dostaneme do správného místa a odhalíme ten důvod, už nikdy se nepustíte do křížku s chlapem jen proto, aby vás poslal do márnice.“

„Už jsem vám říkala, že to takhle nebylo!“

„Já vám zas říkám, že říkáte jednu kravinu za druhou.“

Michelle sevřela ruku v pěst a vykřikla: „Vy mi chcete ubližovat?“

„A vy mě chcete praštit?“ odpověděl rychle Horatio.

Jvlichelle zůstala stát a hleděla na něj. Pak jí poklesly ruce, otočila se a vyšla ven z pokoje. Tentokrát nechala dveře otevřené, byť nevědomky, ale přece jen symbolicky.

Horatio zůstal sedět a hleděl do otevřené chodby. „Michelle, ještě že tak,“ řekl si tiše pro sebe. „Už jsme tam, kde jsme chtěli být.“

17.

Po večeři v jídelně zámečku se Sean s Rivestem vrátili do Rivestova domku na skleničku. Po víně a třech panácích vodky s martini Les Rivest usnul v obýváku v křesle, ale předtím stihl slíbit, že budou druhý den se Seanem pokračovat. Sean, který usrkával gin s tonikem, tiše vyklouzl ven a šel se projít po Babbage Town. Rivest dal pro Seana připravit identifikační průkazku bezpečnostní služby s fotografií. Do ostatních budov vyjma zámečku ho sice vstupovat neopravňovala, ale každopádně ho nezdržovaly časté kontroly strážných.

Rivestův domek se nacházel na západním konci hlavních pozemků vedle tří podobných usedlostí stranou od štěrkové cesty. Zároveň hned vedle stála mnohem větší budova. Když šel Sean okolo, všiml se velkého nápisu nad dvěma vchody do ní. Domek číslo 1. Zdálo se, že se dělí na dva stejně velké prostory. Sean sledoval dva strážné v uniformě vyzbrojené glocky a samopaly MP5, jak vycházejí z levých dveří a odcházejí pryč. Nejspíš na obchůzku. Taková palebná síla! K čemu ale tady?

Zamířil opačným směrem, obešel dvůr zámečku, kde se nacházel bazén s křesílky, stolky a deštníky, venkovní nerezový gril a kamenný krb. Kolem něj se shromáždila skupinka lidí, tiše si povídala a popíjela víno a pivo. Pár lidí se za ním otočilo, ale nijak zvlášť se nesnažili, aby se s ním pozdravili. Sean si všiml, že jeden z nich si už notně přihýbá piva. Posadil se vedle něj a představil se.

Mladík vypadal velmi nervózně. Potvrdil ale, že Monka znal a pracoval s ním.

„Na čem?“ zeptal se Sean.

„V oboru molekulární fyziky zaměřené na…“ Mladík zaváhal a polkl další lok. „Co se mu jen mohlo stát, co myslíte?“

„Nevíme. Nemluvil s vámi někdy o něčem, kvůli čemu ho mohli zabít?“

„Ne, nic takového. Pracoval velmi usilovně, ostatně jako všichni tady. Má dceru, je taková, no, divná. Co ta dovede s čísly, to já nesvedu. Viggie je ale zvláštní. Hádejte, co sbírá?“

„Sbírá?“

„Čísla.“

„Jak se dají sbírat čísla? Nechápu.“

„Ukládá si do své paměti neuvěřitelně dlouhé řady čísel. Vymýšlí nové. Označuje je písmeny. Když se jí zeptáš, jaké číslo je pod x či pod z, dostaneš vždy správnou odpověď. Zkoušel jsem ji, je to ohromující dovednost. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Mluvil s vámi Monk o Campu Peary? Nejspíš tam šel z nějakého důvodu?“

Muž zavrtěl hlavou. „Věděl jste ale o tom?“

„To se nedalo přehlédnout.“ Pár lidiček si na ně začalo ukazovat. Mladík rychle vstal. „Promiňte, už musím.“

Sean šel dál. Nikdo s ním nechtěl mluvit. Pokud se Monk Turing zabil sám, musel mít důvod. Sean si byl jist, že když se bude vhodně ptát, na pravý důvod přijde.

Zastavil se před budovou, u které stála vodárenská věž. Budova byla označena jako Domek číslo 2. Když se chystal vejít dovnitř, objevil se ozbrojený strážný a zvednutou rukou ho zastavil.

Sean mu podal průkazku a vysvětlil svou roli. Strážný si průkaz pečlivě prohlédl a srovnal s jeho vzhledem. „Slyšel jsem, že sem někoho poslali.“

„Znal jste Monka Turinga?“ zeptal se Sean.

„Ne. Vím sice, jak vypadal, ale kamarádčofty mezi posluhou a mozky se tu zrovna nepečou.“

„Všiml jste si něčeho neobvyklého?“

Strážný se rozesmál. „Hele, tihle mudrlanti jsou až moc chytří. Občas to může být na škodu. Chápete, co chci říct?“

Sean kývl hlavou směrem k budově. „K čemu slouží Domek číslo 2?“

„Zeptat se můžete, ale já vám nic nepovím. Stejně vlastně nic nevím.“

Sean to zkusil ještě dvakrát, třikrát, ale budiž řečeno ke cti strážného, neprozradil nic.

„Nevíte aspoň, kde tu Turing bydlel?“ zeptal se Sean nakonec.

Strážný ukázal na cestu lemovanou stromy. „První odbočka vpravo, druhý domek vpravo.“

„Tam bydlí i jeho dcera?“

Muž přikývl. „Je tam s ní někdo se Služeb pro děti. Jo, a taky ochranka.“

„Ochranka?“

„Zemřel jí otec, nějaká opatření jsou nutná.“

„Máte to tu hodně hlídané,“ připomněl Sean. „Camp Peary je taky, a přesto tam někdo dokázal zabít Monka Turinga.“

„Vy si myslíte, že ho zavraždili? Že to nebyla sebevražda?“ Strážný notně znejistěl. „Hm, copak vím, nejsem detektiv.“

„Je tu FBI i místní policie, už jste s nimi mluvil?“

„Všichni pořád dokola.“

„Mají nějakou představu?“

„Pokud ano, nenamáhali se o ni se mnou podělit.“

„Byly s Turingem nějaké bezpečnostní problémy? Motali se tu nějací cizinci?“

Strážný zavrtěl hlavou. „Nic takového.“

„Turing zemřel vlastní zbraní. Věděl jste, že má na ni povolení?“

„Pokud vím, tak zbraně tu má jedině ochranka.“

Sean se vydal na cestu a záhy už přímo před sebou spatřil řadu domků. V prvním bylo zhasnuto, ale ve druhém, který měl patřit Turingovi, se svítilo v předním okně. Všechny usedlosti postavili z červených cihel podle stejného návrhu a zdálo se, že zaujímají přes 200 čtverečních metrů. Pěkné bydlení, pomyslel si. Malé trávníky byly pečlivě sestřihány; kůlové ploty natřeny. Na schodech k předním dveřím byly rozmístěny květináče s rozkvetlými rostlinami. Romantický obrázek idylického života, jaký vlastně neexistuje. Uvnitř domu kdosi hrál na piano. Otevřel branku a po pěšince šel k vchodovým dveřím.

Na lavičce na zápraží zahlédl hromadu různého sportovního vybavení: golfové hole, basketbalový míč, baseballovou pálku s rukavicí a další pomůcky. Sean zvedl koženou rukavici. Byla dobře ošetřena olejem, Turing tedy musel být blázen do sportu, který mu nejspíše sloužil jako relaxace po duševní práci.

Sean nahlédl dovnitř prosklenými dveřmi. Rozložitá dáma v šatech a s bačkorami na nohou spala na gauči, strážný nebyl nikde v okolí. Ve vzdálenějším rohu místnosti sedělo ono zázračné dítě a hrálo na piano. Dívka měla dlouhé blond vlasy a velmi světlou pleť. Sean tam jen stál a poslouchal, jak přechází z klasiky do moderny, z Rachmaninova, jak se domníval, k Alicii Keysové, a neunikl mu ani tón.

Viggie Turingová zvedla hlavu od klaviatury a spatřila ho. Nebyla nijak zaskočena, dokonce ani nepřestala hrát.

„Co tu děláte?“

Hlas Seana zaskočil, protože přišel zezadu. Otočil se a spatřil tu ženu stojící těsně vedle něj.

Podal jí průkazku. „Jmenuji se Sean King. Vedu vyšetřování smrti pana Turinga.“

„Hm, já vím,“ řekla ta žena strojeně. „Co ale děláte tady, v tomto domě? V tuhle hodinu?“

Bylo jí přes třicet, přes metr šedesát. Rudé vlasy si stříhala nakrátko do pěšinky na straně s malou loknou padající do týla. Předními dveřmi sem doléhalo světlo, proto si všiml, že má mléčně zelené oči a velmi jemnou pleť. Měla na sobě džínsy, černé mokasíny a mohérový svetr. Rty byly na tak útlou tvář příliš plné, ramena zas velká na malý rámec těla, nos zrovna moc mezi očima neseděl a příliš ostrá brada vyčnívala pod plochými lícními kostmi. Navzdory této nesymetrii to byla jedna z nejkrásnějších žen, kterou kdy Sean potkal.

„Šel jsem se projít, pak jsem zaslechl piano. Domníval jsem se, že hraje právě Viggie.“ Předpokládal, že toho řekl dost, aby se mohl začít vyptávat sám.

„Kdo jste vy?“

„Alicia Chadwicková.“

„Je skvělá pianistka,“ poznamenal Sean.

Mléčně zelené oči se znovu zaměřily na něj. „Je to skvělé dítko v mnoha směrech.“ Vzala ho za rukáv a odtáhla ode dveří. „Pojďme si promluvit. Pár věcí byste přece jen vědět měl.“

„Tak to jste první, kdo tu něco podobného říká a kdo se mnou chce mluvit,“ usmál se.

„Být vámi raději bych si takové hodnocení nechal na potom, až budete vědět to, co vám chci říci.“

18.

O chvilku později již Alicia vedla Seana po kamenných schodech na širokou terasu před domkem sbitým ze zeleně natřených silných prken s cedrovou střechou. Vešel za ní do komfortně zařízené studovny plné knih. Uprostřed stál kancelářský stůl s velkým monitorem. Ukázala prstem na potrhané kožené křeslo, zatímco sama se posadila na otočnou židli za stolem.

Sean se zájmem sledoval, jak pokládá svou pravou nohu na stůl a vyhrnuje si nohavici. Rozepnula suché zipy v polovině stehna a stáhla kus nohavice. Sean spatřil vyleštěný kov a další popruhy. Uvolnila je, rozepnula přezky a uložila protézu s černou mokasínou pod stůl. Alicia si podrbala místo, kde se živá svalová tkáň dotýkala hliníku.

Podívala se na něj. „Nepochybuji, že by Emily Postová a její přívrženkyně té pravé etikety proklely ženskou, co ukazuje umělou nohu jakémusi cizinci, ale mně je to úplně jedno. Ona ale nejspíš nechodila ani jediný den s takovou věcičkou. Navzdory technologickému pokroku to bolí jako čert.“

„Jak se to stalo?“ zeptal se Sean, když Alicia spolkla tři tablety analgetika a zapila je vodou z karafy stojící na stole. „Promiňte. Nejspíš o tom nechcete mluvit,“ dodal rychle.

„Nerada ztrácím čas a pak jsem protivná. Jsem matematička, ale mou vášní je lingvistika. Můj otec pracoval v diplomacii, tak jsme byli pořád na Středním východě. Proto umím arabsky i farsí a několik jiných dialektů, takže jsem byla pro americkou vládu docela cenná. Před čtyřmi roky jsem se dobrovolně přihlásila jako tlumočnice do Iráku pro ministerstvo zahraničních věcí. Dva roky šlo všechno hladce, než jsme s humwee najeli u Mosulu na minu. Vědomí jsem nabyla až v německé nemocnici o týden později, aby mi došlo, že jsem ztratila mnohem víc než jen týden života. Většina pravé nohy byla pryč. Měla jsem ale velké štěstí. Explozi přežili jen dva, já a chlapík, co mne odvezl do bezpečí. Z řidiče prý zbyl jen trup. Trajektorie šrapnelu v uzavřeném prostoru má daleko k exaktní vědě. Má vlast mi zaplatila úplnou rehabilitaci a zajistila mi tuhle úžasnou pomůcku.“ Poklepala prsty na protézu.

„To je mi moc líto,“ řekl Sean. Svým způsobem obdivoval, jak Alicia mluví s klidem o tak hrozné události ve svém životě.

Alicia si poposedla na své židli a pozorně si jej prohlížela. „Stejně nechápu, proč vás sem poslali.“

„Došlo tu k záhadné smrti a já jsem detektiv.“

„Tomu rozumím. Mají tady ale dost poldů, aby dostali samotného Jacka Rozparovače, jak si setřásá z bot krev. Jsou to navíc vládní úřednici, vy jste soukromé očko.“

„Co tím chcete říci?“

„No, že vás nemohou moc kontrolovat.“

„Nevím. A mohou snad?“ Neodpovídala, takže pokračoval: „Říkala jste, že mi musíte něco říci?“

„Teď jsem vám řekla tu první věc.“

„No dobrá, a kdo by mě měl kontrolovat? Vlastníci Babbage Townu? Nikomu se tady nechce mluvit, nebo nic neví. Oboje považuji za víc než zajímavé.“

„V tom vám bohužel nemohu pomoci.“

„Mluvila s vámi už FBI?“

„Ano,“ přitakala. „Michael Ventris. Bez špetky humoru, velmi efektivní.“

„To jsem rád, že to vím. Co si myslíte o Champu Pollionovi? Určitě byl nejlepším žákem na MIT.“

„Ne, jen druhý ve své třídě v Indickém technologickém institutu, který leckdo považuje za ještě prestižnější.“

„Je nějak nervózní z toho, co se stalo Monkovi.“

„Je vědec. Co ten ví o násilné smrti a vyšetřování vraždy? Viděla jsem spoustu krve v Iráku, stačilo mi to na tisícovku let, ale i mě vyvedlo z míry, co se Monkovi stalo. V Iráku alespoň víte, kdo vás chce zabít. Tady ale ne.“

„Vy si myslíte, že Monka zavraždili?“

„Nevím, vzbuzuje to nepokoj.“

„Byl nalezen na pozemku CIA?“

„Správně. Kdyby s tím měla CIA něco společného, nechala by tam to tělo? Hodili by ho prostě do Yorku.“

„Co vy děláte v městečku Babbage Town? Rozhodně nebudete jen tak někdo.“

„Jak to víte?“

„Váš dům je větší než ty další domky.“

„Vedu jedno oddělení. Champ bydlí naproti zámečku nedaleko Domku číslo 1.“

„Co dělají v Domku číslo 1?“

„Tam se nachází moje oddělení. Champ vede Domek číslo 2. To je ten s chladírenskou věží.“

„A stejně mi nepovíte, co tam děláte?“

Alice odpověděla: „Nic zajímavého. Analýzu dělení prvočísly. Alespoň se snažíme. Máme před sebou těžký úkol. Hledáme něco, co podle některých lidí z branže stejně neexistuje. Matematickou zkratku.“

Sean vypadal dost zaskočeně. „Matematickou zkratku? Kvůli tomu tam musí být ozbrojené stráže a ta nejdražší elektronika?“

„Pokud k němu najdeme cestu, svět se naprosto změní. Nejsme sami. IBM, Microsoft, NSA, Stanford University, Oxford i země jako Francie, Japonsko, Čína, Indie, Rusko se zabývají tímtéž. Nejspíš i kriminální živly. Všichni mají důvod se o to pokusit.“

„Rozhodně bych se nepouštěl do soutěže s NSA.“

„Právě proto možná potřebujeme ty ozbrojence. Aby nás před nimi chránili.“

„Takže Babbage Town je místo zcela zasvěcené faktorové analýze?“

„Ne, to jen já a mé malé oddělení v Domku číslo 1. Popravdě řečeno si tu připadám jako chudý příbuzný. Můj výzkum je jen záloha, pokud se Champovi nepodaří dokončit ten jeho. Jenže zisk pak bude ohromující.“

„Aby se svět úplně změnil?“ Sean opakoval její slova. „Jaký to má vůbec smysl?“

„Některé vynálezy, jako například žárovka nebo antibiotika, lidstvu pomohly. Jiné objevy, jako atomová energie, mají potenciál lidstvo zničit. Lidé si ale dál nedají pokoj a jiní lidé jejich vynálezy pořád kupují.“

„Proč si tu najednou připadám jako Alenka v zemi za zrcadlem?“

„Pane Kingu, našemu světu nemusíte rozumět. Máte jen zjistit, co se stalo Monku Turingovi.“

„Jsem Sean. Pracoval Monk ve vašem oddělení?“

„Ne, u Champa. Monk byl fyzik, ne matematik. Znala jsem ho.“

„A…?“

„Trávila jsem s ním a s Viggií dost času, i když jsem ho vlastně zas až tak moc nechápala. Byl tichý, metodický a uzavřený. Nikdy nemluvil o svém soukromém životě. No, a teď už se zeptejte na to obvyklé. Měl Monk nepřátele? Udělal něco, co mohlo vést k jeho smrti?“

Sean se usmál. „Když už jste se zeptala, tak si odpovězte, já si jen počkám.“

„Nemám žádnou odpověď. Pokud kradl, bral drogy nebo byl sexuální deviant, skrýval to velmi dobře.“

„Víte, že zemřel svou vlastní zbraní a byly na ní jen jeho otisky?“

„Pak tedy sebevražda?“

„Neznáme všechna fakta. Říkala jste, že jste ho zas tolik neznala, ale měl někdy sebevražedné nálady, byl depresivní?“

„Ne, nic takového.“

„Byl pro Viggii dobrým tátou?“

Aliciin výraz najednou změkl. „Výborný otec. Celé hodiny si s ní hrál před domem. Dokonce se naučil hrát na kytaru, aby ji mohl doprovázet u klavíru.“

„Vy jste s nimi trávila dost času, že?“

„Ne s Monkem, ale s Viggii. Nikdy jsem takovou dceru neměla.“

„Monk s tím souhlasil?“

„Pracoval dlouho do noci, já ale koneckonců taky. Měli jsme jinak směny, mohla jsem s ní být prostě tehdy, kdy on nemohl.“

„Aha. A její matka?“

Alice zavrtěla hlavou. „Nic o ní nevím. Nikdy jsem ji nepoznala.“

Sean si najednou uvědomil, že Rivestovi nepoložil životně důležitou otázku. „Cestoval Monk poslední dobou?“

„V poslední době ne. Tady si nikdo dovolenou nebere.“ Odmlčela se. „Naposledy, aspoň si to myslím, jel někam do ciziny před osmi, devíti měsíci.“

Sean sebou trhl. „Víte, kde byl?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy o tom nemluvil.“

„Jak ale víte, že byl v cizině?“

„Jen si vzpomínám, že potřeboval nový pas. Nejspíš se dá zjistit, kde byl. Podle jeho pasu.“

Ten ovšem má FBI. „Jak dlouho byl pryč?“

„Tak dva týdny.“

„Kdo se staral o Viggii?“

„Trochu já. Správa našeho městečka najala specializovanou službu.“

„To se Viggii líbilo, když se kolem ní motala horda cizinců?“

„Monk jí to nejspíš vysvětlil. Když jí řekl, že to tak má být, vzala to. Měli k sobě naprostou důvěru.“

„Dokážete to vy s Viggií?“

„Někdy se to povede. Proč?“

„Protože nejspíš budu potřebovat, abyste mi při hovoru s ní pomohla.“

„Co by mohla asi Viggie vědět, aby to napomohlo vyšetřování?“

„Třeba si vzpomene na něco o svém tátovi, co mohlo vést k takovému konci.“

„Pokud s vámi vůbec bude mluvit, pak nejspíš jazykem, kterému nebudete rozumět.“

Sean se usmál. „Skvělé je, že mám po svém boku špičkovou lingvistku.“

Její tón se změnil na blahosklonný: „Staral byste se méně, kdyby se ukázalo, že je to sebevražda, než kdyby Monka zavraždili? Zaplaceno dostanete stejně, ne?“

„Pletete se. Docela mě záleží na tom, aby vraha chytili.“

„Proč?“

„Technicky vzato jsem privátní očko. Ale ve skutečnosti jsem polda a poldové tak prostě uvažují. Proto děláme práci, kterou by většina lidí nezvládla. Říkala jste, že mi toho chcete říct víc? Zatím jste mi řekla jen jednu věc.“

Zvědavě se na něj podívala. „Jsem už hrozně utahaná, jdu spát. Ven určitě trefíte.“ Připnula si protézu a pomalu kráčela nahoru po schodech.

Sean za sebou zamkl. Pokud je tu možnost, že vrah prahne po další oběti, je třeba se mít na pozoru.

Když se vracel do svého pokoje v zámečku, najednou mu blesklo hlavou: Sakra, kam jsem se to vlastně dostal?

19.

Poté co Horatio odešel, Michelle vynechala oběd. Místo toho si šla do tělocvičny zacvičit a dala si do těla, že na ní nezůstala ani niť suchá. Sama si uvědomila, že se cítí lépe. Endorfiny zvládnou to, co Horatio Barnes nemůže. Začala si namlouvat, že událost v baru byla jen přímým důsledkem jejího špatného úsudku a přemírou alkoholu. Už brzy odtud vypadne, bude stát Seanovi po boku a řešit s ním problémy druhých. Horatio se klidně bude moci vtírat do malérů někoho dalšího.

Vrátila se do svého pokoje, aby se osprchovala. Svázala si vlasy, zabalila do ručníku a vyšla z koupelny. Posadila se na postel a začala si natírat nohy pleťovým mlékem. Pak se otočila tak prudce, že jí ručník sklouzl na zem.

Barry stál za skříňkou v rohu místnosti.

S širokým úsměvem udělal krok dopředu, aby ho Michelle viděla.

„K čertu, co tu děláte?“ vykřikla.

„Cheryl nepřišla na sezení, poslali mě pro ni,“ odvětil Barry rychle, ale stále civěl na její nahé tělo. Popadla pokrývku z postele, zabalila se do ní a vstala.

„Není tady, ksakru, vypadněte!“

„Promiňte, že jsem vyrušoval,“ řekl Barry s úsměvem na rtech.

„Tohle budu hlásit, hajzle,“ řekla naštvaně. „Vím dobře, proč jsi sem vlezl.“

„Poslali mě pro pacientku. Není to moje chyba, že tady chodíte nahá. Copak jste nečetla vnitřní řád, kde stojí, že pokoje pacientů jsou veřejným místem, kam mohou ošetřovatelé vstoupit, kdykoli chtějí? Taky tam je napsáno, že pacienti mají chodit z koupelny oblečení, když chtějí mít své soukromí.“

„Tyhle části znáte obzvlášť, že? Proč asi, pane oplzláku?“

Mířil ke dveřím, ale očima visel na jejích dlouhých nohou. „Jestli si budete stěžovat, budu se bránit.“

„Co tím chcete přesně říct?“ hněvivě se ozvala Michelle.

„Některé pacientky se pokoušely svést ošetřovatele, jen aby měly nějaké výhody – drogy, cigarety, sladkosti nebo i vibrátor. Já se na to dívám takhle, já tu stál a vy jste se mi začala ukazovat nahá. Miláčku, chceš vibrátor? Já bych to ale zvládl i jinak, jsem přece ochotný ošetřovatel. Promiň.“

Michelle sevřela ruku v pěst. „Hajzle, já tě neviděla. Schovával ses za rohem.“

„To říkáte vy, já se neskrýval, to zas tvrdím já. Mějte se pěkně.“ Naposledy si ji změřil, otočil se a odešel.

Michelle byla tak rozčilená, že se začala třást. Několikrát se zhluboka nadechla, popadla šaty a odběhla se do koupelny obléci. Dveře se nedaly z pochopitelných důvodů zamknout, takže si stoupla zády ke dveřím pro případ, že by se ten chlap vrátil a chtěl víc než se jen kouknout na její nahý zadek a ňadra. Připadala si zneužitá. Poté, co se oblékla, zvažovala, zda má událost hlásit, ale to už dovnitř vešla ošetřovatelka.

„Mám vás odvést na sezení,“ řekla žena.

„Jaké sezení?“

„Horatio Barnes pro vás naplánoval skupinovou terapii.“

„Nic takového mi neřekl.“

„Je to v rozpisu. Jsem tu jen proto, abych se přesvědčila, že tam půjdete.“

Michelle zaváhala. K čertu s ním. „Kolik lidí bude v té skupině?“

„Deset. Jsem si jistá, že si z toho dost odnesete. Trvá to třicet minut.“

„Hm, tak jo, ať už to mám za sebou,“ řekla Michelle ostře.

„To ale není správný přístup,“ ozvala se žena s nepochopením.

„Paní, v této chvíli jiný přístup mít nebudu.“

Skupinu vedl muž, kterého dosud neznala. Jediným kladným bodem pro Michelle byla přítomnost Sandy Namířila si to přímo k ní a posadila se vedle. Jakmile dosedla, otevřely se dveře a dovnitř vklouzl Barry. Opřel se o zeď vzadu.

Kdykoli Michelle zachytila jeho pohled, naježily se jí chlupy. Ten idiot ji viděl nahou. Měla pocit, že ji tím ubíjí. Ani Sean ji tak nikdy neviděl.

Zatímco doktor rozdával nějaké materiály, Sandy se podívala na Michelle a spatřila její strhaný výraz. „Je ti dobře?“

„Není, ale proč, to ti povím později,“ zašeptala.

„Jak to vůbec celé funguje?“

„Povedu tě. Ten cvokař je docela dobrý. Myslí to sice dobře, ale nemá ani nejmenší ponětí, co se děje v reálném světě,“ odpověděla Sandy.

„Inspirující,“ sykla Michelle.

Po sezení Michelle odvážela Sandy na vozíku kolem Barryho.

„Mějte se pěkně, dámy!“ řekl Barry, když jim držel dveře, aby mohly projet.

„Vyhoň si ho sám!“ řekla Michelle dostatečně nahlas, aby to všichni slyšeli.

Sandy se ušklíbla. „Miláčku, já jsem právě obědvala, a něco takového si nechci ani představit.“ Barry se přestal smát.

Cestou na pokoj Michelle Sandy vylíčila celou událost s Barrym.

„Slyšela jsem, že poslouchá za dveřmi pokojů pěkných ženských, když vycházejí ze sprchy, a pak proklouzne dovnitř a civí na ně.“

Michelle byla pobouřená. „Když dělá takové svinstvo a ví se to, proč ho nevyhodí?“

„Lidi se bojí promluvit. Většina z nich je tady, protože něco zkazili a jsou snadno zranitelní. Nejsou zrovna v nejlepší pozici, aby se ubránili před takovými šmejdy, jako je on.“

„Stačilo by mi pár minut společně. Vypadal by ještě hnusněji než teď.“

„To by šlo jen těžko,“ odvětila Sandy.

Michelle odvezla Sandy do pokoje, kde spatřila velkou kytici na nočním stolku. „Ty tu máš tajného obdivovatele?“ zeptala se.

„A kdo nemá?“ odvětila Sandy a prstem přejela po lístku. „Když už jsme u těch obdivovatelů, kdo byl ten vysoký fešák, co jsi s ním mluvila, když tě sem přivezli?“

„Sean King. Jsme partneři.“

„Partneři? Bez prstýnků?“

„Jsme obchodní partneři v naší detektivní kanceláři.“

„Ty jsi detektiv?“

„Pracovala jsem v tajné službě.“

„Na federála bych tě netypovala.“

„Proč ne? Nebo vypadáme všichni stejně?“

„Ne, ale já prostě poznám dobráka od bídáka.“

„Nejspíš máš dost zkušeností s oběma.“

„Řekněme, že jsem měla spoustu času, abych načerpala zkušenosti.“ Poklepala Michelle po ruce. „Takže ty a Sean King? Nic? Vážně jen práce?“

„Teď mluvíš úplně stejně jako ti zdejší cvokaři.“

„Je uvnitř taky takový dobrák jako fešák navenek?“

„Ještě lepší.“

„Proč tedy, holka, nemáš už prstýnek na prstu?“

„Jsme jen obchodní partneři.“

„Na živobytí se dá vydělávat všelijak. Podle mého jsou fešáci se zlatým srdcem stejně tak vzácní jako ženské, které odejdou z baru, aniž by je někdo nepoplácal po zadku. Když někoho takového najdeš, radši si ho drž, než ti ho ukradne jiná.“

Michelle si najednou uvědomila, že Sean pracuje s Joan, zatímco ona tu mluví s motorkářem Horatiem Barnesem a nechává se očumovat tupounem Barrym. „Není to tak jednoduchý,“ zavrtěla hlavou.

„Hm, tohle si ženské říkají pořád, i proto, že na ženských není nic jednoduché. Jen pro chlapy to tak je, Bůh totiž miluje hajzlíky, co nevidí dál, než na špičku svého nosu.“

„Sean je jiný.“

„To jen potvrzuje můj názor. Vykašli se na komplexy a zjednoduš si to. Prstýnek a hotovo. Na ničem jiném nezáleží.“

„Pokud chci já, musí chtít také i on?“

Sandy zpražila Michelle pohledem. „Pak by tu ovšem měl být on, ne ty. Může sice být výjimka, ale pořád má poklopec a něco v něm.“

„Odvozovat vztah z fyzického vzhledu moc dlouho nevydrží.“

„Jasně, že ne. Ale když ho budeš dobře ovládat a hýčkat po celou dobu, než krása opadne, budeš ho mít úplně ochočeného.“

„Byla jsi někdy vdaná?“

„Byla, deset minut.“

„Rozvod?“

„Ne, postřelili mne o svatebním dnu a skončilo to takhle. Můj rychlomanžel takové štěstí neměl.“

„Bože, oni ho zabili? Během obřadu?“

Sandy přikývla. „Organizátorka svatby se nezmohla na nic. Honila se za krevetami a ledovou sochou, ale počítat a třídit raněné prostě neuměla.“

„Jak k tomu došlo?“

Sandy se mírně nadzvedla z vozíku a přesunula na postel. Měla na sobě tričko s krátkým rukávem. Michelle zahlédla vlnky na jejím trojhlavém svalu a žíly táhnoucí se dolů po dvouhlavém. Sandy se posadila na postel. „Je to už dávno. Svou velkou lásku jsem si prožila jen deset minut. Věř mi ale, že bych ten okamžik za nic na světě nevyměnila. Hezky přemýšlej o panu Kingovi. Dlouho a pořádně. Musíš si uvědomit, že on pořád volný nebude. Venku je spousta ženských, které na komplexy nedají. Vezmou si, co chtějí. Prostě si to vezmou.“

20.

Sean strávil první noc v městečku Babbage Town buď pokusy usnout, nebo zíráním ven z okna do tmy. Jeho pokoj se nacházel v prvním patře zámečku s výhledem na pozemek sousedící s domem Champa Polliona a nebyl zas tak daleko od Domku číslo 1, který řídila hubatá jednonohá Alicia Chadwicková. Pokoje byly vybaveny v evropském stylu, měl tu i počítač s rychlým bezdrátovým připojením k internetu.

Ve dvě ráno Sean zaregistroval jakýsi pohyb kolem Champova domku. Připadlo mu, že po schodech nahoru jde nejspíš sám fyzik, ale v mdlém měsíčním světle si nemohl být jist. Vzápětí ho ale překvapil podivný zvuk, proto otevřel okno a vykoukl ven.

Blížil se letoun, a ne ledajaký. Podle řevu motorů se dalo soudit, že jde o velký proudový stroj, a podle narůstajícího hukotu, že přistává. Vyklonil se z okna, ale neviděl nic, ani záblesk na temné obloze. Poslouchal ještě chvilku, než rozpoznal hukot zpětného chodu motorů, který slouží pro zastavení letounu po přistání. Kde ale ten stroj přistál? V Campu Peary? Ve zbrojnici námořnictva? Proč tu vůbec ksakru přistává velký tryskáč bez navigačních světel a k tomu ještě uprostřed noci?

Po dalších dvou hodinách se vzbudil znovu a vzal si židli k oknu. Spatřil dva strážné na oblázkové cestě, jak si při popíjení kávy povídají. I tak daleko od nich slyšel pištění v jejich vysílačkách.

V pět ráno vzdal pokusy usnout, osprchoval se, oblékl a s batohem přes rameno sešel po schodech. V prostorné klenuté hale se z jídelny šířila vůně kávy a vajec se slaninou.

Snědl snídani a s kelímkem z pěnové hmoty zamířil k strážnému u recepce u předních dveří. Ukázal mu průkaz. Podsaditý muž jen přikývl a nic neříkal, když Seanovou kartou projel čtečkou pod obrazovkou počítače.

Chtějí přesně vědět, kde kdo je, pomyslel si Sean. Dokonce i jejich vlastní najatý detektiv.

„Slyšel jste v noci to letadlo?“ zeptal se ho.

Muž mlčel. Podal mu kartu zpátky a otočil se zpět k obrazovce.

„Já tě mám taky rád,“ zabručel Sean na odchodu.

Venku bylo šero, a tak se Sean zastavil a přemýšlel, co má udělat. Alicia neměla pravdu, nedělal to jen pro peníze. Chtěl opravdu zjistit, co se stalo Monku Turingovi. Dítě by mělo vědět, co se stalo jeho rodičům. A vrah má být potrestán.

Monk byl v zahraničí asi před osmi či devíti měsíci. Kam jel? Pokud cestoval běžnou linkou, bude to v jeho pase. Co když ale odjel pod falešným jménem či se společnostmi jiných zemí? Byl snad špion? Co když byl v cizině, aby tam za velké peníze prodal všechna tajemství městečka Babbage Town?

Vdechoval svěží vzduch bez toxických příměsí Washington Beltway a naslouchal zvukům v nedalekém lesíku. Nejspíš šlo o veverky a vysokou; lidé vydávají při pohybu poněkud jiné zvuky. Seana cvičili, aby z pohybů odhadl lidské úmysly. Ve skutečnosti to není až tak těžké. Kdyby většina lidí uměla skrývat své pocity, nejspíš by bylo zavražděno víc než jen čtyři američtí prezidenti.

Sean měl v týmu pro záchranu rukojmích FBI několik přátel, které prošli polovojenským výcvikem CIA v Campu Peary. Jednotka se přesunovala z místa na místo a dělala věci, o kterých nikdo z CIA a ani z vlády nechtěl mluvit. Sean se s nimi rozhodně nehodlal dostat do křížku. Ale co ten Turing?

Sean šel dál, až se nakonec dostal k domku Lena Rivesta. Bylo brzo ráno a Len se zcela určitě ještě nevzpamatoval po propité noci. Rozhodl se, že ho nechá vyspat. Odhodil kelímek do popelnice, obešel nízkou budovu připomínající garáž označenou jako ‚bezpečnostní služba‘ a zatočil doleva, kde šipka ukazovala na oblázkovou stezku vedoucí k loděnici. Během okamžiku se octl v hustém lese.

Po dvaceti minutách došel k řece York a k babbagské loděnici. Dlouhá prkenná stavba s několika vraty se nacházela u mola vybíhajícího do široké a klidné hladiny hluboké řeky. Sean se pokusil dostat se k lodím, ale bylo zamčeno. Podíval se dovnitř oknem. Obešel loděnici k plovoucímu doku, kde našel několik kajaků ve stojanu a dvě uvázané veslice. Jedna sekce doku byla otevřená. Na hydraulickém zvedáku stály tři vodní skútry přikryté plachtou. Pokud si Monk jeden vypůjčil, kdo ho sem pak vrátil? Mrtví muži nejsou zrovna dobří námořníci.

Slunce právě vyšlo a vrhalo své první paprsky na hladinu. Sean vytáhl triedr z batohu. Slunce se zrcadlilo na ostnatém drátu na druhém břehu Yorku. Došel k písečnému kraji břehu. Dalekohledem obhlížel protější stranu, aniž by viděl něco zajímavého. Na hladině plavalo několik košů na raky. Ze dna vystupovaly plováky vytyčující plavební kanál Yorku a nízko nad hladinou volně kroužil jeřáb pátrající po snídani v zakalené vodě.

Sean přemýšlel, kde tu v okolí může být přistávací dráha pro proudové letouny. Když se podíval doleva, spatřil to správné místo: ve výseku v lesním porostu uviděl pás porostlý travou. Došlo mu, že dráha leží právě za tímto místem.

O kus dál vlevo se k obloze zvedala ramena jeřábů. Cheatham, pomyslel si. Vojenské námořnictvo. Cestou do Babbage Townu spatřil zakotvený torpédoborec u mola zbrojní základny námořnictva. Přítomnost vojáků byla všude patrná, což Seanovi zrovna na klidu nepřidalo.

Ze stromku spadla větévka a dopadla na jeho hlavu. Sean se okamžitě vrhl k zemi, ne proto, že by ho větev zranila. Důvod byl zcela jiný. Musel to být výstřel z dalekonosné pušky. Kulka odštípla větvičku přímo nad jeho hlavou. Skryl se ve vysoké břehové trávě. Sakra, kdo to po něm střílel? Po chvilce se odvážil podívat a znovu dalekohledem pročesával břeh. Museli střílet odtamtud. Jeho mysl horečně hledala odpověď. Měl ho ten výstřel vystrašit, nebo ta větvička měla být jeho hlavou?

Odpověď dostal, když mu kolem hlavy hvízdla další kulka, která ho minula jen o vlas. Pokoušeli se ho zabít.

Vrhl se do písku a přitiskl se k zemi.

Počkal dvě minuty. Další výstřel už nepřišel, začal se tedy sunout travou jako had, byť pozpátku. Dostal se z nízkého zatravněného břehu do pásu vysoké trávy a nakonec i do linie stromů. Za silným dubem se vztyčil a začal křižovat mezi stromy zpět do Babbage Town.

Dostal se na cestičku a tryskem vletěl k domku Lena Rivesta. Ten mu ale na zaklepání otevřít nepřišel. Sean si proto otevřel dveře a vběhl dovnitř.

„Lene! Lene! Někdo na mne střílel!“

V obytné části nikdo nebyl. Sean vyletěl po schodech nahoru, bral je po dvou. Prudce oddychoval a rozrazil první dveře v prvním patře.

Lean Rivest ležel nahý ve vaně s ozdobnými sloupky připomínajícími zkroucené pařáty. Jeho oči nevidoucně zíraly do světle modrého stropu.

21.

Horatio Barnes seděl u svého stolu a prohlížel si mapu malého městečka v Tennessee, kde kdysi bydlela šestiletá Michelle.

Horatio se od Billa Maxwella dozvěděl, že Michelle je o hodně mladší než její nejbližší sourozenec. Michelle tedy mohla být nechtěným dítětem, domýšlel se Horatio. Věděl, že tato okolnost mohla dítě negativně ovlivnit.

Horatio se trošku snažil a získal pár údajů z její osobní složky tajné služby. Našel zde záznamy o všech jejích vlastnostech, kterých už věděl: schopná řídit, tvrdá na své podřízené, ale i na sebe, neúplatná, spravedlivá – prostě vlastnosti, které musí dobrý vládní agent mít. Ale někde uvnitř musela skrývat, nebo se aspoň naučila ovládat své obavy, nedůvěru v druhé, takže bylo až překvapivé, že oba agenti, se kterými mluvila při pohovoru, napsali prakticky totéž. Oba muži tvrdili, že jí lze naprosto důvěřovat, ale přesto vlastně neznali její záhadnou osobnost skrytou v neprůstřelné vestě a s glockem v ruce.

Už měl takové pacienty, jako byla Michelle, a všem jim chtěl pomoct. U Michelle však pociťoval zvláštní napětí. Nejspíš proto, že nasadila život za vlast, ale i proto, že byla přítelkyní Seana Kinga, agenta, kterého Horatio považoval za svého důvěrného přítele. Takových mnoho nebylo. Nebo také proto, že cítil, jak hluboce je zraněna, a on jí prostě chtěl pomoct tu zkušenost vymazat. Pokud to půjde…

Měl však ještě jeden důvod, o kterém nevěděla ani Michelle, a ani Sean. Lidé, kteří spáchali sebevraždu, bez ohledu na první amatérský způsob provedení, se z toho většinou dostanou, aby to udělali podruhé, potřetí a třeba pošesté. Nakonec skončí stejně tak, že se koroner podívá předčasně na jejich ostatky. Rozhodně nechtěl připustit, aby se totéž stalo Michelle Maxwellové.

Horatio měl před sebou týden dovolené. Plánoval týden potápění v Kalifornii s přáteli. Místo toho se ale připojil k internetu a objednal si letenku do Nashville.

22.

Byla přesně jedna po půlnoci, když Michelle znovu zaslechla kroky. Vstala a vyklouzla ze dveří. Tentokrát už hodlala zjistit, na co se to chodí šmírák Barry dívat. Přála si, aby to bylo alespoň nějaké porušení předpisů. Šla ztemnělou chodbou, ve které se zvuky kroků vracely v silné ozvěně. Na konci chodby svítilo světlo. V lékárně. Někdo tam byl. Když uviděla muže pohybujícího se za skleněnými dveřmi, došlo jí, že to není Barry. Byl to ten samý muž jako poprvé. Na míchání léků je dost pozdě, pomyslela si.

Ještě chvíli tam zůstala stát a najednou se u dveří objevila další postava. Barry se opatrně rozhlédl a pak vešel dovnitř. Zavřel za sebou dveře. Michelle udělala pár kroků, aby líp viděla. Proč by sem Barry v noci chodil? Má přece denní směnu a Michelle si už dávno všimla, že se ošetřovatelé střídají po dvanácti hodinách, přesně v osm. Měl tedy už pět hodin po službě. Proč by tu ale pracoval přesčas?

Michelle zaslechla praskání ještě dřív, než něco uviděla: lehké zavrzání gumy na linoleu. Nejdříve si myslela, že jsou to zvuky bot, které tady nosí sestřičky. Pak ale uviděla vozík. Zcela oblečená Sandy se řítila chodbou. Zastavila se, rozhlédla a upřeně hleděla na dveře do lékárny. Michelle sebou náhle trhla, když se Sandy podívala jejím směrem. Po chvilce, když se Michelle znovu odhodlala podívat se ven ze své skrýše, byla Sandy už pryč. Za pár minut pak Barry s tím druhým odešli z lékárny, naštěstí opačným směrem.

Když jejich kroky už nebylo slyšet, Michelle se pomalu a opatrně vydala k lékárně. Překvapilo ji, že oba muži odešli, aniž by něco odnášeli. Co se to tady děje?

Pak se podívala do další chodby směrem k pokoji Sandy Velice potichu a s občasným přitisknutím ke zdi se sunula dopředu. Když se dostala až k jejímu pokoji, byla v něm tma.

Podívala se skleněným okénkem a zahlédla Sandy ležící na posteli. Žena očividně předstírala, že spí. Ale proč a co dělala u té lékárny? Nebyla třeba nějak domluvená s Barrym? Michelle tomu nechtěla věřit, ale ani tuto možnost nemohla vyloučit.

Michelle se potichu vrátila do svého pokoje. Usnout se jí ale dlouho nedařilo. Převalovala se na posteli a hlavou se jí honily různé teorie, které by vysvětlovaly, co viděla. Jedna méně pravděpodobná než ta druhá.

Když se ráno probudila, šla na snídani a poté na další skupinové sezení připravené Horatiem. Pak následovala individuální terapie s psychologem. Když měla všechno za sebou, zamířila rovnou k Sandy. V jejím pokoji bylo hotové srocení.

„Co se děje?“ zeptala se. Lékař, dvě sestřičky i strážný se skláněli nad postelí Sandy. Žena se na posteli převalovala, třásla a sténala.

Sestřička hned Michelle zastavila. „Prosím, vraťte se do svého pokoje, teď hned!“

Strážný udělal krok vpřed a zvedl ruce. „Teď hned!“ řekl.

Michelle se otočila a odcházela, ale ne příliš daleko.

Za pár minut byla její zvědavost uspokojena. Všichni už opouštěli pokoj a museli projet kolem ní. Sandy byla přivázaná na vozíku a zdálo se, že spí. Do její paže byla připojena infúze. Z dob, kdy Michelle sloužila v tajné službě, nezapomněla zhola nic. Očima sledovala její ruku až k dlani. Hned se toho všimla. Sandy si přece vždy dávala záležet na svém vzhledu.

Michelle počkala, až všichni zmizeli z dohledu. Pak se vrátila zpět do pokoje. Vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře. Připadala si provinile, že využívá indispozice přítelkyně k tomu, aby mohla její pokoj prohledat. Ale jen trochu.

Netrvalo to dlouho, protože žena tu měla jen pár osobních věcí. Nepřekvapilo ji, že tu Sandy nemá ani jednu fotografii rodiny či přátel, vždyť ani ona sama s sebou nic takového neměla. Ale na rozdíl od ní Sandy mluvila o svém zesnulém manželovi s opravdovou láskou a bylo by tedy pravděpodobné, že by tu alespoň jedna jeho fotka být měla. Možná ale, že kvůli jeho hrůznému konci chtěla Sandy tuto vzpomínku ze své paměti vymazat.

Rozhlédla se po pokoji a její pohled padnul na kytici. Prohlédla stolek, na kterém kytice stála, a prstem přejížděla po jemných částicích prachu. Očima se zastavila na podlaze, kde také ulpělo pár zrníček prachu. Právě proto jí ruce Sandy tak zarazily. Měla na nich prach. Jako kdyby…

Michelle přeběhla místnost a přitiskla se ke zdi. Venku na chodbě někdo byl. Dveře se pomalu otevřely. Stoupla si tak, aby ji vetřelec nemohl hned vidět.

Když se postava blížila k posteli, Michelle tiše vyklouzla ze dveří. Ohlédla se a uviděla Barryho procházejícího se po pokoji. Hnala se chodbou rovnou na sesternu.

„Někdo je v pokoji u Sandy! Bylo jí špatně, nikdo tam nemá co dělat,“ řekla sestřičce ve službě. Žena okamžitě vstala a rychle vyšla na chodbu.

Michelle chtěla rychle vběhnout do svého pokoje, ale málem se ve dveřích srazila s Cheryl. Její spolubydlící se právě vzbudila, aby dál cucala své brčko. Michelle nechtěla být sama. Barry si to sem s ní mohl přijít vyřídit, protože sestra mu určitě řekne, kdo ho prozradil. Určitě ji taky naštvalo, že musela jít kvůli jedné pacientce a jejímu podezření někoho někam kontrolovat. Michelle si také vybavila, jak jí ten šmírák říká, že si může jít, kam chce a dělat si, co chce.

„Cheryl, chceš si popovídat?“

Cheryl na okamžik přestala cucat brčko a podívala se na Michelle s výrazem, jako když ji vidí poprvé.

Michelle mluvila značně překotně: „Jsme přece tady spolu a ještě se pořádně ani neznáme. V nemocničním řádu se píše, že by se pacienti měli přátelit. Je to součást terapie. Takové holčičí tlachání.“

Její výzva ale zněla tak neupřímně, že ji Cheryl prostě obešla a dala si záležet na tom, aby následující srk byl opravdu hlasitý. Michelle vběhla do pokoje a zády se přitiskla na dveře.

Uběhlo dvacet minut a Barry se ještě neobjevil. Fyzicky se toho chlapa vůbec nebála, měla ho přečteného. Ten trouba se dá na útěk, jakmile zjistí, že rána, kterou mu někdo vrátí, je mnohem silnější než ta jeho. Michelle se spíše bála obvinění, která proti ní mohl vznést. Klidně mohl propašovat do jejích věcí drogy. Pokud mu doktoři uvěří, co bude následovat? Drželi by ji tady proti její vůli? Šla by do vězení? Poklesla jí brada a padla na ni hluboká deprese.

Seane, prosím, přijeď pro mě a odveďme odtud. Pak jí ovšem došlo to podstatné. Je tu dobrovolně. Sama sem přišla, sama může odejít. A hned teď. Půjde do bytu, který jim Sean pronajal. Tam počká do rána a pak pojede za ním. Nejspíš stejně její pomoc už teď potřebuje. Vždycky ji v určitém bodu případu potřeboval.

Vyběhla ze dveří a málem vrazila do sestřičky, která tam zničehonic stála.

Michelle se zarazila a ustoupila o krok. „Ano?“

„Michelle, Sandy vás potřebuje.“

„Je v pořádku?“

„Je stabilizovaná. Chce s vámi mluvit.“

„Co se jí stalo?“

„Bohužel o tom nemohu mluvit.“

Jasně, že nemůžeš, zabručela si Michelle pro sebe. Pak ale šla poslušně za sestřičkou, ale najednou přidala do kroku. Chtěla Sandy pomoct; hrozně moc.

23.

Horatio Barnes vyjel ve vypůjčeném autě z nashvillského letiště. Během hodiny se dostal do zemědělské oblasti Tennessee a hledal městečko, kde Michelle Maxwellová žila, když jí bylo šest. Pak jezdil sem a tam, vracel se a ztrácel čas, než se mu to povedlo. Dojel do malého rozpadajícího se centra, zastavil a šel se do obchodu zeptat na cestu. Z městečka odjel jihozápadním směrem. Potil se, protože jeho půjčovné evidentně nestačilo na auto s funkční klimatizací.

Okolí místa, kde Michelle žila, pamatovalo lepší časy. Staré domy se pomalu rozpadaly a na dvorcích s vyčerpanou půdou toho také moc nerostlo. Dům Maxwellových, který našel podle čísel na poštovních stránkách, ležel mimo hlavní cestu v blízkosti usychajícího dubu. Na jedné z jeho větví visela na rozpadajícím se provazu stará pneumatika. Na vedlejším dvorku stála na cihlách stará dodávka ze šedesátých let. Horatio zaregistroval i pahýly v místech, kde kdysi byl živý plot.

Uviděl, že na některých prknech verandy se místy odlupuje lak a že chybějící prkno z předních dveří leží opodál na schodech. Horatio zatím nevěděl, jestli tu ještě někdo bydlí. Odhadoval, že to kdysi jistě byla farma a původní majitelé nejspíš pozemky rozprodali developerské společnosti, a tak kolem bývalé usedlosti vyroste zcela nové okolí.

Seděl v autě a přemýšlel o malé holčičce žijící jen s rodiči, protože její milovaní bratři se již dávno vydali do světa žít svůj vlastní život. Znovu přemítal nad událostí v baru. Byla to vůbec náhoda? Nemohla být ovlivněna způsobem rodičovské výchovy?

Horatio měl dost zkušeností, aby věděl, že to může být tak i tak. Jak je to s tebou, Michelle?

Teď už tedy zajel na kraj oblázkové cesty, vystoupil a rozhlížel se kolem. Kapesníkem si setřel pot z tváře. Nepochybně tu nikoho nezajímal a dokonce si ho nikdo ani nevšiml. Nejspíš tu nebylo co ukradnout.

Horatio šel směrem k domu po oblázkové cestě. Částí svého já pátral po starém psisku, které čeká někde v zákrytu s vyceněnými zuby, aby se mu zakouslo do lýtka. Neobjevilo se ale ani zvíře, ani člověk, aby ho napadl či přivítal. Místo vypadalo opuštěně, a pokud nebylo, pak si současní obyvatelé nastavili své životní podmínky na naprosté minimum.

„Mohu pro vás něco udělat?“ ozval se ženský hlas.

Horatio se prudce otočil a spatřil malou podsaditou ženu stojící na konci příjezdové cesty. Na sobě měla vybledlé letní šaty a na levé ruce držela tlusté dítě. Tmavé kudrnaté a neumyté vlasy se jí lepily k hlavě.

Vykročil směrem k ní. „Doufám, že ano. Potřebuji se něco dozvědět o lidech, co tu bydleli dřív.“

Koukala mu přes rameno. „To myslíte ty šmejdy, děvky a feťáky?“

Podíval se stejným směrem. „K tomu ten dům sloužil?“ zeptal se.

„Modlím se k Bohu, aby všechny hříšníky jednou provždy zničil.“

„Předpokládám, že hříšníci sem chodí v noci, ve dne tu asi nebývají.“

„Nikde se ale nepíše, že se máme večer schovávat pod peřinou. Vidíme celé to zlo, a zlo to je pořádný.“

„Hm, je mi to moc líto. Já ale nemyslel to, hm, hm, zlo. Mluvím o rodině Maxwellových. Žili tu před třiceti lety.“

„My jsme tady asi pět let, takže bohužel, neznám je.“

„Našel by se tu nějaký pamětník?“

Silným ukazováčkem namířila na farmu. „Kvůli tomuhle bordelu tu nechce nikdo dlouho zůstat.“ Dítě začalo skytat a v ústech se mu začaly hromadit sliny. Žena z kapsy vytáhla jakýsi hadr a utřela mu pusu.

Horatio jí podal vizitku. „Pokud byste si vzpomněla na někoho, kdo by mi mohl pomoci, seženete mě na tomhle čísle.“

Prohlížela si vizitku. „Vy jste cvokař?“

„Něco takového.“

„Z Wa… shin… gto… nu?“ Jednotlivé slabiky vyslovovala s notným pohrdáním v hlase. „Tady je ale Tennessee.“

„Mám širokou klientelu.“

„Proč se o tu rodinu vůbec zajímáte?“

„Je to důvěrná záležitost. Snažím se pomoci jedné pacientce.“

„Proč vám na tom tak záleží?“

„Já si myslel, že je neznáte.“

„Vím o někom, kdo by něco vědět mohl. Moje babička. Dala nám tenhle dům, když šla do domova důchodců. Bydlela tu čtyřicet let, nebo tak nějak. Sakra, vždyť děda je pochovaný tamhle vzadu.“

„Jste milá.“

„Na tom místě tráva roste víc než dost, to vám teda povím.“

„Jsem si jist. Vaše babička je tedy v domě s pečovatelskou službou. Je to blízko?“

„Státní ústav, asi tak hodinu odtud. Nemůže si dovolit nic luxusního. Dala nám dům, aby mohla požádat o vládní pomoc. Však to znáte, nesměli vědět, že něco vlastní.“

„Aby tu nebylo něco, z čeho by se dala platit ošetřovatelská péče?“

„Tak nějak. Vláda vysává každého. Musíme se snažit, abychom aspoň něco měli. Ještě pár let a bude to tu všechno patřit Mexičanům.“ Podívala se na oblohu. „Bože, vezmi si mě tam nahoru dřív, než se to stane.“

„Podobná přání se nemají vyslovovat. Bude se mnou babička ochotná mluvit?“

„Snad. Má svoje lepší a horší dny. Chtěla bych za ní zajet, ale mám tohle malé a další děti ve škole. Benzín něco stojí, víte?“ Pozorně si ho prohlížela. „Jak moc vám na tom záleží?“ zeptala se znovu.

„To záleží na tom, co mi řekne.“ Horatio se odmlčel, aby si ji mohl pozorně prohlédnout. „Pokud dostanu užitečné informace, zaplatím sto dolarů.“

„Chcete jí zaplatit? Ona už peníze nepotřebuje. Zaplaťte mně!“ Horatio se usmál. „Dobrá, tedy vám. Ale můžete mi tu návštěvu zaručit?“

„Pokud se dohodneme, pojedu s vámi. Nenechám vás odjet z města, abyste na dohodu zapomněl.“

„Kdy pojedeme?“

„Můj starej přijde v šest, pak můžeme hned jet. Budeme tam po večeři. Staříci nesnášejí, když je někdo ruší při přežvykování.“

„Dobrá. Jak se jmenuje vaše babička a jak ten pečovatelský dům?“

„Jsem snad úplně blbá? Pojedete za mnou a já vás dovedu až k jejímu pokoji.“

„Prima. Říkáte, že má lepší a horší dny? Co tím přesně naznačujete?“

„Má to v hlavě trochu pomíchaný. Je posedlá démony.“

Horatio pokýval hlavou a najednou měl pocit, že ta mladá žena je taky blázen. Pak mu ale došlo, co tím vlastně myslí. „Hovoříte o demenci, že?“

„Jo, tak nějak. Prostě si hodíte si kostkou a uvidíme, jak se to povede.“

„Děkuji vám za pomoc, paní…“

„Linda Sue Buchananová. Říkají mi Lindy, ale vy nejste můj kámoš. Takže zatím Linda Sue.“

„Pro vás jsem Horatio.“

„To je ale úplně blbý jméno.“

„No, já jsem taky divný. Přijdu v šest hodin. A mimochodem, Lindo Sue, právě jste šlápla do hromádky, která nepochybně jejímu tvůrci přinesla pořádnou úlevu.“

Pak už ji tam nechal stát a nadávat, když si otírala botu o trávu.

24.

Sandy seděla na posteli a vypadala mnohem líp. Proto je taky sestra nechala o samotě. Michelle se posadila vedle ní a položila si její dlaň do své ruky.

„K čertu, co se ti stalo?“ zeptala se.

Sandy se usmála a jen mávla rukou. Druhá, ta v Michellině dlani, se však napjala. „Občas se mi to stává. O nic nejde. Zase jsem do toho spadla a všechno se pomotalo. Dali mi lektvar štěstí a já se zas vznáším.“

„Je ti vážně dobře?“

„Absolutně super.“

„Já si už myslela, že jsi dostala mrtvičku.“

„Tak už aspoň víš, proč si neudržím žádnou práci. Představ si mě jako pilota.“ Začala přehrávat. „Dámy a pánové, hovoří k vám kapitán. Právě začíná sestup do pekla a osoba pilotující letoun, tedy já, se právě pomátla. Držte se pevně, vy chudáci, zatímco já zkusím tuhle mašinu dostat zpátky na zem.“ Slabě se rozesmála a vysmekla svou ruku z dlaně Michelle.

„Sandy, je mi to moc líto. Vážně moc.“

„To do tohohle prostředí patří. Jsem na to zvyklá.“

Michelle zaváhala. „Byla jsem u tebe v pokoji, když tě odvezli. Nevím vlastně proč, nejspíš jsem jen byla zaskočená. Někdo šel dovnitř, schovala jsem se za dveřmi. Byl to Barry.“

Sandy se prudce nadzvedla a najednou seděla rovně jako pravítko. „Viděl tě?“

„Ne, schovala jsem se. Pak jsem ale všechno řekla vrchní sestře. To má za to všechno, ale on teď nejspíš chystá nějakou odplatu.“

„Co mohl chtít v mém pokoji?“ divila se Sandy.

Michelle pokrčila rameny. „Nejspíš se chtěl jen podívat, co se tam dělo. Nebo přišel něco ukrást, co není zrovna přivázané.“ Sandy jen pochybovačně zavrčela. „No, do mého sejfu, kde mám šperky, se nedostane. Nikdy si nic takového neberu s sebou na místa, kde to pak už nemusíš najít.“

„Správná úvaha.“

Sandy se chtěla zvednout, proto jí Michelle pomohla. Stáhla pokrývku a nadzvedla jí nohy. Pak Sandy chytila kolem pasu, popotáhla ji k polštáři a znovu jí přikryla nohy.

„Máš hodně síly,“ poznamenala Sandy

„I ty jsi v dobré kondici.“

„Jen v horní části, holka. Nohy jsou ale jako špagety,“ povzdechla si Sandy. „Jo, měla bys vidět ty krasavce, co jsem s nimi randila. Tenkrát jsem byla úplná Ann-Margret.“

Michelle se usmála. „Nepochybuji.“ Sandyiny nohy byly odumřelé, což byl důvod, proč Michelle zvedla přikrývku. Chtěla se přesvědčit, zda se Sandy opravdu nemůže hýbat. Její instinkty jí napověděly, že se Sandy není něco v pořádku.

„Vypadáš, jako bys nějak moc přemýšlela,“ poznamenala Sandy.

„Co jiného se tady taky dá dělat?“

O hodinu později měla Michelle další terapii, kterou jí domluvil Horatio Barnes.

„Kdypak se nám ten pan Harley-Davidson vrátí?“ zeptala se Michelle jedné ze sestřiček.

„Kdo?“

„Horatio Barnes.“

„Neříkal. Má tu ale společníka. Je to také špičkový odborník.“

„To je pro něj dobře.“

Kdyžse Michelle vracela na pokoj, málem na chodbě vrazila do Barryho přicházejícího z druhé strany.

Když ji míjel, poznamenal: „Jak se má vaše přítelkyně Sandy?“

Rozhodně mu nehodlala sednout na lep, ale na druhé straně to nemohla nechat jen tak. Otočila se k němu a zlehka podotkla: „Má se dobře. Stálo to za to krást v jejím pokoji?“

„Tak to jste byla vy, kdo to žaloval sestrám.“

„To vám to teda trvalo, než jste na to přišel. Jejda, vy jste trouba.“

Pousmál se. „Proč si to všechno neověříte? Já mohu odejít, kdy se mi zlíbí. Vy ne, vy jste jen magor, který je tu zavřenej.“

„To je fakt, jsem prostě magor, který vám zlomí vaz, kdykoliv se mu bude chtít.“

Ušklíbl se na ni: „Poslouchej, holčičko. Vyrostl jsem v nejdrsnější čtvrti v Trentonu, víš? A to nemáš ani ponětí, co slovo nejdrsnější fakt znamená – Do prdele!“

Kopla nohou a prorazila sádrokartonovou zeď jen pár centimetrů od jeho hlavy. Pak se na něj pozorně podívala, jak se tam hrbí s rukama před obličejem.

„Jestli se mně nebo Sandy ještě jednou postavíš do cesty, nebude to zeď, co praskne.“ Otočila se a chtěla odejít, pak se ale podívala na díru, kterou prokopla. „Barry, měl bys to uklidit. To víš, hygienické předpisy.“

„Budu hlásit, že jste mě napadla.“

„Prima. Zato ale já dám dohromady petici všech pacientek, které jsi očumoval. Určitě si oddechnou, až bude ten tvůj zadek za mřížemi.“

„Kdo by jim věřil? Jsou to blázni.“

„Barry, to by ses divil. Statistika velkých čísel už přináší jistotu. Co když se někdo pořádně podívá na tvou minulost? Nebude zas až tak křišťálově čistá. A to mi, ty troubo, věř, že vím, kde takové záznamy najít.“

Barry zaklel, otočil se a kráčel pryč.

Když vcházela do svého pokoje, věděla, že existuje jen jediný působ, jak se s Barrym vypořádat. Veškerou svou energii teď chtěla plně soustředit na svůj plán. A Michelle věděla, kde začít.

25.

Místní poldové udělali, co bylo jejich povinností, a totéž platilo i FBI v podobě nepřístupného Michaela Ventrise. Když mu Sean líčil, jak našel Rivestovo tělo, ani se na něho nepodíval.

„Proč jste se sem vracel?“ zeptal se Ventris otráveně.

„S Lenem jsme se dohodli, že spolu budeme dál pokračovat. Nepřišel mi otevřít. Tak jsem šel dovnitř.“ Sean opomenul vylíčit střelbu na břehu. Dokud tomu lépe neporozumí, instinkty mu radily nechat si tu událost pro sebe.

Ventris poznamenal: „Už jsem slyšel, že si místní najali soukromého detektiva. Tak to jste vy?“ Agent FBI nevypadal zrovna nadšeně.

„To jsem já.“

„Dám vám radu. Do cesty se mi připletete jen jednou, a bude to naposledy. Jasné?“

„Chápu,“ přitakal Sean. Nemusel se ani ptát, proč smrt obyčejného civilisty vyšetřuje zrovna FBI. Nebylo to kvůli té mrtvole, ale díky místu, kde ho našli. Na federálním pozemku.

Ostatky Lena Rivesta byly převezeny do dočasné márnice, kde už bylo tělo Monka Turinga. Šerif vrtěl hlavou nad prázdnou Rivestovou vanou stejně jako Sean, který stál vedle něj. Tomu se ale v mysli hnalo mnohem víc konkrétních otázek, než jaké napadaly místního šerifa.

Rivesta zabili poté, co ho Sean opustil; tedy někdy mezi půlnocí a dobou, kdy ho zase King našel. Rozpětí činilo asi šest a půl hodiny. Ve dvě spatřil Champa Polliona, jak jde domů. Tím si ale King rozhodně nebyl jistý.

„Šerif Merkle Hayes,“ řekl muž a přerušil Seanovo přemítání. „Vy jste Sean King, viďte?“

„Přesně tak.“

„Bývalý agent tajné služby?“

„To sedí.“

Šerifovi bylo něco přes padesát. Měl krátce ostříhané bílé vlasy, malé bříško, krátké nohy a široká ramena. Jeho lehce shrbená záda trochu snižovala jeho sto osmdesáticentimetrovou výšku. „Máte nějakou představu, co se tu mohlo stát?“

„S Lenem jsme si včera povídali. Něco vypil, možná moc. Odešel jsem kolem půlnoci, to spal na gauči dole v přízemí.“

„O čem jste si povídali?“

Sean tuhle otázku očekával. Spíš ho překvapilo, že se ho na totéž nezeptal Ventris. „Různě. O smrti Monka Turinga. Také o městečku Babbage Town.“

„Myslíte, že byl opilý tak, aby si sám vlezl do vany a nešťastnou náhodou se utopil?“

„Nevím, jestli to bylo dost na to, aby se to stalo.“ Hayes mlčel, ale chápavě přikývl.

„Když jsem přišel, bylo odemčeno,“ pokračoval Sean. „Vzpomínám si, že jsem večer zamknul.“

Hayes se zamyslel: „Zakže musel odemknout, nebo…“

„Přesně tak.“

„Už jsme se ptali. Zatím nikdo nic neviděl. FBI má trochu náskok.“

„Proč se do toho pletou? Rivest nebyl státním zaměstnancem, nejsme na jejich pozemku a není tady nic, co by ho se státem spojovalo.“

„Pojďme se projít.“

Rivestův dům byl uzavřen typickou žlutou policejní páskou, i když vražda vlastně nikdy není typická. Sanitka s Rivestovým tělem už odjela. Sean se podíval směrem k malé skupince před domem a viděl tam Alicii Chadwickovou i Champa Polliona, jak si spolu tiše povídají.

Když Alicia zachytila jeho pohled, byl jasné, že očekává, že k ní přijde. Sean ale svůj pohled odvrátil. Zatím nebyl připraven mluvit ani s ní, ani s Champem.

Hayes vedl Seana k neoznačenému vozu a naznačil mu, aby si nasedl. „Bude to sice znít dost neobvykle, ale risknu to,“ řekl. „Co kdybychom na tomhle případu spolupracovali?“

Sean pozvedl obočí. „Spolupracovali? Vy jste ale místní polda, já soukromé očko.“

„Nemyslím formálně. Máme ale společný cíl. Najít Rivestova vraha.“

„Platí totéž o Turingovi?“

„Nebylo by to poprvé, co vražda vypadá jako sebevražda.“

„Rivest si myslel totéž.“

„Vážně? Zajímavé. Co vám ještě řekl?“

„Docela dost. Zdálo se, že spíš chcete, aby to byla vražda než sebevražda. Což neznamená, že chtění není pravda.“

„Udělali jsme spoustu práce, sebrali otisky na zbrani a navíc to vypadá, že do Campu Peary vlezl dobrovolně.“

„Podle toho, co jsem se dozvěděl, Turing nebyl právě člověk se sebevražednými sklony.“

„Většina tak nevypadá,“ podotkl Hayes. „Podíval jsem se na vaše služební záznamy v tajné službě i na případy, které jste ve Wrightsburgu vyřešil. Pokud půjdu proti FBI, potřebuji pomoc.“

„Promluvíme si o tom, až se zeptám těch, co mě platí?“

„Co prostě říct ano?“

„Víte co, na tom případě budu dělat tak jako tak, takže pokud něco zajímavého najdu, dám vám vědět.“ Sean si pozorně prohlížel Hayesovu tvář. „Musí to ale platit pro obě strany. Až někde něco objevíte, dozvím se to i já.“

Hayes tuto možnost chvilku zvažoval, ale na konec mu podal ruku. „Platí.“

„Něco pro mě můžete udělat už teď.“

„Copak?“

„Odvezte mě do márnice, kde leží tělo Monka Turinga.“

26.

Dočasnou márnici zřídili v malé prázdné kanceláři v centru městečka Tiny Feathers. Koronera, který nebyl vůbec nadšený, že musel cestovat tak daleko, sem poslali z Williamsburgu. Vytáhl tělo Monka Turinga z mobilního mrazicího boxu.

Monk nebyl žádný krasavec, když byl živý, a smrt mu taky moc nepřidala. Byl malý a svalnatý, i když s výrazným bříškem, které teď bylo otevřeno řezem v tvaru písmena Y, táhnoucím se od krku až do stydké krajiny. Sean se pokoušel najít podobu s jeho dcerou, ale žádnou nenacházel. Pomyslel si, že bude muset najít její matku.

Koroner prošel se Seanem přesně bod po bodu pitevní zprávu. Monku Turingovi bylo sedmatřicet; vysoký jen málo přes sto sedmdesát centimetrů a vážil pětaosmdesát kilo. Bylo zřejmé, že ten chlap zemřel v důsledku střelné rány do pravého spánku.

„Monk byl pravák,“ poznamenal Sean. „Rána odpovídá teorii o sebevraždě.“

„K tomu jsem se ještě nedostal,“ sykl koroner podezřívavě. „Jak to víte?“

„Pravačka je o něco větší, víc mozolnatá. Doma měl baseballovou rukavici. Ta nebyla pro leváky.“

Hayes jen přikývl, zatímco koroner hleděl do svých poznámek.

Sean se znovu podíval na Monkovy ruce. „Jako kdyby tam byly nějaké stopy.“

„Zemina na prstech a v dlani. Červené slepence,“ poznamenal koroner.

Prostřednictvím velké lupy jim ukázal částečky a pak ruku položil zpět dlaní dolů.

„Vypadá to jako rez. Možná od toho, jak lezl přes rezavý plot kolem Campu Peary,“ řekl Hayes.

Sean se podíval na koronera. „Máte tady jeho oblečení?“

Měli. Černé manšestrové kalhoty, bavlněná košile s modrými proužky, tmavá bunda s kapuci, spodní prádlo, ponožky a zablácené boty.

Hayes podal Seanovi malý vodotěsný sáček. „Tohle našli vedle těla. Prokázalo se, že to patřilo Turingovi.“ Uvnitř byla jakási pokrývka a baterka.

„Nejspíš tu pokrývku přehodil přes ostny drátů, když lezl přes plot,“ poznamenal Sean při pohledu na trhliny v látce. „Pořád ale jen hádáme. Žádné řezné rány na jeho těle?“

Koroner zavrtěl hlavou.

„Překvapuje mě, že jsme nenašli žádné rukavice, aby mohl snáz zdolat plot a ty dráty,“ vložil se Hayes. „No, kdyby měl rukavice, nenašli bychom otisky na zbrani. Šerife, zatím to vypadá, že se zabil sám,“ řekl Sean.

Koroner jen zamrkal. „Zatím s jistotou nevím, zda to byla sebevražda. To může stanovit jen soudní lékař.“

Sean poznamenal: „Podle vaší zprávy sice jde o zranění zblízka, i když zas ne tak moc zblízka. Nebyly nalezeny žádné známky obrany či stopy po provazech. Svázán nebyl. Že by se někdo k němu přiblížil se zbraní a on by se nebránil? To je nepravděpodobné.“

„Mohl být pod drogami,“ namítl Hayes.

„Zrovna jsem se na to chtěl zeptat,“ řekl Sean, ‚jak vypadá toxikologická zpráva?“

„Ještě ji nemám.“

„Takže sebevraždu nemůžeme vyloučit,“ podotkl Sean. „Pokud se zabil sám, proč právě v Campu Peary? Měl nějaké vazby na CIA? Pracoval tam snad? Nebo chtěl, ale oni ho odmítli?“

Hayes zavrtěl hlavou. „Zatím jsme se tomu nevěnovali.“ Otočil se ke koronerovi. „Znáte už pravděpodobnou dobu Rivestovy smrti?“

„Ve vodě nebyl dlouho. Pět nebo šest hodin. Podle krvavého otoku v dutině ústní lze usuzovat, že se utopil. Až ho otevřu, nepochybně najdu vodu v plicích.“

Hayes si ověřil čas. „Pět nebo šest hodin. Podle toho, kdy bylo tělo nalezeno a pokud tu celou dobu byl ve vaně, stalo se to mezi jednou a druhou ráno.“

„To ale nebylo tak dlouho po tom, co jsem odešel,“ připomněl Sean. Také to odpovídá době, kdy jsem zahlédl Champa. „Musel toho hodně vypít,“ dodal. „Pil míchané drinky a červené.“

Koroner si to poznamenal. „Děkuji.“

„Mohl být natolik opilý, že by prostě jen omdlel a utopil se? Neprobudila by ho snad voda pronikající do nosu a úst?“ zeptal se Hayes.

Koroner zavrtěl hlavou. „Kdyby byl zpitý do němoty, ta voda by ho vzbudit nemusela.“

„Když jsem odcházel, měl dost. Docela by mě zajímalo, proč se vůbec šel koupat?“ podotkl Sean.

Koroner podotkl: „Možná zvracel a chtěl se umýt.“

Sean zavrtěl hlavou. „Když máte na sobě zvratky, nelezete do vany, ale dáte si sprchu.“ Najednou úplně ztuhl.

„Máte naprostou pravdu,“ řekl Hayes, aniž zachytil výraz Seanovy tváře.

Vrátili se do vozu, kde se Hayes zeptal: „A co dál?“

Sean nijak neskrýval své napětí. „Chci se znovu podívat do té koupelny. Jen mě něco napadlo.“

„A to?“

„Len Rivest byl zavražděn.“

27.

Když se vrátili do domu Lena Rivesta, Sean šel rovnou do koupelny a zastavil se ve dveřích.

„Kolem jedenácté, možná ve čtvrt na dvanáct, jsem šel na záchod. Tohle je jediná toaleta v domě,“ řekl.

„A…?“ podivil se Hayes.

„Vzali vaši muži nebo lidé z FBI něco v koupelně?“

„Ne. Jen odnesli jeho tělo. Proč?“

„Rozhlédněte se, co tu chybí?“

Hayes si prohlížel vnitřek malého prostoru. „Vzdávám se. Co tu tedy chybí?“

„Nejsou tu žádné ručníky, žádné hadry.“ Ukázal na podlahu. „Není tu ani předložka. Když jsem tu byl včera v noci, tak tu všechno bylo. A ještě něco.“ Došel ke komodě a podíval se za ni. „Včera tu byl zvon s dřevěnou rukojetí. Teď tu není.“

Hayes se zajíkl: „Chcete říct, že…“

Sean si klekl a rukou přejel po dlaždicích, pak podél zdi nad vanou. „Vlhké, ale ne mokré.“ Vstal. „Vypadá to tak, že někdo po zápase s Rivestem musel vytřít podlahu ručníky a hadry.“

„A ten zvon?“

Sean přehrával, jak něco drží v ruce. Stoupl si vedle vany. „Nechtěl držet Rivesta pod vodou rukama. Mohlo by se stát, že by mu zůstalo trochu DNA za nehty. Pokud ale použijete zvon a tlačíte na hrudník, nemusíte se ho ani dotknout.“

„Ksakru!“

„Všechno je ale pak mokré. Musel tedy použít všechno, předložku, ručníky, hadry. Policii by jinak napadlo, co se dělo a že tedy nejde o nehodu, ale o vraždu. Rivest se šel možná vykoupat a usadil se ve vaně, když útočník udeřil. Kdyby nebyl opilý, nejspíš by ještě žil.“

„Takže z toho také plyne, že když byl opilý, mohla to s tím zvonem udělat i žena.“

Sean se na něj podezřívavě podíval. „To je fakt. Zavolejte koronerovi, ať se podívá, jestli nenajde na břiše kruhovou podlitinu. Možná na hrudníku. Zvon mohl způsobit otisk a ten by ještě nestačil zmizet. A také ať hledá dřevěné štěpiny z násady zvonu pod nehty.“

Hayes vytáhl mobil a telefonoval, zatímco Sean se dál rozhlížel po místnosti.

Když šerif domluvil, obrátil se na Seana s úsměvem. „Nechal jsem mu vzkaz. Musím říct, že dát se s vámi dohromady byl vážně šikovný tah.“

„Nepřehánějte to. Cesta od poznání toho, že byl zabit, k tomu, kdo to udělal, je ještě hodně dlouhá. Je to totéž jako od zablesknutí k sestrojení žárovky. Teď musíme tohle městečko řádně pročesat a podívat se, co nám tu noční Rivestův návštěvník zanechal. Někdo musel něco vidět. Zvlášť pokud je má teorie správná a ten vrah musel odnášet balík ručníků a zvon.“

„Jasně. A co dál?“

Sean přemýšlel a pak se rozhodl. „Ráno jsem byl na břehu řeky,“ řekl, „bylo kolem půl sedmé. Chtěl jsem se podívat do loděnice a prohlédnout si oblast. Někdo po mně ale střílel z pušky, proto jsem šel za Lenem.“

Hayes na Seana zůstal zírat. „Odkud ty výstřely přišly?“

„Nejspíš přes řeku.“

„Z Campu Peary?“

Sean přikývl.

„Na pozemcích Campu Peary našli i Monka Turinga,“ tiše připomněl Hayes.

Sean si už četl v šerifově mysli. Chtělo se obyčejnému místnímu poldovi postavit se CIA? Pokud Monka i Rivesta zabili lidé odnaproti, pak nutně vyvstala otázka proč. Sean King si musel připustit, že to bude notně zapeklitá otázka. Stojí mu ale vůbec za to, aby riskoval svůj život?

„Nejsem si jistý, ale ještě dnes kolem druhé jsem viděl, jak se Champ vrací v noci domů,“ dodal.

„Nejste si jistý?“

Sean zavrtěl hlavou. „Nemohl bych to odpřísáhnout. Byla příliš velká tma. Každopádně se musíme podívat na jeho alibi. Ještě jednu věc. Dozvěděl jsem se, že Monk odjel asi před osmi, devíti měsíci ze země. Měli bychom zjistit, kde byl.“

„Jeho pas a osobní složky má FBI.“

„Vy jste tu šerif. Vám kopie dají.“

„Vy si myslíte, že to může být důležité?“

„Právě teď je důležité všechno.“

Sean vyšel ven na prudké slunce a znovu přemítal, zda se jeho život zase někdy vrátí do normálu.

Najednou cítil, jak mu někdo ťuká na rameno. Otočil se.

Stála tam velmi rozrušená Alicia Chadwicková. „Musíme si promluvit! Hned!“

„Co když se mi nechce?“

„Pak si odepnu svou kovovou protézu a zmlátím vás!“

„Rozhodně nechci, abyste něco takového měla na svědomí. Pojďme.“

28.

Barry šel chodbou a nesl papírovou krabici. Pár kroků za ním se plížila Michelle. Přímo před dveřmi se nacházela poštovní schránka.

Barry odemkl hlavní dveře a vyšel ven. Michelle přidala do kroku, dostala se do opuštěné haly a vyběhla ven. Skryla se za stromkem rostoucím ve velkém květináči.

Když Barry odemkl a vešel zpátky, Michelle pocítila silné napětí. Měla problém – neměla klíče. Jedním okem pozoroval Barryho, druhým hlídala pomalu se zavírající dveře. Pak vyrazila. Byla od něj sotva metr, ale on o ní vůbec nevěděl. Tak tiše se dokázala pohybovat. Když Barry zmizel za rohem, Michelle strčila nohu do dveří, aby se nemohly zavřít. Zula si botu, kterou dveře zajistila. Pak odběhla.

Trvalo jí jen několik vteřin, než mezi poštou ležící vedle schránky našla Barryho balíček. Michelle vytáhla tužku a napsala si adresu. Pak se podívala i na jméno odesílatele a vlastně ji ani nijak zvlášť nepřekvapilo, že to není Barry.

„Lola Martinova,“ řekla si pro sebe. „Vida.“ Rychle se vrátila ke dveřím, popadla botu a běžela zpět do léčebny. Podařilo se jí i odvést pozornost sestry ve službě, aby mohla nahlédnout do chorobopisů. Lola Martinova byla hospitalizována v Kukaččím hnízdě – části věnované psychotickým pacientům, kteří nejspíš mnoho pošty neposílají. Doběhla k telefonu a zavolala kamarádovi z policejního okrsku Fairfax. Když mu vylíčila, co potřebuje, jen se zeptal: „A nač to všechno chceš, Maxwellová?“

„Jsem, hm, na tajné misi.“

Po hodině vstoupila Michelle do prázdného pokoje Sandy. Květiny pořád stály na nočním stolku, ale prach na zemi už někdo uklidil. Michelle si byla jista, že i ruce její přítelkyně jsou už naprosto čisté… i pod nehty. Michelle si takovéhle problémy nikdy nepřipouštěla, na manikúru si nepotrpěla. Rozhodně nehodlala nikomu dát příležitost, aby mohl zaměnit její otisky s jinými.

Po pěti minutách její pátrání skončilo. Vrátila se do pokoje a čekala. Odpoledne měla skupinovou terapii a úspěšné sledování Barryho ji tak nadchlo, že se v průběhu seance dokonce přihlásila a začala o sobě mluvit. „Jsem Michelle a chci, aby mi bylo líp,“ vykládala. „No vlastně už mi je docela dobře.“ Usmívala se na ostatní v kruhu a oni přikyvovali. Někteří dokonce zlehka tleskali, zatímco další šeptali slova na její podporu. Někteří ale také zůstali jen sedět a nedůvěřivě na ni zírali.

Pokud snad Michelle napadlo, že jí je lépe jen proto, že má co dělat a nemá čas zabývat se vlastními problémy, nedávala to na sobě nijak znát. K životu prostě nutně potřebovala adrenalin a ne trýznivé přemítání a sebehodnocení. Teď dokázala myslet jen na Barryho a Sandy. Až to skončí, bude se odsud muset dostat zatraceně rychle, než někdo definitivně pozná, že ona do Kukaččího hnízda přece jen patří.

29.

Sean seděl v kanceláři Domku č. 1 přímo proti Alicii. Provedla ho vstupní halou tak rychle, že stačil zaregistrovat pouze velký sál se spoustou stolů, za kterými úřadovali nejspíš jen samí géniové. Skoro dokázal vnímat mentální schopnosti zdejších pracovníků na pozadí hučení nespočetných serverů.

Ukázal na Aliciinu pravou nohu a žertovně prohodil: „Zkuste se na mě s tou věcí vrhnout, stejně vás přeperu.“

Nehnula ani brvou. „Jak zemřel Len Rivest? A netvrďte mi, že to byla sebevražda.“

Všiml se jejích zarudlých očí. „Nevím, jak zemřel.“

„Jak to, že nevíte!“

„To ví jen ten, kdo ho zabil. Protože já jsem to nebyl, mohu o příčinách smrti jen spekulovat.“

„No dobrá, tak spekulujte.“

„Nemohu, právě probíhá policejní vyšetřování.“

Vyštěkla na něho: „Nechce se mi věřit, že jste vždycky tak patetický.“

„Býval jsem policajt a vím, že úniky informací mohou celé vyšetřování zavést jinam. Policie v tomto případě šetří podezřelé úmrtí.“

„To tedy znamená co? Že ho zabili, nebo že to byla nešťastná náhoda?“

Usmál se. „Klidně to mohou uzavřít jako přirozenou smrt.“

„Říkal jste, že ho někdo zabil.“

„Můžu se mýlit.“

„Velký dík za takovou pomoc,“ odsekla.

Sean se naklonil dopředu s výrazem říkajícím, že zábava skončila. „Náhodou jsme se potkali a neznáme se bůhví jak. Klidně jste ho mohla zabít vy!?“

„Nikoho jsem nezabila.“

„Ještě nikdy jsem od žádného vraha jinou odpověď neslyšel. Od toho máme obhájce.“

„Souvisí to nějak se smrtí Monka?“

„Nejspíš vám nedošla má poslední poznámka. Mám ji snad opakovat?“

Teď si poposedla Alicia. „Včera večer našli v Monkově domě jeho poslední vůli. Bylo mi řečeno, že mě v ní ustanovil opatrovnicí své dcery. Hodlám splnit tento odkaz do posledního puntíku. Pokud je ta dívka v nebezpečí, chci to vědět.“

„Monk vás jmenoval její opatrovnicí… Nevěděl jsem, že jste si byli tak blízcí.“

„Monk věděl, že mám Viggii ráda. Její pohoda je pro mne to nejdůležitější.“

„No, když tu teď zemřel taky Len Rivest, v Babbage Townu dlouho pohoda nebude.“

Alicia si zakryla oči a povzdechla si: „Chudák Len. Nemohu uvěřit tomu, že je mrtvý.“

Sean si poposedl. „Lenova smrt vás velmi zasáhla. Proč tak moc?“

Vytáhla z krabičky kapesník a utřela si nos. „Byli jsme přátelé.“

„Přátelé. Dobří přátelé nebo snad víc?“

„Do toho vám nic není.“

„Pokud jste spolu něco měli, pak to nepochybně bude policii zajímat.“

„No dobře, občas isme se scházeli.“

„Jen tak? Nebo jste byli zamilovaní? Chtěli jste se vzít?“

„Vy jste ale hajzl!“

„Jste nepochybně velmi chytrá ženská, ale já vás teď připravuji na otázky policie a FBI. Vážně si myslíte, že agent Ventris bude taky milý? Všichni, kdo se s mrtvým znali, jsou potenciální podezřelí.“

„Nezabila jsem ho. Sakra, starala jsem se o něho. Byl to prima chlap. Uvažovali jsme o společné budoucnosti. A co teď dál?“ Odvrátila hlavu, protože jí po tváři začaly stékat slzy.

„No dobrá, Alicio, no dobrá,“ řekl Sean tiše. „Vím, že je to pro vás těžké.“ Odmlčel se. „Mluvil Len někdy o někom, kdo by mu chtěl ublížit? Nebo věděl o něčem, co pro něho mohlo být nebezpečné? Něco, co souviselo s Babbage Townem? S Campem Peary? Něco podobného?“

Alicia se několikrát nadechla a otřela si slzy do rukávu. „Camp Peary? Jak to souvisí s Lenovou smrtí?“

„Pokud jeho smrt souvisí s Monkovou, pak je možné úplně všechno.“

„Ale vždyť jste říkal, že se Monk zabil nejspíš sám.“

„Nejsme si jisti. Prosím, odpovězte na mou otázku. Mluvil Len o něčem takovém?“

„Nikdy o ničem takovém nemluvil.“

Sean se naklonil dopředu: „Dobrá. Co tedy tady ti všichni okolo? Mluvil o něčem v této souvislosti?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nikdy.“

„Něco takového mi naznačoval. Nezmínil se o tom?“

„No, vlastně říkal, že ti lidé ani neví, na čem pracují. Že mají práci, jejíž výsledky zcela změní svět. Rozhodně ne k lepšímu.“ Pokusila se o úsměv. „Tvrdil, že jsme jen ‚koumáci‘, co nemají ani ponětí, o čem náš svět je. Možná, že měl pravdu.“

„Přede mnou řekl, že výsledky práce z Babbage Townu by mohly být důvodem i pro válečný konflikt. Pak tu určitě nejde jen o nějaká čísla.“

„Seane, já se bojím. Len Rivest byl fajn chlap. A přesto ho někdo zabil, v jeho vlastním domě s celou tou ochrankou okolo.“ Roztřásla se a sesunula se na židli.

Vypadala tak hrozně, že Sean vstal a položil jí ruku na rameno, aby ji uklidnil. „Bude to v pořádku.“

„Nehrajte si na tatínka. Mám strach o Viggii! Co když i ona může být v ohrožení!“

„Proč?“ zeptal se.

„To mi řekněte přece vy! Vy jste přece na tyhle věci expert.“

„Ví, že se její táta už nevrátí?“

Alicia vypadala značně stísněně. „Začala jsem si připravovat půdu, abych jí to řekla, ale lehké to rozhodně není a nebude.“

„Pokud o ni máte strach, tak raději z Babbage Townu odjeďte.“

„To nemůžu udělat.“

„Vždyť jste říkala, že Viggie je pro vás nade vše.“

„Viggie je tu spokojená. Nemohu ji odtud vytrhnout a chtít, aby byla šťastná jinde. Mohlo by ji to zničit.“

„Připouštím, že mnoho možností není.“

„O jedné vím,“ řekla Alicia a chytila Seana za ruku. „Zůstaneme a vy se postaráte o Viggiinu bezpečnost.“

„Já tu už ale práci mám.“ Vlastně dvě, opravil v duchu sám sebe.

„Je to ještě dítě. Potřebuje pomoc. A vy si tu klidně budete trčet a nechcete pomoct malé holce, která právě ztratila tátu?“

Sean chtěl něco říct, ale pak se zarazil a jen si povzdechl. „No dobrá, občas na ni dohlédnu.“

Po Aliciině tváří už zas tekly slzy. „Děkuju vám.“

„Když jsem teď neoficiálně její osobní strážce, určitě bych už tu mladou dámu mohl vidět.“

Alicia se už dala dohromady. Vstala. „Právě pro mě dokončuje faktorovou analýzu.

„Cože?“

„Viggie má schopnost dělit velká čísla zpaměti. Je dobrá, ještě ne tak, aby má práce byla úplně zbytečná, ale tak dobrá, že to možná bude cesta, jak přijít na metodu krácení, kterou hledám.“

„Takže ta bezbranná holčička může svést celý svět na scestí?“

Alicie se usmála. „Ne nadarmo se říká, že trpělivost růže přináší.“

30.

Sean očekával, že najde tichou a plachou dívku, ale Viggie Tulingová byla energická slečna s živýma modrýma očima, které plně zaznamenávaly každičký pohyb ve své blízkosti. Měla na sobě zářivě červenou blůzu, krátké kalhoty a byla naboso. Když jí Alicia Seana představila, vzala ho Viggie za ruku. „Sedni si tady,“ vybídla ho.

Udělal to.

„Hraješ na něco?“ zeptala se a hleděla na něj až nepříjemně upřeným pohledem.

„Na basovou kytaru. Jsou tam jen čtyři struny, není to tak komplikované. A protože denně přicházím o miliony nervových buněk, jak stárnu, na víc se nezmůžu.“

Na jeho pokus o vtip nezareagovala. Posadila se vedle něj a začala hrát melodii, kterou dosud nikdy neslyšel.

„To bylo fantastické,“ řekl. „Kdo to napsal?“

Alicia odpověděla za ni: „Vigenère Turingová. Je to její vlastní skladba.“

Sean hleděl na tu dívku už s opravdovým ohromením. „Líbilo se ti to?“ zeptala se prostě. Přikývl. „Jsi nadaná muzikantka.“

Usmála se a Sean konečně spatřil vnitřní svět jedenáctileté slečny, stydlivé holky, která chce druhého potěšit. A najednou měl z něho strach. Mohla důvěřovat i lidem, kterým neměla. Jak to řekl Rivest, všude tu jsou samí špioni.

„Viggie…“

Začala‘ znovu hrát. Když dohrála, vstala a přešla ke kuchyňskému stolu. Odstrčila židli a posadila se. Pak už jen koukala ven z okna. Sean sledoval, jak se její tancující oči zúžily do úzkých štěrbinek.

Sean vstal. „Viggie?“

Sean se podíval na Alicii, která mu naznačovala, aby se posadil k ní na gauč.

„Utíká do svého světa. Když počkáme, přijde za námi,“ řekla tiše.

„Byla už na vyšetření? Bere nějaké léky?“

„Nevím, jestli byla, ale léky nebere. Teď se o ni starám já.“

„Co víte o její matce?“

„Monk tvrdil, že se rozvedli před léty. Viggie mu byla svěřena do péče.“

„Totéž tvrdil Rivest. Alicio, pokud ale Viggiina matka podá žalobu, je velmi pravděpodobné, že ji dostane zpět do péče, tedy pokud není ve vězení nebo jinak neschopná se o ni starat.“

„Monk mne ustanovil opatrovnicí.“

„Pokud v tom budou rodiče, pak to nehraje žádnou roli.“

„Než se to stane, je mi to jedno.“

„18 313 a 22 307.“

Otočili se a hleděli na Viggii, která zase hleděla na ně.

„Jsou to dělitelná čísla 408 508 901,“ vysvětlovala dívka. „Nebo se pletu?“

Alicia přikývla. „Správně, když vynásobíš 18 313 krát 22 307, dostaneš 408 508 091.“

Viggie si zatleskala a rozchichotala se.

„Vždyť jsem ti to číslo řekla teprve před hodinou. Jak jsi na to přišla tak rychle?“ podivila se Alicia.

„Prostě jsem ta čísla uviděla.“

Alicia hned nadšeně pokračovala: „Vedle sebe? Nebo jsi počítala zpaměti?“

„Ne, prostě na mne vyskočila. Nic jsem nepočítala.“

„Každopádně jsi nepočítala tak, jak počítají normální smrtelníci,“ poznamenala Alicia zamyšleně. „Viggie, pan Sean se tě chce na něco zeptat.“ Viggie se na něj s očekáváním podívala.

„Jen jsem se chtěl zeptat, zda za tebou můžu občas přijít. Co myslíš“

Viggie se podívala na Alicii. Ta přikývla.

„Asi ano,“ řekla Viggie. „Zeptám se ale ještě Monka.“

„Ty říkáš tátovi křestním jménem?“

„On mi tak říká. Není to mezi lidmi normální?“

„Ale ano. Tvého tátu neznám, musí to být skvělý člověk.“

„To je. Už na střední škole hrál v rockové kapele.“ Viggie se otočila od okna a Sean měl najednou pocit, že se právě dostává do svého ‚stavu‘, ale ona jen řekla: „Chtěla bych, aby přišel brzo domů. Musím mu toho tolik říci.“

„Třeba?“ zeptal se Sean, nejspíš moc rychle.

Viggie okamžitě vstala a znovu šla hrát. Hlasitěji a hlasitěji.

Když nakonec přestala, Sean řekl: „Viggie, kdy jsi naposledy viděla tátu?“ Ten dotaz ji donutil znovu začít zuřivě mlátit do kláves.

„Viggie!“ řekl Sean, ale Alicia ho už tlačila ke dveřím. Viggie začala pěstí mlátit do klaviatury a pak náhle vyběhla z pokoje. Za pár vteřin uslyšeli prásknutí dveří a vzápětí do místnosti vstoupila žena, kterou před tím Sean viděl spát na gauči.

„Za pár minut ji přijdu zkontrolovat, paní Grahamova.“ Alicia už Seana vyháněla ven z domu.

Podrbal se na hlavě a řekl: „Chápu, jaké má problémy.“

„Jsem si jistá, že v hloubi duše cítí, že se s tátou něco stalo. Jakmile se na něj někdo zeptá, okamžitě reaguje tímto způsobem.“

Všiml si, že ho Viggie pozoruje z okna svého pokoje, ale pak jako duch zase zmizela.

Sean se’otočil k Alicii. „Ta čísla, co vám řekla? Nešlo je vypočítat na kalkulačce?“

„Jistě šlo, ale trvalo by jí to celý den. 18 313 je prvočíslo. Je až dvoutisící v pořadí. Ona by musela projít celou číselnou řadu, aby zjistila, zda jimi je dělitelný základ 408 508 091, aniž by dostala zbytek. Ona ta čísla ale prostě jen viděla. Přesně tak, jak to řekla.“

„Proč je to, proboha, tak důležité?“

„Seane…?“

„Ksakru, Alicio, tady umírají lidé. Souhlasím, že budu Viggii chránit, pokud je v nebezpečí. Můžete mi alespoň říct, proč je to důležité?“

„No dobře. Svět je závislý na informacích přenášených elektronicky. Klíčem k civilizaci je přenos informací z místa A do místa B co nejbezpečněji. Zaplatit za nákup kreditní kartou, vybrat si hotovost z bankomatu, poslat mail, zaplatit účty či si něco po internetu půjčit. Kódování je zcela odvozené od čísel a jejich délky. Nejdokonalejší systémy jsou odvozeny od asymetrického veřejného klíče. Je to jediný způsob jak zajistit bezpečný přenos od vlády, k firmám i k jedincům.“

„Už jsem o tom slyšel. Šifra RSA?“

„Správně. Standardní veřejné klíče jsou dlouhá prvočísla o stovkách číslic, takže by milionům počítačů pracujících paralelně trvalo tisíce let najít odpovídající násobky. Pokud ale všichni znají veřejný klíč, nebo to ví alespoň váš počítač, je možné zprávu přečíst tak, že se odemkne pomocí dvou prvočísel tvořících individuální klíče. Jedině software je zná a umí odemknout šifru. Například číslo 50 může být veřejným klíčem, zatímco 10 a 5 klíčem soukromým. Pokud víte, že je to 10 a 5, pak umíte zprávu dešifrovat.“

„Jako ta čísla, co vám řekla Viggie?“

„Ano. Počítače zrychlují a lze nasadit stovky milionů počítačů na řady čísel, proto jsou útoky na šifry stále častější. Znamená to přidávat další číslice do veřejného klíče, ale pak se čas nezbytný pro rozluštění kódu protáhne na tisíce, možná miliony let.“

„Váš výzkum má tedy nasadit do tohoto systému brouka pytlíka?“

„Kryptografové se vsázejí, zda existuje matematický postup, který by nacházel dělitele rychleji. Zatím ho nikdo po celých 2 000 let nenalezl. Najednou je tu Viggie a čas od času to dokáže. Půjde to i s delšími čísly? Pokud ano, pak žádný elektronický přenos není bezpečný a svět, který známe, se drasticky změní.“

„Vrátíme se ke psacím strojům, kurýrům a plechovkám omotaným drátem?“

„Obchod a vláda přestanou fungovat; obyčejný spotřebitel nebude vědět, jak se má chovat. Generálové nebudou moci v utajení komunikovat se svými vojáky. Pochybuji, že si většina lidí vzpomene, že před objevem této šifry v sedmdesátých letech musely podniky vysílat tisíce kurýrů s kódovými knížkami a různými hesly. Nikdo se do té doby nechce vracet.“

Zavrtěl hlavou. „Zvláštní je, že celá civilizace stojí na tom, že neumíme rychle dělit.“

„Jak si kdo ustele, tak si lehne.“

„Veřejnost o tomhle nemá ani to nejmenší ponětí, že?“

„Všude by zavládla panika a děs.“

„A vy si myslíte, že nějaká ta metoda zkrácení existuje?“

„Díky Viggiiným schopnostem tomu věřím. Nebojím se teď velkých čísel, ale spíš se bojím o ni. Nedovolím, aby se jí něco stalo.“

„Vy se bojíte, že někdo už ví, že Viggie je klíčem k té změně celého běhu světa?“

„Říkal jste, že Len mluvil o nějakých špionech. Její otec věděl o jejích schopnostech a je mrtev. Prostě nevím.“

Sean znovu položil ruku na její rameno. „Nic se jí nestane. KBI i policie jsou tu všude kolem; policajty se to tu jen hemží.“

„S Lenem to platilo taky, a je mrtev,“ odsekla.

„Pak jsem tu taky já.“

„Jak chcete Viggii chránit? Buďte konkrétní.“

„Kolik je tady v domě ložnic?“

„Čtyři. Proč?“

„Jedna pro Viggii, jedna pro vás, jedna pro mne. Poslední zůstává volná.“

„Přežijete to se mnou?“

„Pokud zůstanu v zámečku a něco se bude dít, nikdy tu nebudu včas.“

„Musím získat Champův souhlas a promluvit si s Viggií. Služba mi končí zítra v šest. Co kolem desáté?“

„Proč se prostě nepřestěhujeme do Viggiina domku?“

„Zbylo tam až příliš osobních věcí po Monkovi. Myslela jsem, že její odchod odtamtud bude dobrý nápad.“

„Jak to vysvětlíte Viggii?“

„Na něco přijdu.“

Pak odešla.

Sean tam stál a zíral za ní, když se ozval jeho mobil. Podíval se na číslo a zavrčel. Joan Dillingerová. Jak jí jen vysvětlí, že má další melouch, vlastně dva? Odpověď byla ale velmi jednoduchá. Prostě ten protivný hovor nepřijme.

Pomalu šel do svého pokoje a přemýšlel, jak se vyhrabe z díry, do které se propadal čím dál víc.

31.

Když se Horatio Barnes toho večera vrátil k domu Lindy Sue Buchananové, její muž Daryl nad plánem své ženy rozhodně nejásal. Byl to velký, neupravený chlap v mastném tričku s mohutnou hrudí a břichem. V jedné masité ruce držel dítko a v druhé plechovku piva. Daryl vrtěl hlavou. „Vždyť toho chlapa vůbec neznáš, Lindy. Klidně to může být nějaký sexuální násilník.“

„Možná nevíte, že většina násilí se odvozuje od sexu,“ řekl Horatio s úsměvem. „Pár takových jsem už v base viděl.“

„Vidíš, co jsem ti říkal? Ten maník seděl v báni,“ prohlásil Daryl.

„Ale kdepak, pracuji pro celou řadu vězeňských správ jako poradenský psycholog. Na rozdíl od mých pacientů já mohu jít večer domů.“

Linda Sue kontrolovala svou kabelku a vytáhla klíče. „Daryle, pojedeme každý svým vozem, mám pepřový sprej a tohle.“ Ukázala mu revolver.

Daryl vypadal uvolněněji. To ta zbraň. „No, když si něco začne, ustřel mu ho.“

„To taky udělám,“ přitakala Sue, a na důkaz začala kontrolovat náboje.

„Hej, lidi, tak počkat,“ ozval se Horatio. „Žádné střílení nebude a mimochodem, máte na to papíry?“

Daryl zavrčel: „Sakra, vždyť jsme v Tennessee. A tady, ve staré dobré Tennessee, nikdo žádný souhlas k držení zbraně nepotřebuje!“

„Nejspíš byste se měli trochu podívat na zákony,“ poznamenal Horatio, ale pak změnil téma. „Potřebuji si promluvit s babičkou Lindy. Už jsem to i říkal, stačí mě nasměrovat a já to najdu.“

Daryl začal kolem Lindy kroužit. „Je to fakt? Proč tedy jedeš s ním?“

„Aby mi zaplatil, ty osle,“ odbyla ho.

„Víte co, dám vám stovku rovnou a vy si klidně můžete se svým sympaťákem vyrazit do města,“ řekl Horatio, zatímco ho Daryl zmateně pozoroval.

„Nepřipadá v úvahu. Já jsem to pochopila tak, že stovka je minimum, a když vám babička dá dobré informace, bude to víc. Mnohem víc.“

„To jsem neřekl.“

„Tak chcete jet za babičkou, nebo ne?“

„Stovka! Sakra!“ vrčel Daryl, když se mu ta částka konečně pronikla do jeho zmatené mysli.

„No tak dobře, vyhrála jste. Jedeme,“ rozhodl Horatio.

„Já věděla, že bude po mým,“ odvětila Linda Sue se zlomyslným úšklebkem.

Daryl na ně hulákal z verandy: „Hele, Lindo, jestli ho budeš muset picnout, tak ať ti nejdřív zaplatí.“

„No, jestli mě picne, tak si klidně může vzít všechny mé prachy, protože já už budu těžko něco namítat,“ pomohl mu Horatio.

„Hm, to je fakt,“ připustil vzrušeně Daryl. „Zlato, slyšíš?“

Horatio zvedl ruku jako varování. „Jenže pak stráví zbytek života ve vězení pro vraždu a ozbrojenou loupež. No, ve starém dobrém Tennessee to možná bude i trest smrti. Což platí i pro spoluviníky. Doufám, že jsou vám role jasné.“

Daryl na něj jen tupě zíral, neschopen jakékoli odpovědi.

Horatio se otočil k Lindě Sue. „Bacha, abyste se neodpráskla sama.“

„Mám to sakra zajištěný,“ vyštěkla.

„Tak to je obdivuhodné, protože revolvery pojistky nemají.“

„Jejda,“ řekla Linda.

„Přesně tak, jejda.“

32.

Po hodině jízdy zastavili před pečovatelským domem. Když Horatio kráčel ke vchodu, udeřil ho do nosu pach moči a lidských výkalů. Znal taková místa, léčil tam pacienty s depresí. Kdo by k čertu neměl deprese, když musí svá nejlepší léta strávit v takové stoce? Lidé tu byli nacpaní jako krabice ve svých vozících či chodítkách kolem zdí. Když Horatio s Lindou kráčeli k příjmu, doléhal k nim tlumený smích z televizorů. Smích byl jen nedokonalou kulisou ke všem těm skřekům a sténáním. Nej lepší generace plná zhroucených nadějí, kterou tu ponechali v tomhle betonovém baráku zapáchajícím výkaly.

Linda Sue se pohybovala velmi rychle a dařilo se jí ignorovat lidské utrpení všude kolem.

Za okamžik už byli v pokoji její babičky, tři krát tři metry s televizí, která ale nejspíš stejně nešla. Spolubydlící byla zrovna pryč, zatímco babička v kostkovaném županu seděla na židli. Její oteklé a chvějící se nohy koukaly z potrhaných trepek. Šedé vlasy, či spíše to, co z nich zbylo, byly stažené v síťce. Pokleslé rysy plné vrásek jen dokreslovaly žluté zuby, kterých bohužel dost chybělo. Její oči ale byly vyrovnané a stálé. Přeskakovaly od Lindy k Horatiovi a pak zpět na vnučku.

„Lindy, už jsem tě dlouho neviděla,“ řekla s mírným jižanským přízvukem.

Ta poznámka vyvedla Lindu z konceptu. „Mám moc práce, vychovávám děti a dělám svého chlapa šťastným.“

„Kterýpak to je? Ten, co ho pustili, nebo ten, co ho tam zítra zavřou?“

Horatio jen stěží potlačil úsměšek. Ta stará dáma demencí rozhodně netrpěla.

„Tenhle chlápek,“ řekla Lindy a ukázala na Horatia, „se chce zeptat na naše sousedy, co tam dřív bydleli.“

Babiččin pohled klouzal po Horatiovi. Všiml se, že ještě všechny záblesky v očích nevymizely. Nejspíš měla radost z jakékoli akce v této díře.

„Jsem Horatio Barnes,“ představil se a sevřel jí ruku. „Rád vás poznávám. Díky, že jste mne přijala.“

„Hazel Roseová,“ odvětila. „Tady mám takového času, nic jiného ale ne. Co potřebujete vědět?“

Řekl jí o Maxwellových.

Přikývla. „Pamatuji se na ně, jistě. Frank Maxwell byl v té uniformě fešák. A ti kluci; velcí štramáci.“

„A jejich dcera, Michelle? Pamatujete se na ni?“

„Jistě. Proč mi ale neřeknete, proč se na ně ptáte?“

„Nejspíš by vás to nudilo.“

„V tomhle strašném místě nemůže být nic horšího než beznaděj. Takže se do toho dejte a pobavte starou dámu.“

„Rodina mě pověřila, abych něco objevil. V době, kdy Michelle bylo šest, se stalo něco neočekávaného. Muselo to být před sedmadvaceti, osmadvaceti lety.“

„Něco se stalo? Jako co?“

„Něco, co vedlo k tomu, že se úplně změnila osobnost malé Michelle.“

Linda Sue to nevydržela. „Sakra, copak šestiletá holka má nějakou osobnost?“

„Naopak,“ opakoval Horatio. „Dětská osobnost se formuje právě kolem šestého roku.“

Linda Sue zase něco zavrčela a začala si hrát s popruhy kabelky. Horatio se zatím znovu věnoval Hazel. „Pamatujete se na něco takového? Já vím, je to dávno, ale mohlo by to pomoci, pokud si vzpomenete.“

Hazel se zjevně hluboce zamyslela a na důkaz toho sešpulila rty.

Linda Sue to ale nevydržela. „Jdu si dát cigaretu.“ Vstala a prstem zamířila na Horatia. „Odtud je jen jeden východ, takže na mě nic nezkoušejte.“ Podívala se na babičku s čímsi, co měl být upřímný úsměv, a vyšla ven.

„Kolik jste jí slíbil?“ zeptala se Hazel, jakmile byla vnučka z doslechu.

Horatio se usmál, přitáhl si židli a sedl vedle ní. „Stovku. Raději bych ji ale dal vám.“

Hazel jen mávla rukou. „Neměla bych ji za co utratit. Dejte tu stovku Lindy. Se svým štěstím na chlapy bude prachy potřebovat. Čtyři děti od čtyř donorů, promiňte mi špatnou výslovnost toho francouzského slova. Nejspíš stejný počet ještě porodí, než už jí nepůjde ani to.“ Zůstala jen tiše sedět, zatímco Horatio zvažoval jak dál.

„Jak se má Michelle?“ zeptala se Hazel.

„Už jí bývalo líp,“ řekl Horatio upřímně.

„Sledovala jsem její kariéru,“ pokračoval Hazel. „Četla jsem o ní v novinách. A vůbec.“

„Vážně? A proč?“

„Ta holka něco dokázala. Byla na olympiádě, v tajné službě. Může být na sebe pyšná. Vždycky jsem věděla, že to dokáže.“

„Jak to?“

„Přesně jak jste říkal. Dítě má svůj osud předurčen už od raného věku. Ta holka byla umíněná a rozhodná. Řekla bych, že právě její vůle z ní dělá toho pravého rváče. Prostě smetla každého, kdo jí stál v cestě.“

„Vy byste byla skvělý psycholog.“

„Chtěla jsem studovat medicínu. Na střední škole jsem byla třetí v ročníku.“

„Co se stalo?“

„Můj starší bratr chtěl také studovat. Tenkrát dostali chlapi všechno a ženský nic. Zůstala jsem doma, starala se o nemocné rodiče, vdala se, měla děti. Můj manžel zemřel na infarkt den poté, co odešel do důchodu. Já jsem skončila tady. Život za moc nestál, ale prostě to tak bylo.“

„Mít rodinu je pořádný lidský úděl.“

„Neřekla jsem přece, že něčeho lituji. Všichni ale máme sny. Někteří lidé, takoví jako Michelle, za svými sny pak i jdou.“

„Takže i vy jste zpozorovala změnu jejího chování?“

„Ano. Nevím, jestli jí zrovna bylo šest. Je to už moc dávno, víte. Kdysi jsme se potkaly a spřátelily se, chodila ke mně na čaj společně s dalšími dětmi. Pak přestala. Začala se vztekat a vyskakovat. Pokoušela jsem se mluvit s její matkou, ale Sally Maxwellová nechtěla nic slyšet. Pak se stejně krátce nato přestěhovali.“

„Máte nějakou představu, co tu změnu v jejím chování mohlo vyvolat?“

„Přemýšlela jsem o tom celá ta léta, ale nikdy mě nic nenapadlo.“

„Rodina mi řekla, že najednou začala být šíleně nepořádná. A to jí zůstalo dodnes.“

„Moc často mě k nim do domu nezvali. Sally měla plné ruce práce a Frank byl pořád pryč.“

„Já bych řekl, že práce u policie předpokládá především určitou pravidelnost.“

„Michelle se narodila velmi pozdě. Frank se chtěl dostat k policii ve městě. Přes den pracoval a v noci studoval na místní univerzitě, aby získal vysokoškolské vzdělání v trestním právu.“

„Měl své ambice. Nic jiného?“

„Jedna věc mě už tehdy překvapila. Nejspíš to nesouvisí.“

„Všechno může být důležité. Beru všechno.“

„Před domem Maxwellových se táhl krásný plot z růží. Frank ho vypěstoval jako dárek Sally k narozeninám. Byl moc hezký a krásně voněl. Chodila jsem tam.“

„Už tam ale není.“

„No právě. Šla jsem spát a ráno byl pryč. Někdo ho přes noc vykopal.“

„Zjistila jste, kdo to byl?“

Zavrtěla hlavou. „Frank si myslel, že nějaký spratek, kterého zavřel za alkohol za volantem, ale já si tím nejsem jistá. Puberťáky květiny nezajímají. Ti by mu možná rozřízli pneumatiky nebo rozbili kamenem okno.“

„Kdy se to stalo?“

Hleděla do stropu, znovu špulila rty. „Před třiceti lety, řekla bych.“

„Možná před sedmadvaceti, osmadvaceti?“

„Možná ano.“

Horatio si poposedl. Hluboce přemýšlel. Nakonec vstal a vytáhl peněženku. Hazel okamžitě zvedla ruku.

„Ne, ty peníze dejte Lindy. Jinak vám znepříjemní život.“

Horatio ale nevytáhl z peněženky bankovku. Napsal něco na kartičku a podal Hazel vizitku. „Je to telefon a jméno jedné ženy. Dostane vás do lepšího ústavu. Zavolejte zítra, potřebuji den, abych to zařídil.“

„Nemám peníze na lepší pečovatelský dům.“

„Ne vždycky je to o penězích, Hazel, leckdy je to tom, koho znáte. Je to takové místo, kde se dokonce pořádají vzdělávací kurzy, včetně medicíny. Pokud budete mít zájem.“

Stařena si vzala vizitku. „Děkuji vám,“ řekla tiše.

Když Horatio odcházel, řekla: „Až uvidíte Michelle, pozdravujte ji od Hazel Roseové. Že jsem na ni opravdu pyšná.“

„Domluveno.“

Horatio šel chodbou a viděl Lindy, jak flirtuje s podsaditým ošetřovatelem v návštěvnické zóně. Rychleji předal slíbené peníze a okamžitě opustil toto státem podporované peklo.

Když nastupoval do svého vozu, přemítal, jak vymýcení růžového keře mohlo zničit život Michelle Maxwellové o třicet let později.

33.

Když se druhý den ráno Michelte vrátila z tělocvičny, vynadala sestřičce za Horatiovu absenci a nešťastné Cheryl sebrala brčko z pusy poté, co nešťastnice vydala šest zvlášť šťavnatých srknutí.

Pak uslyšela, jak chodbou někdo běží, a hned věděla, že okamžik pravdy nadešel. Chytila protestující Cheryl a strčila ji do koupelny. „Zůstaň tady, dokud neuslyšíš jedno tělo padnout na podlahu!“ křikla ženě do tváře. Ta poznámka dokonce způsobila, že se Cheryl přestala rvát o slámku.

Michelle zabouchla dveře koupelny a začala sbírat odvahu. Dveře se rozletěly a dovnitř vběhl Barry s ocelovou trubkou v ruce.

„Ty svině!“ vřeštěl.

„Ty jsi zas špinavěj překupník léků!“ křikla ona v záchvatu vzteku a pak se rozesmála. „Nech mě hádat, dnes ráno si došli pro tvého parťáka a on je poslal na tebe.“

„Ty svině!“ zařval znovu.

Ukázala mu své ruce. „No tak, pojď a vezmi si mě, Barry, chlapečku. Vždyť to chceš. Až mě zmlátíš, tak si můžeš užít.“

Vrhl se na ni a zvedl trubku k smrtícímu úderu.

Uskočila zpět a v té samé chvilce její noha zasáhla Barryho tvář. Nedala mu šanci, aby se dal dohromady. Pěstí ho zasáhla do břicha, pak okolo něj popoběhla a zdrcujícím kopem ho trefila do čelisti. Přeletěl přes Cherylinu postel. Zvedl se evidentně zcela zaskočený silou úderů. Hodil po ní trubku. Michelle rychle uskočila a trubka proletěla kolem její hlavy. Pak sebral židli a hodil, ale i teď Michelle dokázala zareagovat. Barry se natáhl přes postel a jediné, čeho dosáhl, byl vyražený dech a další kop do ledvin, po kterém z něj jakoby odešla všechna síla.

Zhroutil se na kolena. Stoupnula si nad něj a dala mu preventivní ránu loktem do hlavy. Úder celkem slabý, ale srazil ho k zemi.

„Barry, no tak, čekám. Jestli to chceš dokončit, pospěš si. Policajti tu budou co nevidět.“

„Svině!“ zasténal slabě.

„Hm, to už jsi říkal. Něco novějšího by nebylo?“

Pokoušel se vstát. Michelle se chystala k poslednímu úderu, když dovnitř vletěli dva policisté z okresu Fairfax se zbraněmi v ruce.

Ukázala na Barryho. „To je on. Jsem Michelle Maxwellová. Já včera volala detektiva Richardse.“

Jeden z policistů se rozhlížel po zničeném pokoji. „Madam, jste v pořádku?“

Barry chroptěl na podlaze: „Ty idiote! Já jsem zraněnej! Potřebuji doktora! Ona napadla mě!“

„Toto je můj pokoj. Přišel sem s olověnou trubkou, tamhle je, budou na ní otisky,“ vysvětlovala Michelle. „Chtěl se mi ‚odměnit‘, že jsem překazila jejich kšefty s léky z místní lékárny. Nejspíš falšovali počítačové záznamy, aby se na krádeže nepřišlo. Náš malý Barry je dostával k pouličním překupníkům tím, že předstíral, že posílá balíčky pacientů. Z uzavřeného oddělení.“ Podívala se na zraněného muže. „Věci prostě vždycky nedopadnou tak, jak druzí chtějí.“

Přestože Barry protestoval a naříkal, jaká zranění mu způsobila, policajti ho sebrali a přednesli mu jeho práva.

„Madam, budeme potřebovat vaši výpověď,“ ozval se jeden z nich.

„Už se nemohu dočkat.“

Policajti vrátili zbraně do pouzder a odváděli Barryho ven. Najednou se všichni zastavili. Ve dveřích byla Sandy na svém kolečkovém křesle. Neohromila je však žena na vozíku, ale zbraň, kterou na ně mířila.

34.

Ruka jednoho z policistů sjela ke zbrani v pouzdře, ale Sandy vykřikla: „Nedělejte to!“ Sevřela pistoli oběma rukama. „Ne!“ řekla znovu. „Nechci nikomu ublížit, jen tomuhle hajzlovi!“ dodala a namířila zbraní na Barryho.

Upřeně na něj hleděla. „Ty mě nepoznáváš, viď?“ řekla. „Konec konců, proč bys měl! Tenkrát jsi nepřišel zabít mě; měl jsi zlikvidovat svědka. Jenže ses netrefil a zastřelil jsi ženicha! Mého muže!“

Barry sotva popadal dech. Sandy se jen široce usmívala. „Teď se to celé obrací.“ Zavrtěla hlavou. „Jak jsi jen mohl tak špatně mířit? Zabil jsi mi manžela, mě zmrzačil a určený cíl jsi ani nezasáhl. Tvoji šéfové se na tebe asi museli hodně naštvat.“

Michelle udělala dva kroky vpřed. Pistole se pohnula a zamířila na ni.

„Michelle, nehraj si prosím na hrdinku,“ řekla Sandy. „Nechci ti ublížit. Pokud mi ale budeš bránit v tom, aby ten hajzl dostal to, co si zasloužil už dávno, udělám to.“

„Sandy, tohle nemusíš. Barry bude obviněn z obchodování s léky. Bude sedět dost dlouho.“

„Michelle, ne, nebude!“

„Sandy, máme důkazy, je vyřízený.“

„Je v programu ochrany svědků. Stáhnou ta obvinění, už to udělali v minulosti několikrát.“

Michelle se překvapeně podívala na Barryho a pak zpět na Sandy. „V programu ochrany svědků?“

„Vyzvonil všechno na své šéfy a nějak se na něj už nedostalo za to, že zabil muže, kterého jsem milovala. Federálové na něj zapomněli, protože jim pomohl dostat celou mafiánskou rodinu. Znovu se budou dívat jinam. Barry, není tomu tak? Nebo se ti víc líbí tvé pravé jméno? Anthony Bender?“

Barry se usmál: „Nevím, o čem mluvíte. A jestli mě pokusíte zastřelit, bude po vás.“

„Myslíš, že by mi to vadilo? Vzal jsi mi jedinou osobu, na které mi kdy záleželo! Jedinou!“

„Já se snad rozpláču, slečno chromá.“

„Drž hubu! Drž hubu!“ zavřeštěla. Její prst volně klouzal po spoušti. Policajti neustále sledovali její zbraň. Michelle si toho všimla a cosi jim posunky naznačila. Nenápadně se postavila mezi Sandy a Barryho.

„Sandy, dej mi tu pistoli. Tentokrát ho zavřou, postarám se o to.“

„Vážně?“ rozchechtal se Barry.

Michelle se k němu otočila: „Drž hubu, idiote.“ Pak se obrátila zpátky k Sandy. „Půjde do vězení. Přísahám. Dej mi tu zbraň.“

„Michelle, jdi mi z cesty. Hledala jsem ho celé roky a teď to skončím.“

„Už tě připravil o manžela i o nohy, nedovol mu, aby ti vzal zbytek života.“

„Život? Co to je za život?“

„Můžeš pomáhat jiným, Sandy. Takový život stojí za to.“

„Já si neumím pomoct sama, natož pak jiným.“

„Pomohla jsi třeba mně.“ Michelle se posunula vpřed. „Pomohla jsi mi,“ dodala tišeji. „Nejsi zločinec. Nejsi zabiják. Jsi prostě hodná ženská. Nedovol, abys byla někým jiným.“

Sandy svěsila svou ruku s pistolí, ale vzápětí znovu ztuhla. Hlas se jí už netřásl.

„Michelle, je mi to líto. Máš pravdu, nemohu zabít toho všiváka, i když by si to zasloužil.“

„Přesně tak, Sandy. Dej mi tu pistoli.“

„Sbohem, Michelle.“

„Cože?“

Sandy si přiložila pistoli ke spánku a zmáčkla spoušť. Pokojem se rozlehlo cvaknutí. Sandy mačkala spoušť znovu a znovu, ale kulka, která měla ukončit její život, hlaveň neopustila. Podívala se na Michelle, která k ní mezitím přistoupila a vzala jí zbraň z rukou.

„Vyndala jsem náboje.“

Sandy na ni s úžasem hleděla. „Jak jsi to mohla vědět?“

„Prach na prstech a na podlaze. Lidé se normálně v zemi nehrabou. Když ano, něco tam musí hledat.“

„Proč jste jí tu pistoli rovnou nesebrala?“ zabručel jeden z policajtů. „Kdybyste nám to nenaznačila, mohli jsme ji zastřelit.“

Michelle zvedla jednu z třesoucích se rukou své přítelkyně. „Myslela jsem si, že by se o něco takového mohla pokusit, aby se vypořádala se svým životem. Aby si dokázala, čeho je a čeho není schopná.“ Pak se s laskavým úsměvem podívala na ženu na vozíku. „Někdy je to nejlepší terapie.“

„Ty jsi to o Barrym věděla?“ zeptala se.

„Nenapadlo mě, že by to mohl být vrah tvého muže, ale všimla jsem si, že ho sleduješ a máš o něho eminentní zájem. Neměla jsem ale ani ponětí o programu na ochranu svědků.“

„Mimochodem,“ ozval se Barry sebejistě, „zavolejte mému operačnímu důstojníkovi do úřadu U.S. Marshals Service. Jmenuje se Bob Truman a slouží přímo v D.C.“

Michelle se rozzářila. „Bobby Truman?“

Barry se na ni podíval s prázdným výrazem v očích. „Vy ho znáte?“

„Ano. S jeho dcerou jsme získali stříbrnou medaili na olympiádě. Až mu povím, co jsi zač, budeš sedět aspoň do osmdesáti. Dnes mám šťastný den.“

Policisté odvedli vzpouzejícího se Barryho, který celou dobu jen kopal a nadával. Pak se vrátili k Sandy, aby ji seznámili s jejími právy. Michelle je rezolutně přerušila: „Vážně se vám kvůli tomu chce dělat všechno to papírování? A kromě toho, pak na vás bude hulákat každá manželka v Americe, že jste blbci,“ dodala s pohledem upřeným na snubní prsten na prsteníčku jednoho z nich.

„Zbraň nebyla nabitá,“ poznamenal ženatý policista nervózně ke svému parťákovi.

Ten mávl rukou. „Kašleme na to, nemám náladu na nějaké papíry. Zbraň ale zabavujeme.“

Michelle odvezla Sandy do jejího pokoje a chvilku si tam s ní povídala. Když se vrátila do pokoje, zaslechla nepřestávající fňukání. Otevřela dveře do koupelny, ze kterých na ni téměř vypadla její spolubydlící.

„Cheryl, promiň, na tebe jsem úplně zapomněla.“ Michelle ji odvedla k posteli a posadila se k ní. Pak spatřila brčko na podlaze, zvedla ho a podala Cheryl. K jejímu překvapení si ho ale žena nevšimla a naopak se přitiskla k jejímu ramenu. Michelle vnímala její ostré kosti.

Povzdechla si, usmála se a pak tu nešťastnou ženu objala. „Dnes tu běží úspěšný program léčby špatných stravovacích návyků. Co kdybychom tam spolu zašly? Po večeři!“

Cheryl odpověděla chvějícím se hlasem: „Ty ale žádné špatné stravovací návyky nemáš.“

„Děláš si legraci, Cheryl? Mám je zrovna tak. Jedla jsem ten salisburský steak a dala si dvojitou přílohu. Navíc mi to chutnalo. Pokud tohle není nenažranost, tak už nevím.“

35.

Druhý den večer Sean právě balil, když se ozvalo zaklepání na dveře jeho pokoje. „Dále.“

Ve dveřích stál Champ Pollion.

„Mluvila s vámi Alicia?“ zeptal se Sean.

„O vašem stěhování? Ano. Nemám nic proti tomu, abyste byl Viggiiným strážným andělem. Jen vás prosím, abyste si dával pozor a nakonec neskončil taky na onom světě,“ dodal rovnou.

„Sebezáchování stálo vždycky na prvním místě mého seznamu priorit.“

Sean zavřel zavazadlo a položil ho na podlahu. „Víte, zatím jsem se vlastně nedozvěděl, co tu vůbec v Babbage Townu děláte.“

Champ vešel do pokoje. „Předpokládal jsem, že vám to řekne Len.“

„Když už tu příležitost mít nebudu, nevadilo by vám, kdybyste mi to řekni vy? Rád se s vámi projdu k Domku číslo 2.“

„Vy víte, že tu takový domek je?“

„Hrozně mě zajímá ta hračka, pro kterou lidstvo zapomene na Edisona i pana Bella.“

„Čas od času se pohybujeme po hyperbole.“

„Proč bych se tam nemohl jít podívat i já?“

„Podívejte se, nechci být nezdvořilý –“ začal Champ.

„Pak prostě nebuďte,“ zarazil ho Sean.

„Některé záležitosti jsou velmi důvěrné,“ pokračoval Champ dost povýšeným tónem.

„Champe, pokusím se vám vysvětlit situaci. Za prvé, pracuji pro šerifa Hayese a mám vás ohlásit, pokud mi budete překážet ve vyšetřování. Za druhé, máme tu dva mrtvé v přímé souvislosti s tímto městem. Nevěřím, že se vám bude líbit, až tu zemře ještě někdo další, zvláště ne, pokud byste tou osobou mohl být i vy.“

„Já? Vy si myslíte, že jsem ohrožen?“

„Já vím jen, že po mně už šli taky, takže si můžete být jistý, že v tom jedete taky.“

„Poslyšte, nemůže to počkat? Mám teď spoustu práce.“

„Totéž mi říkal Len Rivest. A kde je teď?“

Champ ztuhl, ale vzápětí se opět uklidnil. „Nevím; je to prekérní.“

„Podle mých zkušeností lidé, kteří nespolupracují, něco skrývají.“

Champ zrudl. „Nemám co skrývat.“

„Dobrá, pak mi tedy povězte, kde jste byl od půlnoci do dvou tu noc, kdy zemřel Len Rivest?“

„To je čas, kdy ho zabili?“

„Odpovězte na otázku.“

„Nemusím odpovídat vůbec na nic,“ odsekl vzdorovitě.

„To je pravda. Zavolejte si svého právníka, zavřete pusu a nechte FBI hrabat se ve vaší minulosti už od mateřské školky. A i kdyby nic nenašli, stejně budou důkladní.“

Champ chvilku zvažoval souvislosti. „Nemohl jsem spát, proto jsem šel do laboratoře ověřit některé výsledky zkoušek.“

„Viděl vás někdo?“

„Samozřejmě. Pracujeme tam přece nepřetržitě.“

„Byl jste tam celou tu dobu? Od dvanácti do dvou? A pak? Dosvědčí vám to někdo?“ Champe, tak už konečně zalži. Dělej.

Na Champově čele se začal perlit pot. „Aspoň si to tak vybavuji. Nemůžete po mně chtít, abych si všechno pamatoval minutu po minutě.“

„Já ani nechci, ale jiní klidně ano. Pojďme se teď do té vaší boudy podívat.“

Cestou Sean poznamenal: „Kdy tam chodí uklízečky? Nebo si tam dokonce sami uklízíte a perete?“

„Úklid probíhá ve směnách. Je jich na směnu vždycky asi dvanáct.“ Ukázal před sebe, kde žena v bílém overalu tlačila po chodníku naložený vozík s prádlem. „Prádelna je vedle Domku č. 3 hned u sídla ochranky. Všichni jsou prověření, nosí stejné oblečení a nepřenosné identifikační průkazy. Stačí?“

„Kdepak. Jakou voňavku používají?“

Champ se zastavil a jen zíral. „Cože?“

„Ale nic, Champe, jen žertuji. Byl to jen pokus o vtip.“

36.

Domek č. 2 byl větší než Aliciino království. Aby je systém vůbec vpustil dovnitř, musel Champ nejprve použít svou identifikační kartu a pak ještě přiložit prst ke skeneru otisků prstů umístěném na zdi. Celý vnitřek tvořil ohromný pracovní prostor uprostřed a oddělené místnosti po obvodu. Otevřenými dveřmi v nich Sean zahlédl sofistikovaná zařízení a zaměstnance pilně ponořené do své práce. Na zdi visel velký nápis: P = NP.

Sean na něj ukázal. „Co to znamená?“

Champ zaváhal a pak řekl: „Je to rovnice. NP je zkratkou pro nedeterministický polynomický čas rovnající se mnohočlennému času. Pokud se rovnice naplní, dostáváme klasické E se rovná MC na druhou. Pak je ta rovnice jakýmsi plánem pro Tinkertoys.“

„Že by?“

„Polynomický čas představuje problém, který lze snadno, no relativně snadno, vyřešit. NP však symbolizuje nejsložitější otázku existence vesmíru.“

„Jako léčba rakoviny?“

„Tak to úplně není. I když řešení možná přinese aplikaci i v tomto oboru. Máme tady speciální oddělení, které má jediný úkol. Pracují na tom, jak nově objevené bílkoviny mohou měnit tvar a tím určovat funkce lidského těla. Bílkoviny mohou mít triliony forem, ale těch správných je jen několik.“

Sean si všiml, že tento muž se rozpovídá, když může mluvit o svém oboru, a rozhodl se, že toho využije. „Když zaujímají tu správnou formu, proč musíme chápat, jak se to děje?“

„Protože se to vždycky neděje. A když k tomu nedojde, nastávají katastrofické důsledky. Alzheimerova choroba či nemoc šílených krav jsou typickými příklady, kdy komplexy bílkovin zaujímají zničující formy a sekvence. Já teď ale spíš uvažuji o naprosto dokonalém systému výroby automobilů či o naprosto nejlepším způsobu řízení letového provozu. Ne o jedné z nejlepších možností, ale o naprosto nejdokonalejší cestě takového konání, která bere v úvahu všechny myslitelné faktory. Jak přeměnit energii v bodě A na jiné formy s maximální efektivitou či jak dostat podomního obchodníka k zákazníkovi po co nejoptimálnější cestě. Pokud má takový obchodník ve své spádové oblasti pouhých patnáct měst, má celkem 650 miliard možností jak je všechny obsloužit.

Věděl jste, že žádný software nelze vyprodukovat bez chyb? Pokud ale vyřešíme NP rovnici, pak vyrobíme naprosto dokonalý software kdykoli a kdekoli. Pokud je tomu tak, že celý vesmír je od tohoto principu odvozen, pak řešení této rovnice bude znamenat řešení všech těchto problémů na jediný zátah. Bude to největší objev v historii. Ani Nobelova cenu nebude odpovídajícím oceněním významu tohoto objevu.“

„Proč to současné počítače neumí vyřešit?“

„Počítače jsou postaveny deterministicky, ale jak vyplývá z definice, řešíme nedeterministický problém. Budeme tedy potřebovat nedeterministická zařízení.“

„A právě na tom tady pracujete?“

„I na tom, jak rychle dělit dlouhá čísla.“

„Alicia se mi snažila tuto záležitost vysvětlit. Snaží se najít postup krácení. Pak by žádný přenos nebyl bezpečný a současný svět by přestal obratem existovat. Dostal by někdo Nobelovu cenu za likvidaci našeho světa?“

Champ pokrčil rameny. „Na to musí odpovědět politici, ne prostí vědci jako my. Aliciin výzkum má dalekosáhlý dosah.“

Champ ukazoval po místnosti. „Někde tady leží odpověď. Musíme ji jen najít.“ Zaváhal, ale vzápětí dodal: „Podívejte se.“

S nadšením vedl Seana k oválnému stolu se sklem. Pod ním se nacházel malý, podivně vypadající strojek.

„Co to je?“ zeptal se Sean.

„Turingův stroj,“ řekl Champ se zvláštní úctou v hlase.

„Turinga? Monka Turinga?“

„Ne, Alana Turinga. Jsem přesvědčen, že Monk byl jeho příbuzný, na genetice koneckonců něco opravdu je. Alan Turing byl opravdový génius, který v době druhé světové války zachránil miliony lidských životů.“

„On byl lékař?“

„Ne, byl to matematik. Svět nikdy opravdu nedocení význam tohoto muže. Pracoval v pověstném Bletchley Parku, kousek od Londýna. Pojmenovali jsme naše pracoviště jako domky právě na jejich počest. Používali toto označení pro stavby, ve kterých pracovali na rozluštění německých kódů. Jednoduše řečeno, Turing objevil stroj, kterým zlomil nejdůležitější německou šifru Enigma. Válka v Evropě skončila díky tomuto objevu nejméně o dva roky dříve. Byl to homosexuál, díkybohu že to tenkrát vláda nevěděla. Okamžitě by ho z programu vyřadili a Spojenci by bývali válku prohráli! Idioti! Když se na to po válce přišlo, jeho kariéru to zničilo a on spáchal sebevraždu. Celý jeho talent přišel vniveč jen proto, že měl rád kluky a ne holky.“

„Vy jste nazval ten přístroj jeho jménem?“

„Ano. Turing teoreticky sestavil univerzální myslící stroj.

I když vypadá velmi jednoduše, obsahuje odpovídající sled příkazů, které vedou k tomu, že umí vyřešit jakýkoli problém. Všechny současné počítače pracují na tomto principu, myšlení je vlastně nejstarší software. Nikdo nyní nedokáže sestavit výkonnější klasický počítač než ten Turingův, můžete sestrojit jen počítač, který bude jednotlivé kroky vykonávat rychleji.“

„Už tu zase máme slovo klasický.“

Champ zvedl dlouhou skleněnou zkumavku. „Tento malý přístroj je ale potenciálně mnohem účinnější než Turingův přístroj.“

„Už jste mi tu hračku ukazoval, ale nevysvětlil jste mi, co to vlastně je.“

„To sice můžu, ale stejně tomu nebudete rozumět.“

„No tak, třeba nejsem tak hloupý,“ odsekl Sean naštvaně.

Druhý muž mu stejným tónem odpověděl. „O tom to není! Nebudete tomu rozumět, protože tomu vlastně nerozumím ani já. Lidská mysl neumí pracovat s menšími jednotkami, než je atom. Fyzik, který tvrdí, že rozumí slovu kvantum, lže.“

„Kvantum? Tak o tom se právě bavíme?“

„Zvláštní částice obsažené uvnitř atomu mohou zvyšovat potenciál atomů za hranice lidské představivosti.“

„Tak daleko zas nevidím,“ řekl Sean při pohledu do zkumavky.

Champ po ní přejel prstem. „V počítačové hantýrce se říká, že záleží na velikosti. V Národní laboratoři v Los Alamos mají počítač Blue Mountain. Nepochybně víte, že každý počítač má čip. Je mozkem počítače a má miliony miniaturních přepínačů mezi jedničkou a nulou. Blue Mountain má přes šest tisíc takových čipů, takže může provádět až tři triliony výpočtů za sekundu. Blue Mountain simuluje efekt atomového výbuchu, který díkybohu USA dosud ve skutečnosti neodpálily. Navzdory tomu, že je to stroj s rychlostí tří tera výpočtů za sekundu, přesto mu při výpočtu jedné milióntiny sekundy atomového výbuchu trvalo čtyři měsíce, než přelouskal všechna ta čísla.“

„Což není právě oslnivá rychlost,“ poznamenal Sean.

„Právě teď konstruují další superpočítač, před kterým bude Blue Mountain zastaralý. Počítač označovaný jako Q bude mít rychlost třicet tera výpočtů za sekundu a bude zaujímat plochu jednoho akru. Bude schopen vykonat víc výpočtů za minutu než člověk s kalkulačkou za miliardu let. A přesto chtějí stavět počítače ještě rychlejší. Přesto tyto počítače nejsou o nic lepší než tento Turingův prototyp, jen zabírají více místa a stojí víc peněz. Nic lepšího jsme dosud nedokázali.“ Pak zvedl zkumavku. „Až do tohoto objevu.“

„Vy tvrdíte, že je toto počítač?“

„V současném stavu je to jen základ, který dokáže pár výpočtů. Jsme ale o kousek dál. Počítač rozumí jazyku jedniček a nul.

V klasickém počítači je stav informace buď jednička, nebo nula.V kvantovém světě ale tyto stavy neplatí. Atom vlastně může být současně ve stavu jedna i nula, v čemž právě spočívá krása kvantové fyziky. Klasický počítač řeší problém lineárně, až na konec po pokusech a chybách, nalézá správnou odpověď. V kvantovém počítači každičký atom sám pátrá po správné odpovědi. Když například chcete znát druhou odmocninu ze všech čísel od jedné do 100 000, umístíte čísla na řadu atomů, zásobíte je energií a pak je necháte opatrně srazit, protože pak se celá řada zhroutí jako domeček z karet. A najednou voilá, máte správné odpovědi v řádu několika milisekund.“

„Naprosto nechápu, jak je to možné.“

Champ se zamračil. „Samozřejmě že ne! Nejste génius! Vraťme se k tomu, čemu budete rozumět. Superpočítač je monstrum, které žere informace stejně tak jako Q ve čtyřiašedesátibitových kusech. Dejme tedy čtyřiašedesát atomů dohromady. Q zabírá jeden akr, pamatujete. Čtyřiašedesát atomů zabírá mikroskopický prostor. Podobný kvantový počítač by pak teoreticky mohl provádět osmnáct kvintilionů operací, zatímco Q dokáže pouhých třicet miliard.“

Seanovi spadla brada. „Osmnáct kvintilionů? Takové číslo existuje?“

„Pokusím se vám jej přiblížit. Abychom dostali srovnatelnou sílu počítače Q s naším čtyřiašedesátibitovým mikroskopickým počítačem, potřebovali bychom plochu rovnající se povrchu pěti Sluncí.“ Uličnicky se usmál. „Pokud bychom zvládli to horko, že? Lze ale také použít molekuly. Zabíralo by to méně místa. Jak už jsem řekl, v počítačovém světě záleží na velkosti; čím menší, tím lepší.“

„Monk Turing tohle všechno věděl?“ zeptal se Sean.

„Ano. Byl to nadaný fyzik.“

„A daly se jeho informace nějak zpeněžit?“

„Nepochybně existují lidé ochotní za ně platit.“

„Už vám někdo řekl, že tu v Babbage Townu můžete mít špiony?“

Sean vypustil tuto poznámku s cílem sledovat Champovy reakce.

„Kdo vám tohle řekl?“

„Takže o té možnosti víte?“

„Ne, jen připouštím, že to možné je,“ řekl Champ zajíkavě a s bledou tváří.

„No tak, povězte mi pravdu. Uklidněte se.“

Druhý muž vybuchl. „Nejsem si jistý, jestli tu jsou, nebo ne. Tak to je.“

„Pokud tu jsou, co chtějí?“

„Máme tu výsledky výzkumů, experimentů, omylů i úspěchů. Blížíme se k odpovědím.“

„Jakou mají cenu?“

„Nedozírnou.“

„Stálo by za to o ně válčit?“

Champ jen zíral. „Já doufám, že ne, ale –“

„Monk Turing vycestoval ze země asi před devíti měsíci. Musel jste jeho cestu schválit. Víte, kam jel?“

„Ne, tvrdil, že měl rodinné důvody. Nemyslíte si, že Monk Turing byl špion?“

Sean neodpovídal. Sledoval nějakého člověka, jak odchází z haly. Když procházel ven, rozblikal se malý panel vedle dveří. Sean se ho při jejich příchodu nevšiml.

„Co to je?“

„Skener,“ odvětil Champ. „Automaticky zaznamenává, kdo kam a kdy jde.“

„Jasně. Len Rivest mluvil o počítačové kontrole. Dokázali určit Monkovy přesuny toho dne, kdy se to stalo. Takže si vlastně snadno ověříme váš pobyt tady včera večer i dobu, kdy jste odešel.“

Champ se chystal odpovědět, když se oba muži otočili ke dveřím, které se s rámusem otevřely. Šerif Hayes vletěl do místnosti následován zamračeným strážným.

„Všude jsem vás hledal,“ ozval se zadýchaným hlasem Hayes směrem k Seanovi. „Jsme zváni na schůzku. S Ianem Whitfieldem.“ dodal. „Hned teď. Chtěl, abych tam šel sám, ale já vás tam potřebuju.“

„Kdo zas, k čertu, je Ian Whitfield?“ překvapeně vyhrkl Sean. „Odpovídá za Camp Peary,“ odpověděl Hayes. „Měli bychom už jít.“

Ostře se podíval na Seana. „Jdete se mnou, ne?“

„Jasně, že ano.“

37.

Poté co Michelle s Cheryl přežila brzkou večeři a terapii léčby špatných stravovacích návyků, odhlásila se z kliniky. Ještě před odchodem pak navštívila Sandy.

„Mluvila jsem se svým známým od federálů. Potvrdil, že i oni už toho mají na Barryho víc než dost. Vyletí z programu na ochranu svědků a žalobci dostanou zelenou.“

„Michelle, ani nevím, jak ti poděkovat. Co by se stalo, kdyby ta pistole byla nabitá?“

„Právě proto máme přátele.“

„Teď už si ale o mě přestaň dělat starosti a jdi si pro toho muže svých snů.“

„Sandy, my jsme jen přátelé.“

„Ale jedeš za ním?“

„To ano, nějak mi chybí.“

„Prima, pak je jen na tobě, zda budete jen přátelé.“

Když Michelle odcházela, Sandy za ní ještě křikla: „Nezapomeň mě pozvat na svatbu. Ale opatři si detektor kovů. S tvým způsobem života nikdy nevíš, kdo ti přijde popřát.“

Michelle se ještě zastavila u staniční sestry, kde nechala vzkaz pro Horatia Barnese. „Řekněte tomu panu Harleyovi, že mě může vyškrtnout. Jsem vyléčena.“

„Jsem ráda, že jsme zvolili správnou terapii.“

„Ale kdepak, to s tím nemá nic společného. Mne vyléčilo dopadení toho všiváka Barryho. Takové pilulky si teď budu ordinovat každý den.“ A pak už jen za sebou zabouchla dveře.

S radostí vdechovala čerstvý večerní vzduch. Potom si vzala taxíka a odjela do nového bytu. Odemkla si klíči, které jí Sean nechal, vešla dovnitř a začala trošku rovnat svůj zdejší nepořádek. Našla tu i pár věcí, které tady zůstaly po Seanovi. Vezme si je, až se vrátí. Ten chlap byl podle ní úchylný puntičkář, ale alespoň ho donutila k malému vybočení.

Po chvíli rychle doběhla ke své dodávce a se staženými okénky a cédéčkem Aerosmith v mechanice se vydala na cestu bez cíle. S radostí vnímala, že už zas má pod nohama svůj svinčík. Jediné, co teď potřebovala, bylo trochu pořádné muziky. Sezení s Barnesem jí lezla na nervy, ale koneckonců je také přežila. Tak trochu pochybovala o tom, kdo by měl nakonec v té válce myslí navrch.

Pak na Horatia Barnese přestala myslet a plně se soustředila na další kroky: jak se přidat k Seanovi. Měla by mu zavolat a říct mu, že za ním jede. Jenže Michelle se jen málokdy rozhodovala pro příhodná řešení. Kouskem své duše se totiž obávala, že kdyby mu zavolala, řekl by jí, aby nejezdila.

Po návratu do bytu záhy věděla vše potřebné. Prohledala Seanovy věci a našla složky městečka Babbage Town i s jeho pokyny. Sean jí řekl, že tam poletí soukromým letadlem, nepochybně díky té mrše Joan. Michelle se rozhodla, že pojede autem. Normálně by to trvalo tak čtyři hodiny, ale s jejím ilegálním antiradarem a s plynem sešlápnutým k podlaze to dokáže za necelé tři hodinky. Nijak ji netrápilo, že ona není zaměstnancem Joaniny agentury. Ten případ za to stál. Byla si jistá, že společně se Seanem je nikdo nemůže v tomhle lovu zastavit. A o to vlastně šlo. Ne o ní, ale o ně. O oba dva.

A proto měla teď zabaleno a je na cestě. Zastávku udělala jen na silnou kávu a tři čokoládové tyčinky PowerBars. Adrenalin jí už zase proudil v žilách. Bože, jak si připadala volná. A hlavně svobodná.

Horatio jel z letiště rovnou na kliniku, kde mu sestra hned řekla, že jeho hvězdná pacientka se mu vysmekla z tenat.

„Neříkala, kam půjde?“ zeptal se staniční.

„Jen mi řekla, abych vám vyřídila, že už je vyléčená.“

„Vážně? Ona se umí diagnostikovat sama?“

„To sice nevím, ale když jste tady nebyl, něco se stalo…“ a pak mu rychle popsala události kolem Barryho a Sandy, ochrany svědků i odhaleného obchodování s léky.

„Tohle všechno zvládla, když jsem tu nebyl? Tak dlouho to safra nebylo!“

„Ta dáma nenechá nikde trávu růst. Barryho zmlátila, a pořádně! Stejně se mi nikdy nelíbil.“

„Je to holt dravá kočka,“ brumlal si Horatio, když odcházel.

„Dobrou noc, pane Harley-Davidsone,“ zabručela si pro změnu staniční jen tak pro sebe.

Horatio začal přemýšlet. Musel přijít na to, co chce Michelle dělat. Nebylo to zas tak těžké. Bude se chtít přidat k Seanovi. Nejspíš už tam také jede. Z právního hlediska jí v tom Horatio bránit nemohl. Byl si ale jist, že ta žena ještě není vyléčená. K podobné události jako tenkrát v baru mohlo dojít znovu. V mnohem děsivější a katastrofičtější podobě.

Zvažoval, zda má Seana informovat, když mu zazvonil telefon.

„Já o vlku a vlk za dveřmi,“ řekl Horatio.

Sean se rozesmál. „Chtěl jsem podotknout něco o vtipné kaši, ale všude okolo mne jsou samí géniové, tak si tu teď připadám docela jako blbec. Jdeme na schůzku s ředitelem Campu Peary. Vlastně se tě potřebuji na něco zeptat.“

„Camp Peary? Farma CIA?“

„Právě ona. Potřebuji znát tvůj názor.“ Sean mu vyprávěl o Viggii. Cvím, že je to drzost žádat tě, abys sem přijel, když se staráš o Michelle a o svou praxi.“

Horatio ho ale zarazil. „Vlastně ani ne. Moje oblíbená pacientka mi totiž dala kopačky.“ Pak mu vylíčil, co všechno teď Michelle zažila i to, že se z kliniky odhlásila.

„Sakra, ta ženská dělá maléry všude, kam jen vleze,“ ulevil si Sean. V jeho hlase ale zněla spíše pýcha nad jejími skutky.

„Podle mého jede za tebou.“

„Za mnou? Moc jsem jí toho neřekl, hlavně ale ne, kde to je.“

„Nechal jsi doma v bytě nějaké papíry?“

Sean zavrčel. „Sakra, nechal jsem tam celou složku. Nemám teď žádnou kancelář.“

„Tvé puntičkářské sklony jsou sice obdivuhodné, ale v tuhle chvíli znamenají, že ji tam budeš mít nad ránem, nebo ještě dřív.“

„Joan to nevydejchá. Ty dvě se moc nesnášejí.“

„Pozoruhodné. Přijedu zítra. Dá se tam někde v okolí bydlet?“

„Já ti tady v Babbage Townu nějakou tu palandu seženu. Co mám dělat, až se Michelle objeví?“

„Chovej se normálně, ona tak určitě bude vypadat.“

„Jaký jsi s ní udělal pokrok?“

„Byl jsem na zajímavém výletu v Tennessee. Budu ti o něm vyprávět, až přijedu. Děkuji ti, že jsi mě do tohoto fantastického případu vzal. Viggie bude také zajímavá studie.“

„Horatio, celé je to tady zajímavé a víc než nebezpečné, takže pokud odmítneš, nebudu nic namítat.“

„Budu předstírat, že jsem nic neslyšel.“

„Je Michelle lépe?“

„Potřebujeme jí vyčistit duši, Seane, aby pořád nemusela přemýšlet, kdy ta bomba vevnitř znovu vybuchne. Nehodlám toho nechat, dokud se tak nestane.“

„Horatio, jedu v tom s tebou.“

„Prima, protože tak jak ji znám, tuhle ženskou nezvládne žádný chlap.“

„Nechceš mi občas říct něco, co bych nevěděl?“

38.

Když Sean s Hayesem projížděli kolem úhledných cihlových domků studentského městečka Williama a Mary, svíral šerif volant tak křečovitě, až mu zbělely klouby.

„Šerife Hayesi, jestli ten volant zlomíte, jak se dostaneme domů?“

Hayes zrudl a uvolnil sevření. „Jsem Merk, všichni mi tak říkají. Nejspíš se nechovám jako správný policajt, co?“

„Většina policajtů se v rámci vyšetřování nesetkává s takovým hlavounem.“

„Co nám asi chce?“

„Nejspíš nic z toho, co bychom chtěli my. A rozhodně to nebude hovor o velkém S, kdy to S znamená spolupráci.“

„Čím dál tím líp!“ zahulákal Hayes.

„Mluvil jste s Alicií?“

Hayes přitakal. „Potom, co jste mi řekl, že chodila s Rivestem, tak jsem musel.“

„Byl to vážný vztah?“

„Podle ní ano.“

Zaparkovali na vyhrazeném místě. Dvoupatrová budova byla podle Seana původně činžák.

V hale na ně čekal chlápek ve sportovní košili a khaki kalhotách, kterého Sean ohodnotil jako Whitfieldovu tělesnou ochranku.

Nebyl tak vysoký jako Sean a nedával na odiv ani svou muskulaturu, ale bylo zřejmé, že na jeho těle není gram přebytečného tuku, a pod tričkem se rýsovaly pevné svaly. Seanovo zkušené oko tohoto chlápka přiřadilo mezi ty, kteří jsou schopni zlikvidovat protivníka tuctem různých způsobů a nehnou při tom ani brvou.

Nejdříve jim ukázal svůj služební průkaz. Potom zabavil šerifovi zbraň a následně prohledal i Seana. Celou tu dobu nepromluvil ani slovo.

Během chvíle vyjeli výtahem do druhého patra a pak už seděli v pohodlných křeslech kolem oválného stolu v jedné z rohových místností. Svalovec na okamžik zmizel, aby přivedl dalšího muže. I ten měl na sobě sportovní košili a khaki kalhoty. I když mu táhlo už na šedesát a jeho nakrátko sestřižené vlasy zešedivěly, bylo zřejmé, že i on je v perfektní kondici. Sean si ale povšiml, že ten chlap kulhá. Na pravou nohu.

Muž se ohlédl na svalovce a jediným pohledem ho poslal pryč. Sean si domyslel, že člověk před nimi je sám velký Ian Whitfield.

Následovalo několik minut ticha, ve kterých jejich hostitel metodicky listoval ve složce, kterou si přinesl. Nakonec se k oběma mužům obrátil.

„V průběhu sedmadvaceti měsíců došlo na našich pozemcích ke čtyřem potvrzeným sebevraždám,“ řekl Whitfield.

Ani Hayes, ani Sean nepředpokládali tak otevřený začátek hovoru.

Whitfield pokračoval, „Neznám důvod, proč jsme se poslední dobou stali cílem pro ty, kdo žijí v depresi nebo chtějí spáchat sebevraždu. Důvodů je asi opravdu dost včetně těch, že někteří chtějí prostě vyvolávat trable. Začínám už mít těch kousků plné zuby.“

„Pokud někdo umře, těžko se to dá považovat za nějak vydařený kousek, nemyslíte?“ poznamenal Sean, zatímco Hayes vypadal, jakoby se v něm krve nedořezal. „Zatím nebyly objasněny všechny okolnosti smrti Monka Turinga. Nevíme tedy, zda šlo o sebevraždu, nebo vraždu.“

Whitfield poklepal na desky. „Všechno ukazuje na sebevraždu.“ Podíval se na Hayese. „Vy si to, šerife, nemyslíte?“

Hayes vykoktal něco jako: „Když to říkáte.“

„Monkovy deprese nikdo nepotvrdil, neměl žádný důvod k sebevraždě,“ připomněl Sean.

„Nejsou géniové v depresi pořád?“ odvětil Whitfield.

„Jak víte, že byl génius?“

„Když se lidé pohybují v mém okolí, chci vědět, co jsou zač.“

„Vy už jste byl v Babbage Townu, viďte?“ naléhal Sean.

Whitfield se obrátil na Hayese. „Myslím, že jsem to řekl jasně. Máme tu čtyři sebevraždy a teď pátou. Má trpělivost přetekla.“

„Ten muž tu ale zemřel,“ řekl Hayes, který ale pod dojmem povýšeného tónu jejich hostitele zjevně ztrácel kuráž.

„Každý může přelézt plot a prostřelit si hlavu.“

„Když to takhle řeknete, neznamená to, že to musí být pravda,“ ozval se Sean.

Whitfield visel očima na Hayesovi. „Předpokládám, že tento muž podléhá vám.“

Sean se ozval sám: „Promiňte, jsem Sean King. Nějak jsme se zapomněli vzájemně představit. V této věci spolupracuji se šerifem Hayesem. Vy, jak předpokládáme, jste Ian Whitfield, ředitel Campu Peary? Pokud jím nejste, ztrácíme tu s vámi čas.“

„FBI ten případ uzavřela jako sebevraždu,“ řekl Whitfield.

„No, nebylo by to poprvé, co by FBI střelila vedle, že? Pak tu ovšem máme ještě vraždu Lena Rivesta, šéfa ochranky Babbage Townu.“

„To mě nezajímá,“ odsekl Whitfield.

„Pokud se neprokáže jistá souvislost se smrtí Monka Turinga.“

„O tom silně pochybuji.“

„No právě kvůli tomu tuhle hru všichni hrajeme,“ neodpustil si Sean, „protože na vašem názoru pranic nezáleží.“

Místo odpovědi Whitfield mrkl ke dveřím a všudypřítomný svalovec vzápětí zkroutil Seanovi ruku za záda a spolu Hayesem je vedl ke dveřím. Nebo snad na střechu?

V hale svalovec vrátil šerifovi zbraň a Seana obdařil obzvlášť silným stiskem. Pak oba muže propustil do tmy.

Když šli k vozu, Hayes jen kroutil hlavou. „Člověče, vy jste snad blázen, takhle s ním mluvit?“

„Asi ano.“

„To jste tam jel jen proto, abyste ho vytočil?“

„Je to hajzl, tak proto.“

Hayes jen dodal: „Ty čtyři sebevraždy! To má pravdu.“

„Možná, ale nedá se z toho usuzovat, že ji Monk spáchal taky. Spíš bych řekl, že vrah dostal nápad, aby to vypadalo stejně.“

„Dobrá poznámka.“

„Díky. Snažím se o aspoň jednu každý den.“

„Takže zpátky do Babbage Townu?“

„Nejdřív si chci něco ověřit.“

Sean bez dalších řečí usedl do vozu na místo řidiče, zatímco Hayes se nasoukal vedle.

„Nejsem si jistý, jestli podle předpisů smíte tohle auto vůbec řídit,“ slabě namítl šerif.

„Kde není žalobce, není ani soudce,“ poznamenal Sean. Zařadil zpátečku a vycouval s tím velkým vozem ven. Pak zajel na místo, odkud měl výhled na vjezd do budovy.

„Co to děláte?“ zeptal se Hayes.

„Říká se tomu sledování. Nejspíš víte, jak se to dělá?“

„Koho, ksakru chcete sledovat? Snad ne přímo toho hlavouna z Campu Peary?“

„To se nesmí?“

„Zatraceně, snad jo.“

Za čtvrt hodinky u domu zastavilo auto, ze kterého vystoupila neznámá žena. Mohlo jí být přes třicet. Figura té vysoké blondýny s dlouhýma nohama stála za druhý, vlastně i za třetí pohled. Když se blížila k předním dveřím, vyšel jí v ústrety Ian Whitfiled se svým stínem. Chvilku spolu mluvili. Žena zůstala zaraženě stát i v okamžiku, kdy Whitfield s ochrankou nastoupil do černého sedanu a odjel.

„Zajímavé,“ podotkl Sean. „Buď je to jeho manželka, nebo milenka.“

„Nebo přítelkyně.“

„Hm, hm, Whitfield měl na prstě snubní prsten.“ Zatímco oba muži přemítali, žena opět nastoupila do vozu a odjela. Sean zařadil rychlost a rozjel se za ní. „Co to děláte?“ zděsil se Hayes.

„Jedu za ní.“

„Seane, můžeme mít malér.“

„Už ho stejně mám.“ Hayes si poposedl s výrazem naprosté rezignace. Sean se usmál a zeptal se ho: „Ještě pořád mě máte za dobrého parťáka?“

„To tedy nemám.“

„Fajn, konečně jsme ten správný tým.“ Tato poznámka připomněla Seanovi, že tu během pár hodin bude i Michelle. Za normálních okolností by se Sean na setkání se skutečným parťákem těšil. Teď už ale znova vnímal i Horatiova slova. Michelle může být nebezpečná i sobě. Neměla z kliniky odcházet. Není vyléčena. Jede sem. Kdo sakra ví, k čemu tady vůbec může dojít?

39.

Michelle cestou zavolala své kamarádce Judy, která teď pracovala v Národním zpravodajském centru a které ve své krátké kariéře v tajné službě pomohla přežít první rok. Zavolala jí na domácí číslo, protože věděla, že služební telefon byl nepřetržitě monitorován.

Po chvilce klábosení se Michelle zeptala: „Nechci žádné utajené informace, ale můžeš mi něco říci o Campu Peary?“

„Myslíš tu vojenskou základnu pro experimentální výcvikové metody?“

„No tak, Judy, s tímhle na mě nechoď. Mluvím o CIA.“

„No dobrá, dobrá, promiň. Byla to automatická oficiální odpověď.“ Nakonec Michelle od přítelkyně získala obecný popis, krátký výtah z historie a hlavní cíle. „Pokročilý výcvik ale probíhá stejně na základně Point v Severní Karolíně,“ dodala. „Camp Peary je však pořád hlavním výcvikovým centrem pro různé dovednosti. Pentagon zvažuje, že založí vlastní špionážní školu a zřídí řídící operační středisko pro celosvětové operace.“

„Moc zpravodajské práce škodí,“ řekla Michelle hořce.

Judy se zasmála. „Oficiálně nebudu nic komentovat. Campu Peary teď velí jakýsi Ian Whitfield. Bývalý voják, sloužil v Delta Force, řekla bych. Určitě vietnamský veterán. Nechtěla bych mu přijít do cesty. Přešel ke zpravodajcům někdy v osmdesátých letech. Dlouho pracoval i na Středním východě. Teď je zpátky doma a snaží se vrátit Campu jeho zašlou pověst.“

„O co mu vlastně jde?“

„Proč se na to ptáš?“

„Mám tam případ. Našli tam jednoho mrtvého.“

„Četla jsem o tom v novinách. Myslela jsem si, že to byla sebevražda.“

„Možná ano, možná ne. Mluvili jsme ale o Whitfieldovi?“

„Asi před dvěma roky prošly Kongresem peníze na novou budovu, prý na nová kasárna.“

„Prý?“

„Ode mě nic nevíš.“

„Judy, my jsme spolu někdy mluvily? Ven s tím.“

„V devadesátých letech tam postavili kasárna se 105 pokoji pro výcvikové středisko. Všude se tu šeptalo, že šlo spíše o výslechové centrum.“

„Výslechové centrum? Proč tolik utajování?“

„Záleží na tom, koho tam vyslýchají a –“

Michelle to dokončila za ní: „– a také jak je vyslýchají.“

„Přesně tak.“

„Teroristy?“

„NSA nás nepochybně odposlouchává.“

„Tak ať. Nemají dost lidí na to, aby poslouchali všechny hovory bídáků, o to méně lidí mají na povídání mezi lidmi, jako jsi ty a já. Takže tam vozí lidi, nikdo o tom neví a možná je tam i mučí?“

„Oficiálně to popřeme. Neoficiálně, kdo ví? Přece nebudeme veřejně říkat, že jsme ve virginském Tidewateru postavili novou mučicí komoru, a to jen tři hodiny jízdy od hlavního města nejsvobodnější země světa. Nesouhlasím se špatným zacházením s vězni, ale jsme teď ve válce. Nedá se bojovat tradičními metodami.“

„No dobrá, ale jak tam ty lidi dostanou?“

„Společně s fondy na ubytovnu šly i peníze na novou přistávací dráhu pro velké letouny.“

„Letouny pro mezikontinentální lety?“

„Přesně tak.“

Michelle na okamžik zmlkla. „Pořád jsou v Campu Peary polovojenská komanda?“

„Nemůžu ti nic říct.“

„Judy, no tak.“

„Řeknu ti to takhle: Jestli si tam budeš chtít udělat piknik, neradila bych ti to. Mohla by ses navždy ztratit.“

„Dík za radu. Hodně jsi mi pomohla.“

„Tys mi pomohla, že jsem ve službě přežila první rok.“

„Holky musí držet pospolu.“

„Pořád ještě děláš se Seanem Kingem?“

„Hm.“

„Už s ním chodíš, nebo ne?“

„Proč se ptáš?“

„Protože pokud ho nechceš, zkusím to sama. Je úžasný.“

„Měla bys ho vidět, když je naštvaný.“

„Já ho beru všemi deseti.“

Michelle zavěsila, snědla čokoládovou tyčinku a vypila kávu. Podívala se na hodinky a pak na navigační systém. Když pojede stopadesátkou, bude tam za hodinku. Ještě že má spolehlivý antiradar.

40.

Hayes se Seanem sledovali vůz té ženy až na parkoviště oblíbeného baru, ležícího jen pár bloků od studentského městečka Williama a Mary. Když vešla do baru, dohadovali se, co dál. Nakonec se dohodli, že Sean půjde za ní, zatímco Hayes v uniformě bude hlídat v autě.

Sean vyklouzl z vozu a šerif zvedl varovně ruku.

„Pokud se ukáže, že je to Whitfieldova manželka, chci, abyste věděl, že se máte držet stranou.“

„Pokud ale Monkova smrt nějak souvisí s Campem Peary a Ianem Whitfieldem, pak nám ta dáma umožní jít rovnou k věci. Navíc se možná dozvím, kdo mě chtěl zabít.“

Uvnitř baru byla zajímavá společnost studentů a těch, co si už na živobytí musí vydělávat sami. Za starým barem, který vypadal stejně jako v seriálu Na zdraví!, se činili dva mladící a starší muž, co jim hlava a ruce stačily. Sean si pomyslel, že ke studiu pití neodmyslitelně patří.

Vzadu stál kulečník a vedle něho vysoký stůl, u něhož už seděla dáma se skleničkou v ruce. Zlehka odrážela nabídky robustního mladíka, který nepochybně patřil do útoku místního fotbalového týmu Williama a Mary. Seanovi bylo hned jasné, proč se onen mladík tak snaží – ženina sukně byla dostatečně krátká, nohy dlouhé a blond kadeře splývající na ramena dávaly vyniknout bujnému poprsí. Když k tomu přidáme jiskření v jejích modrých očích, tak… Kdyby byl on na vysoké, dal by za cokoli za dobytí takové kořisti. Možnost se s ní vytahovat by mu vydržela po celé čtyři roky studia.

Kluk něco napsal na ubrousek a podal ho ženě. Podívala se na něj. Muselo to být telefonní číslo nebo nějaký sexuální návrh, jak s ní chce strávit příští chvíle. Ona ale zavrtěla hlavou a poslala ho pryč.

Sean využil příležitosti a posadil se na uvolněné místo. Zda to bylo tím, že měl ten správný věk na návštěvu takového baru, nebo žena už neměla chuť bránit nějakým návrhům místních hráčů, nevěděl, ale každopádně se na něj usmála.

„Vás jsem tu ještě neviděla,“ oslovila ho.

„Nikdy jsem tu také nebyl.“ Zachytil i pohled servírky. „Totéž, co pije dáma.“

„Jste na mojito?“ Zvedla skleničku.

„Teď ano.“ Podíval se na snubní prsten na jejím prsteníčku. Všimla si toho. „Není přece nezákonné, když si vdaná žena zajde na skleničku.“

„Vůbec ne. Jsem Sean Carter.“

„Valerie Messalina.“

Pokud je manželkou staříka Iana, pak nepřevzala ani jeho příjmení.

Potřásli si rukama. Měla silný sebevědomý stisk. Okamžitě ho poznal: podobný jako Michelle.

„Co vás přivedlo sem do našeho malého městečka?“

Sean odpověděl: „Obchod. Vy tu nejspíš bydlíte někde v okolí?“

„Ne, ale můj manžel tu má kancelář. Vlastně jsem dnes večer měla jít ven s ním.“ Podívala se do své skleničky. „Nějak to nevyšlo.“

Ta scéna na parkovišti před budovou najednou měla vysvětlení.

„Nebylo by příliš indiskrétní zeptat se, co se stalo, že váš manžel nechápe, jaké štěstí ve vás má?“

Rozesmála se. „Otázka sama o sobě indiskrétní není, zato má odpověď by nejspíš byla.“

Seanovi přinesli sklenku, a zatímco oba popíjeli, prolétl očima bar. Snažil se zachytit každého, kdo by platil více než obvyklou částkou.

„Seane, čím se vlastně živíte?“

„Řeším problémy druhých.“

„Bože, to si vás hned najmu. Chcete?“ prohodila žertovně.

„Nejsem zrovna levný.“

„Nedovolila bych vám si sem přisednout, kdybych vás za takového měla.“

„A čím se živíte vy?“

„Teď už vlastně ničím.“

„Děti?“

„Nějak to nevyšlo.“

„U mne také ne.“

Podívala se mu na ruku. „Nejste ženatý?“

„Rozvedený. Už jsem si znova nezačínal.“

„Pročpak se s vámi vaše žena rozvedla?“

„Chrápu, a hodně nahlas.“

„To se dá bezpochyby léčit.“

„Opravdu? Jak?“

„Propíchat celou noc.“

Rozesmál se. „Mám se snad červenat?“

„Byla to jen obecná poznámka a nijak se vás netýkala. I když jste pěkný chlap, ale proto tady nemusíte sedět a poslouchat mé řeči. Že ano?“ Její tón byl najednou nějak hrubý a agresivní. Ta žena s ním neflirtovala, tady se dělo něco jiného.

Podíval se na hodinky. Michelle už musela být nedaleko. Nechtěl na Valerii hned napoprvé příliš naléhat.

„Pokud vás nudím, omlouvám se,“ řekla naštvaně.

Podíval se na ni a zachytil její uražený pohled.

„Mám schůzku, bohužel budu muset jít.“

„Pak už raději běžte. Já alespoň v klidu dopiji svůj drink.“

„Valerie, viděl jsem, jak po vás ten chlápek vyjel. Já nejsem jako on.“

„Ta poslední slova mi zní víc než příjemně.“

Sáhl do kapsy, vytáhl kousek papíru, něco na něj napsal a pak jí ho podal. „Musím už jít, ale tady máte mé telefonní číslo.“

„Proč bych ho měla mít?“

„Zatím tomu říkejme jen výměna informací mezi novými známými.“ Podíval se na ni s očekáváním. „Vy mi své číslo dávat nemusíte, pokud nechcete.“

„To je dobře, protože se mi zrovna moc nechce.“

Dopil mojito a vstal. „Rád jsem vás poznal, Valerie.“

Neodpověděla mu, ale přesto cítil, jak ho její pohled do zátylku propaluje. Sean pak venku Hayesovi ve voze celou historku vylíčil.

„Vy si zahráváte se smrtí!“ vyhrkl policista. „Whitfield vypadal, že vás zabije už jen kvůli té otázce o Campu Peary. Co s vámi asi udělá, až přijde na to, že jste strávil večer s jeho manželkou?“

„Dal jsem si jen skleničku s jednou dámou. Nejdříve byla velmi přátelská, pak se ale něco stalo a přátelství skončilo. Proto jsem se raději stáhl.“

„Možná, že je na podobné situace zvyklá. Nejdřív ji chtějí sbalit, ale pak zjistí, ke komu patří, a stáhnou se! Přesně tak jako vy!“

Do Babbage Townu se vrátili v tichosti. Když Sean vystupoval z vozu, podotkl: „Dnes za mnou přijede můj společník. Budete souhlasit, když ho vezmeme do našeho týmu?“

„Myslíte do našeho partnerství?“ ujišťoval se Hayes. „Nevím, je dobrý?“

„Podle mého ten nejlepší.“

„No dobrá. Nejspíš brzy uvidím, jak se dáte zabít žárlivým manželem.“

Když Hayes vyjížděl ven z města, Sean spatřil světla přijíždějícího vozu. Když se dodávka přiblížila, zhluboka se nadechl. Michelle Maxwellová pravě přijela.

41.

Sean předstíral překvapení, když Michelle uviděl, ale nechtěl po ní ani žádné dlouhé vysvětlování a raději se zaměřil na to, aby ji dostal do městečka. Konverzace se strážnými u brány probíhala v poněkud podrážděné atmosféře a nakonec museli zavolat Champa Polliona, aby dal celou situaci do pořádku.

Když Champ poprvé spatřil Michelle, stal se z geniálního fyzika panáček žadonící o pozornost.

„Samozřejmě, že tu můžete zůstat,“ řekl Champ koktavě, když Michelle podával ruku.

„Pojďme do jídelny něco sníst,“ navrhl Sean. „Můžeme si tam o všem promluvit.“

„Skvělé,“ řekla Michelle a očima stále visela na Champovi. „Je to od vás velmi laskavé, pane Pollione.“

„Říkejte mi Champ, prosím.“

„Jsem si jistá, že si takové jméno zasloužíte,“ zalichotila mu.

Když odcházeli, Sean se podíval na Champa a zaznamenal, jak nemůže s Michelle spustit oči

Leda tak ve tvých oplzlých snech, chlapečku.

Jídelna byla touto dobou prázdná, ale vzhledem k nepřetržitému provozu byli směnoví kuchaři ve službě. Během čtvrt hodiny měli jídlo včetně nápojů a kávy před sebou.

Sean vylíčil Michelle vše, co se stalo, včetně pokusu o jeho zabití, teorii o smrti Rivesta i krátkou konverzaci s Valerií Messalinou. Michelle mu zase popsala vše, co zjistila od své přítelkyně v Národním zpravodajském centru.

„Hned první noc kolem druhé jsem tady slyšel přistávat letadlo. Musel to být velký stroj. Docela jsem se divil, že neměl rozsvícená navigační světla.“

„Můj zdroj z NZC říká, že Ianu Whitfieldovi je lepší se raději vyhnout.“

„Stejný dojem jsem měl i já,“ dodal Sean.

„Takže ty spolupracuješ s šerifem Hayesem?“

Sean si nasypal do šálku cukr a zamíchal kávu. „Možná je to dobrý způsob, jak se někam dostat.“

„Copak naše malá Joanie, té se to líbí taky?“

„Malá Joanie o tom neví, protože jí neberu telefon.“

„Já věděla, proč tě miluju.“

„Nech si své vyznání; každopádně budu muset podat hlášení.“

„Co ten Hayes? Je dobrý?“

„Solidní chlap, i když popudlivý. Nechce, abych se věnoval Whitfieldově manželce.“

„Já taky ne.“

„Pokud Monka zabili, může být ona jedinou cestou, jak se do Campu Peary nějak dostat.“

„Podle toho, jak se ta žena chovala, nebude zřejmě člověk, kterému se lan Whitfield denně zpovídá.“

„Ale něco vědět může. Ta dáma není hloupá a zrovna teď si svého manžela moc neváží.“

„Připusťme, že Whitfield zabil Monka Turinga? Proč?“

„Mohl něco vidět. Třeba ty tajné lety? Něco se tu děje a normální to není. Někdo po mně střílel. Ať už se říká o CIA cokoli, určitě nevraždí americké občany pro nic za nic.“

„Mohl vidět, jak někoho mučili. Nebo zabili!“ dodala Michelle.

„Předpokládá se, že Turing přelezl plot a pak tam rovnou umřel. Co když se dostal mnohem dál? Co když ho zabili, když chtěl přelézt plot zpátky?“

„Říkal jsi, že všechny důkazy svědčí pro sebevraždu.“

„Proč by CIA nemohla vraždu zinscenovat jako sebevraždu?“

„Seane, proč by Monk Turing vůbec v Campu Peary něco hledal?“

„Podle Whitfielda to udělal proto, aby CIA vypadala zase špatně a on si získal věčnou slávu v médiích.“

„Ty to ale tak nebereš.“

„Ne, třeba ale spatřil ten utajený přelet a jako správný génius se chtěl přesvědčit, co se to děje.“

„Takového génia by rozhodně nenapadlo, že tenhle důvod by stál za sebevraždu,“ zavrtěla hlavou skepticky.

„Pak tam tedy lezl z jiného důvodu. Je tu ale jiná možnost. Možná sledoval celou lokalitu a pak prodával informace za největší nabídku. Rivest si byl jist, že jsou tu špioni. Turing byl nedávno v zahraničí.“

„To ale neznamená, že musel skončit na pozemku CIA nebo že to místo sledoval.“

„Co tím chceš naznačit?“ zeptal se Sean.

„No, co to vlastně dělají tady v Babbage Townu? Hrají si s čísly a malými počítači, tak nějak tomu říkají, že?“ Ztišila hlas. „Jak můžeš vědět, že to tady není špiony rovnou prolezlé? Co když je to hnízdo? Přímo proti je super utajené zařízení CIA. Co když všechny ty vědecké řečičky jsou jen krytí pro jejich skutečnou práci: že provádějí špionáž pro jiné země.“

Sean se usmál. „Vskutku brilantní teorie. Opravdu jsi mi chyběla.“

„Však si také říkáme parťáci.“

„Pokud je to ale špionážní hnízdo, proč si nás sem nasadili?“

„Zavolal nás Rivest. Možná do toho nebyl zapleten. On také přece přišel s tím, že majitelé mají postranní úmysly.“

„Až najdu chuť promluvit si s Joan, požádám ji, aby se na tohle podívala. Chci detailní informace o Champu Polionovi, Alicii i Monku Turingovi.“

„Říkal jsi kvantové počítače, viď?“

„Len Rivest tvrdil, že je to důvod k válce.“

„Ty si myslíš, že smrt Rivesta určitě souvisí se smrtí Monka?“

„Každopádně s městečkem Babbage Town ano. Chtěl mi o tomhle místě vyprávět. Pak šel do koupelny, kde ho ve vaně někdo zavraždil.“

„FBI si ale pořád myslí, že to byla nehoda?“

„Velí tomu nějaký Ventris. Nevím, co si myslí. Naznačil mi docela jasně, že jsem jen odporný hmyz, a když mu vlezu do cesty, zašlápne mě.“

„Je dost pozdě. Nepojedeme se raději ubytovat do našeho nového domova?“

Sean vzal její zavazadlo a společně zamířili k bungalovu. Uvnitř byla tma.

„Musíš být unavená,“ řekl Sean a odemkl dveře klíčem od Alicie. Pak vpustil Michelle dovnitř. Rozsvítil v chodbě a podotkl: „Já mám ložnici nad schody. Volný je pokoj proti mému. Ráno to Alicii vysvětlím.“

Chvilku si ji prohlížel, ale snažil se, aby to nebrala ve zlém. „Je ti už dobře?“ zeptal se tiše.

„Mnohem líp než dobře. Práce je pro mě to pravé ořechové.“

„A co ty podivné události na klinice? Co si o tom myslíš?“ zeptal se, ačkoli znal odpověď.

„Nestálo to za řeč,“ lhala. „Horatio, to ti tedy povím, mě hodně zklamal. Dával mi nesmyslné a iritující otázky, pak si ten chytrák klidně odjel a už si ani nevzpomněl.“

„Opravdu? To mě překvapuje.“ Sean se rozhodl, že jí o příjezdu toho chytráka během pár hodin sem raději teď neřekne.

„Dobrá, nasměruj mě do postele, jinak tu upadnu,“ řekla.

V následující chvíli ale Michelle vytáhla svou pistoli a namířila ji do tmy, odkud přicházely neznámé zvuky.

42.

Sean chytil Michelle za paži. „Viggie, to jsi ty?“ zavolal.

Ten zvuk už dostal jasné obrysy. Někdo tu fňukal.

Sean vešel do vedlejšího pokoje a našel vypínač.

Viggie se choulila v křesle u zdi. Na sobě měla pyžamo a rozpuštěné vlasy jí sahaly do pasu. Vypadala tak starší, než když je měla stažené do culíku. Oči měla oteklé a červené a z jejího výrazu bylo jasné, že jí někdo hodně ublížil.

Michelle rychle uklidila pistoli do pouzdra a šla k děvčeti. Sklonila se k ní a měkce řekla: „Miláčku, copak se stalo?“

Zda to byl jemný tón jejího hlasu, její slova nebo ustaraný výraz, ale Viggie natáhla ruku a Michelle ji vzala do dlaní.

Sean se ozval: „Viggie, stalo se něco? Je tu Alicia?“

Viggie stále mlčela a očima pořád visela na Michelle.

„Zůstaň s ní, jdu najít Alicii.“ Sean se obrátil ke schodům. Michelle se mezitím posadila na podlahu a hladila Viggie po ruce.

„Viggie, bude to v pořádku. Jsem Michelle. Michelle Maxwellová. Jsem Seanova přítelkyně. Můžeš mi říkat Michelle nebo Mick, jak chceš.“

„Micku,“ ozvala se Viggie skoro okamžitě a oči si otřela hřbetem ruky.

„Smím ti říkat Viggie, nebo chceš být slečna Turingová?“

Viggie zavrtěla hlavou. „Viggie,“ zašeptala.

„Tak dobře, Viggie. Máš krásné jméno. Potkala jsem už hodně holek se jménem Michelle, ale ještě nikdy žádnou Viggii. To také znamená, že jsi jedinečná.“

Viggie přikývla, jakoby na souhlas, a její sevření Michelliných prstů ještě zesílilo. „Micku,“ řekla znovu. „Od teď jsme přátelé, ano?“

Viggie pomalu přikývla, ale očima stále pozorně sledovala Michelle, jako by hledala stopy pochyb, a co bylo ještě horší, neupřímnost.

Když se objevil Sean, přiváděl s sebou Alicii. Michelle se ihned všimla její ospalosti a pak, díky krátkému pyžamu, i protézy. Sean je rychle představil.

„Nevěděla jsem, že šla dolů,“ řekla Alicia a hleděla na Seana se značně naštvaným výrazem. „Čekali jsme dlouho do noci.“

„Alicio, je mi to líto. Musel jsem vyřídit ještě něco jiného.“

„Nejspíš bychom měli naši dohodu přehodnotit.“

„Jsem tady ale já,“ řekla Michelle a zvedla se z podlahy. Viggiinu ruku ale nepustila. „Jsem Michelle Maxwellová, Seanova společnice. Ve dvou to zvládneme určitě lépe.“

Alicia dlouze zírala na Seana a pak směrem k Michelle kývla hlavou. „Koukám, že už jste se s Viggie spřátelily.“

Michelle se na dívku usmála. „Myslím, že budeme dobré kamarádky.“

Viggie vyskočila a hnala se k pianu v druhé místnosti. Ze tmy se k nim linula skladba, kterou přehrávala.

Michelle se otočila k Seanovi. „Hraje úžasně.“

„Viggie tím chce říct, že se jí líbíte,“ vysvětlovala Alicia.

„Proč byla tak rozrušená?“ zeptal se Sean.

Alicia ztišila hlas a řekla jim to. „To ten neomalený agent FBI, jmenuje se Ventris. Přišel sem dnes večer a začal mluvit o Monkově smrti. Viggie nás musela slyšet.“

„Ksakru!“ vyjekl Sean.

„Stačilo pár hodin a Viggie se skoro zhroutila. Nešlo ji utěšit. Musela jsem jí říct pravdu, nemohla jsem dál lhát, ne když byla v takovém stavu. Nakonec jsem zavolala doktora. Předepsal jí sedativa. Když jsem šla spát, spala i ona, ale léky nejspíš přestaly účinkovat.“

„O čem s vámi chtěl Ventris mluvit?“ zeptal se Sean.

„Nejdříve chtěl vyslechnout Viggie, ale to jsem mu nedovolila. Nemyslím, že by to myslel zle, ale rozhodně nám nepomohl.“

„Co chtěl vědět?“ zeptala se Michelle.

„Zda nevíme, proč byl Monk v Campu Peary. Zda se někdy nezmínil, že už tam někdy byl.“

Sean si s Michelle vyměnili tázavé pohledy. Sean řekl: „Bylo mi řečeno, že FBI považuje jeho smrt za sebevraždu.“

Alicia poslala Viggii spát, ale malá slečna to odmítla. Michelle ji tedy vzala za ruku a odvedla po schodech. Uložila ji ke spánku.

Když odešla spát i Alicia, Sean si povídal s Michelle v jejím pokoji, kde si vybalovala.

„Neboj se, dlouho ti to trvat nebude a budeš tu mít zase ten svůj oblíbený svinčík,“ neodpustil si.

„Ty jsi pěkný kamarád. Co se stalo Alicii s tou nohou?“

Sean vylíčil její službu v Iráku i práci v Babbage Townu.

„Úžasná dáma,“ dodala Michelle. „Pro Viggii muselo být hrozné, když se zprávu o tátově smrti dozvěděla tímhle způsobem.“

„To tedy ano,“ souhlasil Sean, kterému začal zvonit telefon. Sean zavrčel a a podíval se po telefonu.

Michelle se rozesmála. „Že by naše milá malá Joanie? Opět ji budeš ignorovat?“

„Ne. Pokud bych to udělal, nejspíš by se sem rovnou rozjela.“

„Panečku, to bychom si tu užili legrace,“ zasyčela Michelle, když strkala pistoli pod polštář. „Možná bys to neměl brát. Kdyby sem totiž fakt přijela, mohla bych ji omylem zastřelit. Mohla bych tu dámu považovat za nějakou škodnou pasoucí po čerstvém masíčku. Ne, to by asi nevyšlo. Ona ta bestie fakt je a já bych ji nezastřelila omylem.“

„Moc mi to neusnadňuješ. Musím to s ní zařídit.“

„Jen se neboj. Chci ale být u toho a konečně slyšet, jak tu čarodějnici jednou provždy pošleš do horoucích pekel.“

Sean vstal. „Ta čarodějnice platí naše šeky, no vlastně spíš ty moje. Takže mě to, prosím, nech vyřídit v klidu a pohodlí mého pokoje.“

„Zbabělče jeden. Povíš jí vůbec, že jsem tady?“

„Michelle, prosím, nech mě to vyřídit.“

„Proč jsou chlapi při konfrontaci takové bábovky? Ženské, ty se prostě zakousnou a je hotovo.“

Když odešel, Michelle vyklouzla na chodbu a otevřela dveře do Viggiina pokoje. Holčička seděla ve tmě na posteli. „To jsem já, Mick,“ řekla tiše.

Viggie tenounkým hláskem odpověděla: „Ahoj, Micku.“

„Chceš, abych tu s tebou chvilku zůstala?“

Viggie natáhla ruku.

Michelle si lehla vedle vystrašeného děvčete. Když se jí ta malá ruka dotýkala, začaly se jí najednou vracet krátké úseky z její minulosti. Nebyly vůbec příjemné. Vystrašená dívka sedící osamocená v temnotě a pokoušející se najít smysl nepochopitelného. Najednou ten obraz zmizel. Michelle se opět ocitla na začátku. Zmatená, zklamaná a vystrašená jako ta malá holka vedle ní.

43.

Joan Dillingerová na něj hulákala jen dvě minuty, ale jemu to připadalo jako věčnost. Dokonce hrála na vyčítavou kartu.

„Seane, měla jsem o tebe starost. A ty se mi takhle odvděčíš?“

„Nebral jsem ti telefon, protože jsem neměl co hlásit. Které velké zvíře ti volalo?“

„Mému šéfovi nevolal nikdo menší než sám ZáŘeZ z CIA a nevybíravě mu naznačil, že bychom se měli zdekovat. Tebe jmenovitě uvedl jako hlavního otravu. Volal sám zástupce ředitele pro operace. Víš, co to znamená!“

„Ian Whitfield neztrácel čas a všechno zařídil. Docela by mě zajímalo, odkud ví, že pracuji pro tvou firmu.“

„Seane, je to CIA. Zjistí si to. Sakra, vždyť půlka mých lidí kdysi v Langley pracovala.“

„Joan, nemohu přece zastavit policejní vyšetřování vraždy.“

„Jo a ještě jednu věc. Chceš mi říct, že spolupracuješ s policií?“

„Dostanu se tak tam, kam bych jinak nemohl. Zvyšuje to tak pravděpodobnost, že se dozvím celou pravdu. Není to onen důvod, proč jsi mě sem poslala?“

„Seane, když jsme tě najali na tuhle práci –“

Přerušil ji. „Takže mi to řekni rovnou. Kdo nás najal?“

„Len Rivest.“

„Ne, on byl jen velitel ochranky. Takovou žádost musel autorizovat někdo podstatně výš.“

„Napadlo tě zeptat se ho?“

„Nezáleží na tom, jestli jsem se zeptal nebo ne. Je mrtvý.“

„Cože?“

„Je mrtvý. To je zvláštní, že ZáŘeZ o takové věci taktně pomlčel.“

„Tomu nemohu uvěřit. Len byl správný chlap. Šlo to s ním dobře.“

„Nepochybuju,“ odsekl Sean. „Nijak jsem si ale nestihl ověřit, jestli je fakt tak dobrý.“

„Co tím chceš říct?“ řekla ostře Joan.

„Byl zavražděn, Joan. Podle mého se lidé vraždí ze dvou důvodů. Za prvé proto, že je někdo nemá rád, a za druhé proto, že ti druzí je nechtějí, aby mluvili.“

„Ty si myslíš, že Len byl nějak zapleten v Monkově smrti?“

„Pokud dojde k vraždám tak krátce po sobě, nejspíš tu nějaká souvislost bude.“

„Zatím není jasné, že Turinga zabili.“

„Technicky řečeno i Lenova smrt zatím není uzavřená, ale jsem si jistý. A mimochodem, někdo střílel taky po mně. A řekl bych, že to bylo právě ze břehu, kde je Camp Peary.“

„Bože! Tohle se tam děje a tys mi ani nezavolal!“

„Měl jsem dost práce. Takže se vraťme k původní otázce. Kdo nás najal?“

„Nevím.“

„Joan, jsem unavený a mám děsný vztek na celý svět. Nehraj si se mnou. Len Rivest řekl jasně, že ‚pro tohle jdou země do války‘. Oni to tady vyrábějí.“

„On to tak řekl?“

„Tys to nevěděla?“

„Ne, Seane, přísahám. Věděla jsem o tom případu jen málo a myslela jsem si, že tam strávíš jen pár dnů. Smrt se uzavře jako sebevražda na pozemcích Campu Peary. Vždyť se to tam už stalo.“

„Hm, Ian Whitfield mi to jasně vysvětlil. Dynamika se ale smrtí Lena Rivesta docela změnila.“

„Pokud to spolu souvisí.“

„Instinkt mi říká, že ano.“

„Pak ti tam pošlu posily.“

„Už tu jednu mám.“

Následovala dlouhá pauza a pak Joanino zasyčení. „Chceš snad říct, že je tam s tebou?“

„Kdo? Mildred?“

„Michelle, ta čůza Maxwellová!“ zaječela tak nahlas, že si Sean musel dát sluchátko z ucha.

„Přesně tak,“ řekl naprosto klidně. „Jen se tu objevila a převzala úkoly.“

„Pro tuhle firmu ale nepracuje.“

„Já vím. Uzavřu s ní smlouvu sám.“

„Nemáš k tomu žádné oprávnění.“

„Ale mám. Jsem nezávislý spolupracovník. V článku 15 v sekci d) smlouvy jsme si odsouhlasili, že mám právo konzultovat s kýmkoli, jestliže honorář za tyto služby půjde z mých peněz.“

„Tys tu smlouvu vážně četl?“

„Vždycky čtu smlouvy, které mám podepsat, Joan. Možná, že se celé té věci dostaneme na kloub. Jede sem ještě jeden přítel, psycholog Horatio Barnes.“

„Proč? Nebo snad nejsem ze smlouvy ani oprávněna vědět, kdo jsou tvoji konzultanti!“

„Je tu dcera Monka Turinga,“ řekl prostě. „Není to dlouho, co se dozvěděla o otcově smrti, a je velmi rozrušená a špatně se s ní komunikuje. Myslím, že Horatio tento problém zvládne.“

Joan zcela očividně rezignovala. „Myslíš, že ta holka ví něco o otcově smrti?“

„V této chvíli je to jedna z mála stop, které teď máme.“

„Seane, riskuješ svůj život, a to nemáš v popisu práce.“

„Budu si to pamatovat.“

„A taky prosím, řekni té Mildred, že by jí hrozně slušela ta kulka velké ráže, co byla určena tobě.“

„Nepochybně už tvůj názor na vývoj událostí zná.“

Sean položil telefon a svalil se na postel. Nestačil se ani svléknout. Okamžitě usnul. Jeho osobní bezpečnost ho vůbec netrápila. Naproti přes chodbu měl přece špičkového člena týmu. Bylo nejspíš dobře, že nevěděl, jaký strach a zmatenost jeho partnerka právě prožívá. Chlap se přece má pořádně vyspat.

44.

Když druhý den časně ráno přijel Horatio Barnes, Champ na něho nebyl tak vlídný jako na Michelle.

„Nejsme rekreační středisko!“ vybuchl Champ.

„Může pomoci Viggii,“ nedal se Sean.

„Sakra, to může udělat na dálku. Toto je utajené zařízení, provádíme tu složitý výzkum, dodržujeme bezpečnostní opatření a já ani nevím, co je to za chlapa.“

„Zaručím se za něj. Michelle jste sem také pustil,“ připomněl mu Sean. „Tu také neznáte. Jaký je v tom rozdíl?“

Champ vyštěkl: „Ne!“ A odkráčel.

Horatia tedy ubytovali v penzionu v nedalekém městečku White Feather.

Michelle se díkybohu ještě nevzbudila. Sean si vypůjčil auto a odjel s Horatiem do White Feather. Ten se v penzionu zapsal a pak si oba muži dali v restauraci kávu.

„Je to tu hezké,“ řekl Horatio. „Kdyby se tu nedocházelo k vraždám, možná bych se tady usadil na penzi.“

„Pověz mi o Tennessee?“ změnil Sean téma.

Když Horatio skončil, Sean řekl: „Jak může nějaký růžový plot souviset se současnými problémy Michelle?“

„Nevím, zda to spolu souvisí.“ Díval se na Seana přes hrnek kávy. „Jak se naše slečna chová?“

„Zdá se, že je ve formě. Vletěla sem jako blesk.“

„Dlouho to ale nepotrvá. Pověz mi něco o Viggii.“

Sean to udělal a Horatio si jen poposedal.

„To nevypadá na jednoduchý případ,“ konstatoval psycholog nakonec. „Jak to chceš udělat? Ten moula Champ mě ani nepustí na jejich pozemky.“

„Mohu Viggii přivést sem. Alicia bude souhlasit, protože má o tu holčičku opravdu strach.“

„Dobrá. Řekl jsi Michelle, že sem přijedu?“

„Ne, ale brzo to zjistí. Když jí vysvětlím, že je to kvůli Viggii, pochopí to. Zdálo se mi, že se na ni docela upjala.“

„Může to mít docela význam,“ poznamenal Horatio zamyšleně. „Třeba zabijeme dvě mouchy jednou ranou.“

Když se Sean vrátil do Babbage Townu, našel Michelle v jídelně v rozhovoru s Champem. Viggie lelkovala na konci dlouhého stolu a přežvykovala máčené křupínky.

Když se Champ všiml Seana, vstal od stolu. „Doufám, že chápete, proč tu váš přítel nemůže bydlet.“

„Jaký přítel?“ vyletěla Michelle.

„Horatio Barnes,“ odvětil Sean mrzutě.

Když se Champ podíval na rozrušenou Michelle, rychle se stáhl zpátky. „Prosím, omluvte mě,“ vykoktal a zmizel pryč.

Když odešel, Michelle vybuchla: „Sakra, co tu dělá Barnes?“

„Kvůli Viggii. Potřebujeme někoho, kdo se k ní dostane.“

„A ty si sem pozveš chlapa, který mě zamknul do blázince a pak si odejel? Seane, nevěřím, že jsi tohle udělal.“

„Nezamknul tě tam. Šla jsi na kliniku dobrovolně a on nikam neodejel.“

„O čem to mluvíš? Vypařil se.“

„Jel do Tennessee.“

Michelle najednou ztvrdly rysy a vypadala jako by celá ztuhla. Asi po minutě mlčení se tiše zeptala. „Proč jel do Tennessee?“

„Co myslíš?“

„Nemám ráda, když si se mnou ostatní hrají.“

„No dobrá, jel do Tennessee, aby navštívil místo, kde jsi tenkrát v šesti žila.“

„Takové hovadině nevěřím.“

Ani jeden z nich si nevšiml, že lidé okolo začali zvedat hlavy, když jejich hlasy nabraly na síle.

„Podle tvého bratra se v té době u tebe zásadním způsobem změnila osobnost.“

„Byla jsem dítě!“

„No tak, Michelle, co se vlastně stalo?“

„Nic! Ty si pamatuješ na dobu, kdy ti bylo šest?“

Sean si najednou uvědomil, co dělá. Právě všechno zkazil. Pletl se Horatiovi do práce, pokládal Michelle velmi neohrabaně pro ni nepříjemné otázky, a ještě před cizími lidmi. „Ne, nepamatuji,“ připustil chvatně. „Promiň.“

Jeho lítostivý tón částečně ztišil Michellin hněv. Oba si teď všimli, že je Viggie pozoruje se zřejmým pocitem nejistoty. Michelle si k ní okamžitě přisedla a vzala ji kolem ramen.

„Viggie, to je v pořádku, jen jsme se mírně neshodli, to se stává pořád.“ Pak se otočila k Seanovi a ostře řekla: „Viď?“

Sean přikývl. „Pořád.“ Vstal a přidal se k nim.

Viggie byla oblečená do džínové kombinézy a vlasy měla jako obvykle svázané do culíků. Michelle si všimla, že nehty má úplně okousané.

Sean připomněl: „Musí už do školy. Místní škola pro zaměstnance je dole v přízemí zámečku.“ Ztišil hlas. „Bude tam s ní strážný. Vrátíme se, než vyučování skončí.“

„Odkud?“

„Uvidíš.“

45.

Michelle se Seanem odvedli Viggii do třídy a než se s ní rozloučili, promluvili si s učitelkou, ženou ve středním věku.

„Je to zvláštní případ,“ začala učitelka, „pokud má své dny, je tím nejbystřejším studentem, kterého jsem kdy učila.“

„Alicia Chadwicková tvrdí, že umí zpaměti vydělit i velká čísla,“ připomněl Sean.

„Přesně tak. Umíte si představit, že si dokáže představit číselné řady o milionech či milardách čísel?“

„To opravdu ne. Já si sotva pamatuji svoje telefonní číslo.“

Rozloučili se a Viggie ponechali s učitelkou a strážným. Když zamířili ven, narazili na Alicii Chadwickovou.

„Ve škole je v bezpečí,“ řekl Sean a pak vysvětlil, kdo je Horatio. „Třeba jí může pomoci.“

„Vyrovnat se s otcovou smrtí?“ zeptala se Alicia a ostře si ho změřila. „Nebo i s něčím jiným?“

„Alicio, pokud Viggie ví něco o Monkově smrti, měli bychom to zjistit. Čím dřív to bude, tím méně bude ona ohrožena.“

„Dobře, ať je po vašem.“

Když spolu šli přes školní pozemek, Sean Michelle vysvětloval: „Nechal to tu postavit chlápek, co zbohatl na konzervách s hnusným žrádlem, které možná zabilo právě tolik jedlíků, kolik jich konzumaci přežilo.“

„Nikde tu není ani cedule s názvem města Babbage Town?“

„To je fakt.“ Sean shrnul své setkání s Champem a kvantovým počítačem.

„Joan zjistí, komu to městečko patří. Říkej si o ní, co chceš, ale v tomhle je opravdu dobrá.“

„Proto mají dravci drápy,“ odsekla Michelle.

Nakonec se zastavili před prázdným Turingovým domkem. „Zvláštní agent FBI Michael Ventris, co se neumí chovat, si vzal všechny dokumenty, ale já mám Joan a ta zjistí, kam Monk odcestoval.“

„Podle Alicie to bylo do zámoří?“

„Nevěděla přesně kam.“

Pak ji dovedl k domku Lena Rivesta.

„Ověřil sis Champovo alibi na tu noc, kdy byl zavražděn Rivest?“ zeptala se.

„Podle počítače se zapsal v Domku č. 2 v půl dvanácté a odešel ve tři ráno. Pak ta osoba, kterou jsem viděl kolem druhé, nebyl on.“

„Když jsi našel Rivesta, byl nejspíš už pět hodin mrtvý. Champa tedy můžeme vyloučit.“

„Podezřelý sem, podezřelý tam,“ povzdechl si Sean.

Pak společně došli k loděnici. Michelle přejela zkušeným okem veslaře jednotlivá plavidla. „Nic zvláštního, většinou rekreační lodě.“ Pak ukázala na devítimetrový člun řady Formula Bowrider usazený na zvedáku.

„Jeden ze zdejších majitelů musí bydlet v New Yorku.“

Sean se podíval na jméno na zádi nastříkané přes šablonu – „Velké jablko“. Ukázal přes řeku. „Jak dlouho by trvalo dostat se na druhou stranu? Ne tobě, ale obyčejnému smrtelníkovi.“

Zvažovala odpověď. „Neznám proud, ale asi tak pětačtyřicet minut. Ze břehu to vždycky vypadá kratší. Když se dostaneš na hladinu, je to najednou dál.“

„Takže tam a zpátky tak dvě hodiny, když vezmeme v úvahu, že zpátky budeš veslovat pomaleji.“

„Správně.“

Vedl ji lesem k místu, odkud byl výhled na Camp Peary. Michelle vytáhla z batohu dalekohled a zaostřila. Od lesklého plotu kolem pozemků CIA se odráželo slunce.

„Je to ale dost daleko, aby na tebe stříleli,“ podotkla, když vyhodnotila trajektorii a vzdálenost.

„Asi by mě mělo těšit, že to nebyla vydařená rána.“

Ukázala vlevo na mezeru mezi stromy. „Přistávací dráha?“

„Ano.“

Podívala se na velké jeřáby, které stály dole pod nimi. „Námořnictvo?“ Sean přikývl. „Kde našli tělo?“

„Pokud mi to řekli přesně, tak někde tamhle.“ Ukázal Sean na zalesněnou část asi pět set metrů od přistávací dráhy.

„Jde o to, že pokud tam Monk vlezl dobrovolně a ne proto, aby se tam zabil, měl tam buď schůzku, nebo tam něco špehoval, a někdo si na něj vyšlápnul,“ uvažovala Michelle.

„Správně, jenže pokud se tam vydal špehovat, CIA měla plné právo ho zlikvidovat. Proč by to potom ale maskovali jako sebevraždu?“

„Třeba to sebevražda byla,“ poznamenala.

„Ale co Rivest? V jeho případě šlo stoprocentně o vraždu.“

„Bez souvislosti se smrtí Monka,“ řekla prostě.

Sean vypadal nejisté. „Snad.“

Když se vraceli, Sean najednou vyhrkl: „Měl jsem ti říct, že sem Horatio jede. Mrzí mě to. Snažil jsem se pomoct.“

„Zapomeň na to,“ odpověděla hlasem, který ho utvrdil o pravém opaku. Nikdy mu to nezapomene.

46.

Jakmile nasedli do dodávky Michelle, stáhl Sean okénko a zhluboka se nadechl. „Vzpomínám si, že jsi své auto jednou kvůli mně uklidila, a pak se tady dalo dýchat bez přístrojů.“

„To ses mi ještě líbil,“ odsekla a zařadila rychlost. „Kam jedeme?“

Projížděli souběžně vedle řeky. Postupně vždy tak po kilometru míjeli jednotlivé rozpadající se domy, ze kterých zůstaly jen části cihlových komínů.

„Třetí malé prasátko mělo pravdu, postav všechno z cihel a vydrží to,“ poznamenala Michelle.

Nakonec zastavili u jednoho stavení a vystoupili. Sean kráčel po zarostlém vjezdu a Michelle šla za ním. Na polorozpadlém sloupku u branky zůstal zvětralý bronzový nápis Farleygate.

Sean vysvětloval: „Farleygate patřil synovi slavného vynálezce. Četl jsem o tom v knize o historii tohoto městečka.“

Michelle se zeptala: „Co se stalo pak?“

„Jako mnoho nezdárných potomků rozházel všechno jmění, které zdědil. Většina usedlostí tady v okolí – Brandonfield, Tuckergate – se rozpadla.“

Michelle dodala: „Nebo se z nich spíš staly tajné laboratoře, ve kterých umírají lidé.“

Najednou ucítili závan silného větru, který ale z velké části zachytil okolní les.

„Muselo to tu být krásné, když to tady bylo nové,“ poznamenala Michelle. Dala si ruce za hlavu a dívala se na usedlost. Dvojité vstupní dveře shnily, některá okna chyběla a v břidlicové střeše byly díry, ale na rozdíl od ostatních rozvalin zůstaly zachovány alespoň vnější zdi. „Nejspíš to bylo fajn místo pro děti,“ řekla s trochou nostalgie.

Její slova ho překvapila. „Nikdy jsi žádný dům neměla. Nevěděl jsem, že o to stojíš,“ řekl.

„Nikdy jsem nebyla vdaná, ale to ještě neznamená, že nemám oči,“ odsekla.

Z domku k nim doléhaly tlumené zvuky.

„To jsou hlasy,“ řekla Michelle. Vytáhla pistoli a zamířila k domu, následována Seanem. Uvnitř domu z batohu vytáhla baterku a rozsvítila ji.

Za chvíli už stáli na shnilé podlaze dlouhé chodby s rozvalenými zdmi. Ve vzduchu byla cítit zatuchlina a Sean se rozkašlal. Znovu uslyšeli ty zrychleně šeptající hlasy. Zprava najednou zazněl tichý výkřik. Oba sebou trhli a Michelle okamžitě zamířila kužel světla i pistoli na předpokládané místo. Před nimi se objevila holá zeď, ale bzučení pořád pokračovalo.

Překvapeně se na Seana podívala. „Sršní hnízdo?“ Také Sean vypadal zaskočeně, ale přesto došel ke stěně a poklepal na ni. Zvuky okamžitě přestaly.

Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. „Lidské hnízdo.“ Začal prsty přejíždět po zdi, až našel, co hledal. Malou kovovou západku. Sean za ni zatáhl a zeď odskočila.

Dostal ránu do nohou a do hrudníku tak nečekaně, až dopadl na zadek. Chodbou se nesly rychlé kroky.

Když vstal, uslyšel další zvuky, tentokrát smích a výkřiky.

Podíval se přes rameno. Uviděl Michelle, jak se směje jeho snaze setřást ze sebe prach a přitom drží za ruku vřískajícího, asi tak osmiletého kluka. Pak se už Michelle napůl vážným hlasem obrátila ke klukovi. „Jméno, hodnost a služební číslo, pane.“

Díval se na ni s opravdovým strachem. Michelle si náhle uvědomila, že má stále v ruce zbraň. „Ach, promiň.“ Zasunula ji tedy do pouzdra a znovu se zeptala. „Co tady vůbec děláš? No tak, mluv.“

Sean jen dodal. „Chlapče, sem bys chodit neměl, mohl by ses tady zranit.“

„My sem chodíme často,“ potichu řekl ten kluk. „Nikdy se nám nic nestalo.“

Sean nakukoval do skrýše. „Tajná místnost. Jak jste ji našli?“

„To můj brácha, Teddy. Chodil sem s partou, když mu bylo jako mně. Teď je to moje. Ve všech domech tady jsou tajné skrýše.“

Sean ztuhl a podíval se na Michelle. Vytáhl peněženku a podal chlapci desetidolarovou bankovku. „Díky, synku.“

Když klučina odběhl, oba vyšli ven a posadili se na starou kamennou lavici.

„Tak my jsme v Babbage Townu hledali tajná místa?“ zeptala se Michelle.

„Ano.“

„Proč ale?“

„Máme alespoň co dělat. A pokud jsou tu všude špioni…?“ Najednou ztišil hlas.

„Ty si vážně myslíš, že současní špioni využívají takové skrýše? Že v noci vylézají z doupat a vydávají se za svými zrádcovskými úmysly? Buď tak hodný a nedělej si ze mne srandu.“

„Co víš o Campu Peary?“

„Jen to, co jsem ti řekla. Moc toho není.“

„Pokud hledáš informace na internetu, nenajdeš vůbec nic. Pořád ty samé články.“

„Tebe to překvapuje?“ zeptala se.

„Ten chlápek, co mě naložil na letišti, tvrdil, že to tu celé patřilo před druhou světovou válkou námořnictvu. Cvičili tady ‚mořské včely‘. Pak všechno opustili a znovu se vrátili až v padesátých letech. Následně všechny vyhnali.“

„Všechny? Koho? Kdo?“

„Stála tu dvě města, Magruder a ještě jedno, jeho jméno si nepamatuju. Domy a vše, co k nim patří, tady zůstalo.“

„Jak to celé souvisí s naším vyšetřováním?“

„Nijak. Jen zabíjím čas, než přijdu na něco podstatného,“ připustil Sean.

„Když už jsme u toho podstatného, jak moc se znali ti dva, Len a Monk?“ zeptala se.

„Podle Rivesta nijak zvlášť. Po několikáté skleničce ale řekl něco zajímavého.“

„Co to bylo?“

„Vyprávěl o tom, jak spolu byli rybařit na Yorku. Seděli ve člunu, pili pivo a nahazovali návnady, aniž vlastně čekali, že něco chytnou.“

„A dál?“

„Monk se prý podíval směrem ke Campu Peary a řekl něco jako: je ironií, že tamhle ti jsou považování za největší sběratele tajností na světě.“

„A v čem je ta ironie?“

„Rivest se na to samé prý zeptal, ale Monk to zamluvil.“

„To tedy nevím, jak nám to může pomoci.“

„Nevěřím, že tenhle chlap říkal něco jen tak. Jdeme.“

„Kam zas?“

„Pamatuješ, na internetu je jen pár článků o Campu Peary? Všechny stejné.“

„No a?

„Dva z nich napsal jakýsi South Freeman. Žije tady nedaleko v městečku Arch a je vydavatelem místních novin a také archivářem této oblasti. Pokud nám někdo může něco o Campu Peary říct, je to právě on.“

Michelle vstala a rukama se pleskla do stehen. „South Freeman? Monk Turing? Champ Pollion? Co je tohle sakra za případ a kdo dal těmhle lidem tak šílená jména?“

47.

Městečko Arch mělo jen několik ulic a jeden semafor, množství rodinných obchůdků a opuštěnou železniční trať vedoucí až k Main Street, která připomínala nedávnou minulost a na níž vyčníval cihlový jednopatrový dům vyžadující rekonstrukci. Právě tam sídlily noviny Magruder Gazette. Podle druhého a dost opotřebovaného vývěsního štítu se dalo usuzovat, že se právě tam také nachází Historická společnost městečka Magruder.

„Když se to tu jmenuje Arch, proč to není Arch Gazette?“ zeptala se Michelle, když zaparkovala vůz a vystupovali ven.

„Myslím si své, ale můžeme se staříka Southe zeptat,“ prohodil Sean záhadně.

Pak vešli dovnitř, kde je přivítal vytáhlý černoch s obličejem smrtky. Byl to šedesátník ozdobený šedobílou bradkou, ze které mezi tenkými a popraskanými rty vyčuhovala cigareta.

Potřásli si rukama. „South Freeman,“ představil se. „Předali mi váš vzkaz. Chcete se dozvědět něco víc o historii této oblasti? Pak jste na správném místě.“

Sean přikývl a South je odvedl do malé místnosti zařízené jako kancelář. Všude tu stály vysoké kovové registratury, válely se roztrhané desky a tomu všemu nepořádku vévodil zcela nový počítač. Stěny zdobily série fotografií včetně satelitního snímku, na němž Sean ihned poznal Camp Peary. Popisek pod ním hlásal ‚Peklo na Zemi‘.

Sean na něj ukázal. „Koukám, že jste opravdový fanda naší nejvýkonnější zpravodajské služby.“

South se podíval na fotografii a pokrčil rameny. „Vláda zabavila dům mých rodičů a všechny nás vyhnala. Jak se pak mám asi cítit?“

„Nejspíš to udělalo námořnictvo, ne CIA,“ opravil ho Sean.

„Námořnictvo, armáda, CIA, to máte jedno. Všechno to dohromady tvoří ‚Říši zla‘.“

„Četl jsem vaše články o Campu Peary,“ řekl.

„Neměl jste moc velký výběr, že?“ South típl cigaretu a okamžitě si zapálil druhou. Michelle si rukou odvála kouř z tváře.

Sean se na něj podíval a zeptal se: „Vy jste bydlel v Magruderu, že? Proto se tak jmenují vaše noviny.“

Freeman přikývl. „Správně. Na pozemcích Campu Peary kdysi stála dvě města: Biggler’s Mill a Magruder. Tam jsem se narodil. Teď už ta jména jsou jen na seznamu zaniklých míst ve virginském rejstříku.“

„Oni vedou takovou statistiku?“ zeptal se Sean.

Freeman namísto odpovědi ukázal na seznam připíchnutý na nástěnce. „Podívejte se sami. Jsou tam jména všech okrsků, měst a míst, které se buď připojily k jiné správní jednotce, nebo se přejmenovaly, anebo které tak jako Magruder vláda prostě zkonfiskovala.“

Sean hleděl chvilku na ten seznam a pak řekl: „Z vašeho článku vyplývá, že tam zůstaly zachovány celé domy i města.“

„Nemůžu to potvrdit, protože tam takové, jako jsem já, nikdy nevpustili. Takže to vím jen z vyprávění těch, co tam pracují. Je tam ještě spousta domů, dokonce ani můj rodný dům, kde jsem prožil dětství, ještě nezbourali. Proto se také mé noviny jmenují Magruder Gazette. Tak moje město ještě stále žije.“

„Ve druhé světové válce všichni přinášeli oběti,“ prohodil Sean neutrálně.

„Pokud se ale škody poctivě rozdělí, pak s tím nemám problém.“

„Co tím chcete naznačit?“ zeptal se Sean.

„V Magruderu bydleli především afroameričtí dělníci, chcete-li barevní, jak se jim tehdy říkalo. Námořnictvo by si nikdy nedovolilo zabavit domy bílých zbohatlíků. Bylo to pořád totéž jako v minulosti. Vyhnali chudáky, protože těch se nikdo nikdy nezastal.“

Sean vážil slova. „Mrzí mě to, co se vám stalo. My bychom se ale potřebovali dozvědět něco o Campu Peary a místní historii.“

„To jste říkal už do telefonu, jen jste neřekl proč.“

„Jsme soukromí vyšetřovatelé. Najali nás v Babbage Townu, abychom objasnili, proč zemřel Monk Turing.“

„Aha, jeho tělo našli v Campu Peary. Psal jsem o tom. Ještě jsem ten článek ale nevydal, protože neznám konec.“ Podíval se na ně poněkud podezřívavě. „Takže vy pracujete pro lidi z Babbage Townu? Tak uděláme obchod. Já vám povím o té Farmě a vy mi zas povíte, co vlastně dělají ti géniové v té vesnici?“

„Obávám se, že to nepůjde, Southi. Podepsali jsme slib mlčenlivosti.“

„Tak to já pak taky.“

„Chceme zjistit pravdu o Monkově smrti,“ vložila se do hovoru Michelle.

„V Babbage Townu ale zemřel ještě jeden člověk, ne? Říkají, že se utopil ve vaně nešťastnou náhodou. Lee Harvey Oswald a James Earl Ray prý taky konali jako jednotlivci. Ruka ruku myje. Vy nemůžete mluvit, já teda taky ne. Tamhle jsou dveře. Mějte se pěkně.“

„Co když ale zjistíme, jak to s Turingem bylo,“ namítla Michelle, „a pro Camp Peary to bude opravdu špatné? Pak se třeba budou muset vystěhovat.“

Southův výraz se okamžitě změnil. Začalo ho to zajímat a už nevypadal tak odtažitě. „Myslíte si, že by to bylo možné?“

„Možné je všechno. Monk Turing tam každopádně zemřel.“

„Všechna hlavní média ale tvrdí, že to byla sebevražda. Stejně jako ty ostatní případy v posledních několika letech. Internetové blogy zas tvrdí, že je to vládní komplot. Kdo má asi pravdu?“

„Třeba to zjistíme… s vaší pomocí,“ poznamenal Sean.

South típl cigaretu, vzal noviny ležící na stole a předstíral, že v nich čte. „Co chcete vědět?“

„Co nám všechno můžete o Campu Peary říci? Zajímají nás spíš současné události.“

South mu mávnul novinami před očima. „Současné události?“

„Jako třeba to, co se děje ve vzduchu?“

„Vy jste si všiml těch letadel? Z Babbage Townu musí být docela slušný výhled. Přistávají hned, jak přeletí řeku. Moc se nepletu, že?“

„Ve dvě ráno toho moc nevidíte, zvláště když nemají rozsvícená navigační světla.“

„Já vím.“

„Vy jste je viděl?“ zeptala se Michelle.

„Ksakru, vládě tady nepatří všechno. Pozvěte mě na něco dobrého k Piercovi tamhle u silnice do Spookville a pak se vydejte k mému kamarádovi, co bydlí u řeky. Posaďte se v doku a čekejte, až sem to letadlo přiletí i s nákladem, o kterém nesmíme vědět nic ani já a ani vy. Něco vám řeknu: už od první války v Zálivu a od Afghánistánu se tu něco děje. Pak přišel Irák. Přistávací dráha tady v Campu Peary má asi takový provoz jako letiště O’Hare v Chicagu.“

Jeho oči plály. „Jednou za týden jezdím k bráně Campu Peary a koukám na ty zelené střechy strážních budek, čtu ta varování jako , Vstup zakázán! Majetek USA‘ a říkám si: ‚Hele, vy hajzlové, tohle patřilo mé mámě, vraťte mi to.‘ Jen to neříkám moc nahlas, aby to neslyšeli,“ podotkl vzápětí s úsměškem. „Pak projedu tou smyčkou, říkají jí cesta poslední záchrany, kterou tam postavili pro ty, co se ztratili. Jedu domů a hned se cítím líp.“ South na okamžik ztichl. „Ty letouny přistávají jednou týdně. V sobotu. Ve stejnou dobu. Jsou to velké stroje. Mám kamaráda mezi dispečery a ten zas kontakty na vojenské základně v Norfolku. Ta letadla nepřistávají nikde jinde než v Campu Peary. Neprocházejí celní kontrolou ani to nejsou vojenské mise Prostě nic.“

„Jsou to ale přece vojenské letouny?“ zeptala se Michelle.

„Podle kamaráda ne. Podle něj musí mít soukromou registraci.“

„Soukromé letadlo patřící CIA?“ podivil se Sean.

„Sakra, CIA má celou flotilu. Oni nepatří k těm, kteří musí kdekomu vysvětlovat, za co utrácejí naše daně.“

„Jaký náklad můžou ta letadla přepravovat?“ dohadoval se Sean.

South se na něho podíval hodně odměřeně. „Že by dýchající a žijící lidičky, kteří hovoří jen arabsky a jazykem farsí?“

„Zahraniční vězni?“

„Nesympatizuji s teroristy, ale přesto je třeba s tímhle postupem něco udělat,“ řekl South na rovinu. „CIA si přece takhle určuje sama, koho zavře, bez toho aby jí přes rameno koukal soud? Jejich práce se rozhodně nedělá v rukavičkách.“ Usmál se. „Pokud je to opravdu tak, pak na toho, kdo o tom první napíše, čeká Pulitzerova cena.“

„Což by bylo pro Magruder Gazette hotové terno,“ neodpustila si jízlivou poznámku Michelle.

Sean pokračoval. „Dráhu nedávno prodloužili, aby mohly přistávat ještě větší letouny, a navíc došla dotace na nové ubytovací prostory. Co si o tom myslíte?“

South vstal. „Pojďte, já vám ukážu, co si o tom myslím.“

Odvedl je do další místnosti. Sean se úmyslně zdržel, a když South vyšel z místnosti, vklouzl zpátky a mobilem udělal několik snímků satelitní mapy Campu Peary. Pak se k nim zase přidal. Uprostřed místnosti stál velký stůl a na něm ležela detailní mapa.

„To je mapa části Campu Peary, kde ležel Biggler’s Mill a Magruder,“ začal South ukazovat různá místa. „Vidíte, kolik to bylo budov? A dobře postavených. Ulice byly skvěle vyprojektované, bylo možné dostat se kamkoli. Takových domů tam je a najednou se začíná znova stavět. Jaký to má smysl?“

„Možná, že chtěli ty domy zbourat nebo byly už hodně zničené?“ dohadovala se Michelle.

„Nemyslím,“ odvětil South. „Mluvil jsem s pár lidmi, kteří tam pracovali. Pokud by je zbourali, museli by někam vyvést všechnu tu suť. O tom bych věděl.“ Ukázal na další místo na mapě. „Na území Campu Peary leží jediný majetek Národního historického registru, který nebude nikdy otevřený pro veřejnost: Porto Bello. Byl to dům posledního královského guvernéra Virginie Johna Murraye, čtvrtého hraběte z Dunmore. Ani CIA si nemůže dovolit zničit něco takového. Měla by z toho hrozné opletačky.“

„Jak k tomu došlo, že taková pamětihodnost skončila v Campu Peary?“ podivila se Michelle.

„Dunmore utekl ze sídla guvernéra ve Williamsburgu do svého loveckého zámečku Porto Bello, protože se George Washington během osvobozenecké války příliš přiblížil. Dunmore se pak potajmu v noci nalodil na britskou loď a utekl do Anglie. V Norfolku se po něm dokonce jmenuje jedna ulice. Ne na počest toho královského pohůnka, ale spíš proto, že to bylo poslední místo, kam vkročila jeho bota. Uvnitř té zóny zůstalo dost stavení, proč tam začali stavět nové?“

„Máte uvnitř nějaké spojení?“

„Kdybych měl, už jsem je využil. Občas jen zaslechnu nějaké ty řeči. Nikdo mi ale rozpis letů a seznam cestujících jen tak nedá.“ Pak začal na mapě ukazovat další body. „Neustále tam cvičí polovojenská komanda. Ti chlapi nahánějí strach. Kousnou a nepustí. Nejspíš si je vláda objednává na nájemné vraždy. CIA umí kohokoliv spolehlivě zlikvidovat. Simulují tam celosvětové mise. Dokonce vypouštějí balony, aby mohli změnit počasí. Vyvolávají déšť, sněžení a podobné šílenosti. Mají tam velké ventilátory a ohromné teplomety. Alespoň tak jsem to slyšel.“

„Aby simulovali podmínky pro boj v poušti. Jako v Afghánistánu,“ poznamenala Michelle.

Ve Freemanově společnosti strávili ještě několik minut. Dohodli se, že ho budou průběžně informovat. Na oplátku i on slíbil, že pokud něco zajímavého zjistí, dá jim vědět. „Kdo ví?“ řekl na rozloučenou. „Možná že dostanu svůj rodný dům zpátky. Alespoň bude legrace!“

Když nastupovali do Michellina vozu, ozval se Seanův telefon. „King.“

Pak už jen poslouchal a evidentně lapal po dechu. „Do hajzlu!“ Zavěsil.

„Někdo další zemřel?“

„Jo, a dva mrtví jsou mrtví podruhé.“

„O čem to mluvíš?“

„Volal šerif Hayes. Márnice vybuchla.“

48.

„Únik plynu,“ konstatoval šerif Hayes, když už společně hleděli na ohořelé sutiny budovy, kde bývala dočasnou márnici.

„Co by také měli říct jiného?“ řekla Michelle.

„Říkáte, že koroner zemřel?“ zeptal se Sean.

Hayes přikývl. „Zrovna prováděl pitvu toho Rivesta. Moc toho z něj ale nezbylo.“

„Co těla těch dvou, Monka a Rivesta?“

„Jen prach a popel.“

„To se sakra hodí, že?“ zavrčel Sean.

„Já vám říkal, abyste se mi držel z cesty!“ ozval se za nimi burácivý hlas.

Všichni tři se otočili a uviděli přicházet zvláštního agenta FBI Michaela Ventrise. Zastavil se jen pár centimetrů od Seanovy tváře. „Špatně slyšíte?“

„Pracuje se mnou, agente Ventrisi,“ řekl honem Hayes.

„I kdybyste pracoval pro Všemohoucího, řekl jsem, abyste si dal pohov.“

„Přijel jsem sem na požádání šerifa Hayese,“ odvětil Sean klidně. „Mohl byste mi prosím vysvětlit, podle jakého zákona FBI vyšetřuje smrt člověka, který nemá nic společného s žádnou federální záležitostí či osobou?“

Ventris vypadal, že po Seanovi skočí. Michelle se mezi ně postavila.

„Agente Ventrisi, společně se Seanem jsme také určitou dobu pracovali pro federální úřady. Len Rivest byl naším zdejším kontaktem a teď je mrtev. Sean objevil jeho tělo. Je tedy docela normální, že chceme vědět, co se děje. Nijak ale nehodláme ovlivňovat federální vyšetřování. Vše, co chcem, je zjistit pravdu, tak jako vy.“

Její slova ubrala trochu páry.

Hayes rychle doplnil: „Seane, možná byste měl agentu Ventrisovi vylíčit svou teorii o Rivestově smrti.“

„Nechci se vměšovat do vyšetřování,“ zabručel Sean.

„Ven s tím,“ vyštěkl Ventris.

Sean neochotně vylíčil svou představu o chybějících ručnících a koupelnové předložce, chybějícím zvonu a teorii o Rivestově zavraždění. „Požádali jsme koronera, aby ověřil, zda nenajde na těle nějakou takovou stopu.“

Ventris chvíli studoval dláždění. „Všiml jsem si, že tam nejsou ručníky,“ připustil. „Ani předložka, ale o zvonu jsem nic nevěděl.“

Michelle se ozvala. „Takže by to mohla být vražda?“

„Vždycky to předpokládám,“ odpověděl Ventris. „Mám tu tým, který všechno prověří.“

Sean pokračoval: „Rivestova smrt vás zajímá, protože může souviset se smrtí Monka Turinga na federálním pozemku.“

„Možná bychom mohli spojit síly,“ navrhla Michelle.

„Nepřichází v úvahu,“ odsekl Ventris. „Pokud máte informace, které mi chcete poskytnout, je to v pořádku, ale obráceně to neplatí. Máme své způsoby vyšetřování.“

„Předpokládám, že mezi ty schválené způsoby patří spolupráce s místní policií,“ neodpustil si Sean.

„S tím souhlasím,“ přidal se Hayes.

„Jenže oni nespolupracují,“ odvětil naštvaně Ventris a očima spaloval Michelle a Seana.

„Chceme snad chytit toho, kdo to všechno udělal?“ zeptala se Michelle.

„Ne, tak to není. Já ho chci chytit!“ vyštěkl Ventris.

„Usnadním vám to,“ začal Sean. „Tak dobře, nebudeme spolupracovat. Kdo ho dostane dřív, získá všechnu slávu. Vy ale přece stejně víte, že vás strčíme do kapsy.“ Otočil se a šel pryč.

Ventris se obrátil na Hayese. „Pokud se mi bude plést do vyšetřování, odnesete si to s ním i vy.“

„Snažím se jen dělat svou práci,“ odsekl Hayes.

„Ne, vy se snažíte dělat mou práci.“

Ventris se všiml, že Michelle se na něj dívá a usmívá se.

„Dámo, co je tady k smíchu?“

„Tu mou nabídku ke spolupráci jste měl přijmout, Ventrisi, protože až ten případ vyřešíme, budete vypadat jako idiot.“ Otočila se a i ona odešla.

„Za podobné kecy vás dám zavřít,“ křičel za ní agent.

Michelle se jen pootočila. „Ne, nedáte. Máte totiž tady takový malý problém. Svobodu slova. Hezký den.“

Po chvilce se s nimi Hayes ještě setkal u jejich vozu.

„Skvělé, v jediném dnu naštveme CIA i FBI. Kdo bude další? DEA?“ zlobil se.

„Předpokládám, že márnici vyhodili do vzduchu, ale proč?“ zeptala se Michelle.

„Jednoduchá odpověď,“ ozval se Sean. „Koroner by na obou tělech našel něco, co by nám ukázalo správný směr vyšetřování.“

„Jenže pitva Monka proběhla dřív,“ poznamenal Hayes. „Jeho tělo jim tedy dělat starosti nemohlo.“

„To je pravda,“ připustil Sean. „Protože Rivestovo tělo shořelo, nemůžeme prokázat mou teorii o jeho smrti.“

Michelle poznamenala: „Nevíme, zda to už koroner neověřil dříve?“

„Kdyby to udělal, neměl šanci nám to sdělit,“ poznamenal Hayes okamžitě. „Požádal jsem ho, aby mi zavolal hned, pokud něco nového najde. Nevolal.“

„Můžeme jít po stopě, kterou Ventris nemá,“ řekl s nadějí v hlase Sean.

Michelle se na něj podívala. „Po které?“

„Valerie Messalina.“

Hayes zavrčel: „Sakra, já věděl, že to řeknete.“

49.

Horatio Bames podal ruku malé Viggie. Alicia Chadwicková je pozorovala z povzdálí a nijak nezastírala nervozitu. Všichni seděli v malé místnosti penzionu, kde byl Horatio ubytován.

Dřív než mohl Horatio cokoli říci, Viggie vyskočila a usadila se k pianinu v rohu místnosti. Začala hrát. Horatio vstal a přisedl si k ní. Když přestala hrát, opatrně se zeptal: „Můžu se přidat?“

Zavrtěla hlavou. On chvíli vyčkával, studoval její rytmus, a pak začal zlehka hrát. Společně hráli téměř pět minut. Pak najednou Viggie přestala. „Skončila jsem,“ řekla a přesunula se zpět do křesla. Horatio si přitáhl židličku přímo proti ní a pozorně se na ni díval.

„Jsi skvělá klavíristka,“ řekl. „A prý také hotová kouzelnice s čísly.“

„S čísly je legrace,“ odvětila Viggie. „Mám je ráda, protože když přidáš k nějakému jiné, dostaneš vždycky stejnou odpověď. Takových věcí moc není.“

„Život se nedá předvídat, viď? Souhlasím. S čísly jsi v bezpečí?“

Viggie prázdně přikývla a rozhlédla se po místnosti.

Horatio si ji stále prohlížel a ona zas jeho. Řeč těla byla v tomto případě přinejmenším stejně důležitá jako slova. Položil pár obecných otázek o životě v městečku Babbage Town se zřejmou snahou vyhnout se otcově smrti, ale její následující slova mu celou jeho strategii zbourala.

„Monk zemřel. Víš to?“ zeptala se ho. „Byl to můj táta,“ dodala dřív, než mohl Horatio odpovědět.

„Já vím. Je mi to líto. Určitější jsi ho měla moc ráda.“

Viggie přikývla. Z mísy na stole si vzala jablko a zakousla se do něj.

„Co maminka?“

Viggie přestala kousat. „Já žádnou nemám.“

„Každý má maminku. Ona je taky mrtvá?“

Viggie pokrčila rameny. „Ne, nemám mámu. Monk by mi to řekl.“

Horatio se podíval na Alicii, kterou hovor očividně rozčiloval. Zavrtěla bezmocně hlavou.

„Nepamatuješ si ji?“

„Koho?“

„Mámu?“

„Ty mě neposloucháš. Nemám žádnou mámu.“

„No dobrá, co jste s tátou dělali nejraději? I on se vyznal v číslech, viď? Hráli jste s nimi různé hry?“

Viggie spolkla kousek jablka a přikývla. „Pořád. Říkal, že jsem chytřejší než on. Uměl kvantovou fyziku. Víš, co to je?“

„Moje inteligence na tuto oblast nestačí.“

„To chápu. Už vím, že spousta lidí nerozumí tomu, co dělám.“

Horatio se podíval na Alicii a ta jen souhlasně přikývla.

„Lidé si myslí, že ničemu nerozumíš?“

„Jsem jen dítě. Dítě, dítě, dítě,“ řekla s náznaky popěvku. Aspoň oni si to myslí.“

„Vsadím se, že Monk si tohle o tobě nemyslel, viď?“

„Choval se ke mně jinak.“

„Jak jinak?“

„Důvěřoval mi.“

„To je úžasné, když dospělý důvěřuje někomu ve tvém věku. Cítila ses s ním velmi dobře, viď?“ Ona jen pokrčila nevědomě rameny. „Kdy jsi s ním naposledy mluvila, vzpomeneš si?“

Znovu pokrčila rameny. „S tvou hlavou si přece musíš vzpomenout docela snadno.“

„Já si raději pamatuji čísla, ta se nemění. Jedna je vždycky jedna a deset je deset.“

„Čísla se přece mění, ne? Když je násobíš, například? Nebo sčítáš či dělíš? Deset je pak deset nebo také deset tisíc. Jedna je jedna nebo taky jedno sto. Je to tak?“

Teď si ho pro změnu pozorně prohlížela Viggie. Nakonec automaticky řekla: „Ano, je.“

„Nebo je to špatně?“ naléhal dál Horatio,

„Je to špatně,“ odkývala Viggie. „Špatně, špatně, špatně.“ Znovu si kousla jablka.

Horatio si poposedl. Opravdu vzácný exemplář! „Ty máš ráda číselné rébusy? Na vysoké jsem se jeden naučil. Zahrajeme si? Je to ale hodně těžké.“

Viggie odložila zbytek jablka a nadšeně řekla: „Pro mě určitě ne.“

„Jsem dědeček a můj vnuk je ve dnech stejně starý jako můj syn v týdnech a stejně starý v měsících jako já v letech. Dohromady mně, mému synovi a vnukovi je 140 let. Kolik mi tedy je?“

Horatio se podíval na Alicii, která sama řešila úlohu na papíru. Pak se podíval na Viggii. „Chceš tužku a papír?“

„Na co?“

„Aby sis mohla některé výpočty poznamenat?“

„Už to mám. Je ti čtyřiaosmdesát, ale na to opravdu nevypadáš.“

Za okamžik i Alicia zvedla hlavu. Na jejím papíru se objevila řada výpočtů s ,84’ na konci. Usmála se na Horatia a pokývala vážně hlavou. „Nemůžu se s ní rovnat.“

Horatio se podíval na Viggie, která čekala na resultát.

„Tys viděla všechna ta čísla před sebou?“ zeptal se. Přikývla a znovu se pustila do jablka.

Horatio jí pak dal dvě dlouhá čísla a požádal ji, aby je vynásobila mezi sebou. Dokázala to za pár sekund. Příklad na dělení vyřešila téměř okamžitě. Přešli na druhé mocniny a odpověď přišla během vteřiny. Znuděně se na Horatio podívala. Ten si zrovna psal poznámky. „Mám pro tebe ještě jeden úkol,“ řekl nakonec.

Narovnala se, ale pořád vypadala unuděně.

Kdepak vzácný exemplář. Cvičená opička, viď Viggie? „Máš nejlepší kamarádku, která s tebou dělá úplně všechno. Najednou se ale odstěhuje a ty už ji nikdy neuvidíš. Jak se budeš cítit?“

Viggie zamrkala a pak znovu. Najednou dostala tiky a její tvář se celá napjala. Horatio měl teď pocit, že má před sebou přehřívající se počítač.

„Jak se budeš cítit, Viggie?“ zeptal se znovu.

„Nevidím v tom problému žádná čísla,“ řekla zmateně.

„Já vím, ale ne všechno je odvozeno od čísel. Umíš být smutná, šťastná, rozpolcená?“

„Co znamená rozpolcená?“

„Když nevíš, co je správné, a máš dvě možnosti.“

„Aha,“ odpověděla automaticky.

„Byla bys smutná?“

„Byla.“

„Nešťastná?“

Viggie se podívala na Alicii. „Tahle otázka nesouvisí s čísly.“

„Já vím, Viggie, ale přemýšlej.“

Viggie pokrčila rameny a dál kousala do jablka.

Horatio si zase psal poznámky. „Už sis vzpomněla, kdy jsi viděla tátu naposledy?“

„Proč bych neměla být šťastná?“ zeptala se ho nečekaně.

„Nemůžeš být šťastná, když ti odjede přítelkyně. S přáteli děláš věci, které tě baví. Pokud ti ale přítelkyně odjede, nemůžeš ty věci už dělat,“ vysvětloval Horatio. „Určitě jsi i s tátou dělala taky takové věci, než odešel. Jsi smutná, když už tu není? Nebudeš tedy s ním dělat nic, co tě bavilo?“

„Monk je pryč.“

„Ano. Když jsi s ním byla naposledy, dělali jste nějaké prima věci?“

„Spoustu.“

„Co to bylo?“

„Nepovím.“

„Aha, je to tajemství! Tajemství děti baví. Bavili jste se hodně o tajných věcech?“

Viggie ztišila hlas a přisedla si k němu blíž. „Všechno bylo tajemství.“

„A ty to teď nemůžeš nikomu říct, viď?“

„Přesně tak.“

„Ale kdybys chtěla, tak bys mohla.“

„Jo, pokud bych chtěla.“

„A chceš? Vsadím se, že ano.“

Poprvé se svou odpovědí zaváhala. „Musela bych to ale říct tajně.“

„Chceš říct, že napíšeš šifry? To tedy nevím, jestli to rozluštím.“

„Monk šifry miloval. Staré tajné kódy. Kvůli nim krvácel. Tak to aspoň říkal.“

Horatio se zvídavě podíval na Alicii, která ale také působila velmi zmateně.

„Kvůli kódům krvácel?“ zeptal se. „Co tím chceš říct?“

Usmála se. „A co zas tím chceš říct ty?

„Ptám se, co Monk myslel tím, že kvůli šifrám krvácel?“

„Ano, takhle to říkal. Kvůli kódům prý krvácel. Přesně tak, kódy a krev.“

Horatio si poposedl. „Opakoval tuto větu, když jsi ho viděla naposledy?“

„Ano,“ řekla šťastně.

„On ti řekl tajemství?“ Znovu přikývla. „Řekneš nám ho?“ Okamžitě se přestala smát a zavrtěla hlavou.

„Proč ne? To je to opravdu tak důvěrné tajemství?“

Alicia jemně poznamenala, „Viggie, pokud něco víš, je hodně důležité, abychom to věděli i my.“

„Myslím, že ho nemám ráda,“ změnila Viggie téma a ukázala na Horatia. „Už musím jít.“ Vstala a vyšla z místnosti.

Horatio se znovu podíval na Alicii, která snad ani nedýchala. „Já vám říkala, že to bude oříšek. Dozvěděl jste se něco důležitého?“

„Každopádně ji znám víc než před hodinou. Je to velký pokrok,“ řekl.

„Příště až se sejdete, může být někdo naprosto jiný.“ Když Alicia odešla za Viggií, Horatio zavolal Seanovi. „Je to autistické dítě?“ zeptal se Sean. „Autismus je příliš široký pojem,“ vysvětloval Horatio. „Ale nemyslím si, že ona je autistická.“

„Co tedy?“

„Je nepochybně chytřejší než my všichni dohromady. Ale v jiných ohledech je strašně nedospělá. Je to otázka percepce. Naší percepce. Předpokládáme, že její emoce musí být na stejné úrovni jako její intelekt. Pořád je to ale malá holka. Vůbec se mi nelíbí, co říká o svém otci.“

„Třeba?“

„Monk se k ní choval jako k dospělé, alespoň občas. V mnoha případech se k ní ale choval jako… k přístroji.“

„Jako k přístroji?“

„Vím, že to moc smysl nedává. Kdybychom tak něco věděli o její matce. Viggie zejvně nevěří, že někdy nějakou měla.“

„Kam nás to celé přivádí?“ zeptal se Sean. „Bohužel jsme se nikam nedostali.“

„No, alespoň víme, na čem jsme. Na bodu nula.“

„Co budeš dělat?“

„Půjdu přepřáhnout a zkusit to jinudy.“

50.

Protože ta dáma nedala Seanovi telefonní číslo, hledal ho v telefonním seznamu i na internetu. Bez úspěchu. Nakonec se tedy rozhodl, že se stejně jako včera večer vydá do stejného baru ve Williamsburgu. Michelle chtěla jít s ním, ale Sean to při jejich rozhovoru v pokoji v Aliicině domku rázně zamítl.

„Nevím, zda by se Valerii líbila tvoje přítomnost. Určitě ne tolik jako mně.“

„Seane, zamysli se. Ian Whitfield určitě není ten typ, který své ženě dovolí podvádět ho. Určitě ji dává nepřetržitě sledovat.“

„Pak už mě s ní viděli. Pokud mě tam najdou podruhé, můžu je vyděsit. Oni pak udělají chybu a my je dostaneme.“

„Poněkud přitažené za vlasy, nemyslíš?“

„Moc možností nám nezbylo. Těla jsou spálená na uhel. Ventris se s námi odmítá bavit. V Babbage Townu nikdo neřekne ani slovo a jediná osoba, která by nám mohla pomoci – Viggie – mluví jazykem, kterému nikdo z nás nerozumí.“

„Já měla za to, že s ní už mluvil Horatio.“

„To ano,“ přiznal Sean a vylíčil Michelle, co mu Horatio pověděl o sezení s Viggií.

„Monk tedy se svou dcerou něco probíral, ale zakódoval to.“

„Ona tomu naprosto věří. Krvácet kvůli kódům. Co to má sakra znamenat?“

Michelle pokrčila rameny. „Nemám ani ponětí.“

„Přesně to odpovídá tomuto případu. Nemáme žádné stopy a ty, které jsou, ještě mizí. Nic není na svém místě.“

„Žádné zprávy od té pitbullky v sukních?“

Sean vytáhl z kapsy kousek papíru. „Monk odjel do Anglie. Joan se podařilo najít celý rozpis cesty. Byl na několika místech – Londýn, Cambridge, Manchester a také ve Wilmslow v Chesiru. A také na místě, které dává celé jeho cestě smysl.“

„Kde?“ okamžitě se zeptala.

„V Bletchley Parku,“ odvětil. „Právě tam za druhé světové války pracoval jeho příbuzný Alan Turing. Podle Champa Polliona to byl on, kdo zachránil svět.“

„Jak to souvisí s ostatními místy?“

„S výjimkou tří let, kdy studoval na Princetonu, jeho cesta prakticky kopíruje život Alana Turinga. Narodil se v londýnském Paddingtonu, studoval v Cambridge a doktorát získal v Princetonu. Vrátil se do Cambridge, pak ho poslali do Bletchley Parku. Po válce působil na univerzitě v Manchesteru a v roce 1954 spáchal sebevraždu ve svém domě ve Wilmslow.“

„Ten chlap byl tedy jeho příbuzný a Monk si udělal malou historickou dovolenou po stopách svého předka,“ shrnovala Michelle. „Nebo i něco víc.“

„Pravděpodobně.“

„Co chceš, abych dělala já, když ty budeš flirtovat s vdanou ženskou?“

„Dnes v noci hlídáš Viggie, ale před tím si ještě promluv s Horatiem. A když to všechno zvládneš, podívej se v zámečku po nějaké tajné místnosti.“

„Co když s Horatiem mluvit nechci?“

„K ničemu tě nenutím. On tě o to ale upřímně žádá.“

„Mluvit s někým, kdo mi za zády čenichá v minulosti a vyptává se na moji rodinu?“

„Bydlí na této adrese.“

„Co budeš dělat ty?“

„Připravovat se na rande.“

Zavrčela: „Občas mi fakt lezeš na nervy.“

„Vážně? Jako kdybych nevěděl, jaké to je.“

51.

Michelle strávila celou hodinu procházením přízemí zámečku. Dělala to velmi metodicky a hlavně nenápadně. Prošla salon s kulečníkem, rozlehlou knihovnu, kuřárnu, zbrojírnu se starobylými puškami za ocelovými dveřmi s mřížemi a trofejní místnost, kde na zdech visely zvířecí hlavy. Nikde nenašla ani stopy po místnosti, která by tu být neměla. Už měla dost všech těch silných dubových obložení prolezlých červotočem, hutných perských koberců a zatuchlého pachu předmětů z minulých století. Protože nic nenašla, rozhodla se vyjít ven a zvážit další postup.

Na cestu pro Viggii bylo příliš brzo, a tak se jen tak půl hodiny potloukala po okolí, než nakonec vlezla do vozu a rozjela se za Horatiem.

„Dělám to jen pro Seana,“ řekla mu hned, jak se posadili v té samé místnosti, kde se poprvé setkal s Viggii.

„Jsem rád, že jste tady, ať už vás k tomu vedlo cokoli. Na klinice jste na všechny udělala dojem. Chytila jste zločince a zachránila život jedné pacientky. Určitě vám to udělalo dobře.“

„Hm, to ano, bylo mi dobře až do okamžiku, než mi Sean řekl, že se mnou chcete mluvit.“

„Jen dělám svou práci. A po svém.“

„Zkrátíme to. Chodila jsem na sezení, účastnila se terapií, odpovídala na urážlivé otázky, ulevila dušičce, chytila překupníka léků, a jak jste řekl, zachránila někomu život. Můžeme to uzavřít, jsem vyléčená. Přestaneme tedy utrácet Seanovy peníze. Jdu zpátky dělat svou práci. A vy byste se měl vrátit, kam patříte. Nikdy jsem si s ničím nebyla tak jistá.“ Vstala.

Ostrý tón jeho hlasu ji ale zarazil. „Ne, nejste vyléčená. A máte k tomu hodně daleko. Jste jen hrozně naštvaná a nevyrovnaná žena. Pojedete dolů jako po spirále a jednou přijde ten den, kdy při vaší práci necháte Seana na holičkách a on to odnese. Možná ho i zabijí. Takže pokud jste i s tímhle vyrovnaná, klidně odejděte. Vlezte si do té své popelnice, které říkáte auto, a v západu slunce se ztraťte až někam do pekla. Nevykládejte mi tu ale, že jste vyléčená, protože to je ta největší hovadina, jakou jsem kdy slyšel. Lidé, kteří se chtějí cítit lépe, pro to musí něco udělat. Nic nenalhávat sobě a ani druhým. Nesedí jen na zadku a nepadají do jámy plné vlasteneckých keců popírajících všechno špatné. Zvedají hlavu a nepodělají se. A vás už mám vážně dost.“

Michelle cítila, jak v ní narůstá vztek. Sevřela ruce v pěst a její tělo se napjalo.

Horatio už ale s klidným hlasem pokračoval. „Vidíte sama, co v sobě teď tlumíte vzteku? Vidíte, jak rychle se ve vás zrodil, Micku? Stačilo pár mých slov. Sice pravdivých, ale pořád to byla jen slova. Vy jste prostě ztratila sebekontrolu. Chcete mě zabít, že? Já to vím. Cítím to z každého vašeho pohledu. Je to totéž, jako když jste chtěla zabít toho chudáka v baru. Tenkrát jste si musela na někom vylít zlost. Teď už vás vztek zcela pohltil, ale jsem tady já, komu právě teď chcete rozbít hlavu. Proto jsem říkal, že pojedete po spirále dolů. Co přijde příště? Vrhnete se na kohokoliv, kdo se na vás na ulici špatně podívá? Nebo do vás vrazí v metru? Nebo snad proto, že vám bude smrdět? Všechno vyvěrá z vašeho vnitřního hněvu, Michelle. A vy se musíte sama se sebou vyrovnat.“

„Co když ne?“ řekla prázdně.

„Pak prohrajete. Démoni zvítězí. Máte možnost výběru.“

Pomalu, skoro neznatelnými pohyby, se Michelle nakonec přece jen posadila.

Horatio ji upřeně pozoroval. Její pohled ale zůstával upřený do země, zatímco tělem jí projížděl od krku dolů svalový třes.

Když promluvila, její hlas se chvěl. „Nechápu, co ode mne chcete.“

„Mohu být uštěpačný a říkat věci rovnou, jenže tak mysl nepracuje. Chci s vámi mluvit, Michelle, to je celé. Chci vám položit pár otázek, poslouchat odpovědi, ale hlavně s vámi mluvit. O vás. To je celé. Myslíte, že to zvládnete?“

Nějakou chvilku trvalo, než její křečovitě sevřené prsty pustily opěradlo židle. „Dobrá,“ odpověděla sotva slyšitelným hlasem.

„Jel jsem se podívat tam, kde jste žila, když vám bylo šest. Ostatně to už vám Sean řekl.“

„Ano.“

„Sešel jsem se se ženou jménem Hazel Roseová. Pamatujete si na ni?“

Michelle přikývla.

„Hazel si vás pamatuje velmi dobře. Je na vás celou tu dobu pyšná.“ Horatio chvilku počkal na její reakci, ale žádná nepřišla. „Hazel vyprávěla, že jste k ní s ostatními dětmi chodila na čajové dýchánky. Pamatujete se na ně?“

„Ne.“

Horatio si ji dál pozorně prohlížel. Neexistoval žádný doporučený postup, jak to udělat. Prostě jen vyhodnocoval signály vysílané pacientem a doufal, že jeho odhad bude správný.

„Hazel mi také vyprávěla o krásném růžovém plotu.“

V ten okamžik se její tělo napjalo, jako kdyby jí někdo vrazil nůž do srdce. Horatio měl nejdříve pocit, že jeho pacientka omdlí. Pak se sebrala, ale dál už jen seděla napjatá jako luk.

„Staral se o něj táta,“ řekla skoro nevědomě.

„Já vím. Byl to dárek k výročí. Někdo ho ale zničil.“

„Asi děti naštvané na mého tátu.“

„Jedna z možností.“

Znovu ztuhla, ale nedívala se na něj.

„Hazel si pak všimla změny vašeho chování. Proč se to stalo, pamatujete se?“

„Bylo mi šest, co si můžu pamatovat?“

„No, plot si pamatujete. I to, že ho ošetřoval váš otec. Dokonce i skutečnost, že ho někdo zničil.“

Vyštěkla: „Nejspíš jsem v šesti někoho brutálně zavraždila a teď tu vzpomínku potlačuju. Uspokojí tohle vaši zvědavost?“

„Znovu se budeme hádat? Doufal jsem, že po mé velké řeči na rovinu vydržíte alespoň deset minut. Moc často něco takového totiž neříkám.“

Podívala se na něj zvědavým a docela motivovaným pohledem. „Proč to tedy zkoušíte zrovna na mně?“

„Protože nechci, abyste tam sklouzla znovu, Michelle,“ řekl tiše. „Nechci, abyste se dostala tam, odkud už není návratu.“

„Sakra, Horatio, ale já jsem tady. Myslím, pracuji, pomáhám Seanovi a té malé holce, která někoho tak potřebuje. Proč by mi mělo být zle? Proč?“

„Na tuto otázku znáte odpověď jen vy sama.“

Horatio měl najednou pocit, že vidí slzy, vzápětí ale na něj hleděly tvrdé a neoblomné oči. „Vím, že se mi snažíte pomoci, stejně jako Sean. I já vím o svých vnitřních problémech. Pokouším se srovnat sama se sebou. Držím se při životě.“

„To je jen dobře. Ale tím, že pracujete, nijak neřešíte své vnitřní problémy. Michelle, vy je ignorujete.“

Najednou se znovu začala bránit. „Tak já jsem se změnila, když mi bylo šest? Nijak strašná změna to ale nejspíš nebyla. Dostal jste se na olympiádu? Nebo jste byl policajt? Hlídal jste někdy prezidenta? Já ano. Zachránil jste někomu život? Já ano. A nejednou.“

„Já přece neříkám, že žijete nepřístojným životem. Dosáhla jste mimořádných výsledků. Hovořím ale o vaší budoucnosti. Hovořím o vašem sebezničujícím chování. Chci říct, že v určité chvíli budete muset zaplatit i s úroky.“

Vstala. „Chcete mi tvrdit, že moje úspěchy nějak souvisí s tím, co se mi stalo v době, když jsem byla dítě? Je to tak?“ Poslední slova už vřeštěla.

„Ne, to jsem neřekl. To jste řekla vy.“

Stejně tak jako Viggie byla okamžitě pryč i Michelle. Slyšel jen motor jejího auta a odletující kamínky, jak přidala plyn.

Horatio se podrbal na spánku, vyšel ven a naskočil na Harleye. Jel za ní. Tentokrát už nesměl nechat tu dámu samotnou.

52.

„Seane, přinejmenším bych vám měl chránit záda,“ přemýšlel nahlas šerif Hayes, když spolu jeli v jeho soukromém voze do Williamsburgu.

„Nebude to fungovat, protože Whitfield ví, jak vypadáte.“

„Pak to tedy udělá můj zástupce. Whitfield není chlap, co dovolí, aby se mu jiní motali kolem manželky.“

„Očividně ale nemá problém nechat ji popíjet samotou v baru a flirtovat. Valerie se nechovala tak, jako by tam byla poprvé.“

„On taky ví, kdo jste. Pokud vás s ní uvidí, může mu dojít, že jdete po něm.“

„Neví ale, že známe jeho manželku. Pokud se tam objeví svalovec, mohu hrát překvapeného a ztratit se.“

„Vy vážně věříte, že chlap jako Whitfield na tohle naletí?“

„Nejspíš ne, ale pokud máte nějaký lepší nápad, ven s ním. Vždyť ani nevíme, jestli tam večer bude. Hrajeme na slepou bábu.“

„I kdyby Messalina něco věděla, proč by vám to vykládala?“

„V získávání informací nejsem právě nováček.“

„Říkal jste ale, že vás napoprvé odkopla.“

„Napoprvé.“

„Takže vy si opravdu myslíte, že Whitfield je nějak do případu Turing a Rivest zapleten?“

„Monk zemřel na pozemku CIA. Whitfield si dal záležet, aby si s námi poradil osobně a dokonce na mě poštval ředitele. A odtamtud po mně dokonce někdo střílel. A uprostřed noci tam přistávají letadla bez světel.“

„Letadla?“ nechápal Hayes.

„Přelétávají přímo nad Babbage Townem. Jsou to proudová letadla využívaná pro mezikontinentální lety. Nikdo neví, kdo je na palubě. Kongresem prošel balík peněz prý na stavbu nových místních ubytovacích prostor, i když je tam dost stávajících kapacit.“

„Prý?“

„Jako ubytovací kapacitu lze postavit leccos. Třeba výslechové středisko s mučícími komorami.“

Hayes málem sjel ze silnice. „Zbláznil jste se? Vždyť to je v naší zemi naprosto nezákonné.“

„Monk mohl vidět vězně zasažené elektrickým proudem. Může existovat pádnější motiv, proč zabít člověka?“

„Nechce se mi tomu věřit. Co Len Rivest?“

„Monk mu to řekl, mohl mít pochybnosti, nebo se to nějak dozvěděl. Whitfield na to přišel a s Rivestem byl konec.“

„Jak ale mohl vědět, že Rivest nešel na policii. Vždyť sloužil dřív i u FBI.“

„Nechtěl jít proti CIA a Ianu Whitfieldovi. Za vším mohou stát výše postavení lidé, kteří vědí, co se v Campu Peary děje. Možná, že to někomu řekl a ten někdo zrovna nebyl ten pravý.“

„Pak by ovšem šlo o velké spiknutí.“

„No a? Děje se to každý den. Pokud lze očekávat velký zisk, lze očekávat o to větší spiknutí. Mimochodem, v D.C. se tomu neříká konspirace, ale politika.“

Hayes reagoval značně nervózně. „Nějak mi to přerůstá přes hlavu, Seane. Jsem jen obyčejný policajt z malého města, který chce jít za pár let do penze.“

„Merku, klidně mě můžete vysadit a nedívat se zpátky. Naše partnerství se dá snadno zrušit, ale já už ze stopy neslezu.“

Hayes chvilku s odpovědí váhal. „A vlastně co,“ řekl nakonec. „Když půjdu dolů, třeba to bude pro něco důležitého. Stejně si ale myslím, že byste měl mít někoho, kdo vás bude večer sledovat.“

Kdyby se někdo z nich v téhle chvíli otočil, nejspíš by si všiml, že se už někdo takový pro dnešní večer našel.

53.

Horatio zastavil vedle Michelliny dodávky. Sjela z hlavní cesty a zaparkovala pod stromy na břehu řeky. Nebyla ve voze, a tak Horatio šel po vyšlapané stezce rovnou k vodě, kde ji našel sedět na spadlém stromu trčícím nad řekou. Vůbec si ho nevšímala. Posadil se tedy na konec kmenu ležící na břehu.

„Hezký večer,“ řekl a začal házet kamínky do rychlého proudu řeky York, která právě unášela různé smetí po předcházející bouřce rovnou do zálivu Chesapeake.

Nepromluvila a jen dál hleděla na hladinu. Horatio najednou pocítil strach, že do ní snad skočí.

Její první slova ho dost zaskočila. „Jednou jsem ten auťák uklidila. Kvůli Seanovi.“

„Proč?“

„Protože jsem ho měla ráda a právě procházel těžkým obdobím.“

„Dalo vám to hodně přemáhání?“

„Strašně moc. Každý předmět vážil aspoň tunu. Vždyť je to jen auťák.“ Začala se pomalu obracet, až mu uviděla do tváře. „Je to jen auto.“

„Dodávka, byt, životní styl. Vím, že to bylo pro vás velmi těžké.“

„Nedokážu udržet pořádek. Zkoušela jsem to. Vlastně ani moc ne. Prostě to nejde. Za den to bude zas stejné.“

„Sean ale tvrdí, že vaše loď září čistotou. Klidně byste mohla jíst z podlážky, alespoň to říká.“

Usmála se. „K němu se to hodí. Už jste někdy viděl někoho tak puntičkářského? On má ale také pěkné mouchy.“

Ulomila větvičku ze stromu a pustila ji po proudu. Pak už ji jen sledovala, jak ji unáší proud. „Nevím, proč jsem se změnila, Horatio,“ vykládala. „Nevím. Dokonce ani nevím, že bych se změnila. Tolik lidí to ale říká, že to musí být nejspíš pravda.“

„Prima, to už je úplně jiný přístup, Michelle, velmi pozitivní. Když jsem se zmínil o tom plotu, reagovala jste na má slova. Proč?“

Znovu se při jeho slovech otřásla a pak následovalo několik minut ticha. Michelle hleděla na strom, na kterém seděla. Horatio ji celou tu dobu pozorně sledoval a i on mlčel. Držel se zpátky, protože se obával, že by mohl narušit její první pokus prolomit bariéry mezi nimi. Nakonec se díky své trpělivosti dočkal.

„Může se člověk bát něčeho, když ani vlastně neví čeho?“ zeptala se tiše.

„Ano. Ten strach je ukryt hluboko v mysli, a proto má člověk strach, aniž by věděl, kde je jeho původ. Do našeho nevědomí se vepisují události, se kterými nejsme schopni se v určité době vyrovnat. Jsou pak blokovány. Mozek se tak brání proti nepříznivým vlivům.“

„Takhle?“

„Tak nějak. Je to ale totéž, jako když při záplavách pronikne voda do sklepa a škodí jen tu a tam. Nakonec jsou ty škody ale zásadní. Zničí celé stavení, protože voda stoupá nahoru neočekávanými cestami. Nevidíte ji až do okamžiku, kdy jsou škody dokonány.“

„Takže jsem začala plesnivět?“

„Já jsem ovšem ten nejlepší instalatér, na kterého jste mohla narazit.“

„Pokud si ale nevzpomenu, čeho se tak bojím, jak mi chcete pomoci?“

„Máme jednu osvědčenou metodu hledání pravdy. Hypnózu.“ Michelle zavrtěla hlavou. „Takovým hloupostem nevěřím. Mě nikdo nedokáže zhypnotizovat.“

„Pacienti, kteří něco takového tvrdí, jsou většinou k hypnóze ti nejvhodnější.“

„Vy chcete, abych se toho zúčastnila?“

„Určitě to pomůže. Chcete se přece vyléčit, ne?“

„Jo. Jinak bych tu s vámi přece neseděla. Ještě nikdy jsem s nikým o něčem takovém nemluvila.“

„Beru to jako kompliment. Dovolíte mi vyzkoušet tu hypnózu?“

„Nerada ztrácím kontrolu, Horatio. Co když vám řeknu něco, co nezvládnu? Co když se to obrátí ve zlé?“

„Proto jsem vychodil všechny ty školy a mám ta vysvědčení. Jsem profesionál. Nechte mě dělat svou práci. Nic jiného po vás nechci.“

„Chcete toho moc. Až příliš.“ řekla vzdáleně. „Budete o tom přemýšlet?“

Vstala a vrávoravě kráčela po stromě. Došla až k němu. A když ho míjela, jen houkla přes rameno. „Rozmyslím si to.“ Horatio se za ní podrážděně díval. „Kam zase jdete?“

„Hlídám přece Viggii.“

54.

Sean měl štěstí, protože Valerie seděla u stejného stolku jako včerejší večer. A stejně tak jako včera vysílala seznamovací signály.

Tentokrát ale nebyla oblečena tak provokativně. Na sobě měla volné kalhoty a kašmírový svetr, nenápadné nalíčení a vlasy svázané do copu.

Když ho spatřila, rychle pohlédla na druhou stranu. I když se posadil přímo proti ní, nereagovala.

„Koukám, že jste tady jako doma,“ prohodil.

„A já zas koukám, že jste dostatečně nepochopil, že se máte sbalit.“

„Dnes je jiná situace.“

„Z místa, kde sedím já, vůbec ne.“

„Mám vám přinést něco k jídlu?“

„Mám zavolat vyhazovače?“

„Nechte mě o tom chvíli přemýšlet a zatím si vyberte, kde se chcete najíst.“ Málem se usmála. Sean toho okamžitě využil. „Dobrá, tady toho místa moc není, ale já to zkusím.“

„Jak si vůbec můžete myslet, že bych s vámi chtěla povečeřet?“

„Teď, když už se mnou mluvíte, tak vám to řeknu.“ Na chvíli se odmlčel. „Potřebuji si s někým popovídat. Když pořád cestujete, stárnete rychleji. Proto mi stačí jen trocha řečí nad lahví dobrého vína. Klidně se pak podělíme i o účet, abychom si navzájem nebyli nic dlužní.“

„Vy předpokládáte, že se mnou bude zábava? A že mám ráda víno?“

„O konverzaci se po té první výměně nijak nebojím. Můj hloupý a mělký radar se neplete. Zatím mě před vámi nevaroval. Co se týče vína, tak tam jsem docela vybíravý. Jen kousek odtud ale mají na lístku cabernet, který bych docela rád ochutnal.“

„Vy se umíte ve zralých hroznech pohybovat?“

„Kdysi jsem vína sbíral.“

„Kdysi?“

„Jo, než někdo vyhodil můj dům do vzduchu i s vinotékou.“ Sean vstal od stolu. „Půjdeme?“

Vybrali si stolek s výhledem na ulici, posadili se a objednali láhev cabernetu. Sean se podíval na Valeriin snubní prsten. Udělal to tak okatě, že to nemohla přehlédnout.

„Divíte se, proč s vámi šla vdaná ženská na skleničku?“ zeptala se.

„Jen to, že já bych vám jako váš manžel rozhodně nedovolil toulat se sama po barech.“

„Umím se o sebe postarat.“

„No, já bych se bál, že budete svou přízeň věnovat nějakému jinému chlápkovi.“

„Vy si myslíte, že ji věnuji vám?“

„Jen bych rád věděl, zda mě považujete za upřímného, nebo jen za dalšího otrapu zvažujícího další krok.“

„Kam se řadíte sám?“

„Kdybych byl otrapa, řeknu, že to myslím upřímně.“

„Kam tento hovor povede?“

„Chci, abyste si udělala vlastní názor podle toho, co vidíte. Co vy na to?“

„O čem si budeme povídat, abych si mohla začít udělat názor?“

„O osobních věcech. Začnu. Jak jsem řekl, jsem rozvedený, nemam děti. Říkal jsem vám, že jsem řešil problémy druhých. Živím se s tím dál. Jsem právník, ale nepoužijte to proti mně.

Tady pracuji pro jednoho klienta, který se tu namočil do nějakého ošklivého sporu. A co vy?“

„Vdaná a bezdětná, jak jsem řekla. Kdysi jsem se věnovala kariéře. Teď sedím doma a občas se jdu povyrazit. Všechno.“

„Bez manžela? Copak neví, jakou inteligentní ženu má?“

Zvedla varovně prst. „Dostáváte se na šikmou plochu.“

„Omlouvám se a vracím se zpět na pozice. Co pro vás znamená povyrazit se?“

„Nedělám nic pro povyražení. Už jsem si povyrážela dost. Teď už jen jedu z kopce.“

„No tak, do hrobu máte ještě daleko.“

„Vážně?“

„Nejste snad nemocná?“

„Rozhodně ne tak, jak si myslíte.“

Sean si poposedl a kroužil vínem ve skleničce. „Každopádně patříte mezi tři nejinteligentnější ženy, které jsem kdy potkal. Jen abyste měla představu, moje bývalá by se nedostala ani do desítky.“

„Z toho plyne, že vůbec neumíte odhadovat lidské charaktery.“

„Kdysi mi to šlo líp.“

„Můj manžel by se dostal u každého mezi prvních pět. Je to zajímavý chlap. No, alespoň to, co dělá, zajímavé je.“

„A copak to je?“

Zavrtěla hlavou. „Volně řečeno, potápí lodě.“

Sean se okamžik snažil vypadat zaraženě. „Potápí lodě? Je v armádě? Vím, že je tu všude kolem námořnictvo.“

„Ne, pracuje pro vládu, ale ne v této oblasti. I když kdysi ano. Byl ve Vietnamu.“

„Ve Vietnamu? Na takového jste moc mladá.“

„Ženil se pozdě. Proč se rozhodl nakonec oženit po tolika letech svobodného života, tak to vám opravdu nepovím.“

„Kde tedy dělá? FBI? Měl jsem pár kamarádů, bývalých veteránů, kteří tam nastoupili.“

„Už jste někdy slyšel o Campu Peary?“

Sean zavrtěl hlavou. „Zní mi to ale nějak povědomě. To je nějaké rekreační zařízení pro děti?“

Usmála se. „Svým způsobem ano, jen ti kluci vyrostli a mají k tomu odpovídající hračky.“

„O čem to mluvíte?“

„Camp Peary je výcvikové středisko vládní agentury, jejíž jméno začíná na C a končí na A. Stačí vám to?“

„CIA! Váš manžel pracuje pro CIA!“ vyhrkl šeptem.

Podezřívavě se na něj podívala. „Vy jste vážně nikdy neslyšel o Campu Peary?“

„Jsem z Ohia. Tady to možná ví každý, ale do Daytony se žádné zvěsti nedonesly. Bohužel.“

„No, můj manžel tomu velí. Snad to není žádné státní tajemství.“

Sean vypadal ohromeně. „Valerie, smím se vás na něco zeptat?“

„Jak takový chlap může dovolit své ženě jít samotné do baru a bavit se s cizinci?“ Sean přikývl.

„Je to velmi prosté. Je mu úplně jedno, co dělám. Někdy ani nevím, proč si mě vzal. Vlastně ano. Umím zanechat dojem. Ian mě ale úplně odstavil.“

„Pokud vás Ian odstavil a každý si jdete svou cestou, proč se nerozvedete?“

Pokrčila rameny. „Rozvody jsou ošklivé a připraví vás o spoustu energie. Jste přece rozvedený, tak to víte, ne?“

„Máte pravdu,“ přitakal. „Má nejspíš hodně práce. Terorismus a všechno kolem.“

„Možná, jenže mně to vůbec nezajímá,“ řekla.

Sean si poposedl a zatvářil se velmi zamyšleně. „Zamiloval jsem se do své ženy a ona do mě na první pohled. Pak se ale změnila, nebo já. Copak já vím, proč? Nesnášela právníky. Myslím, že to bylo dáno už od samého začátku.“

„Se mnou to bude podobné.“

„Jak jste se s Ianem poznali?“

„Byla jsem soukromý kontraktorem pracujícícm pro CIA. Zabývám se, či spíš jsem se zabývala bioterorismem, tenkrát to ještě nebylo populární téma. Potkali jsme se na konferenci v Austrálii. On tehdy ještě nevelel Campu Peary. Byla jsem tu dávno předtím, než sem Iana poslali. Pak jsem úplně vyhořela a odešla z oboru. On pořád zachraňuje svět. V tom jsme různí. A teď už naprosto.“

„Počkat. Už vím, odkud znám to jméno. Nenašli právě tam to tělo? Camp Peary?“

Valerie pomalu přikývla. „Ten chlápek přelezl plot a zastřelil se.“

„Zatraceně, proč by to někdo dělal?“

„Každý má své problémy, každý blázní po svém.“

„Že by vlastní zkušenost?“

„Seane, všichni máme nějaké.“

Po večeři spolu vyšli na ulici.

„Valerie, děkuji vám, byl to skvělý večer.“

„Ne, bylo to dost smutné, díky mně, bohužel.“

Sean mlčel, protože prostě nenašel odpovídající poznámku. „Budu tady ve městě tak týden. Nezajdeme si na večeři ještě jednou?“

„To není moc dobrý nápad,“ řekla.

„Můžu alespoň dostat váš telefon?“

„Proč?“

„Je na povídání snad něco špatného?“

„Tady je všechno špatně.“ Přesto ale sáhla do kabelky, vytáhla tužku a kousek papíru. Napsala na něj telefon a papírek mu podala.

„Můžete mi nechat vzkaz. Pokud neodpovím, máte smůlu. A díky, že jste mě pro dnešní večer vysvobodil z toho baru. Sbohem.“

Dotkla se jeho ramene a odešla pryč. Seana její chování značně znepokojilo. Valerie Messalina byla tou, za jakou ji považoval; osamělou ženou kalící vodu až do okamžiku, než se něco stane. Jeho jediná stopa ke Campu Peary teď zmizela. Kde bude pokračovat?

Odpověď ho napadla ve stejném okamžiku, jak dozněla otázka. Podmínkou ovšem bylo, zda najde tolik odvahy, či spíše zda natolik zešílel, aby se do toho dal.

55.

Michelle se rozhodla, že svou službu u Viggie využije k dalšímu strategickému tahu. Ještě za světla vzala dívku do loděnice, poté co jim výlet povolila Aliciia. Michelle navlékla Viggie nafukovací vestu, protože už věděla, že Viggie moc plavat neumí. Potom vytáhla ven kajak a zanedlouho už byly na vodě. Michelle vedla loď na zádi a dávala Viggie odpovídající pokyny, kdy má pádlem zabrat.

Dívčina zvládla základní techniku velmi rychle a záhy byly její zářezy do vody přesné a efektivní. Viggie byla očividně silnější, než vypadala.

„Je to prima,“ volala, když jí vítr čechral vlasy.

„Miluji to,“ přidala se Michelle. Stačily dva záběry pádly a už byla zpátky ve svém živlu. Když se člověk naučí pádlovat v týmu a najede tisíce kilometrů, pak se mu dovednost navždy zapíše do paměti.

Rychle se dostaly tam, kam Michelle chtěla, do oblasti řeky naproti Campu Peary. Přestala pádlovat a totéž udělala Viggie. Nechaly se unášet proudem a zcela drze okukovaly tajnou základnu CIA. Přímo před sebou měly obvodový plot. Nikde žádné stráže neviděly, ale přesto její šestý smysl dobře věděl, že je hlídají.

„To je Camp Peary,“ řekla náhle Viggie. „Tady Monk umřel.“

„Ty o tom víš?“ Viggie přikývla. „Monk ti o tom místě něco vyprávěl?“ Viggie zase přitakala. „Co povídal?“

„Spoustu věcí.“

„Kódy a krev?“

Viggie ohromeně zírala na Michelle. „Ten chlap ti to řekl.“

„Horatio Barnes je náš přítel.“ Michelle se málem kousla do rtu, když si uvědomila svůj omyl.

„Nelíbí se mi.“

„Útočí na lidi divnými způsoby. Takže kódy a krev. Panečku, to je opravdu zajímavé.“

Dobrou věcí bylo, že z kajaku uprostřed řeky se tak snadno neutíká. Viggie to prostě nemohla vzdát a utéct, což byl důvod, proč ji sem Michelle vlastně vzala.

„Monk měl rád šifry. I mě to učil. Byl příbuzným slavného vědce.“

„To ty samozřejmě taky.“

Viggie se jí pyšně podívala do tváře. „Alan Turing byl homosexuál. Proto ho lidé tenkrát neměli rádi. A proto snědl otrávené jablko a zemřel.“

Michelle se najednou nedostávalo slov, když Viggie tak změnila téma. Monk se k ní opravdu musel chovat jako k dospělé. „To je velmi smutné,“ řekla nakonec.

„Doufám, že já si takové otrávené jablko nebudu muset vzít, i když mě lidi rádi mít nebudou.“

„Viggie, jsem si jistá, že ne,“ řekla Michelle rozhodně. „Připravit se o život není správná cesta.“ Ona sama teď cítila, jak ji bodá vlastní pocit viny.

„Ta podlá stará královna se proměnila v babiznu, najala si starou loď a doplula až k tomu domku v lesích. Tam přesvědčila Sněhurku, aby snědla otrávené jablko. Ta nezemřela, ale usnula. Vzbudil ji až princ polibkem. Panečku, to je něco!“

„Spoléhat se na krásné prince není v normálním životě zrovna to nejšťastnější.“

„Ano, ale na druhé straně to znamená, že ten, kdo takové jablko má, je velmi mocný.“

Michelle hodlala změnit téma. „Viggie, slyšela jsi někdy, že v zámečku jsou tajné místnosti?“

Viggie se prudce otočila. „Tajné místnosti?“

„Byli jsme v jednom starém domě a našli tam děti, jak si hrají v tajném pokoji. Jeden kluk povídal, že většina zdejších domů takové prostory má.“

„Nikdy jsem o žádné takové místnosti v Babbage Townu neslyšela,“ řekla Viggie.

„Dobrá.“ Michelle se na chvilku odmlčela a pak se zeptala. „Naučíš mě šifrovat?“

„Existuje hodně šifer a kódů. Můžeš je i vytvářet.“

„Dělala jsi je s Monkem?“

„Pořád.“

„Chtěl asi držet některé informace v tajnosti, viď. Kdo mu je chtěl vzít?“

„Všichni,“ řekla. Pak se k ní znovu otočila a změřila si ji zlým pohledem. „Včetně tebe.“

Michelle si náhle uvědomila, že ta dívčina přesně ví, o co se pokouší, a baví se na její účet. Rozhodla se tedy pro přímý útok. Bylo to sice riskantní, ale na druhé straně mnoho možností nezbývalo.

„Viggie, snažíme se zjistit, kdo ti sebral Monka, chápeš to, viď? Proto jsme tady.“

Michelle sledovala, jak děvčeti poklesla ramena.

Protože si Michelle nebyla jistá, jak řeč těla vyhodnotit, pokračovala. „Pokud se bál, že ho někdo chce připravit o jeho tajemství, pomohlo by nám, kdybychom věděli, kdo to byl. Chceme ti pomoci.“

„Lidé, kteří nabízejí pomoc, to říkají z různých důvodů.“

„My ale ne, Viggie, my ne.“

Viggie se začala kroutit a jen na ni hleděla. „A za tu pomoc tě platí, že?“

Otázka zastihla Michelle zcela nepřipravenou, ale bylo jí jasné, že lhát té dívce by moc nepomohlo. „Je to moje práce. Živím se tím.“

„Takže proto jsi se mnou. Protože tě platí. Jinak bys tu se mnou nebyla. Pak bys byla se svými opravdovými přáteli.“

„Viggie, já nemám moc přátel. Vlastně jen Seana. Ne, nikoho jiného nemám.“

„Vsadím se, že to není pravda.“

„Proč si myslíš, že všichni mají přátele a jen ty ne? Vždyť v Babbage Townu chodí do školy i jiné děti.“

„Nikdo z nich mě nemá rád. Všichni si myslí, že jsem divná.“

„Každý je svým způsobem divný. Kdybys jela se mnou v mém autě, hned bys věděla, o čem mluvím. Je to vlastně popelnice, protože neumím nic vyhodit, i když bych chtěla.“

Viggie na ni upřeně zírala. „Proto sem také poslali toho pana Barnese. Protože jsem divná.“

Michelle jen stěží polykala. „Ne, pan Barnes vlastně pomáhá mně. Abych… abych se zbavila jistého problému… který jsem měla, když jsem byla malá holka.“

„To že dělá?“ Michelle přikývla. „Přísahej! Neříkáš to jen tak?!“

„Přísahám. Já také vstala a utekla, když se mě ptal na různé věci. Jen proto, aby mi bylo lépe.“

Viggie zastřeným hlasem jen špitla. „To dělám já taky. Proč jsi šla pryč?“

Michelle zaváhala. Nebylo to proto, že neznala odpověď, jen se jí to tak těžko říkalo. „Bála jsem se.“

„Čeho?“ vyhrkla Viggie a znovu se na Michelle upřeně podívala.

„Bála jsem se, že se dostane jen kousek od pravdy a to bych asi nevydržela.“

Viggie popadla pádlo a řekla velmi tiše. „Já vlastně taky.“

„Víš, já si ani nepamatuji, co se mi tenkrát stalo. Proto mě chce hypnotizovat, abych si vzpomněla.“

„Dovolíš mu to?“

„Nevím, co si myslíš ty?“

„Ty chceš znát můj názor?“

„Jistě. Jsi chytrá holka. Proč bych neměla? Podle mě bych to měla nechat být a nikdy se nedozvědět, co se tenkrát stalo. Pravda někdy moc bolí.“

„Myslím, že bys mu to měla dovolit,“ řekla Viggie rozhodně.

„Opravdu? A proč?“

„Protože je lepší pravdu znát, ne?“

Michelle neodpověděla hned. „Asi ano. Raději bych to měla vědět.“

„Můžeme se už vrátit?“ zeptala se Viggie a zabrala pádlem.

„Jistě. Doufám, že tě to bavilo.“

Viggie mlčky přikývla. Když se začaly otáčet a pádlovat pryč, vyšel z lesa Campu Peary kulhající muž. Ian Whitfield sklonil dalekohled, ale oči stále upíral na malé dvoumístné plavidlo. Jeden z jeho mužů ho na přítomnost kajaku upozornil. Vytáhl telefon z pouzdra a vyťukal číslo. Když vydával pokyny, jeho tvář byla celá zachmuřená. Za pár minut se k němu přidal jeho bodyguard.

Whitfield na něho promluvil. „Oba sloužili v tajné službě. Ona i Sean King?“

„Ano, Michelle Mawellová a on tu vyšetřují Turingovu i Rivestovu smrt pro vlastníky městečka Babbage Town.“

Whitfield pokračoval: „V kajaku je s ní Turingova dcera.“

„Co s tím chcete dělat?“

Whitfield neodpovídal. Jen tam stál a mlčky hleděl přes drátěný plot na hladinu. Nakonec se otočil ke svému tělesnému strážci. „Občas nás čeká práce, za kterou nesklidíme žádné díky, synku.“ Otočil se a odkulhal do lesa.

Michelle s Viggie mezitím vrátily kajak a vybavení do loděnice. Když kráčely zpět do Babbage Townu, Viggie vzala Michelle za ruku a silněji sevřela. „Doufám, že ti pan Barnes s tvou pamětí pomůže,“ dodala.

„Díky, Viggie. Děkuji za pomoc při rozhodování.“

Když došly zpátky, Viggie hned utíkala k pianu a začala hrát. Pak přestala hrát a podívala se na Michelle.

„Mám tě ráda, Michelle.“

„Já tebe taky, Viggie.“

Viggie seskočila z židličky a rozběhla se nahoru po schodech. Na odpočívadle se zastavila. Otočila se. „Kódy a krev,“ vykřikla a hnala se chodbou do svého pokoje. Ohromená Michelle na ni jen z přízemí zírala.

56.

Sean si po večeři s Valerií pronajal vůz a vyrazil do Babbage Townu. Přejel most přes York a míjel Gloucester Point, když ho předjel jiný vůz a donutil ho zajet ke kraji. Než Sean stačil vystoupit, u jeho okénka stál nějaký chlap.

„Ven z vozu,“ křičel na Seana a mával svým průkazem.

Zvláštní agent FBI Mike Ventris nenasadil právě přátelský tón.

„Smím alespoň vědět, co jsem provedl?“ zeptal se Sean velmi zdvořile.

„Zavřete hubu a ven z vozu! Ihned!“

Sean ho následoval do jeho vládního vozu. Nasedl si na místo spolujezdce, zatímco Ventris se nasoukal za volant. Když dveře zaklaply, Ventris se k němu otočil a vyštěkl: „Co si myslíte, že děláte, vy idiote?“

Sean reagoval velmi klidně. „Jedu zpátky do Babbage Townu a vy jste mě vytlačil ze silnice. Neměl byste jít zpátky do firemní autoškoly, nebo si prostě jen hrajete?“

„Nechte si ty řečičky pro chytráky. Předně, byl jste za Ianem Whitfieldem.“

„Ve skutečnosti si pro mě i šerifa Hayese poslal.“

„Pak jste se sešel v baru s jeho ženou.“

„Ne, jen jsme se náhodou potkali.“

„Následovala večeře ve dvou.“

„To snad není zločin, či spíš nejsem si ho vědom.“

„Jaký je váš vztah k Valerii Messalině?“

„Máme společnou lásku. Skvělé mojito.“

Ventris zabodl ukazováček do Seanovi hrudi. „Už moc nechybí a zavřu vás.“

„Smím znát obvinění?“

„Zavřu vás na osmačtyřicet hodin a nebudu nic vysvětlovat. Mezitím nejspíš na něco přijdu.“

„Jsem tu a dělám svou práci, stejně jako vy. Pokouším se zjistit, kdo zabil Monka Turinga a Lena Rivesta. Vzpomínáte si na trochu toho soutěžení, o kterém jsem se zmínil?“

„Já vám zase řekl, abyste mi nelezl do cesty.“

„Nemohl jsem vědět, že Valerie Messalina tam patří taky.“

„Do případu není nijak zapletena, stejně jako Ian Whitfield. Ten chlap má na starosti mnohem důležitější věci než jednoho hloupého čmuchala, který strká nos, kam nemá.“

Sean se na něj nechápavě podíval. „Odkdy FBI hlídá CIA?“

„Radím vám dobře, držte se zpátky. Jde tu o mnohem důležitější věci, než jen o ty dvě vraždy.“

„Podělíte se?“

„Vypadněte z mého vozu. Až se uvidíme příště, už se vám to líbit nebude.“

Sean vystoupil ven z vozu a ještě zaťukal na okénko. „Mimochodem, nemáte nějaké novinky o tom úniku plynu v márnici?“

Ventris zběsile šlápl na plyn, až málem vzteky přejel Seanovu nohu.

Na rozdíl od svého postoje chytráka ve Ventrisově voze teď Seana přešel smích. Propadal se hlouběji a hlouběji a dosud nic nedávalo žádný smysl. Když ale dojel do Babbage Townu, už věděl, co bude jeho další krok.

„To nemůžeš myslet vážně, Seane,“ řekl Horatio. Všichni tři stáli u Michelliny dodávky a Horatiova harleye asi půldruhého kilometru od Babbage Townu na prašné silnici.

„Monk Turing přelezl ten plot do Campu Peary a koukej, co se mu stalo,“ pokračoval.

„Věř mi, já přes ten plot lézt nechci, ale moc jiných možností nemám,“ odpověděl zlehka Sean.

Michelle se opírala zády o dodávku a důkladně si svého kolegu prohlížela. „Kdy to chceme udělat?“

Horatio na ni zíral s otevřenou pusou. „Vy tam chcete lézt s tím bláznem?“

Sean se podíval na Michelle. „Jdu tam sám.“

„Nezkoušej to na mě. Jdu taky.“

„Když nás chytnou, jsme až po krk v průšvihu,“ vysvětloval. „A to naprosto.“

„Nikdy jsem se s tebou nenudila, a to je dobře,“ odpověděla mu s klidem.

„Posloucháte vůbec, co vám říkám,“ bědoval Horatio. „Sakra, vždyť je to CIA. Popraví vás za velezradu.“

„Vlezeme tam v sobotu,“ pokračoval Sean směrem k Michelle. „Pokud do té doby nenajdeme nějaké jiné řešení případu.“

Přikývla. „Další přistání?“ Přikývl.

„Nevím, jestli sis na té Freemanově mapě všimla, že –“

„Přistávací dráha je na druhé straně lesa, než kde Monka našli. Takže se půjdeme podívat na ten let?“ dokončila za něj.

„Nejdřív mě zajímá, co nebo koho budou z toho letounu vykládat.“

„Naháníte mi strach,“ vyhrkl Horatio. „Prostě vám to nedovolím udělat.“

Sean se k němu otočil. „Když nás nechceš přes ten plot pustit, pak bys měl přijít na způsob, jak se dopátrat pravdy. O tu ti přece vždycky jde? Proto si povídáš s Michelle i s Viggií.“

„To je jiná věc.“

„Pro mě ne. Zabili tu tři lidi. Všechny mé instinkty říkají, že za vším stojí Camp Peary. Někdo se mě odtamtud pokoušel zabít. Nemůžu to prostě nechat být.“

„Tak s tím jdi na policii.“

„Šerif Hayes by dostal infarkt, kdyby se dozvěděl, co plánujeme. Ventris by mě rovnou zastřelil a tvrdil by, že zbraň vypálila omylem. Hayesovi jsem řekl o setkání s Valerií i o povídání s Ventrisem, nic víc. Víš to jen proto, že ti věřím. Neudělal bych nic, abych tě dostal do maléru.“

„O čem to sakra mluvíš?“ zeptal se Horatio nervózně.

„Pokud nás policajti chytí, půjdou po všech, o kterých si budou myslet, že nám pomáhali. I po tobě. Takže klidně teď jeď domů. Oba dva odpřísáhneme, že jsi o tom nic nevěděl.“

Horatio se opřel o vůz. „Ještě nikdy jsem se nesetkal s tak odhodlanými zločinnými spiklenci.“

„Jestli to zvládneme, pak dokončíte tu věc s Michelle.“ Sean se podíval na svou přítelkyni. „Pokud ovšem bude chtít,“ dodal rychle.

Michelle neříkala vůbec nic.

„Co když se rozhodnu zůstat?“ ozval se Horatio.

„Pokud nás nechytnou, žádný problém. Pokud ano, policajti budou čenichat všude. Nemůžeme vyloučit, že jim nepadneš do oka i ty.“

„Pokud vás dostanou, budu moci alespoň obhajobu založit na faktu, že jste oba zešíleli.“

Sean se usmál. „Vždycky je dobré mít východisko.“

Horatio řekl: „Riskujete život, oba dva.“

„No a? Já to dělám celý život.“

Michelle se přidala. „V téhle chvíli už za nás hovoří jen instinkty, víte?“

Horatio sledoval, jak si ti dva vyměnili pohledy, což je možné jen mezi těmi, kteří už spolu hodně věcí prožili. „Viggie něco ví. Kódy a krev. Pokud dokážeme zjistit, co to znamená, může to otevřít prostor, aniž bychom museli lézt přes ten plot.“

„Dobrý vyšetřovatel má víc stop, ale nepouští žádnou, protože většina z nich skončí ve slepé uličce. Je to jen hra s čísly. Teď mě zrovna nejvíc zajímá ten oplocený pozemek na druhé straně řeky.“

„Mezitím,“ ozvala se Michelle, „se podívám blíže na Champa.“

Sean se přidal. „Jdu si promluvit s Alicií.“

„Jaké bude v sobotu počasí?“ zeptala se Michelle.

„Chladno a zataženo.“

„Můžeme se alespoň připravit. Potřebujeme spoustu věcí.“

„Už jsem je objednal.“

„Joan se na nic neptala?“

„Tentokrát jsem Joan nevyužil. V tomle konkrétním případě jí moc nedůvěřuju.“

„Už nechci nic slyšet,“ řekl Horatio a předstíral, že si zacpává uši. „Jenomže pozdě, jsem spojenec.“

„Neměj obavy. Když nás chytí, my tě neprozradíme.“ Uculil se. „Tedy, pokud nám nebudou uřezávat kousky zadku a pouštět je po řece.“

„Čím jsem si zasloužil takové přátele!“

Sean řekl: „Horatio, musíme se dál věnovat Viggii. Kódy a krev. Máš pravdu, ta věta má podstatný význam.“

„Můžu se s ní sejít,“ souhlasil Horatio.

„Já jsem se k ní dostala docela blízko,“ připomněla Michelle. „Zkusím to.“

Horatio se na ni podíval. „Řekla vám, že vás má ráda?“

„Ano. A taky řekla, že vás nesnáší.“

„Registruji vaši opravdovou radost, když mi to zvěstujete,“ odvětil s přehledem psycholog.

„Je také divné, že nikdo nikoho neviděl, pokud ovšem platí, že Rivesta zavraždili. Jeho domek leží na hlavní cestě. Někdo musel něco vidět.“

„Víš vůbec, jestli se šerif ptal těch správných lidí? A pokládal správné otázky?“ zeptal se Horatio.

„Nejspíš ano. Ale teď když to říkáš, si tím tak jistý nejsem. Zkusíme to tedy jinak.“

„Co mám dělat já, zatímco vy se připravujete na svou popravu?“

„Chceš říct, že –,“ začal Sean, ale Horatio ho přerušil.

„Jo, zůstanu. Jsem nejspíš stejný magor jako vy. No, pro mě to je ale dobré. Budu pak mít v tom velkém domě se zamřížovanými okny spoustu pacientů. Takže mi dejte nějakou práci, nebo skočím na harleye, začnu zase normálně myslet a odjedu na druhý konec světa. Daleko od vás, dvou cvoků.“

„Zajeď za tím novinářem, South Freemanem, do městečka Arch ve Virginii. Vyzná se v místní historii a je novinář. Řekni mu, že tě posíláme. Zjisti všechno o této oblasti, co můžeš.“

Když jejich schůzka skončila, Horatio se naklonil k Michelle a zašeptal: „Co ta hypnóza?“

„Dohodneme se. Pokud to přežiju, nechám se od vás zhypnotizovat.“

„Vzhledem k tomu, že oba o něčem takovém vážně uvažujete, jste nepříčetní. Ale to vy víte, že?“

„Popřejte nám radši hodně štěstí, Horatio.“

Když za sebou Michelle zabouchla dveře od auta, Horatio váhavě houkl: „Hodně štěstí.“

57.

Hned ráno šla Michelle s Viggií na procházku k řece. Posadily se na terasu vedle loděnice a nohy si máčely ve vodě. Michelle se pokoušela zavést konverzaci ke krvavým kódům, ale Viggie s přehledem odrážela všechny její pokusy.

„Můžeme se jet zase projet na kajaku?“ zeptala se Viggie.

„Chceš hned teď?“

„Ne, jen se ptám.“ Ukazovala přes řeku. „Mně se tohle místo nelíbí.“

„Camp Peary? A proč? Proto co se stalo Monkovi?“

„Nejenom proto,“ řekla jen tak mimochodem.

„Proč tedy?“

„Monk mě nechával často samotnou,“ začala najednou mluvit o něčem jiném. „Byl pořád někde pryč.“

„Kdy? Když odjížděl do ciziny?“

Viggie přikývla. Michelle nechápala, proč se na toto téma té dívky už nezeptala dřív.

„Víš, proč odjel ze země? Kam do zámoří odjel a proč?“

„Pořád mluvil o Alanu Turingovi, když se vrátil. Nebylo to poprvé, co tam jel. Měl ho rád, i když už Alan nežil.“

„Kdy tam jel poprvé?“

„Než jsme sem přijeli. Bydleli jsme na jiném místě.“

„Kde to bylo?“

„V New Yorku,“ odpověděla Viggie. „Nelíbilo se mi tam. Bydleli jsme v činžáku. Všichni tam byli staří a mně se nelíbili, protože tak nějak páchli. Až na jednoho. Byl to takový děda, toho jsem měla ráda a Monk taky. Mluvili spolu o spoustě věcí. Ale on mluvil dost divně a vůbec mu nebylo rozumět.“

„Pamatuješ si, o čem si povídali?“ Michelle si nemyslela, že tato informace je nějak zvlášť důležitá, ale rozhodně chtěla udržet Viggiinu pozornost.

„Vlastně ne. Hovořili o dávných věcech.“

„Aha.“

„Já jsem raději hrála na klavír hodně nahlas, když si takhle povídali.“

„Ale tys říkala, že jsi toho dědu měla ráda.“

„Ano. Byl prima, ale mluvil jen o těch dávných věcech a nebylo mu rozumět.“

„Staří lidé to občas tak dělají, vzpomínají na minulost. Pro Monka to ale bylo zajímavé.“

„Ten muž rozuměl matematice i vědě. Ukazoval Monkovi staré mapy a dokonce mu jednou napsal taková ta stará písmena a zkoušel, jestli tomu táta rozumí.“

„Šifru?“

„Asi.“

„Říkáš písmena. Já si myslela, že Monka zajímala jen čísla?“

„Monk říkal, že historie je plná důležitých číselných dat. Alan Turing využíval čísla už dávno, aby zastavil velkou válku. Monk mi o tom vyprávěl. Ale oni si spolu psali i písmenka.“

„Mluvili o tom spolu? O tom, co Alan Turing dělal v době druhé světové války?“

„Občas.“

Michelle, netrpělivá od přírody, se jen stěží udržela, aby nezačala křičet. Přestaň už tlachat a řekni mi pravdu, ty malá čertice. Ale ovládla se a klidným hlasem se zeptala. „O čem si tedy normálně povídali?“

„Dáme si domů závody,“ řekla Viggie a vstala. Otočila se a dala se do běhu. Během pár kroků ji Michelle dohnala, ale vzápětí, jako kdyby byla unavená, zpomalila.

Sotva popadala dech, když navrhla: „Víš co, Viggie? Když doběhnu domů první, povíš mi o té krvavé šifře. Když doběhneš první ty, nebudu se tě už nikdy na nic ptát. Platí?“

„Platí!“ V ten okamžik se Viggie rozběhla tou nejvyšší možnou rychlostí a hnala se cestou k domku Alicii. Michelle notně zaostávala.

Dívka vběhla na poslední úsek a radostně zavýskala, když před sebou uviděla domek. Zvýšila rychlost. Pár kroků před schody se jen zoufale dívala, jak kolem ní probíhá Michelle, vybíhá po schodech nahoru a sedá si na poslední z nich.

Viggie se zastavila a s úžasem se na ni podívala. „Ty jsi podváděla,“ řekla.

„Jak bych mohla? Ty jsi běžela, já taky. Vyhrála jsem. Zasloužím si odměnu.“

„Michelle, líbíš se mi.“

„Dobře, Viggie,“ řekla Michelle obezřetně. „Co ale naše dohoda?“

Viggie kolem ní proběhla do domku a Michelle se vydala za ní. Když ji našla, Viggie už zase seděla u piana. Začala hrát a silně bušila do kláves. Hrála tak zběsile, že Michelle ani nestíhala vnímat melodii.

„Viggie, prosím, přestaň. Dost!“

Viggie prudce seskočila ze stoličky a hnala se po schodech nahoru. Zastavila se, otočila a vykřikla: „Kódy a krev.“ Pak zas letěla nahoru. O chvilku později zaklaply dveře její ložnice.

Jen o chvilku později šla dolů po schodišti polooblečená Alicia Chadwicková. „Bože, co se to tu děje?“ zvolala.

Michelle si odkryla uši a obrátila se k ní. „To kdybych věděla. Jen hrála jako šílenec.“

„Dělá to jen tehdy, když ji někdo nebo něco hodně rozčílí,“ řekla Alicia obviňujícím tónem.

„Tentokrát to prostě jen tak udělala.“

Michelle se dotkla Aliciina ramene. „Je vaše. Musím si od toho děcka odpočinout.“ Dovrávorala ke dveřím a zabouchla je za sebou.

Michelle vzápětí informovala Seana, že Viggie je v tomto okamžiku jen slepou uličkou.

„Pak se naše výprava do Campu Peary stává o to víc důležitou,“ řekl. „Zítra budeme mít výstroj.“

„Výborně, tak já se ti budu hlásit,“ řekla Michelle.

„Ty někam jdeš?“

„Neměla jsem moc štěstí s Viggií, jdu to zkusit s Champem. Nejdřív ale musím něco změnit.“

„Michelle, ohromuješ mne tím, co všechno hodláš udělat pro objevení pravdy.“

„Nejspíš tě ještě víc ohromí, až ti dám jednu do nosu.“

„Zatímco ty budeš svádět největší mozek, já se budu poptávat v Babbage Townu, jestli někdo někoho neviděl v blízkosti Rivestova domku tu noc, kdy ho zabili. Pak se podívám, jestli tu ještě někde není nějaká tajná místnost.“

„Říkala jsem ti, že jsem žádnou nenašla.“

„Nezaškodí se na ten problém podívat jinýma očima.“

Po dvou hodinách Sean skončil své pátrání. Nikdo mu neřekl nic zvláštního, nikdo tedy nejspíš v Rivestově okolí nebyl. Celý bezradný si tedy zašel do zámečku na oběd. Viggie právě obědvala ve společnosti ostatních dětí. Alicia seděla na druhém konci místnosti, po které pobíhali číšníci snažící se nasytit všechny ty hladové vědce s vysokým IQ.

Přidal se k Alicii, objednal si jídlo a zeptal se: „Jak jde dělení?“

Alicia se zamračila. „Koukám, že se dobře bavíte. Kde máte tu svou druhou půlku? Dnes ráno Viggii opravdu rozčílila. Proto jsem vás rozhodně nenajala.“

Naklonil se k ní. „Tak předně: vy jste nás nenajala. Pracujeme pro firmu, kterou si vybrali vlastníci Babbage Townu. Ať už je to kdokoli, jsme tu proto, abychom chytili toho, kdo zabil Monka Turinga.“

„Což se vám zrovna moc nedaří.“

„Lidé, kteří vraždí jiné lidi, si většinou dají záležet, aby se nedali chytit.“

„To je věru povzbudivé.“

„Sezení Horatia s Viggií ale proběhlo dobře.“

„Pokud jejímu útěku v polovině sezení chcete říkat úspěch.“

„Co ta věta kódy a krev? Tak nějak to Viggie říkala, že?“

Alicia nervózně přejížděla prstem po hrnku s čajem. „Nikdy předtím tu větu neřekla. Spíš mám ale strach z toho, jak to vyslovuje.“

„Nemáte ani ponětí, co to může znamenat?“

„Ne, už jsem to řekla Barnesovi.“

„No tak, Alicio, vždyť jste analytik.“

Hluboce povzdechla. „Šifrovat se dá mnoha způsoby. Mohl Monk učit Viggie tuhle dovednost? Nejspíš ano. Komunikovali spolu pomocí kódů? Snad. Jak je ale možné šifru zlomit, když ani nevíme, zda o šifru jde? Dejte mi její kus a já to zvládnu.“

„Co ta část krevl“

„Tam, kde ho zabili, bylo krve až dost.“

„Právě. Jenže když se s Viggií na tohle téma bavil, byl živý.“

„Viggie je velmi nestálá a emočně nevyrovnaná dívka, jejíž nálady se mění jak na kolotoči. Nevím, jestli je dobré stavět celý případ na tom, co říká.“

„Pokud máte jiný nápad, rád si nechám poradit.“

„Já tu mám ale jinou práci.“

„Může Champ vědět, kdo vlastní Babbage Town?“

„Netuším. Vím, že každý měsíc jezdí na pár dní pryč. Možná, že na nějaké porady.“

„Zajímavé. Jezdí vozem, nebo tam létá?“

„Pilotuje svůj vlastní letoun.“

„Vážně? Kde ho má?“

„Na soukromém letišti asi pět mil odtud. Jednou jsem tam s ním byla.“

„Musí na tom být dobře, když si může dovolit vlastní letadlo.“

„No, vlastně ani nevím, jestli mu opravdu patří.“

Sean se odmlčel. Když ho míjela uniformovaná číšnice s podnosem, najednou mu to došlo. Pokládal naprosto špatné otázky. Vyskočil a vyběhl ven. Alicia se za ním jen udiveně dívala.

58.

Michelle se rozhodla pro bokové černé džíny, otevřené sandály a volnou blůzku, na které nechala dva horní knoflíčky rozepnuté. Vysoké podpatky si vzít nemohla a minisukni tu neměla.

Pak odešla za Champem do jeho kanceláře. Když ji Champ nečekaně uviděl, málem spadl ze židle. Michelle ho požádala o prohlídku Domku č. 2 a jen občas pronášela obdivné poznámky k jeho „důležité“práci. Když jí ukazoval Turingův model, naklonila se tak, že se o něho musela opřít a položila mu ruku na záda. Vnímala, jak tělem toho chudáčka projíždějí elektrické impulsy. Až jí ho bylo líto a pomyslela si, jak jsou ti muži vlastně slabí. Jsou to hlupáci, i když géniové.

Poobědvali v malém soukromém salonu zámečku, který mohl využívat jen ředitel městečka.

„Jak to celé zvládáte?“ řekla Michelle.

„Pochybuji, že by vás to zajímalo,“ řekl a podíval se na ni.

„Kdyby ne, tak bych se neptala.“

„Určitý výzkum jsem prováděl na Stanfordu a později na MIT, získal jsem pár patentů. Má doktorská práce byla o kvantové mechanice a získala vysoké ocenění. Nejspíš právě proto jsem tuto práci dostal.“

„Sean mi řekl, že vlastníci Babbage Townu podléhají důvěrnému režimu.“

„Zůstávají v tajnosti. Za utajení ale výborně platí.“

„Loajalita většinou úzce souvisí s velkorysostí.“

„I tak by to ale bylo málo. Já jsem takto získal navíc i vlastní letadlo.“

„Opravdu? Neumím létat, ale létám ráda.“

„Vezmu vás nahoru. Je odtamtud nádherný výhled.“

„Prima. Ale jen za podmínky, že nepoletíme nad Camp Peary.“

„Nebojte se. Tyto zakázané oblasti jsou už naprogramovány v palubním počítači.“ Odmlčel se. „Přemýšlím, proč se mnou ztrácíte tolik času.“

„Jste zajímavý člověk.“

„A také podezřelý.“

„Máte na dobu smrti Lena Rivesta pevné alibi.“

„Byl jsem v práci, to je pravda.“

„Jak jste s prací daleko?“

„Prvotní prototyp bude hotový na počátku příštího roku.“

„A pak celý současný svět skončí, alespoň to tvrdil Sean podle toho, co mu zas řekli jiní.“

„To těžko. Náš počítač bude schopen i tak provádět jen základní početní operace. Do skutečného přelomu zbývá ještě hodně let.“

„Tak to se ještě načekáme.“

„Pro fyziku ten čas nic neznamená,“ řekl a dopil sklenku vína. „Jak se vám daří s Viggií?“

„Je to prima holka. Mám ji ráda. Chápu ji, nemá to jednoduché.“

„Monk také nebyl jednoduchý člověk. Jak říkají Angličané, byl moc sebestředný.“

„Když už o Anglii mluvíte, prý tam nedávno byl?“

„Ano. Údajně si potřeboval ujasnit některé rodinné záležitosti.“

„Říkal něco, když se vrátil? Nebo navštívil i některé jiné země?“

„Vlastně ani ne. Nejspíš by se to dalo zjistit podle pasu.“ Champ louskl prsty. „Moment. To snad není možné, že mi to dřív nedošlo. Přivezl mi dárek, vlastně úplatek, protože odjet v této fázi výzkumu nebylo zrovna optimální.“

„Dárek? Odkud? Z Anglie?“

„Ne, z Německa. Korbel.“

„Z Německa? Určitě?“

„Pokud ho chcete vidět, mám ho doma.“

Champ měl ve svém domku celkem pořádek, ale se Seanovou pořádkumilovností zdaleka nemohl soutěžit. Fyzik si tím ovšem získal její sympatie, neboť v něčem byl stejně nepořádný jako ona.

Odešli do malé studovny s knihovnou. Na jedné poličce stál silně zdobený modrý korbel. Podal jí ho.

„Tady je. Pěkná věcička, i když pivo nepiji.“

Michelle si korbel pozorně prohlížela. Otevřené cínové víčko bylo zdobeno rytinami slavných německých měst. Otevřela korbel a podívala se na dno. „Není tu nikde napsáno, odkud přesně je. Jenom že z Německa.“

„Podle mého může pocházet odkudkoli.“

„Mohu si ho chvilku nechat?“ zeptala se.

„Když vám to pomůže najít pravdu. Rád vám pomůžu při objasnění zdejších záhad.“

„To opravdu můžete,“ řekla. Champ se na ni podíval s očekáváním. „Dovolte, aby se Horatio Barnes mohl nastěhovat do Babbage Townu.“

Žádost Champa udivila. Michelle ale okamžitě pokračovala. „Jen postel a strava. Moc mi na tom záleží.“

„Taková prosba se nedá odmítnout,“ řekl pomalu.

„Díky, Champe, oceňuji to. Mimochodem, na dveřích vaší kanceláře visí kimono. K jaké disciplině?“

„Taekwondo. Černý pás. A vy?“

„Nic takového,“ zalhala.

Když vyšli ven na sluníčko, Champ řekl: „Vezmu vás do letadla. Pozítří kolem deváté, pokud počasí vydrží.“

Narovnal si brýle. „A cestou zpátky vás pozvu na dobré jídlo do jedné příjemné restaurace, kterou jsem si vyhlídl.“

Michelle toho vyzáblého dlouhána pozorně sledovala. Určitě by měl dost síly, aby pomocí zvonu zabil Rivesta. Strčil by ho pod hladinu a držel, dokud by se neutopil. Jenže jak říkal Sean, Champ měl na dobu vraždy alibi.

Vážně tak pevné?

59.

„Všichni vás považují za místního experta na Camp Peary,“ řekl Horatio, když se posadil proti Southu Freemanovi v jeho kanceláři.

„Jo, jenže stejně to nikdo nechce poslouchat,“ odvětil hořce South. „Ať CIA dělá, co chce. Já budu hezky držet hlavu dole, aby mi ji neodpálili.“

„No, většina Američanů touží jen po jediném, po bezpečném životě.“

„Opravdu? Tak tohle na mě nezkoušejte, mohl bych se rozčílit.“

Horatio mu vylíčil všechno, co věděl od Seana a Michelle. „Teď nás zajímá historie, o které se zase až tak moc na veřejnosti nemluví.“

„Jde o smrt Monka Turinga, že?“ Horatio přikývl. „To je věc, která mě také zajímá. Láká mě to, ten případ rozlousknout. Exkluzivně. A když říkám exkluzivně, tak to také tak myslím. Znovu dostat moje noviny na výsluní.“

„Nejsem si jistý, jestli s tímhle bude Sean souhlasit.“

Freeman okamžitě zavrčel: „Pak odsud vypadněte! Nemíním se namáhat zadarmo; odporuje to mým zásadám.“

Horatio na okamžik zaváhal. „No dobrá, rozhodnu to tedy sám. Pokud rozluštíme případ díky vaší informaci, je celá ta historie vaše. Dám vám to písemně, jestli chcete.“

„Papír je na nic, obzvlášť když jsou tu všude kolem ti slizcí právníci.“ South natáhl ruku k Horatiovi. „Rád se dívám pořádnému chlapovi do očí a tisknu při tom chlapskou ruku. Pokud mě vypečete, najdu si vás a nakopu vám zadek.“

„Jste sladký jako cukrkandl.“

„Co konkrétně vás zajímá?“ zeptal se South.

„Můžeme se na všechny ty události podívat chronologicky? Něco o CIA a Campu Peary vím, ale co bylo předtím? Vím, že tu námořnictvo za druhé světové války cvičilo See Bees. Stalo se tu ještě něco jiného?“

„Spousta věcí. Jak už jsem říkal vašim kamarádům, byla tu dvě města, Magruder a Biggler’s Mill. Víte, po kom se jmenoval Magruder? Po generálovi Konfederace, tady to bylo dost módní.“ Ušklíbl se. „Moji rodiče mi dali jméno South z poněkud jiného důvodu.“

„South Freeman“ řekl Horatio. „Velmi důvtipné.“

„Hm. Biggler’s Mill postavili na místě, kde v době občanské války stála nemocnice. A tak to zůstalo, až do okamžiku, než se tady usadilo námořnictvo.“

„Proč armáda zabrala právě tuhle oblast?“

„Patřila hlavně barevným, kdo by se tedy ptal? Levné pozemky, voda nedaleko – to je něco pro vojenské námořnictvo. Pak tam železniční společnost C&O natáhla koleje z Williamsburgu. Vzniklo nádraží Magruder.“

„Proč? Pro dopravu vojáků a zásob?“

„Jo. Většina lidí si neuvědomuje, že vlastně železnice může za to, že se po okolí rozmístily všechny ty jednotky. Ale byl tu ještě jeden důvod.“

„Jaký?“

„Když tomu tady velelo námořnictvo, byl tu i lágr.“

„Lágr? Vězeňský tábor pro americké vojáky odsouzené za zločiny?“

„Ne. Zajatecký tábor pro německé vojáky.“

„Pro Němce?“

„Většinou pro námořníky. Z ponorek nebo lodí potopených u východního pobřeží. Ten blázen Hitler si myslel, že jsme je všechny popravili. Proto všechno to utajení. Vláda prostě nechtěla přiznat, že je tu drží v zajetí.“

Horatio zavrtěl hlavou. „Proč tolik tajností? Proč to všechno?“

South na něj ukázal a zakřenil se. „Znát odpověď na tuhle otázku, tak jsem v balíku.“

„Každopádně jste na ni odpověď hledal. K čemu jste došel?“

„No, jeden důvod to mělo určitě. Pokud by byli ti vojáci přinuceni mluvit poté, co byli zajati s knihami kódů k Enigmě, kterou používalo německé námořnictvo, pak by Hitler a jeho nohsledi dali nevím co za to, aby je zlikvidovali. A nemá smysl pochybovat o tom, že se to tady německými špiony a atentátníky jen hemžilo. Protože se příliv agentů zpomalil právě v době, kdy se v Campu Peary objevili zajatci, je pravděpodobné, že byli pod nátlakem přinuceni o Enigmě všechno prozradit.“

„Co se stalo se zajatci po skončení války?“

„Někteří se nejspíš vrátili do Německa. Proč bychom je potom tady po válce drželi? Co tam zbylo, jen sutiny, zmar a chaos! Lidé si navíc mysleli, že už jsou mrtví. Stejně si ale myslím, že se tam všichni nevrátili, někteří asi zůstali v Americe.“

Horatio postupně zpracovával tuto informaci, ale South dál pokračoval ve svém vypravování. „Válka skončila, námořnictvo odešlo a pozemek spravovala státní lesní správa. Zpátky se námořnictvo vrátilo v roce 1951. Všechno zavřelo a od té doby je oblast pro veřejnost nepřístupná. CIA pozemek převzala v červnu 1961, i když byl pořád označovaný jako vojenská základna. To datum je však ironií.“

Horatio s sebou trhl. Sean mu vyprávěl o Monkově poznámce o ironii, když byl s Lenem Rivestem rybařit nedaleko Campu Peary.

„Ironií? Proč?“

„Uběhly dva měsíce od strašného fiaska CIA v kubánské Zátoce sviní. A ve stejné době si námořnictvo oficiálně otevře novou základnu v místě, které říkají Seamaster. A své demoliční a zbrojařské sklady vybavené speciální technikou k výsadkovým operacím převedou na jinou základnu. Jenže jen na oko. V červnu 1961 založili v Campu Peary hlavní špionážní školu, tím jsem si jistý. Po Zátoce sviní byli zaskočeni, a bylo také proč. Potřebovali místo, kde by své lidi pořádně vycvičili. To ovšem není jediná ironie tohoto místa.“

„Co dál?“

„To město se jmenovalo po generálovi Konfederace, to už jsem vám ale říkal. Generál ‚Princ John‘ Magruder byl opravdovým mistrem klamu. No a dnes tam má základnu agentura, která si lhaním vydělává na živobytí.“

„Aha, už to chápu. Opravdu to je ironie,“ souhlasil Horatio, i když nenašel žádnou souvislost s poznámkou, kterou tehdy Monk řekl Rivestovi.

South Freemen se opatrně rozhlédl kolem sebe, i když tu byli sami.

„Chtěl jsem to říct vašim přátelům, jenže pak jsem si to rozmyslel. Ale co. Uvnitř tábora je oblast, o které nemá většina lidí ani ponětí, a nejspíš ani ti, co tam pracují.“

„Jak to víte vy?“

„Musejí taky jíst a uklízet, ne? Znám spoustu kuchařů a uklízeček. Někteří stojí za bačkoru, jsou to hlavně barevní, no a co?“

„Dobrá, pokračujte!“ pobízel ho Horatio.

„V táboře je taky černá oblast. Nemluvím o těch, co jsou černí jako já. Právě odtamtud se vede utajená diplomacie USA.“

„Cože?“

„Jo. Už od nepaměti. Představitelé dalších zemí, agenti, rebelové, diktátoři či teroristé, kteří jsou zrovna teď na naší straně, sem alespoň někdy načerno v noci přilétají. Nejspíš to byl ten letoun, co jste viděli přistávat ve dvě ráno. Neprocházejí žádnými celními a pasovými formalitami. Nikdo neví, že jsou tady. K takovým schůzkám vlastně oficiálně nikdy nedošlo. Před invazí do Iráku sem na Farmu přiletěla skupina kurdských vůdců, aby projednala Husajnovo svržení.“

Ohromený Horatio jen vykřikl: „Southi, odkud tohle víte?“

Freeman vypadal uraženě. „Jsem sakra novinář, ne?“

Horatio zůstal sedět. Ještě pořád se mračil.

Freeman se zazubil: „Do hajzlu!“

„Přesně tak, do hajzlu!“ odsouhlasil Horatio

60.

Když se Sean s Michelle později sešli, řekl: „Ještě jsem neměl čas hledat tu tajnou místnost. Co kdybychom to teď zkusili spolu?“

Za chvilku už byli v hlavní chodbě zámečku. Počkali, až bude čistý vzduch, a pustili se do pátrání. Prošli už tucet místností a byli právě v knihovně, když je překvapil hlas.

„Hledáte špatně.“

Otočili se a spatřili Viggii, která seděla na ozdobném gauči u stěny hlavní chodby a sledovala je přezíravým pohledem.

„Nemáš být náhodou ve škole?“ zeptala se jí Michelle.

„Jsem nemocná.“

„Na nemocnou moc nevypadáš.“

„Už jsem všechno udělala, včetně domácích úkolů. A viděla jsem vás tu čmuchat.“

„My tu nečmucháme,“ namítl Sean.

„Hledáte přece tu tajnou místnost, jak ses mě ptala, ale děláte to úplně špatně.“

„No dobrá, jak bys to udělala ty?“ odsekl Sean.

Místo toho vzala Viggie několik listů papíru popsaných čísly a rovnicemi. „Už jsem na to přišla. Změřila jsem všechny vnější a vnitřní rozměry domu a porovnala je navzájem a také s vlastním uspořádáním.“

„Vážně?“ nevěřil ohromený Sean. „Vždyť je ti jedenáct!“

Viggie ťu poznámku ignorovala. „Přišla jsem na zajímavou souvislost.“

„Jakou?“ zeptala se Michelle.

„Je tam čtverec o velikosti dvanáct krát dvanáct stop.“ Ukazovala na papír, na kterém bylo vše tak složité, že Sean či Michelle nebyli schopni sledovat obsah.

„No tak dobře, naše malá Einsteinko,“ řekl Sean. „Kdepak to máme?“

„Druhé patro, západní chodba, vpravo v poslední místnosti.“

Sean se zamyslel. „Hned vedle pokoje, kde bydlím.“

Viggie si založila ruce v bok a znovu ho zpražila pohledem. „Páni, to jo, ale dost pochybuji, že bys ji našel, pane Einsteine.“

Sean zamířil nahoru po schodech. Michelle s Viggie běžely za ním.

Za okamžik se všichni ocitli ve druhém patře před zdí, která měla být falešná.

„Dávejte pozor,“ řekl Sean a nejprve očima a pak prsty zeď prozkoumal. Snažil se najít štěrbinu nebo skrytou záklopku jako v ostatních usedlostech. Za deset minut to vzdal. „Nemohu nic najít, chceš to zkusit?“ vybídl Michelle.

I ona po deseti minutách řekla: „Nic.“

„Viggie, jsi si tímto místem jistá?“ zeptal se.

„Absolutně,“ řekla napjatě.

„Pak je to tedy jen nevyužitý prostor, nebo tu žádná tajná místnost není. Taky tu může být jiný vchod.“

„Seane, ty jsi říkal, že je vedle tvého pokoje?“ poznamenala Michelle. „Zkusme to odtamtud.“

„To je pravda.“ Odvedl je do svého původního pokoje a zkoušel klepat na zeď. „Zní to dutě,“ řekl. Snažil se najít páku či něco jiného, ale nikde nic nebylo. Zkusili tedy i další pokoj z druhé strany, ale dveře se otevřít nedaly.

„Co teď? Nemůžeme jen tak prorazit zeď, aniž by si toho někdo nevšiml,“ řekla Michelle. „Pokud je tam tajná místnost, je pravděpodobně stejně prázdná.“

„Michelle, o tomhle jsme už mluvili. Pokud měl Rivest pravdu a všude tady jsou špioni, pak by také mohli tu místnost používat.“

„Špioni!“ vyjekla Viggie.

„Nech si to pro sebe,“ varoval ji Sean.

„K čemu by tu místnost používali?“ zeptala se Michelle.

„Kdybych to věděl, tak tam nepolezu,“ vyštěkl Sean.

Michelle se obrátila k Viggie. „Dnes s tím asi moc neuděláme. Díky za pomoc. Bez tebe bychom si já ani Sean tuto možnost vůbec neuvědomili.“

Viggie se před ní uklonila.

61.

Horatio poděkoval Freemanovi a zamířil zpět do svého penzionu. Když se vrátil, prověřil zprávy ze své kanceláře. Jen jedna ho opravdu zajímala. Okamžitě zavolal zpátky.

„Haló?“

„Paní Roseová? Hazel Roseová?“

„Moment, je to má spolubydlící.“

Horatio chvilku počkal, než se sluchátko dostalo do těch správných rukou. Pak se znovu ozval ten drsný jižanský hlas. „Haló? Kdo volá?“

„Paní Roseová, tady Horatio Barnes. Dostal jsem váš vzkaz.“

„Ach ano, pan Barnesi. Chtěla jsem vám poděkovat za pomoc. Převezli mě do toho domu, jak jste říkal. Tomu se snad ani nedá uvěřit. Mají tu dokonce knihovnu s opravdovými knížkami, nejenom ty časopisy.“

Horatiovo nadšení povadlo. Doufal, že si vzpomněla na něco z Michellina dětství. „Jsem rád. To víte, že ano. Jsem rád, že to vyšlo. Budete tam spokojená. Děkuji za zavolání.“

„Ne tak rychle. Je tu i další důvod, proč jsem vás sháněla.“

Horatio byl hned ve střehu. „A co tedy?“

„Vzpomněla jsem si ještě na něco. Nevím, jestli to pomůže, ale najednou jsem měla pocit, že byste to měl vědět.“

„Paní Roseová, může se hodit všechno.“

Hazel Roseová začala šeptat, nejspíš proto, aby ji její spolubydlící neslyšela: „Pamatujete se, jak jsem vám říkala, že Frank Maxwell odjížděl po večerech do školy, aby studoval a mohl být později povýšen.“

„Vzpomínám. Bráchové už tehdy byli velcí a odešli z domova a ona zůstávala sama. Musela se cítit hrozně.“

„No, já si myslím, že nejen Michelle byla osamocená.“

„Co tím chcete říci?“

„Ode mne nic nevíte.“

„Přísahám. Prosím, povězte mi to.“

Hluboce si povzdechla a pak pokračovala: „V té době, o které jsme mluvili, jsem alespoň jednou týdně viděla na cestě parkovat auto. Jen kousek od Maxwellových.“

„Auto?“

„Nepřikládala jsem tomu žádný velký význam. Když ale manžel šel ráno do práce, auto tam už nestálo. Dělala jsem mu snídani, tak to vím jistě.“

„Víte, komu to auto patřilo?“

„Ne. Občas jsem ale ten samý vůz viděla parkovat před výčepem Dairy Queen.“

„Kdo ho řídil?“

„No, jeden fešák. V uniformě.“

„V jaké uniformě?“

„V armádní.“

„Byla někde v blízkosti základna?“

„Ne, ale ve městě byla náborová kancelář.“

„Mohl tam pracovat?“

„Nevím, nijak jsem se o to nezajímala. Nebyla to moje věc.“

„Proč se ale domníváte, že to auto nějak souvisí s Maxwellovými?“

„Nikde v okolí jiný dům nestál, jen ten jejich a náš. Všechny ostatní ženské mívaly manžela v noci doma.“

„Frank Maxwell nebyl…?“

„Přesně tak. A když doma byl, auto tam nebylo.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto.“

„A to jste si teď vzpomněla?“ zeptal se s notnou dávkou skepse.

„Ne, vzpomněla jsem si hned, ale proč čeřit vodu. K čemu by to bylo dobré?“

„Proč jste si to tedy rozmyslela?“

„Čím víc o tom přemýšlím, tak by možná odhalení pravdy, ať už je jakákoli, mohlo Michelle pomoci. Byla ještě malá holka. Ať už se tenkrát stalo cokoli, nebyla to její vina.“

„Paní Roseová, co se podle vás stalo?“

„Pane Barnesi, to vám nepovím. Je to na vás. Doufám, že to pomůže. Vyřídil jste Michelle, že ji pozdravuji?“

„Ano, a dobře si na vás pamatuje.“

Hazel Roseové přeskočil hlas: „Přeju jí jen to nejlepší.“

Horatio poděkoval a vzápětí se sesunul do svého křesla. Nový obrat v případu se psychologovi pranic nelíbil.

62.

Večer se Horatio přestěhoval do prázdného pokoje v zámečku Babbage Townu. Michelle donutila Champa, aby tento přesun odsouhlasil.

„Jsem překvapen,“ řekl.

„I géniové mění názory,“ podotkla.

„Ne, mě spíš překvapilo, že jste to udělala.“

„Jak to víte, že jsem to byla já?“

„Jsem doktor, ne? Tak vím všechno.“

Když si Horatio vybalil věci, pozval Seana na kus řeči. Vylíčil mu Southovo vyprávění o Campu Peary a německých válečných zajatcích. Nezapomněl ale ani telefonický hovor s Hazel Roseovou.

Sean se dlouze přebíral posledním vývojem. „Co z toho vyvozuješ?“

„Vyvozuji? Matka Michelle měla milostný poměr s nějakým vojákem.“

„To mi došlo. Jak to může souviset se změnou její osobnosti?“

„Ještě nevím,“ připustil Horatio.

„Říkala Hazel, kdy tam ten voják přestal jezdit?“

„Ne, vlastně jsem se ani neptal.“

Ti dva na sebe jen hleděli. „Ty si myslíš, že Michelle něco viděla?“ Horatio pomalu přikývl. „Co třeba?“

„Je to jen dohad… ale rozhodně ne v dobrém. Mohla vidět matku s cizím chlapem v posteli. Já ale vidím ještě horší souvislosti. Její bratr Bill nevěří, že to tak bylo, ale co když Michelle právě on zneužil.“

Sean to bral dost skepticky. „A její matka to dovolila? No tak?“

„No, už jsem viděl ledacos. Matka to nemusela vědět, nebo to nechtěla vědět. Alespoň ne po dobu, co chodil za ní.“

„Co by to udělalo s šestiletou holkou?“

„Vidět mámu s jiným chlapem v posteli? V jejím věku nemusela ničemu rozumět jen vidět mámu s nějakým divným chlapem. Co když jí to máma nijak nevysvětlila? Sexuální zneužití? To by ji zničilo úplně. Zvlášť pokud se s tím matka smířila.“

„Ne, tomu nevěřím. Michelle je ve svém životě velmi úspěšná. Dokázala by to s takovou zátěží?“

„Některé zneužité osoby mají v sobě silná nutkání a jejich ambice je dovedou k velkým úspěchům. Pod tváří úspěchu však leží zcela jiný obraz. Naprostá nevyrovnanost. V určitém okamžiku pak přijde zničující zhroucení.“

„Jako u Michelle,“ podotkl Sean.

„Já vím.“

Sean se díval ven z okna. „Co když Michelle viděla svou mámu s jiným nebo ji zneužili a pak to řekla tátovi?“

Horatio dlouze povzdechl. „Pak se dostáváme k hodně vážnému psychickému problému. Hazel řekla, že ten chlap tam pak přestal jezdit. Třeba zemřel.“

Sean vyhrkl: „Mám to! Voják! Chlap, kterého zmlátila v tom baru, byl v maskáčích. Viděl jsem ho.“

„Zapadá to do sebe,“ přitakal Horatio pomalu.

„Mluvil jsem se spoustou jejích spolupracovníků, s přáteli i sportovci. Někteří věděli, že se občas prala.“

„Budu hádat. Většinou s někým, kdo něčím připomínal vojáka?“

„Ano, alespoň si to tak vybavuji. Horatio, musíme zjistit, co se tomu vojákovi stalo.“

„Nemyslím, že je to až tak dobrý nápad,“ řekl Horatio. „Proč ti najednou pravda připadá jako špatná věc?“

„Seane, tohle není žádné vyšetřování. Tady jde o člověka. Pravda může někdy víc uškodit.“

„Přinejmenším musíme vědět, co s ní udělat. Řekla mi, že ji chceš hypnotizovat. Když se začneš ptát, můžeš se i tak dozvědět špatné věci. Je lepší znát všechna fakta dřív, než začneš.“

Horatio souhlasil. „Vlastně máš pravdu. Ale jak to udělat?“

„South Freeman určitě zná někoho, kdo archivuje materiály o Tennessee.“

„Zavolám mu.“

V ten okamžik je vyrušilo zaklepání na dveře. Byla to Michelle. Okamžitě se všimla jejich zamračených obličejů.

„Copak plánujte, pohřeb a válku souběžně?“ pokoušela se vtipkovat.

Sean raději změnil téma. „Horatio mi právě líčil svůj rozhovor s Freemanem. Zdá se, že těmi tajnými lety se sem dostávají lidé, kteří tady nikdy neměli být. Mají tam vyhrazené prostory pro takzvanou černou diplomacii.“

„A ta se stala pro Monka fatální, protože byl jejím očitým svědkem,“ poznamenala Michelle.

Sean pokračoval: „To ale není všechno. Před Campem Peary byli na tom pozemku vězněni němečtí váleční zajatci.“

„Německý zajatecký tábor?“ řekl Michelle. „To je ale zvláštní. Champ mi ukazoval německý korbel, který mu Monk přivezl.“

Sean málem vyskočil ze židle. „Monk Turing byl v Německu?“

„No, stoprocentně to tvrdit nemůžu. Každopádně ať byl kdekoliv, přivezl ten korbel. Zkusím si promluvit se šerifem Hayesem, jestli by nezjistil, kde v tom Německu byl. Třeba přesvědčí Ventrise a bude se moci podívat do Turingova pasu.“

„Němci v Campu Peary a Turing v Německu,“ shrnoval Sean zamyšleně.

„Co vám ještě Champ řekl?“ zeptal se Horatio,

Vyprávěla jim o všem., A prostě mě chtěl jako puberťák sbalit.“

„Pokud se o něco pokusí, tak to na něj rozbal ty!“ řekl Sean rychle a podíval se na Horatia.

„Tak lehké to nebude. Má totiž černý pás v taekwondu.“

„Jo, a pilotuje vlastní letadlo. Alicia mi to vyprávěla.“

„Není jeho, patří do majetku Babbage Townu. Pozítří se s ním půjdu proletět.“

„To se mi moc nelíbí, abys s ním byla sama v pěti tisících metrech.“

„Nemám žádný zájem se zapsat do klubu milovníku vzdušného sexu, pokud jsi snad myslel tohle.“

„Na dobu Rivestovy smrti má alibi, ale –“

„Ne, nemá.“

„Co tím chceš říct? Díval jsem se do počítačových záznamů,“ řekl Sean. „Pracoval v Domku č. 2 až do tří do rána.“

„Champ má nepochybně supervisorská práva a je navíc supergenius. Že by někdo takový nedokázal záznamy změnit?“

Seana málem omyli. „To mě vůbec nenapadlo.“

„Mluvil jsi s operátorem počítačové sítě, který byl ve službě?“ zeptala se.

„Ne, ale tuhle chybu hned napravím. Michelle, výborný postřeh.“

„Občas mi to myslí.“

„Tím spíš se mi nelíbí, že budeš s tím chlapem v letadle sama.“

„Já vím, ale to přežiješ.“

„Navíc jsem přece jen něco zjistil,“ řekl Sean. „Ptal jsem se lidí, jestli někdo tu noc, kdy byl Rivest zavražděn, neviděl něco neobvyklého.“

„Nikdo nic,“ přitakala Michelle.

„Taky jsem se ptal trošku jinak. Ptal jsem se, jestli někdo neviděl v okolí Rivestová domku nějakého zaměstnance nebo osoby, který by tam být měly.“

„Ztratil jsem nit,“ ozval se Horatio.

Michelle mu pomohla: „Hovoří o dalších vědcích, zřízencích, strážných.“

„A uklízecí četě,“ doplnil Sean. „Jeden ze strážných viděl člověka v kombinéze uklízecí čety s prádelním košíkem v blízkosti Domku č. 3 kolem jedné ráno.“ Oba dva se na něj podívali. „Co může být snazšího? Prádelní vozík plný mokrých ručníků a předložek se zvonem.“

Michelle se ozvala první: „Nic lepšího jsi nemohl najít. Takže i ty máš občas výborný postřeh.“

Horatio promluvil. Velmi pomalu a tiše: „Takže Rivesta zabila uklízečka? Nebo uklízeč?“

„Někdo, kdo se za něj vydával. Zkontroloval jsem i prádelnu. Žádné ručníky, předložky a ani zvony tam nikde nejsou.“

„Klidně to tedy mohla být i ženská,“ poznamenal Horatio. „Ženská by se spíše převlékla za uklízečku.“

Sean zavrtěl hlavou. „Já přece netvrdil, že viděli ženu. Říkal, že to byl spíš chlap. Už jsem si to ověřil u vedoucího směny. Mají stejný počet žen a mužů. Ženská také může nosit kalhoty a předstírat, že je chlap.“

„Pak musíme zjistit, kdo měl tu noc službu,“ řekla Michelle.

„Ano i ne,“ podotkl Sean. „Dají nám seznam a prověříme ho. Přesto si ale myslím, že to byl jen převlek pro toho, kdo ho sem přišel zlikvidovat. Pokud máš stejnokroj a průkaz, kdo tě bude kontrolovat?“

„Klidně to ale může být i zaměstnanec Babbage Townu, který se převlékl do kombinézy,“ dodala Michelle. „Což je ještě horší.“ Sean se zvedl k odchodu. „Kam jdeš?“ zeptala se ho Michelle.

„Ověřit, jestli náš génius Champ Pollion byl opravdu v Domku č. 2. Co když po utopení Lena Rivesta tlačil ten prádelní košík zrovna on?“

63.

Sean nenašel nikoho, kdo by na vlastní oči viděl Champa v Domku č. 2 po půlnoci, tedy v době, kdy byl Len Rivest zavražděn. Champ Pollion se vrátil zpět na seznam podezřelých. Když se Sean vracel do Aliciina domku, volala mu Joan.

„Dostali jsme komuniké od vlastníků Babbage Townu,“ začala.

„Co jsou zač?“ zeptal se rychle. „Nevím.“

„Jak tedy můžeš vědět, že je to prohlášení legitimní?“

„Používáme zajištěné kanály a hesla. Každopádně ale přišli po smrti Rivesta s jiným modelem naší účasti. Takže pokud jsi zaznamenal nějaký úspěch…“

„Joan, můžu si nohy uběhat. Ještě jsem nikde neviděl tolik překážek jako tady. A navíc ani nevíme, kdo jsou naši klienti.“

„Co jsi zjistil?“

Sean zaváhal a pak jí vylíčil příběh německých zajatců.

„Myslíš, že to nějak souvisí s Monkovým případem?“

„Je to možné. Pomohlo by nám, kdybys někde sehnala seznam německých zajatců a zjistila, co se s nimi stalo po válce. A když už jsi zjistila informace o Monkově cestě do Anglie, zkus to i s Německem. Já se pokusím dostat k pasu, tedy pokud se mi povede dostat ho z rukou FBI.“

„Uvidíme. Máš představu, kde by v tom Německu mohl být?“

„Ne.“

„Všimla jsem si, že žádáš nějaké speciální vybavení.“

„To je pravda.“

„Nějak jsi ale zapomněl napsat, k čemu to potřebuješ.“

„Rozhodně ne k něčemu neobyčejnému.“

„Pak nám ovšem s klidem můžeš říct, o co se jedná.“

„Joan, pokud to neschválíš, řekni to rovnou. Dostal jsem to za dobrou cenu a většina je jen pronajatá.“

„Nebavím se o nákladech.“

„O co tedy jde?“

„Jen se snažím nestát úplně stranou.“

„Jakmile budu něco mít, zavolám ti a podám zprávu.“

„Jak se má tvé druhé já z blázince?“

Ztuhl. „Co tím sakra myslíš?“

„Mám své zdroje,“ řekla Joan tajemně.

„Má se dobře.“

„To si myslím. Pokud ti ale můžu radit, rozhodně by ti záda v krizové situaci měl chránit někdo, kdo není tak křehký.“

„Záda mě nebolí.“

„Jako kdybych to nevěděla. Seane, ale přece jen. Přátelství je jedna věc, ale proč si zahrávat se životem? Tři lidé jsou mrtví. Nechci, abys byl čtvrtý.“

Zavěsila a Sean se začal vzápětí proklínat, protože na okamžik o Michelle zapochyboval. Ty pochybnosti ale nešly zcela pominout. Co když se zhroutí, až budou na pozemku CIA? Co když udělá něco, co v samotném důsledku povede k tomu, že je zabijí?

64.

Následující odpoledne se Michelle pokoušela najít Viggii, ale nikdo nevěděl, kam se ztratila. Alicia pracovala v Domku a strážný, který ji měl na starosti, najednou ztratil přehled. Pak si ale vzpomněla na Viggiina slova a okamžitě se vydala k řece.

Za pět minut už byla v loděnici a okamžitě si všimla, že kajak není na svém místě. Očima pročesávala řeku. Nad hladinou se ozývaly hromy, vítr nabýval na síle a proud zesílil. Uši ohlušoval hrom a v nose štípala vlhkost přicházejícího deště.

Následující výkřik Michelle téměř přikoval k zemi.

„Pomoc! Pomoc!“

Michelle popadla ze stojanu vedle loděnice dvoumístný kajak a pádlo, hodila dovnitř lano a hnala se na konec mola. Za okamžik už byla na vodě a silnými záběry pádla zkracovala vzdálenost na hladině.

„Pomoc!“

Pak uviděla na vodě červenou tečku. Když dojela blíž, spatřila převrácený kajak a Viggii, jak se ho zoufale drží. Proud nabýval na síle a unášel ji pryč. Michelle zabrala a její kajak se přibližoval k dívce. Už celou řadu měsíců netrénovala, proto to byl i pro ni hodně těžký úkol. Na druhé straně řeky uhodil blesk a země se otřásla. Vzápětí následoval ohlušující hrom.

Viggiino volání o pomoc sílilo. Michelle usilovně zabírala, napínala svaly na rukou, zádech a nohou. Po pěti minutách od úderu hromu přišel další oslňující záblesk, ale Michelle už byla vedle dívky. Když jí podávala pádlo, nebesa se otevřela a déšť bubnoval do hladiny takovou silou, že jim potloukl ruce a obličeje.

Viggie se nedokázala pádla chytit; tvrdohlavě se držela boku převrácené lodi.

Michelle na ni mluvila co nejklidnějším hlasem: „Viggie, už tě mám. Budeš v pořádku. Poslouchej mě.“

Dívka vrtěla hlavou. Pak třesoucím se hlasem dodala: „Utopím se. Nemám plovací vestu.“

„Neutopíš se. Volnou rukou se chyť toho pádla, prosím.“

„Nemůžu.“

„Můžeš, Viggie, můžeš.“

Blesk udeřil jen kousek od nich. Michelle naskočila husí kůže. „Viggie, rychle!“ vykřikla. „Chyť se toho pádla!“

Viggie se ani nepohnula. Proud však nabral na síle, vytrhl jí kajak z ruky a začal s ním volně pohazovat. Děvče vykřiklo a zmizelo pod hladinou.

Michelle vzala ze člunu provaz, jeden konec si ovázala kolem levého kotníku a druhý do vázacího bodu kajaku.

„Pomoc!“ vřískala Viggie při každém vynoření z vody.

Michelle se vrhla přes bok kajaku a zmizela pod hladinou. V zakalené vodě hledala rukama, až se jí podařilo chytit dívku za vlasy a vytáhnout ji na hladinu. Viggie s sebou házela, kopala, vřeštěla a vykašlávala špinavou vodu.

Michelle se rozhlížela kolem. Proud unášel její kajak rychle pryč a lano přivázané k Michellině noze už bylo téměř napjaté.

Přinutila Viggie otočit se na záda, chytila jí rukou kolem hrudníku a řekla tak klidně, jak jen dokázala: „Mám tě, zlato. Jsi v pořádku. Naložím tě do kajaku a pak bude všechno OK. Musíš si odpočinout. Když se budeš se mnou prát, bude to jen horší. Uvolni se. Mám tě.“

Viggie došlo, že se už nepotápí, a uklidnila se. Stále ještě nebyly mimo nebezpečí. Michelle si dobře uvědomovala celou situaci. Kajak se pohyboval velmi rychle a táhl je za sebou. Proto měla jen dvě možnosti. Mohla přeříznout lano a plavat s děvčetem ke břehu, nebo se pokusit volnou rukou člun přitáhnout a dostat sebe i malou dovnitř. Ani jedna z možností však nebyla jednoduchá. Bouřka se navíc ještě zhoršovala.

Michelle byla velmi dobrá plavkyně, ale i ona už cítila první známky vyčerpání. K břehu to bylo daleko. Mohla se nechat unášet proudem, ale v určitém bodu by stejně musela plavat ke břehu. Síly jí povážlivě ubývaly. Musela ale zachránit děvče, pak teprve sebe. Dobře však věděla, že jedno bez druhého nejde.

Lano přivázané k jejímu kotníku se napnulo natolik, že ji jen stěží udržela. Raději se ho tedy zbavila. Kajak zmizel v silném proudu.

Michelle se podívala za sebe. Musela se co nejrychleji dostat ke břehu. Jednou rukou tedy chytila Viggie a druhou rukou a nohama začala silně zabírat proti proudu. Nešlo to. Překonat proud a držet Viggie nedokázala.

Bouře zuřila přímo nad nimi. Slyšela jen zvuk hromu, poryvy větru a hučení ohýbajících se stromů. Viggie začala ječet, protože nejspíš vnímala stoupající napětí v Michelliných nohou.

Motor nebyl slyšet až do okamžiku, kdy se člun objevil za nimi. Dolů se natáhly silné paže, popadly Viggii a vytáhly ji nahoru. Pak pomohly nahoru i Michelle. Teprve když se schoulila na sedátko a rukou objala chvějící se holčičku kolem ramen, podívala se kolem sebe. U kormidla člunu stál Champ Pollion a už se věnoval jen řízení lodi. Mířil zpět k loděnici Babbage Townu.

Ujistila se, že je Viggie v pořádku. Pak vstala a stoupla si vedle Champa. „Díky, venku je dnes dost hrozně.“

„Šel jsem se projít a uviděl jsem, jak se Viggie převrhla. Pak i vás, jak se ji snažíte zachránit. Proto jsem doběhl k motorovému člunu. Došlo mi, že nejlepší bude, když vás obě vytáhnu.“

Zvolna zajel do doku a pomohl Michelle dostat Viggii z lodi. Dívka se pořád nedokázala vzpamatovat.

„Je v pořádku?“ zeptal se Champ ustaraně.

„Jen je vyděšená.“

„Není se co divit.“

Michelle znovu chytla dívku kolem ramen a pomalu ji vedla cestičkou k Babbage Townu. Champ je doprovodil až k domku Alicie.

„Jestli jste stejně tak dobrý pilot jako námořník, už se těším nahoru,“ řekla Michelle.

„No, nebude vám vadit, když let o den odložíme? Mám nějakou práci.“

„Samozřejmě, Champe. Kdykoli.“

Champ se stydlivě usmál, něco nesrozumitelně zabručel a odešel.

„Micku, zachránila jsi mi život,“ řekla Viggie, když se převlékaly do suchého.

„Spíš bys měla poděkovat panu Champovi,“ řekla. „Mimochodem, co jsi dělala sama u vody?“ zeptala se přísným tónem.

Viggie se dívala na ruce a její tvářička připomínala zmoklou květinu. „Chtěla jsem být sama.“

„Myslím, že to není problém, ale nemusíš proto tolik riskovat.“

„Díky, že jsi mi zachránila život,“ řekla znovu Viggie.

„Jsem ráda, že jsem tam byla.“

Viggie vstala, došla k pianu a začala hrát. Zlehka, ne zběsile jako minule. Hrála dlouhé tóny, spíš volila zasmušilou melodii. Podívala se na Michelle. Tvářila se nevyzpytatelně.

Když dohrála, Michelle jen špitla: „Děkuji, Viggie. Bylo to nádherné. Co to bylo?“

Viggie neodpověděla. Otočila se a odešla po schodech nahoru. Za okamžik se dveře jejího pokoje zavřely.

Sedmimetrový člun se sklolaminátovým trupem a gumovými boky zvaný RIB, který tvoří páteř vybavení oboj živelných výsadků, brázdil řeku s Ianem Whitfieldem u kormidla. Muž vůbec zuřící bouři nevnímal. Na palubě už byl ztracený kajak s lanem stále uvázaným k zádi. Ian přidal plyn a RIB rychle zamířil rovnou ke břehu, kde leželo městečko Babbage Town. Zajel do loděnice, vystoupil na břeh a kajak uvázal zpět k plovoucí plošině. Když naskakoval zpět na svou loď, ušklíbl se. Na sobě měl žlutou větrovku a khaki šortky. Jeho lýtka byl opálená a svalnatá, přes pravé se však táhla silná jizva. V chladném dešti se otřásl zimou.

Pak opět přidal plyn, příď člunu se zprudka otočila o pětačtyřicet stupňů a do výšky se zvedla vysoká vlna vodní tříště. Za okamžik už byl velitel Campu Peary se svým člunem jen tečkou na hladině rozbouřené řeky.

65.

Hned zrána se počasí zlepšilo. Sean s Michelle si vybrali osamělé místo asi půldruhého kilometru od Babbage Townu. Už včera mu Michelle popsala svůj zážitek na řece a on ji zase neopomněl sdělit, že Champ přišel o své alibi. Sešli se teď, aby daleko od zvědavých očí z Babbage Townu celou řadu věcí probrali do nejmenších podrobností.

„Můžeš mi říct, co dělala Viggie sama v kajaku?“ zuřil Sean.

„Řekla, že chtěla být sama.“

„Nebo se chtěla podívat sama na Camp Peary?“

„Proč?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Zjistil jsi něco ty?“

Sean přikývl: „Mluvil jsem s Hayesem. Nakoukl do Monkova pasu. Byl i v Německu.“

„Víme kde?“

„Cestu začal ve Frankfurtu, ale víc mi toho Hayes neřekl. Zavolal jsem Joan. Pokusí se zjistit podrobnosti o té cestě.“ Vytáhl velký arch papíru a rozložil ho na kapotě dodávky. „Mám tu kopii satelitní mapy Campu Peary, kterou měl v kanceláři Freeman. Zvětšil jsem ji.“

Postupně probíral jednotlivé zóny na mapě. „Slyšel jsem různé údaje, ale to území má tak deset tisíc akrů, většina z něho však není udržovaná. Přistávací dráha, jak víme, leží nedaleko místa, kde našli Monka. Na jihu se nachází řada bunkrů, tamhle dole je loděnice.“ Ukázal na další kus prstem. Tentokrát na mapě byly i popisky.

„O tomhle místě Freeman mluvil. Tamhle je rybník Biggler’s Mill, chata Porto Bello je zase tady. Jezero Queens leží přímo zde za Magruderem. Hlavní komplex je ohraničen dálnicí Interstate 64 na západě a Koloniální alejí na jihu. Námořnictvo má základnu Cheatham tamhle.“ Seanův ukazováček jezdil po mapě sem a tam.

„Tady je zátoka Yorku vrývající se hluboko do pozemku,“ ukazovala Michelle.

„A také silně chráněná,“ doplnil Sean. „Určitě je celá oblast zaminovaná.“

„Pak budeme muset přes plot. Máš všechnu výzbroj?“

Sean přikývl. „Jo, mám.“ Pak prudce praštil pěstí do kapoty. „Michelle, já tam přes ten plot nepolezu, nejsem blázen. I kdybychom to přežili, nehodlám zbytek života hnít v base a nedovolím to ani tobě.“

„Pokud tam ale půjdeš, nedovolím ti jít samotnému.“

„Možná že ani nebudeme muset. Joan třeba zjistí něco o té Monkově cestě do Německa.“

„To ale s jeho smrtí nemusí vůbec souviset.“

„A Viggie? Kódy a krev?“

Michelle zavrtěla hlavou. „Nic nového. Když jsme se vrátily od řeky, byla úplně vyřízená. Naprosto to chápu. Hrála dokonce velmi tiše a pomalu, což je pro ni zcela netypické. Normálně řekne ‚Michelle, mám tě ráda‘, a pak hraje jako cvok. Vykřikne ‚kódy a krev‘ a žene se do pokoje. Tentokrát to neudělala. Poděkovala mi za záchranu života, posadila se a hrála velmi pomalu a krásně. Jako kdyby mi tou hudbou děkovala. Docela mě dostala. A…“

Michelle náhle zmlkla a zůstala zírat na Seana. „Myslíš si totéž co já?“ zeptala se téměř neslyšným hlasem. „Ano. Jsem to ale idiot, že mi to nedošlo hned.“ Okamžitě naskočili do vozu.

Podíval se na hodinky. „Co tvůj letecký výlet?“

„Odložen na zítra.“

„Výborně. Třeba si to do té doby rozmyslíš. Zavolej Horatia, ať za námi přijede. Do domku Alicie.“

„Proč?“

„Hraje přece na klavír. Právě proto.“

66.

Po událostech na řece zůstala Viggie doma, aby si odpočinula. Dokonce nešla ani do školy. „Nejspíš ale hrála jen pro mě,“ řekla Michelle nakonec, když šli se Seanem a Horatiem k Aliciinu domku.

„Horatio si přinesl magnetofon,“ vysvětloval Sean. „Budeme z dohledu, ale tu skladbu stejně uslyšíme.“

„A co pak?“ zeptala se Michelle.

„Pokud je to šifra, seženeme si pomoc a ten kód zlomíme. Máme tu přinejmenším jednoho génia.“

Horatio položil magnetofon spouštějící se zvukem nedaleko klavíru za sloupec knih. Pak se schovali na terasu, odkud otevřeným oknem mohli hudbu stále dobře slyšet.

Michelle vyšla nahoru k Viggii a požádala ji, zda by jí znova nezahrála svou skladbu.

Viggie to svědomitě udělala a pak se vrátila nahoru. Michelle vzala magnetofon a přidala se k Horatiovi a Seanovi.

Sean jim řekl: „Spojil jsem se s Alicií. Bude tu za chvilku. Horatio, můžeš skladbu přepsat do notového zápisu jen podle poslechu?“

„Nejspíš to nebude problém.“

„Počkejte, vy tu skladbu neznáte? Můžeme se ale také podívat, jestli tu někde není osnova. Měla by ji tu někde mít.“

„Promiňte, tahle skladba je pro mne dost fádní,“ připustil Horatio. „Já jsem spíš na rock.“

Když se Alicia vrátila, Horatio už měl přepis dokončen. Sean ho podal Chadwickové.

„Vy si myslíte, že je to vlastně šifra?“ zeptala se. „Přesně tak,“ přitakal Sean.

„S notami se dá postupovat jen několika málo způsoby.“

Horatio přikývl. „A, B, C, D, E, F, G. Můžeme je ještě dělit na půlky, čtvrtky, krátké a dlouhé.“

„Alicio, bude vám to stačit?“ zeptal se Sean napjatě.

„Zatím nevím,“ řekla. „Máte nějakou představu, k čemu by se ta šifra měla vztahovat?“

Sean se podíval na Michelle. Ta jen mlčela.

Alicia, která je pozorně pozorovala, vyštěkla: „Koukejte, pokud mi nedůvěřujete a já nevím, co vlastně hledáte, najděte si někoho jiného, kdo vám pomůže.“

„No dobrá.“ Zhluboka se nadechl. „Camp Peary, němečtí vojenští zajatci a tajné lety.“

Alicii se rozšířily oči. „Jen aby bylo jasno. Jsem lingvistka a matematička, ne kryptoanalytička.“

„Nejlepší luštitelé kódů byli ale lingvisti a matematici,“ poznamenal Sean.

„Určitě by se hodilo mít nějaké bližší údaje. Monk Turing byl velmi chytrý chlap. Jednoduché to určitě nebude.“

Sean vykřikl: „Turing! Kódy a krev! To je jasné!“

„Co je jasné?“ vyhrkla Michelle a naprosto ohromeně na něj zírala.

„Monk Turing byl příbuzným Alana Turinga, jeho přímým pokrevním příbuzným. Nedávno byl v Anglii a projížděl místa, kde Turing žil. Alan Turing přispěl k rozluštění německé šifry Enigma. Musí to spolu souviset!“

Alicia se podívala do zápisu. „Může nám to pomoci. Mám tu pár knih o Alanu Turingovi a jeho práci. Kdy potřebujete výsledek?“

„Co nejdřív.“

67.

Michelle, kterou voda přirozeně přitahovala, se rozhodla pro kajak. Mohla na řece lépe přemýšlet a také se chtěla ještě jednou podívat na říční hranici Campu Peary. Pokud chtějí proniknout na cizí území, trocha průzkumu navíc nikdy neškodí. Když se vrátila do loděnice, okamžitě si všimla, že je kajak opět uvázaný u můstku.

Kdo to udělal? podivila se.

Následující půlhodinu hodnotila Camp Peary z různých úhlů. Přelézt drátěný plot by nebylo problém, ale co potom? Poprvé se začala trápit tím, co s nimi udělají, když je chytí. Co vůbec očekávají, že najdou na tisících hektarech lesů, z nichž je většina neobydlená? Stojí za to riskovat život? Sean si to nejspíš promyslel lépe, jenže co vlastně chce? Má při něm stát, nebo ho naprosto logicky odmítnout? Kdyby ale šel sám a zabili ho, jakou to bude mít cenu, když tu zůstane bez něj? Dokážu bez něj vůbec žít?

Její myšlenky přerušila lodní siréna. Rozhlédla se kolem sebe. Blížil se k ní člun RIB. Ian Whitfield stál u kormidla v maskáčích a bílém tričku a jeho skvělá fyzická kondice se tak nedala přehlédnout. Na hlavě měl baseballovou čapku Yankees a tvářil se velmi přátelsky.

Zkušeně navedl člun vedle kajaku, zařadil neutrál a Michelle pomocí pádla ustálila pozici svého kajaku vedle člunu.

„Ian Whitfield,“ představil se a zvedl ruku na pozdrav. Michelle se naoko pokusila skrýt překvapení.

„Rozhodně lepší počasí než včera,“ řekl vesele.

„Vy jste byl v té bouřce na vodě?“

„Jen chvilku. Našel jsem kajak, ve kterém teď sedíte, dole na řece. Co se stalo?“

„Jedna moje přítelkyně se trochu namočila. Nakonec jsme ji dostali na břeh.“

„Ještě že tak. Slečno, ehm…, proud je tu zrádný.“

„Michelle Maxwellová. Michelle.“ Podívala se přes řeku. „Jak se vám tam na druhém břehu Yorku vede?“

„Neřekl jsem, že jsem z druhé strany.“

„Stačí poslouchat. A to já umím, vždyť jsem pracovala pro tajnou službu. To ale stejně víte, že?“

Pořád se díval někam do dálky přes vodu. „Vždycky jsem chtěl hrát za Yankees, jenomže jsem holt neměl talent. Sloužit své zemi nebyla zas tak špatná druhá možnost.“

Michelle trochu zarazilo upřímné přiznání jeho zaměstnání. „Létat v Air Force One a chránit prezidenta bylo pro mne také velkou poctou.“ Odmlčela se a dodala: „Znám pár kluků z oddílů Delta, co byli ve Vietnamu.“ Změřil si ji. „Jak už jsem říkala, umím dobře poslouchat.“

Pokrčil rameny. „To už je hrozně dávno.“

„Podobné zkušenosti se nezapomínají.“

„Někdo ano, já ale ne,“ opravil ji a ukázal na Babbage Town. „Jak se daří vám na té druhé straně řeky?“

„Jde to pomalu.“

„Nikdy jsem nepochopil, proč zřídili ten podnik tady.“

„Přímo proti vám?“

„Máte tu parťáka, co?“ řekl a zcela ignoroval její otázku.

„Ano.“

„Smrt Monka Turinga byla smutnou událostí, ale určitě ne důvodem k vyšetřování vraždy.“

„Mému parťákovi jste řekl, že to byla sebevražda.“

„Ne, já mu řekl, že tu došlo ke čtyřem sebevraždám v okolí Campu Peary. Pak jsem mu řekl, že FBI uzavřela Turingův případ s tím, že se zabil sám.“

„Nevěřím, že si to pořád myslí. Pak ovšem přišel Len Rivest.“

„V místních novinách psali, že moc pil a našli ho utopeného ve vaně. Nezní to nijak hrůzostrašně.“

„Dvě úmrtí prakticky vedle sebe?“

„Lidé umírají, pořád a různě, Michelle.“

Michelle došlo, že ten chlap ví, o čem mluví.

„Znělo to jako varování,“ konstatovala.

„Nemohu ovlivnit způsob, jak si budete moje slova vykládat.“ Mávl rukou k druhému břehu řeky. „Tam dole jsou všude federální síly i námořnictvo. Lidé pracující pro vládu dělají nebezpečné věci a riskují své životy. Tomu nejspíš rozumíte. Vy jste také riskovala svůj život pro svou vlast.“

„Chápu to,“ řekla Michelle. „A o čem se to vlastně bavíme?“

„Jen byste si měla pamatovat, že v této části řeky York to je občas dost nebezpečné. Ať už zabloudíte kamkoli, pamatujte na to. Mějte se pěkně.“

Michelle se pádlem odrazila od boku člunu. Whitfield zařadil zpátečku, otočil se a pomalu odplouval. Michelle nastavila kajak tak, aby ho mohla chvilku sledovat. Mířil ke Campu Peary. Ani jednou se neohlédl.

Když zmizel z dohledu, Michelle se otočila a pomalu pádlovala pryč. Ian Whitfield ji donutil daleko víc přemýšlet. A dal jí také pádný důvod, aby se jí rozklepala kolena.

68.

Nad kávou v zámecké jídelně Michelle vylíčila Seanovi rozhovor s Ianem Whitfieldem.

„Nepřipadá mi jako chlap rozdávající plané hrozby.“

„Málem jsem dostal osypky, když jsem s ním mluvil. Přes ten plot se mi už vůbec nechce.“

„Pak se tedy musíme na celou tu věc podívat z jiného úhlu,“ řekla. „Jen nevím, z jakého.“

„Projděme si, co víme. Monk odjel do Německa a zemřel v Campu Peary, kde během války drželi německé zajatce. Len Rivest se mnou chtěl mluvit a teď je mrtvý. Byl přesvědčený, že tu všude jsou špioni. Alicia Chadwicková chodila s Rivestem a hlídá Viggii. Champ nemá alibi na dobu Lenovy smrti, ale my nemáme žádný důkaz, že by s tím měl něco společného, Ian Whitfield mě varoval a rande s jeho ženou bylo také slepou uličkou. Márnice vyletěla do vzduchu. Bylo to ale proto, aby se ztratily důkazy Rivestovy vraždy?“

„Počkat,“ ozvala se Michelle. „Ty jsi předpokládal, že Rivesta zabili jen proto, že chyběla předložka, ručníky a zvon.“

„Ano. Požádal jsem Hayese, aby koroner zjistil, zda nejsou na jeho těle otisky zvonu.“

„A…?“

Sean zavrtěl hlavou. „Koroner se už neozval.“

„Pokud tedy márnici vyhodili kvůli tvému podezření, jak mohli vědět, že vůbec něco takového předpokládáš?“

„No, Hayes se mohl někde podřeknout.“

„Nebo to s klidem někomu rovnou řekl,“ pokračovala Michelle.

„Proč by to dělal?“

„Hrál si na ďáblova advokáta. Co o něm vlastně víš?“

„Je to místní šerif.“

„Nevíme ale, ke komu je vlastně loajální.“

„Chceš, abych byl paranoidní?“

„No, já bych řekla, že v téhle díře a s Campem Peary naproti všechno zkazíš, když paranoidní nebudeš.“

Sean přikývl. „Můžeme jen pokračovat krok za krokem. Uvidíme, jestli Alicia na něco přijde. Projdeme si tu německou stopu. Jinou alternativu nevidím.“

„Což nás na konec stejně dovede k tomu, že polezeme přes ten plot,“ řekla ona.

Když Michelle odešla, Sean vytáhl malý kousek papíru s telefonním číslem. Vyťukal čísla a po pípnutí zanechal vzkaz: „Valerie, tady Sean Carter. Můžeme se sejít?“

Když se Michelle vracela do svého domku, spatřila něco, co ji přimělo k okamžitému běhu. „Kčertu, co tu děláš?“ vykřikla.

Viggie se zastavila a hleděla na ni. Její široký úsměv se pomalu ztrácel, zatímco z rukou jí vypadl odpadkový pytel.

Michelle se podívala do svého vozu. Uvnitř bylo dokonale uklizeno. Obrátila se k dívce. „Jak sis mohla dovolit uklízet v mém voze? Je to moje auto. Kdo tě pustil dovnitř a kdo ti dovolil sahat na moje věci? Kdo?“

Viggie ustoupila o krok. „Ale… Tys mi řekla, že by sis tam nikdy neuklidila. Já myslela, že ti udělám radost.“

Michelle popadla pytel s odpadky a začala z něj házet věci zpět do vozu. Ječela při tom: „Tohle nejsou žádné odpadky. Táhni od mého vozu!“

Viggie s brekem utíkala domů. Michelle si zjevně toho ani nevšimla. Měla dost práce s tím, aby znovu zaneřádila podlahu vozu vším tím harampádím.

„Moc se to teď nehodí, viďte?“

Otočila se a spatřila Horatia, jak na ni upřeně hledí. Bezmyšlenkovitě něco zabručela.

„Došlo jen k nedorozumění,“ dodala rychle.

„Ne, řekla jste to naprosto přesně.“

„Jděte taky do hajzlu!“

„Necháme tedy Viggii brečet?“

Michelle se podívala směrem k domu; dívčiny vzlyky nešlo přeslechnout. Michelle se přitiskla k vozu, teniska a slupka od banánu se svezly na zem. Po tváři jí stékaly slzy. Posadila se na práh vozu a hleděla dolů do trávy.

„Je mi to moc líto,“ řekla tiše. „Vlezla ale do mých věcí. Neměla žádné právo to udělat.“

Horatio už stál u vozu. „Co se týče práva, tak to máte nepochybně pravdu. Lidé se nemají plést druhým do života. Jenže Viggie se vám snažila pomoci, alespoň si to myslela. Vy jste to vůbec nepostřehla, viďte?“

Michelle jen krátce přikývla.

„Co ta hypnóza?“

„Už jsem vám říkala, že pokud vyvázneme živí –“

Přerušil ji: „Necháme si ta divadelní gesta. Jsem si jistý, že tolik času nemáte.“

Pomalu zvedla hlavu a podívala se na něj. „Co jste tím přesně chtěl říct?“

„To, co jsem řekl.“

Vstala a hodila pytel s odpadky do vozu. „Co to sakra dělám? Už jsem v tom až po krk.“

69.

Kráčeli spolu po pláži. Valerie v sandálech a Sean s hlavou skloněnou s mírnými pocity viny a v mokasínech teď už plných písku. Zavolal Valerii, protože neměl žádnou jinou stopu a také si chtěl s ní promluvit o poznatcích získaných z hovoru, který měl s Michelle Whitfield. Jakmile vystoupila z vozu, ihned mu vynadala. Už věděla, že se jmenuje Sean King, a ne Sean Carter.

„Předpokládám, že jste mluvila se svým mužem,“ řekl.

„Samozřejmě! V jednom je můj stařík Ian opravdu dobrý, v hledání. Jste bývalý agent tajné služby a vyšetřujete v Babbage Town možné vraždy. Nemůžu pochopit, co jste si ke mně dovolil. Je to neuvěřitelné.“

„Valerie, takhle to nebylo.“

Zavrčela. „Popíráte, že jste mě chtěl využít, abyste získal informace o mém manželovi? Nešel jste do toho baru za mnou, když vám Ian řekl, abyste se zdekoval?“

„Ne, to nepopírám. Já jen –“

„Pak není žádné jen.“

„Ano, hledal jsem informace, ale to je moje práce.“

„Něco takového je neodpustitelné.“

„Valerie, je mi moc líto, pokud jsem vám ublížil. Pokud ale hledáte pravdu, zda byli lidé zavražděni… Neměl jsem prostě jinou možnost.“

Koukala na něj s rukama zkříženýma na prsou. Sandály už sundala a ležely v písku. Oceánská bríza čechrala její volné kalhoty na lýtkách. Vztek v její tváři začala pomalu opadat. „Nikdy jsem si nemyslela, že se mi něco podobného může stát. Nikdy jsem si nemyslela, že mě někdo podvede. Zvláště už ne po tom, co mi udělal lan.“

„Co tím chcete říct?“

„Myslela jsem si, že si mě vzal proto, že mě miluje. Spletla jsem se.“

„Proč tedy?“

„Copak vím. Pak se objevíte vy a já poprvé v mém manželství začnu uvažovat o tom, jaké by to bylo být s jiným mužem. Jste pěkný hajzl!“

Sean na ni hleděl s pocitem nepříjemného napětí. „Valerie, mohu jen říci, že držet si od vás odstup mi dalo hodně práce.“

„Odstup? Ještě lepší.“ Začala plakat a vztekle si utírala slzy z tváří.

„Valerie, je mi to opravdu upřímně líto.“

„Jen samé lži. Tohle nemusím poslouchat.“

Zastavila se, shýbla a sebrala škebli. S hněvem ji odhodila do přílivu. Otočila se a chytila ho za sako. „Chcete mě opravdu naštvat?“

Podle Seanova výrazu bylo zřejmé, že si nic takového nepřeje. „Jen mi to řekněte, zasloužím si to.“

„Možná ani ne.“

„Valerie, kdybych mohl začít znovu, udělal bych to jinak. Ale nemohu. Tak ven s tím.“

Konečně se na něho přestala dívat. „Raději vám ani nebudu říkat, jak moc vás chci do postele. Po tomhle všem. Vy jste mě využil, zradil a podvedl. To jsem fakt tak k ničemu? K ničemu? Protože vás chci tak moc! Seane, co vlastně jsem?“

Začala vzlykat. Chtěl ji obejmout, ale odstrčila ho. Vzal ji znovu za ruku a tentokrát mu dovolila ji sevřít.

Uběhlo pár minut, co tu jen tak stáli a volně se kolébali s nohama zabořenýma do písku.

Na konec se od něj odtáhla, z kapsy vytáhla papírový kapesník a otřela si oči. „No, můžeme se stavit někde, kde bude větší soukromí… Já…“ Zhluboka se nadechla. „Měla bych vás nenávidět, ale nejde to. Ten první večer, když jsem vás odpálkovala, jsem si připadala jako ten největší idiot na světě, protože jsem cítila, že vám nejsem lhostejná.“ Pak tiše dodala. „Daleko víc, než jsem to kdy pocítila za celé své manželství. Můžeme si prostě někam zajít, prosím?“

„Jistě, samozřejmě můžeme, Valerie,“ řekl Sean. Vzal ji za ruku. „Ale nic víc. Vím, že to bude znít divně, ale jsem si jistý, že stejně nechcete, aby bylo něco víc.“

„Proč?“

„Protože pořád milujete svého manžela.“

„To je vážně skvělé,“ ozval se hlas. „Opravdu povedené.“

Oba vzhlédli a spatřili muže, který kráčel směrem k nim.

„Bože!“ sykla Valerie.

Ian Whitfield kulhal přes písečnou pláž.

Sean si stoupl před Valerii. „Whitfielde, rozhodně to není tak, jak si myslíte.“

Whitfield se zastavil přímo před Seanem. „Nehodláte dál takhle žvanit, viďte? Protože další takové kraviny by mě naštvaly ještě víc, než zatím jsem. A to je pro vás docela vyznamenání, to vám povím.“

„Iane, ne!“ vyjekla Valerie zoufale.

Ani se na ni nepodíval. „Dal jste si s ní skleničku, pak jste byli na večeři a teď si chodíte po pláži ruku v ruce. Chcete spáchat sebevraždu, nebo jste jen idiot?“

„Jak je možné, že po tom všem, co víte, tu ještě stojím? Proč mě už vaši bodyguardi nezlikvidovali hned po tom mojitu v baru?“ Sean ustoupil a připravoval se odrazit útok, kdyby se na něj jeho protivník vrhnul.

„Nejsem kriminálník, Kingu. Nenechávám lidi mlátit. Jsem jen státní zaměstnanec pracující pro americké občany.“

„No dobrá, pane úředníku. Něco vám poradím, makejte míň a věnujte se své ženě. Američané to pochopí.“

Whitfield se podíval na Valerii, která se málem propadla. „Z vás je teď manželský poradce, vida? Myslel jsem, že jste jen neschopné soukromé očko.“

„Dělám jen svou práci.“

„A do toho patří svádění mé ženy?“

„Nesvedl jsem vám ženu. A ona mě odmítla, protože vás pořád miluje. Proč, to tedy nevím. Možná byste ji měl místo toho hraní na tvrďáka vzít někam stranou a v klidu si s ní promluvit. Je to na vás, pane Důležitý.“

Whitfield ustoupil o krok. Sean se podíval na Valerii. „Mám tu zůstat?“

Zavrtěla hlavou a přes zavřené rty sykla: „Ne.“

Sean se podíval zpátky na Whitfielda. „Nezkažte to.“ Pak odešel a nechal Whitfielda s Valerii vyměňovat si pohledy ve vanoucím oceánském větru.

70.

Michelle seděla na terase Aliciina domku. Horatio odešel, ale Viggiiny vzlyky byly dál slyšet až ven. Michelle nakonec vstala, vešla dovnitř a usedla ke klavíru, kde se několik minut snažila hrát jakési bezejmenné melodie. Vzlyky ustaly. Michelle se zhluboka nadechla a šla nahoru.

Nenamáhala se ani zaklepat a jen vešla do pokoje. Dívka ležela na břiše s hlavou pod polštářem. Tělíčko se jí otřásalo žalem. Michelle zlehka nadzvedla polštář. V tu chvíli si uvědomila, že Viggie přeříkává velmi dlouhá čísla.

V ten moment si to uvědomila. Viggie ztratila tátu a já se k ní chovala jako k nule. Nepochopila jsem, jak moc ji to bolí.

Michelle se posadila na postel, natáhla ruku a položila ji na dívčinu ruku. Ta se okamžitě napjala.

„Viggie, moc mě mrzí, co jsem udělala. Neměla jsem žádné právo se takhle chovat. Můžeš mi odpustit? V poslední době se chovám nemožně. Mám problémy, mluvily jsme o nich spolu minule. Některé dny jsou lepší, jiné za horší. Prostě jsem dnes měla hrozný den. Já vím, že jsem neměla být zlá. Vím, že jsi mi chtěla pomoct.“

Při této promluvě se dívala do zdi a nevšimla si, že se Viggie obrátila a prohlíží si ji. Když to zjistila, objala ji a přitiskla k sobě. Začala plakat skoro stejně hlasitě jako Viggie předtím. Najednou se role vyměnily. Viggie uklidňovala ji.

„Je to v pořádku, Micku. Mám taky špatné dny… Občas taky šílím. Nerozumím tomu, proč mě to tak vytočí.“

Michelle se ještě víc rozbrečela a o to víc se k ní Viggie tiskla. „Je to v pořádku. Nezlobím se na tebe. Mám… vážně tě mám ráda. Jsi má přítelkyně.“

Michelle k sobě Viggii pevně tiskla a mezi vzlyky šeptala: „Viggie, i ty jsi moje kamarádka. Udělám pro tebe cokoli. Už nikdy se to nebude opakovat. Slibuji, slibuji.“

Když se Sean vrátil zpátky, našel Michelle s ještě rozpálenými tvářemi.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se okamžitě. „Něco s Viggii?“

„Její dobře. Mně taky.“

„Jsi si jistá?“ zapochyboval.

Pomalu přikývla, jako by potřebovala energii, kterou ale teď neměla.

Posadil se vedle ní. „Zato já měl blbý den.“ řekl a vylíčil jí setkání na pláži.

„Bože, Seane, mohl tě zabít.“

„To mohl.“

„Co budeme dělat?“

„Jdi spát. Zítra bude velmi rušný den a oba se potřebujeme trochu vyspat.“

Bohužel netušili, že spánku se nedostane ani jednomu z nich.

Michelle spala jako vždy velmi slabě. Proto když se dveře do pokoje začaly otvírat, strčila ruku pod polštář a sevřela pistoli. Snažila se mžourajícíma očima rozpoznat toho, kdo se blížil k její posteli. Byla to Viggie. Na sobě měla dlouhé tričko ke kolenům a něco držela v rukou.

Na okamžik se zastavila vedle postele a pak předmět pomalu položila na pelest. O pár sekund později Michelle uslyšela, jak se dveře zavírají. Pak zacvakly i dveře dívčina pokoje.

Michelle se okamžitě posadila a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Natáhla se pro neznámý předmět, který Viggie přinesla. Byla to velká hnědá obálka. Uvnitř byly dva dokumenty: dopis v obálce a fotografie. Byla tak vzrušená, že jen v kalhotkách a krátkém tričku a s obálkou v ruce vyběhla na chodbu. Rychle zaklepala na dveře Seanova pokoje. Žádná odpověď. Vzápětí to zkusila trošku silněji.

Opřela se o dveře a zašeptala: „Seane? Seane?“

Nakonec uslyšela hudrování, bručení a zapraskání postele. Rozsvítilo se světlo, ozvaly se kroky a dveře se otevřely.

Měl ospalé oči a na sobě pruhované pyžamo.

„Co se děje?“ zabručel.

Na tváři se jí objevil úsměv. „Ty spíš v pyžamu?“ podivila se. „Vážně?“

Nejdříve nic neříkal, ale když dokázal zaostřit oči, překvapeně zíral na její napůl nahé tělo. „A ty si na spaní skoro nic neoblékáš? Vážně?“

Najednou vypadala zaskočená, podívala se dolů a rukou si rychle přikryla ňadra. Obálku držela před svým nejintimnějším místem.

Teď se začal smát Sean. „Vlastně ne,“ řekl. „Micku, když mě vzbudíš z mého tvrdě zaslouženého spánku, dost těžko můžu vnímat věci jako ňadra a…“ Podíval se na hnědou obálku. „Panečku, copak to tady máme!“ Když tam jen tak stála, nic neříkala a vypadala překvapeně, dodal: „Chtěla jsi mi něco důležitého, nebo ses jen chtěla vysmívat mému pyžamu?“

Michelle proklouzla kolem něho do pokoje, sedla si na postel a naznačila mu, aby si přisedl. „Dělej. Musím ti něco ukázat.“

„To vidím!“

„Nemám chuť na sex, jasné? Mluvím o něčem jiném. Je to důležité.“

Povzdechl si, došel k posteli a sedl si vedle ní. „Co to je?“

Vyprávěla mu o své noční návštěvě a ukázala mu obsah obálky. Zachmuřenost byla rázem ta tam. Prohlížel si dopis a pak i fotografii.

„Kde k tomu Viggie přišla?“

„Musí to mít od otce. Nemyslíš?“

„Viggie ti je dala? Nejdříve ta skladba a teď tohle, proč?“

„Má mě ráda. Zachránila jsem jí život a ona mi důvěřuje.“

Sean na ní zvědavě hleděl. „Myslím, že jsi udeřila hřebík na hlavičku, Michelle. Ona ti důvěřuje.“ Vložil dokumenty zpět do obálky. „Musíš jít za Viggií a hned si s ní promluvit. V tom dopise se mluví o dalším dokumentu, který tomu všemu dá smysl. Nasměrovala tě, ale musí tě tedy popostrčit ještě kousek.“

„Zkusím to.“

Michelle se vrátila do svého pokoje, natáhla na sebe župan a vešla do Viggiina pokoje. Za deset minut se vrátila do Seanova pokoje značně roztrpčena. „Nejenom že mi neřekla nic dalšího, ale popřela, že mi to vůbec dala.“

Další hodinu se pokoušeli pochopit smysl dopisu a fotografie. Sean to nakonec uzavřel. „Ne že by mi vadilo mít nahou ženskou v posteli, ale měla by ses obléct.“

„Cože?“ vyhrkla překvapeně Michelle.

„Vzbudila jsi mě, tak teď vzbudíme Horatia. Potřebuji znát jeho názor.“

Když vstala a odcházela z místnosti, Sean se podíval na obálku na stole. Mohl to být klíč, který tolik potřebovali. Pevně v to doufal, protože jinak už moc možností neměli. Jinak zbývalo už jen vlézt přes plot do Campu Peary.

71.

Když Sean s Michelle vyrazili za Horatiem do zámeckého pokoje, slunce začalo vycházet. V recepci se legitimovali strážnému a pak zamířili nahoru.

Sean Horatiovi zavolal dopředu, proto jim okamžitě otevřel. Psycholog byl už oblečený, jen si zapomněl svázat vlasy do culíku, takže připomínaly vlnu před nárazem do břehu.

Chtěl něco říct.

„Tady ne,“ zarazil ho Sean. „Pojedeme na projížďku.“

Po dvaceti minutách stáli vedle Michelliny dodávky zaparkované pod stromy na břehu řeky York. Sluníčko se odráželo od hladiny. Sean a Michelle sledovali, jak si Horatio prohlíží dopis i fotografii.

„Na dopise je zpáteční adresa, Německo, Wiesbaden. Díkybohu, ten dopis je psán anglicky, i když ho psal starý člověk, pro kterého není angličtina mateřský jazyk. Je určen Monku Turingovi od…“ Horatio mžoural na podpis a upravoval si brýle na čtení.

„Henry Fox,“ napomohla mu Michelle.

Sean vysvětloval. „Fox vlastně Monkovi děkuje, že ho dostal zpátky do Německa.“

Horatio se podíval na hlavičku dopisu. „Před necelým rokem. Tedy před Monkovou cestou do Anglie a Německa.“

„Určitě před tou poslední. Podívej se na dva poslední řádky dopisu,“ vybídl Horatia Sean.

Horatio četl: „Protože jste mi pomohl, splním, jak jsme se domluvili, svou část dohody. Mám to. Je to vaše, pokud přijedete na návštěvu.“

Horatio zvedl hlavu. „Fox měl něco, co chtěl dát Monkovi jako odměnu za pomoc při jeho návratu do Německa.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila Michelle. „Monk si pro to do Německa jel. A stejnou cestu využil, aby si osvěžil svou rodinnou historii s Alanem Turingem v Anglii.“

„Co tedy mohl Monk od Foxe získat?“

„To zatím nevíme,“ připustila Michelle.

Horatio pokračoval: „Monk pomohl Foxovi vrátit se do Německa, ale Fox rozhodně není německé jméno.“

„Mám určitou představu,“ ozval se Sean záhadně. „Musím si to ale nechat ověřit.“ Vzal fotografii. Tři osoby seděly na schodech před činžákem. Vedle Monka byla mladá Viggie a vedle nich pak malý, velmi starý muž s bílou bradkou a podivnýma modrýma očima. Na fotografii bylo dokonce datum.

„Fotografie je stará víc než tři roky,“ řekla Michelle. „Viggie mi vyprávěla, že s otcem žili v New Yorku. Neměli žádné přátele vyjma starce, který s otcem pořád mluvil o starých věcech. Měl prý i divnou výslovnost.“

„Pak nejspíš šlo o akcent, německý přízvuk,“ vložil se do toho Sean.

„Dá se tedy předpokládat, že na té fotografii je Henry Fox?“

„Správně,“ přitakal Sean. „Mohlo by to být tak, jen pořád nevíme, co Fox dal Monkovi.“

„Viggie říkala, že ten stařec psal nějaká písmena a Monk to musel, jak předpokládám, rozluštit. Podle mého to pro něj byla výzva,“ dodala Michelle.

Horatio ji přerušil. „Počkat… South Freeman vykládal, že zajatci tam byli držení v utajení, protože šlo o šifru Enigma. Poté co jsem mluvil se Southern, se ze mne stal milovník historie. Jednotlivé typy vojsk využívaly různorodé kódování, ale vždy to byla Enigma. Nejsložitější byla námořní šifra. Tu nejdříve nedokázali zlomit ani ti hoši v Bletchley Parku včetně Alana Turinga.

Němci a jejich ponorky potápěli naše lodě v bitvě o Atlantik až do okamžiku, než se některé knihy kódů dostaly do rukou Spojenců. Právě díky této informaci dokázali v Bletchley Parku kód přečíst. Pak už začal vítr foukat obráceně.“

„Jak nám to ale pomůže?“ zeptala se Michelle.

„South také poznamenal, že po umístění zajatců do Campu Peary se válka začala obracet ve prospěch Spojenců. Zajatci pocházeli z potopených lodí a ponorek. Zajatci v Campu Peary tedy nejspíš znali kódování v námořní Enigmě, a když byli zadrženi, měli u sebe zpravodajsky důležité materiály.“

„Ty si tedy myslíš, že Fox byl jedním z těch zajatců?“ zeptala se Michelle pomalu.

„Odpovídá věkem, hovoří s německým přízvukem, píše šifry na papír a mluví pořád o válce. Myslím si, že to není pravděpodobnost, ale jistota.“

Sean pokračoval: „Proto jsem s tebou chtěl mluvit. Musíme zjistit, co Monk od Foxe dostal a o čem se píše v tom dopise.“

Horatio vypadal zaskočeně. „Se mnou? Jak bych mohl vědět, co mu Fox dal?“

„Viggie podstrčila dopis a foto Michelle, když spala. Myslím, že to udělala proto, že Michelle důvěřuje.“

„Co s tím mám společného?“

„Co když Turing nechal všechny klíče k té šifře své dceři a řekl jí, že je smí dát jen někomu, komu bude plně důvěřovat?“

Horatio přikývl. „To je velmi pravděpodobné. Viggie je vysoce inteligentní, ale snadno zmanipulovatelná. Odpoví vám tak, jak jí napovíte. Při hovoru se mnou to bylo víc než patrné.“

„Michelle s ní mluvila potom, co ty věci od ní dostala. Ona ale popřela, že by jí něco dala. Proč to dělá?“

Horatio se na chvilku odmlčel. „Zní to sice divně, ale mám dojem, že Turing svou dcerou nemanipuloval, on ji totiž naprogramoval.“

„Naprogramoval ji?“ vyjekla Michelle.

„Myslel jsem si to už dávno, ale teprve teď, když mi tohle říkáte, všechno zapadá do schématu. Myslím si, že brilantní otec dal své brilantní, ale naivní dcerce určitou informaci a učil ji, aby ji po kouscích předávala dál jen za určitých okolností. Viggie nejprve Michelle zahrála tu skladbu, protože ona na ni byla milá a děvče si tedy myslí, že jí může důvěřovat. Pak Michelle riskovala svůj život, a proto Viggie udělala další krok a předala další kus informace.“ Horatio se na ni podíval. „Je ale divné, že to udělala navzdory tomu, co se stalo v té vaší dodávce.“

„Co je s dodávkou? O čem to mluvíte?“ dožadoval se Sean odpovědí.

„Viggie a já jsme se pohádaly,“ řekla Michelle nervózně a odvracela oči od zvědavého Seana. „Nejspíš bych jí podruhé život nezachránila, tedy pokud bych nemusela. Co mám udělat, abych od ní dostala ten zbytek?“

„Nevím.“

Sean se dlouze zamyslel. „Takže jsme opět ve slepé uličce, pokud Joan něco nezjistí nebo Alicia nevyluští tu skladbu.“ Strčil si dokumenty do kapsy, protáhl se a zívl. „No, protože jsme vstávali tak brzy, jdeme něco zakousnout.“

Michelle se podívala na hodinky. „Rychle. V devět mě vyzvedne Champ a letíme na výlet.“

„Takže ty s ním jdeš?“ vyhrkl hodně naštvaně Sean.

„Jdu.“

„Nemá ale alibi na dobu, kdy Rivesta zabili.“

„Pochybuji, že získáme nějakou cennou informaci z nevinných lidí. Takže je pro nás lepší, když budu mluvit s těmi, kteří mohou stát na druhé straně.“

„Můj instinkt mi říká, abys toho chlapa nechala na pokoji.“

„No jo,“ odsekla Michelle. „Můj mozek zase říká, že si to nemůžeme dovolit.“

Horatio se podíval na Seana. „Máš poslední slovo, pokud ho nechceš nechat té dámě.“

„Kdybys raději mlčel!“ vyštěkl Sean a práskl za sebou dvířky vozu.

Horatio se obrátil k Michelle: „Proboha, proč je ten chlap tak jednoduchý?“

„Tak jednoduchý?“ nechápala Michelle.

Horatio jen zakoulel očima, hluboce si povzdechl a vlezl do dodávky.

72.

Hned dopoledne Horatio zavolal Southe Freemana, a to ze dvou důvodů. Prvním byl dotaz, zda náhodou nemá seznam všech válečných zajatců zadržovaných v táboře Camp Peary během druhé světové války.

Muž se hlasitě rozesmál. „Jasně, leží mi na stole. Pentagon by mi ho nedal, tak jsem trošku převezl CIA a mí skřítkové mi přinesli kopii a ještě se ptali, zda bych nechtěl strkat nos do nějakého jiného tajemství.“

„Jasné, takže ho nemáte. Sakra,“ řekl Horatio. Pak se zeptal Freemana, zda nezná nějakého novináře v Tennessee v místě, kde vyrůstala Michelle. Tentokrát zůstal překvapený Horatio.

„Toby Rucker, šéfredaktor týdeníku ve městě, které je asi hodinu jízdy od Nashville.“ Když mu pak South řekl jméno města, Horatio málem spadl ze židle. Bylo totiž shodné s tím, kde Michelle v dětství žila.

„Co potřebujete vědět?“ zeptal se Freeman.

„Mám pár otázek ke zmizení jedné osoby asi tak před třiceti lety.“

„Toby tam už je tak čtyřicet let, nejspíš tedy o tom bude něco vědět.“ Freeman dal Horatiovi telefon. „Zavolám mu, aby věděl, že se ozvete.“

„Southi, moc vám děkuji.“

„To byste měl. Nezapomínejte ale na naši dohodu. Mám exkluzivní práva! Nebo vás zaškrtím.“

„Jasně.“ Horatio zavěsil, počkal dvacet minut a pak vytočil číslo.

Muž, který se představil jako Toby Rucker, přijal hovor hned po druhém zazvonění. Protože s ním South Freeman už mluvil, mohl mu Horatio v klidu vylíčit svou prosbu. Novinář slíbil, že se po tom podívá.

Když Horatio zavěsil, ozval se někde nad ním šílený rámus. Vyklonil se tedy z okna pokoje a zahlédl vrtulník kroužící nad městečkem. Když stroj zas odletěl, vzpomněl si, že i Michelle teď zrovna krouží v nějaké úctyhodné výšce s chlapem, kterému Sean King vůbec nedůvěřoval, a proto Horatia pořádal o pomoc, a ten souhlasil.

„Vrať se celá, Michelle,“ zabručel. „Musíme spolu ještě hodně věcí probrat.“

Odstartovali zlehka a bez problémů. Cessna Grand Caravan bylo prostorné luxusní letadlo s jedinou uličkou a čtrnácti sedadly včetně pilota a druhého pilota. Champ ji také ujistil, že na palubě jsou všechny nejnovější komunikační a navigační systémy.

„Vozíte i pasažéry?“

„Ne, jsem spíš individualista,“ řekl, aby vzápětí dodal: „Lépe se mi tam nahoře přemýšlí.“

Podívala se na všechna sedadla. „Připadá mi, že se tu plýtvá prostorem.“

„Kdo ví, jestli vše půjde dobře, jednou si třeba koupím tryskáč.“

„Nikdy jste mi ale nepřipadal jako někdo, kdo se honí za majetkem.“

Pokrčil rameny. „Však také nejsem. Dal jsem se na vědu, protože jsem si vše rád ověřoval. Pak se ovšem věci začaly komplikovat, a to nemyslím ve vědeckém smyslu slova.“ Najednou ztichl.

„No tak, Champe, vyprávějte.“

Koukal ven z okénka. „Kvantové počítače mají velký potenciál prospívat i škodit.“

Michelle se ozvala: „Tvůrce atomové bomby se trápil navlas stejně.“

Champ se otřásl. „Můžeme změnit téma?“

„No dobrá, ukažte mi, co tahle mašinka umí.“

Začal s letounem prudce stoupat, což zvládl velmi snadno. Pak navedl cessnu do kontrolovaného pádu střemhlav, aby zase nabral výšku a dokončil obrat. Michelle to zvládala s klidem; už si prožila složitější pády.

Ukázal z okna: „Pověstný Camp Peary. Blíž už nemůžeme, sestřelili by nás.“

„A můžeme trochu dolů?“

Sestoupil na sedm set metrů a kroužil. Michelle pečlivě sledovala topografii a snažila se zapamatovat každičký detail. „Takže blíž to nejde?“

„Záleží na tom, jak moc se vám chce riskovat.“

„Moc ne. Nechám to na vás.“

„Než jsem vás potkal, tak bych taky neriskoval.“

Zatočil doleva a snížil rychlost. Cessna začala kopírovat tok řeky York.

„Dál se už odvážit nemůžeme, pokud nechceme mít raketu v ocase.“ řekl.

Michelle už viděla dok, ve kterém nejspíše kotvil Ianův člun RIB. Hned vedle spatřila řadu bunkrů, které jí Sean ukazoval na satelitní mapě. Ze vzduchu to vypadalo jako řada vedle sebe vyrovnaných betonových krabic. Na severu se nacházel záliv Yorku, který se zařezával do Campu Peary. Dál na sever uviděla širokou přistávací dráhu. Její pohled vzápětí spočinul na staré cihlové budově u malého rybníka, kterou jim popsal South Freeman. Na jihu se pak nacházela proviantní základna námořnictva a sklad zbraní.

„Federálové se tu dobře zašili,“ řekla.

„To tedy ano.“ Zatočil doprava a letěl směrem na východ přes řeku. Stále se držel v sedmi stech metrech. Michelle pod sebou najednou měla jednu z nejkrásnějších scenérií, kterou kdy viděla.

„Nádhera.“

„To je,“ souhlasil Champ, ale díval se na ni. Pak se prudce odvrátil.

„No tak, Champe, červenat se mají holky.“

Podíval se ven z okna. „Jednou jsem tu byl s Monkem.“

„Opravdu? Měl nějaké přání, co by chtěl vidět?“

„Ani ne. Chtěl jen, abychom letěli hodně nízko nad řekou.“ Michelle se zamyslela: tak vida, on také dělal průzkum Campu, stejně tak jako teď já.

„Chcete převzít řízení?“

Chopila se volantu před sebou a zatočila zlehka doleva, pak doprava. „Můžeme trochu výš?“

„Můžeme až do dvou tisíc čtyři sta metrů, ale pomalu a zlehka.“

Zvedla nos letounu a vystoupala na určenou výšku.

Najednou ale řekla: „Co let střemhlav? Jako jste zkoušel vy?“

Chvilku na ni nervózně hleděl. „No dobrá, zkuste si to.“

Odtlačila volant od sebe a letoun sklonil nos. Pak ještě přitlačila. Najednou vnímala až příliš rychle se blížící zemi. Přesto ale tlačila volant dopředu. Znovu jí před očima běžely noční můry, které jí ničily život už dobrých třicet let. Vystrašené děcko, ale kdo to je? Ona sama? Ani její duše si tím nebyla jistá. Její hrůza ale teď dostávala skutečné rozměry.

Letěli už skoro kolmo dolů, ale Michelle nevnímala ani výškoměr, ani zvukové varování ozývající se z kokpitu. Nevšimla si ani, že se Champ zoufale snaží přitáhnout řízení. Ječel na ni, aby řízení pustila; ona ale chtěla letoun zničit. Najednou nemohla ruce od volantu odtrhnout, jako by ji k němu přikovali. Podruhé už slyšela, jak její vnitřní já říká: Sbohem, Seane.

Najednou se mlha v její mysli rozplynula a ona uslyšela: „Pusť to!“

Michelle se podívala do strany a spatřila Champa s popelavou tváří, jak vší silou přitahuje volant, aby je zvedl ze smrtící spirály. Michelle odtrhla ruce od volantu. Champovi se podařilo letoun vyrovnat a navedl je na trhavé přistání. Pneumatiky dvakrát poskočily po přistávací dráze, než se pevně usadily na asfaltu.

Zpomalovali, až se letoun zastavil úplně. Dlouho byli schopni vnímat jen dech toho druhého v kokpitu. Nakonec se na ni Champ podíval: „Jste v pořádku?“

Cítila, jak jí žaludeční šťávy pálí v hrdle. „Až na to, že jsem nás málem zabila, tak ano.“

„Vím, že lidé bez zkušeností mohou u řízení doslova ztuhnout. Neměl jsem vás k tomu pouštět.“

„Champe, vy jste nic špatně neudělal. Moc mě to mrzí, opravdu moc.“

Pomalu se vraceli k jeho mercedesu, když vedle nich přibrzdil Horatiuv harley. Jezdec si sňal přilbu a Sean řekl: „Pěkný den na vyhlídku, že?“

„Co tu děláš?“ vyštěkla.

Podal jí náhradní helmu. „Jedeme!“

„Champe, děkuji za hodinu létání. Bohužel nemohu přijmout vaše pozvání na ten oběd.“ Naskočila na místo spolujezdce.

Po několika minutách jízdy, kdy opustili soukromé letiště, Michelle najednou nařídila Seanovi, aby zastavil.

„Co se děje?“

„Neptej se a dělej!“ vyštěkla.

Zastavil. Seskočila a hnala se ke stromům, kde zvracela. Vrátila se zpátky s bílou tváří a otírala si ústa. Pak se znovu pomalu vyšvihla na motorku.

„Nebesa ti nepřála?“ neodpustil si.

Vyjadřovala se velmi pomalu. „Ne, došlo k chybě pilota. Co tady děláš? Na tom cenném Horatiově harleyi?“

„Jel jsem se jen projet.“

„A náhodou jsi dojel na letiště, když jsme přistávali?“

Rozlobeně se k ní otočil. „Tomu říkáš přistání? Vždyť jste letěli po hubě dolů. Myslel jsem, že jste na maděru. Hnal jsem se na přistávací dráhu s tím, že tě budu z asfaltu seškrabovat špachtlí. Co se tam sakra stalo?“

„Něco s motorem. Champ to stihl vyrovnat.“ Bylo jí hrozně, když mu lhala, ale říct mu pravdu by bylo ještě horší. Co je vlastně pravda? Že ztuhla a málem zabila sebe i toho nevinného muže?

„Povídala jsi, že pilot udělal chybu?“

„Zapomeň na to,“ odbyla ho. „Pokud odejdeš od letounu po svých, je přistání vždycky skvělé.“

„Promiň, že se starám.“

„Takže ty jsi jezdil po okolí sem a tam jen proto, abys mne sledoval?“

„Já ti říkal, že nechci, abys s tím chlapem –“

„Ty si myslíš, že se neumím ovládat?“

„Sakra, nech toho. Prostě jsem jen –“

Praštila ho do helmy. „Seane!“

„Co je?“

„Díky!“

Pak jeli dál.

Michelle se těsně přivinula k Seanovu saku. Nechtěla spadnout, ať už to bylo z jakéhokoli důvodu. Ještě nikdy v životě se tolik nebála. Tentokrát se totiž nemusela bát vnějšího nepřítele. Teď ho měla sama v sobě.

73.

Sean dojel k penzionu, kde původně bydlel Horatio. „Joan mi sem faxem poslala nějaké informace,“ vysvětlil.

Vyzvedli si dokumenty a odjeli do nejbližší restaurace. Žaludek už Michelle netrápil, takže si objednala kávu a sendviče. Vyprávěla Seanovi o Monkově leteckém výletu.

Při jídle procházeli stránky, které jim poslala Joan. Sean řekl: „Monk Turing navštívil Wiesbaden.“

„Jak to tak rychle zjistili?“

„Joanina firma má pobočku ve Frankfurtu. Dokázali sledovat jeho cestu podle plateb kreditními kartami. Koupil na ni i ten korbel, co pak dal Champovi.“ Pak se znovu podíval do dokumentů. „Tady je seznam válečných zajatců z druhé světové války, který jsem chtěl.“

„Kde to, k čertu, Joan tak rychle vyhrabala?“

„Jedním z hlavních představitelů firmy je bývalý viceadmirál, který navíc pracoval pro NSA. Dokáže se dostat i k tajným materiálům, ale tenhle materiál je už odtajněný. Už na něj stejně v Pentagonu padal prach a plíseň.“

Procházeli seznam Němců. U každého bylo datum zajetí, hodnost a co se s ním stalo.

Sean řekl: „Vidíš, většinu z nich na konci války propustili, pokud nezemřeli ještě v zajetí. Žádný Henry Fox tu ale není.“

„Počkat. Koukni se.“ Michelle ukázala na prázdné místo. „O něm nikdo nic dalšího neví.“ Pak projížděla seznam dál. „Jinde nic takového není.“

Sean se podíval na jméno toho muže. „Heinrich Fuchs.“

„Heinrich Fuchs,“ opakovala pomalu. „Anglicky to bude Henry Fox.“

Sean jen zíral. „Máš asi pravdu a pěkně nám to do sebe zapadá.“

„Co zas?“

„Německý námořní radista… Jediný zajatec, kterému se podařilo z tábora utéct. Z tábora, kde dnes leží Camp Peary. Proto je tu prázdné místo. Námořnictvo nepřipustí, že jim někdo utekl.“

Michelle se krátce nadechla. „Utekl a změnil si jméno na Henry Fox?“

„Přesunul se do New Yorku, začal nový život, zestárl a skončil ve stejném činžáku jako Monk a Viggie.“ Vyskočil. „Potřebujeme mluvit s Viggií.“

„Proč?“

„Horatio říká, že je naprogramovaná. Možná, že když uslyší jméno Heinrich Fuchs, bude to klíč k tomu, že nám řekne víc. Možná všechno.“

Dojeli do Babbage Townu rovnou ke škole, kde měla Viggie být s ostatními dětmi. Jenže ona tam nebyla.

„Řekla, že je jí špatně,“ prohlásila učitelka.

„Osobně?“ zeptal se Sean.

„Ne, poslala mi dopis. Když jsem ráno přišla, ležel na stole.“

Za pár minut se už oba hnali po schodech v Aliciině domku. Proletěli dveřmi a Michelle volala: „Viggie? Viggie?“

Vyběhla schody do patra a otevřela dveře do jejího pokoje. Byl prázdný. Hnala se tedy zpět dolů a společně se Seanem prohledali zbytek domku.

„Nikde není,“ vyhrkl Sean hlesem plným strachu.

„Ksakru, kde je její ochranka?“ vztekala se Michelle.

Otevřely se dveře domku a dovnitř vešla Alicia. Držel svazek papírů a vypadala unaveně. Když je uviděla, překvapilo ji to a otráveným tónem řekla: „No dobrá, vy dva. Zkusila jsem veškeré konfigurace těch zpropadených not v počítačových programech a pokaždé mi to vyhodilo jen samé nesmysly. Buď je to kód, který neumíme rozluštit, nebo to není žádná šifra, což jsem si ostatně myslela hned na začátku. Našla jsem ale jméno té písničky. Shenandoah. Devatenácté století. Mimochodem, má to text, nijaký zvláštní, ale slova to jsou. Dostala jsem nápad, že možná ta slova povedou k nějakému řešení. Zkusila jsem všechny možné kombinace. A víte, co jsem zjistila? Zas jen samé nesmysly.“

Tak tam jen stáli a zírali na ni.

„Co se děje?“ zeptala se podezřívavě.

„Kde je Viggie?“ zeptala se Michelle tiše.

Alicia se podívala na hodinky. „Ve škole. Už od osmi.“

„Není tam, Alicio,“ řekl Sean. „Učitelka řekla, že měla na stole vzkaz. Prý nebylo Viggie dobře.“

Chadwicková si oba dva změřila: „Já celou noc řešila ten nesmysl, vy jste se o ni měli postarat.“

„Ráno byla v pořádku,“ vysvětlovala Michelle. „Přišla za mnou před úsvitem. Vrátila se pak do svého pokoje.“

„A dál?“ vyhrkla Alicia.

Sean si s Michelle vyměnili varovné pohledy. Sean řekl velmi znepokojeně: „Pak jsme sledovali jinou stopu.“

„Nechali jste ji samotnou!“ zavřískala Alicia. „Vy jste nechala Viggii samotnou? Už zase?“

„Mysleli jsme, že tu jste,“ vysvětlovala Michelle.

Alicia vyhodila papíry do vzduchu. „Vy jste mysleli, jo? Jak jsem tu asi mohla být, když jste mi dali tuhle blbinu k vyřešení?“ Několikrát se zhluboka nadechla. „Strážný ji má odvést do školy. Požádala jsem o nového, když se Viggie minule málem utopila.“

Sean na ni překvapeně hleděl. „Po kom jste chtěla novou ochranku?“

„Po Champovi.“

Michelle řekla: „Champ mě vyzvedl v devět ráno a jeli jsme na letiště.“

„O čem to zas mluvíte? Jaké letiště?“ vyjekla Alicia.

„Alicio, uklidněte se, prosím. Viggie se prostě šla jen někam projít,“ řekl Sean.

„Nevíte, co se stalo minule?“

„Má pravdu, Seane. Jdu se podívat dolů k řece.“

„Dám dohromady pár lidí a budeme ji hledat tady,“ rozhodl Sean.

Oba vyšli ven a nechali nešťastnou Alicii Chadwickovou bezmocně hledět na hromadu papírů na zemi.

74.

Viggie ale u řeky nebyla a všechny čluny stály na svém místě. Ani hledání v Babbage Townu nic nepřineslo. Dopis pro učitelku byl napsán na počítači. Nikdo se ani nevšiml, kdo ten vzkaz doručil.

Strážný, který se měl o Viggie postarat, řekl, že přišel do domku kolem osmé a na dveřích domku byl vzkaz, že Viggie do školy nejde, protože je jí špatně. Tak tedy odešel. Jako důkaz předložil vzkaz, který byl ale opět napsán na počítači, takže jeho autora nešlo nijak vystopovat.

„Mohl to napsat kdokoli,“ řekl Sean. On, Michelle a Horatio začali hledat v okolí Babbage Townu. Sešli se i se šerifem Hayesem, jeho lidmi a skupinou dobrovolníků. Nenašli však ani tu nejmenší stopu, která by vedla k místu, kde Viggie může být.

Teď k nim mířil černý sedan.

„Sakra,“ vyhrkl Sean. „Ten nám tu scházel.“

Zvláštní agent Ventris vylezl z vozu a přicházel k nim.

„Prý jste tu holku zase ztratili. Zase?!“

„Ventrisi, co chcete?“ Sean šel rovnou k věci.

„Abyste odtud vypadli! Vaše přítomnost je značně kontraproduktivní.“

„A vy jste vyprodukoval co? Něco jiného než zmatky?“

Michelle položila ruku na Seanovo rameno. „Klid, je to federální agent,“ zabručela.

„Měl byste poslouchat svou přítelkyni,“ varoval ho Ventris, který tu poznámku slyšel. „Pokud ji unesli, my tu dívku najdeme. Je to naše práce.“

„Živou, nebo mrtvou?“ odsekl Sean hořce.

Ventris se vrátil do svého vozu a odjel, zatímco Sean se za ním díval pohledem plným hněvu. „Hajzle!“ vykřikl za ním.

Horatio ho uklidňoval: „No, myslím si, že si všichni potřebujeme pořádně vydechnout.“

Sean vyštěkl: „Já si vydechnout nepotřebuju! Chci nakopat tomu šaškovi speciálnímu agentu Ventrisovi zadek.“

„I myšlenky na násilí mají občas pozitivní jádro,“ pronesl Horatio trochu nevhodně.

Všichni tři se podívali směrem k cestě, po které drkotal autobus. Zastavil u přední brány, kterou po chvilce projel ven.

Sean s Michelle došli k bráně za strážným. „Co se děje?“

„Dočasně evakuujeme Babbage Town, alespoň pro tuto chvíli.“

„Proč?“ zeptala se Michelle.

„Dvě záhadná úmrtí a teď zmizení té malé. Lidé a jejich rodiny se bojí. Vezou je do Williamsburgu, než se věci vysvětlí.“

„Kdo to nařídil?“ zeptal se Sean.

„Já,“ ozvalo se za nimi. Obrátili se tím směrem a uviděli Champa. „Vadí vám to?“

„A my zůstat můžeme?“ zeptal se Sean.

„Ne! Nebudu odpovědný za další životy.“ Chtěl odejít.

„A vy?“ zeptala se Michelle.

„Jedu také. Cením si svého života víc než objevu kvantového počítače.“

75.

Během dvou hodin bylo městečko Babbage Town zcela prázdné, vyjma několika strážných. Michelle se Seanem pořád procházeli různá místa a hledali nějaké stopy po Viggie, Horatio si šel do svého pokoje zatím zabalit.

Když byli i oni připraveni v Aliciině domku k odjezdu, zazvonil Seanovi telefon. Merkle Hayes sděloval jen málo překvapivou zprávu. „Zdá se, že ta holka zmizela z povrchu zemského!“ Další poznámka však Seana zaskočila. „Vložila se do toho i CIA, ale nic nového neobjevila.“

„CIA?“

„Jo. Ian Whitfield se dozvěděl o jejím zmizení a nabídl pomoc. Poslal jsem i své lidi, ale ani oni nic nenašli.“

„Kdo by to řekl, že ti pánové mají tak velké srdce,“ řekl Sean. Zavěsil a zhnuseně odhodil telefon na postel. Vešel do Michellina pokoje a řekl jí, co se dozvěděl od Hayese.

„Dojdeme pro Horatia a pryč odsud,“ připomněla mu. Sean se beze slova otočil a vyšel ven. „Kam jdeš?“

„Do doku. Přemýšlet. Pro Horatia půjdeme za chvíli.“

Šli tedy společně lesní cestou k loděnici, kde se posadili na můstek.

„Kde ta Viggie je?“ zeptala se Michelle nešťastně. „Kde asi?“

Sean se díval přes řeku. „Je určitě tamhle,“ řekl a ukazoval na Camp Peary. „Myslím, že je přesně tam, kde zabili jejího otce.“

„Whitfieldova pomoc je pak jen krycím manévrem?“ doplnila ho. Sean přikývl. „Myslíš, že je mrtvá?“

„Moc dobře to nevypadá.“

„Proč ale, Seane? Proč Viggie?“

„Michelle, otec jí musel říct něco podstatného. Něco nám řekla a někdo to zjistil. Nechtěli, abychom se dozvěděli víc.“

„Jak se ale o tom mohli dozvědět?“

„Tam, kde leží Babbage Town a Camp Peary vedle sebe, se žádné tajemství neudrží.“

Hleděla do klidné vody. Alespoň zatím klidné. „Chápu, je to CIA. Ale že by zabili malou holku, tomu nevěřím.“

„Děláš si legraci? V zájmu národní bezpečnosti zabijou kohokoliv, i své vlastní babičky.“

„Co ale mohl Monk vědět, že by po něm šla CIA? A pak ještě unést Viggie?“

„Nevím toho moc a navíc mi to nemyslí, abych si to vyvodil z toho mála, co víme. Jsem si ale jistý, že Monk byl zavražděn, stejně jako Len Rivest. Neznám motiv, mohl je zabít kdokoliv, jedinec nebo organizace, a mohly k tomu mít různorodé důvody. Monk Turing znal starce, který byl pravděpodobně válečným zajatcem v táboře a něco mu o tom místě řekl. Něco, co přinutilo Monka tam vlézt. A tak tam zemřel.“

„Henry Fox z toho místa utekl, zatímco Monkovi se to nepodařilo. Ironie osudu.“

„Zdá se,“ řekl Sean otráveně.

„A teď Viggie.“ Michelle potlačila vzlyk. Sean ji vzal kolem ramen.

„Je mi to líto, Michelle. Celé jsem to zpackal.“

„Ne, nechali jsme ji samotnou oba dva,“ odvětila. „Oba dva.“

Sean vypadal zamyšleně. „Opustili jsme domek ráno kolem šesté. Byla ještě tma. Alicia byla v Domku č. 1 a pracovala na šifře. V téhle době si tedy nikdo nemohl pro Viggii přijít, potom ale kdokoli. Rychlým člunem lze přejet řeku během pár minut.“ Když tohle říkal, Michelle tekly po tváři slzy.

Podal jí kapesník a ona si otřela oči. „Co teď?“ zeptala se. Díval se přes řeku. „Jdu za ten plot.“ Odtáhla se. „Cože?“

„Michelle, nemám jinou možnost. Zpackal jsem to a nechal Viggie bez ochrany. Nemohu tu jen tak sedět a nic nedělat. Musím se pokusit ji zachránit.“

„No dobrá, kdy tam chceš jít?“

„Ty nikam nejdeš.“

„Tak ty taky ne!“

„Michelle, nedovolím ti to. Můžu se mýlit, sakra. Nedovolím, abys takhle ztratila celý svůj budoucí život.“

„Jaký život, Seane? Já vlastně ani dost často ani nevím, co jsem zač. Jediné, na čem mi teď záleží, je Viggie Turingová. Takže ty a plot, já a ty.“

Zíral na ni vlastně s potěšením, že ho nechce opustit. A také s velkým strachem, že se naplní Horatiova a Joanina varování.

„Seane,“ začala, „zítra večer se uskuteční další let. Co když se pokusí touhle cestou dostat Viggie pryč? Do té doby by mohla být naživu.“

Neodpovídal a díval se přes řeku. Chtěl se opravdu míchat do věcí Iana Whitfielda? Chtěl se s ním utkat? Odpověď byla sice jasná. Zněla ne. Přesto se ale změnila ve velké ANO.

Najednou mu však došlo něco jiného. Vyskočil.

„Tak už pojď.“

76.

Tony Rucker zavolal Horatia zrovna ve chvíli, kdy balil své zavazadlo. Řekl mu, že opravdu něco našel.

„Zhruba v té době, o které mluvíte, se našlo opuštěné auto pod Smoky Mountains. V té době jsem byl na volné noze, ale když jsem si přečetl články z archivu, vzpomněl jsem si na to.“

„Na koho bylo napsáno auto?“

„Jakýsi William Joyner, armádní seržant. Sloužil v náborové kanceláři tady dole ve městě. V sedmdesátých letech tady byla, dnes už ne.“

„Co se s ním stalo?“

„Nikdo neví,“ vzpomínal Rucker. „Našli vůz, ale jeho ne. Místní policie to vyšetřovala, dokonce sem svoje lidi poslala i armáda, ale nic se nenašlo.“

„Byl Joyner ženatý?“

„Ne. Bylo mu asi třicet, do armády vstoupil v osmnácti. Bojoval ve Vietnamu, pak zůstal v armádě. Doma byl asi šest let a pak zmizel.“

Horatio zaváhal. „Nějaké aféry? Holky?“

„Nic jsem nenašel. Proč? Vy o něm něco víte?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Horatio rychle.

„Proč vás to vlastně zajímá? South mi o tom nic neřekl.“

„Jsem jen zvědavý. Takže vyšetřování skončilo ve slepé uličce?“

„Většinou to tak skončí, když se nenajde tělo. Možná, že měl armády dost a našel si něco lepšího. Ani se nerozloučil a šel za lepším. Stává se to.“

Horatio mu poděkoval a zavěsil. Už to tak vypadalo, že William Joyner byl milencem ženy Franka Maxwella a pak zmizel. Jeho tělo, v případě že byl mrtev, se nikdy nenašlo. Co tehdy Michelle mohla vidět, že ji to tak poznamenalo na celý život? Jediným místem, kde mohl najít odpovědi, byla Michelle sama. I když její vědomí dávno tuto událost zasunulo do pozadí, její hluboké nevědomí na ni nikdy nezapomene.

Sean s Michelle si v garáži vybrali výstroj a uložili ji do batohů. Pak došli do recepce a strážnému řekli, že přijeli pro Horatia: „Jdeme balit, když to Champ chce.“

Strážný je pustil a oni vyběhli do horního patra, kde byl původní Seanův pokoj. Vešli dovnitř a stoupli si před stěnu, kterou Viggie označila jako klamnou, pokud by v určeném prostoru opravdu byl tajný pokoj.

Sean pronesl: „Někde tady dřív musely být dveře, teď tu nejsou.“ Přinesenými nástroji začali do stěny dělat otvor. Baterkou posvítili dovnitř a Sean se tam podíval. „Sakra!“

„Co je tam?“

„Rychle. Uvidíš sama.“

S ještě větší chutí se pustili do práce. Vzápětí prorazili velkou díru do místnosti plné elektronických hraček. Na druhé straně byly jakési dveře. Sean na ně ukázal. „Vstupuje se sem z toho pokoje, co měl zatlučené dveře.“

Na jedné stěně byl jeden monitor vedle druhého a všechny zachycovaly interiér všech domků.

„Domek č. 1,“ řekl Sean a ukázal na první obrazovku.

„Champův je Domek č. 2,“ řekla Michelle s pohledem na další monitor.

Pak se podívali na další monitory, na kterých běžely řady čísel.

„Tajně nahrávají data z Champových počítačů,“ vyhrkl Sean.

„Len Rivest měl pravdu. V Babbage Townu pracuje elektronický špion!“ řekla Michelle. Ukázala na červenou kontrolku blikající na jednom ze zařízení. „Pokud to je to, co si myslím, jsme v hajzlu!“ vykřikla.

Protáhli se dírou a běželi dolů po schodech, když se naplno rozezněla siréna.

„Co Horatio?“ vykřikla Michelle.

Sean se prudce zastavil, otočil a hnal se do další chodby. Zaťukal na dveře. Když Horatio otevřel, Sean ho popadl a strkal před sebou do chodby.

„Proč utíkáme?“ funěl Horatio.

„Aby nás nezabili!“ vyštěkla Michelle.

Najednou i malý psycholog nevídaně přidal na rychlosti.

„Jak se odtud dostaneme?“ ptala se Michelle. „U přední brány jsou strážní.“

„Lodí!“ odpověděl Sean. „Rychle!“

Trojice se rychle přesunula k loděnici. Pár strážných je sice uvidělo, ale protože nevěděli nic o vloupání do tajného pokoje, nevěnovali jim žádnou pozornost.

„Víme vůbec, jestli tam nefungoval nějaký tichý alarm?“ zeptala se Michelle.

„Nezavoláme šerifa Hayese?“ navrhoval Horatio.

„Teď už nevěřím nikomu,“ zavrtěl hlavou Sean.

Doběhli k loděnici. Sean pronikl do přístřešku, kde popadl klíče od člunu Formula a spustil dolů zdviž. Vzápětí se octli na vodě a se zhasnutými světly se hnali se dolů po řece.

„Dívejte se kolem sebe,“ varoval je Sean.

Michelle měla najednou velmi udivený výraz.

„Co se děje?“ zeptal se Sean, když se na ni podíval z kapitánského můstku.

„Proč šla Viggie do loděnice, vzala si kajak a vyjela na řeku?“

„Říkala jsi, že žádný důvod neměla.“

„Právě. Předtím jsme tu byly jen jednou a vyjely si na kajaku. Říkala, že to byl jeden z jejích nejhezčích zážitků. Vsadily jsme se a běžely domů závody. Když ji porazím, měla mi říct všechno o šifrách a krvi. Vyhrála jsem, byla z toho vedle a pak začala hrát jako blázen.“

„Takže?“

„Proč sem šla zpátky?“ zeptala se znovu.

Horatio je ale přerušil. „Je dost obtížné vědět, co si taková holka jako Viggie myslí.“

„Proč si pořád myslím, že mi chtěla něco naznačit? Proč mám takový dojem, že mi chtěla dát další stopu a odvedla mě sem do loděnice?“ Michelle tady stála a dívala se přes hladinu na Camp Peary. „Pak tu byla ještě jedna podivná věc. Viggie mi tu totiž vyprávěla jednu pohádku.“

„Jakou?“

„Prý ví, že se Alan Turing sám otrávil jablkem. A připomínají to Sněhurku. Jak se ta ošklivá královna změní v babiznu, vezme člun, jede dolů po řece. Pak Sněhurku otráví jablkem a ta málem zemře. Viggie také málem v řece umřela. Tvrdila, že ten, kdo má jablko, má ohromnou sílu. Proč mi to všechno vyprávěla?“

„Nevím, ale mohlo by nám to pomoct?“ zeptal se Sean.

Michelle najednou vykřikla. „Bože! Ta loď! Jablko! Apple!“ Hnala se na záď Formuly, naklonila se přes ni a hleděla na jméno na boku. „The Big Apple!“ četla nahlas.

„Velké jablko znamená New York,“ řekl Sean.

„Ne, jablko ve Sněhurce,“ opravila ho Michelle. „Musíme tu loď prohledat kousek po kousku.“

„Proč?“ nechápal Horatio.

„Pomozte mi! Hledejte se mnou!“

Za hodinu seděli všichni tři na zádi a zírali na srolovaný papír, který byl skryt za roličkami toaletního papíru ve skladovacím prostoru.

Michelle řekla: „Musela to tady schovat ona. Chtěla mi nejspíš dát další vodítko nebo mi přinést ten papír rovnou, ale chtěla to udělat zase, pokud bych řekla ta správná zázračná slova. Nikdy už k tomu nedostala šanci.“

Horatio dodal: „Skutečnost, že potřebovala skrýš, svědčí o tom, že se bála.“

„Její obavy se ukázaly jako pravdivé, co?“ poznamenala Michelle hořce.

„Je to starý dokument,“ řekl Sean, když se na roličku podíval. „Z druhé světové války. Nejspíš je to dokument, který Henry Fox alias Heinrich Fuchs dal Monku Turingovi, když za ním přijel do Německa.“

„Je to mapa,“ poznamenal Horatio při studiu dokumentu.

„Nejspíš Camp Peary, když tam hospodařilo námořnictvo. Poznávám topografii podle mapy v kanceláři Southe Freemana,“ přidala se Michelle.

Sean ukázal na čáru vedoucí nedaleko břehu do středu zařízení. „Není tady ta zátoka. Mapa je tedy špatná.“

„Není špatná, pokud ta čára nezakresluje zátoku podle vody,“ poznamenala Michelle.

„Pak je to tedy nějaká cesta.“

Michelle otočila dokument naruby. Byly na něm iniciály H. F. „Heinrich Fuchs,“ řekl Horatio. „Je tady nějaký text, německy.“

„Koukni sem.“ Sean ukazoval na část čerstvého písma paného jinou rukou.

Michelle řekla: „Anglický text nejspíš napsal Monk Turing. Jsou tam orientační body, směry, všechno.“

„To ano, ale k čemu?“

Michelle opět otočila mapu. „K té linii. Moment. Seane, pokud máš pravdu a Heinrich Fuchs uprchl, pak…“

„Co pak?“

„Jak to dokázal?“

„Nevím. Nejspíš se nějak musel dostat k řece. Pokud by šel cestou, polem nebo lesem, poslali by na něj psy. Únik po vodě je většinou lepší, ale musíš mít náskok. Všude tam musela být spousta strážných.“

„To určitě byla. Nahoře!“ řekla.

„Nahoře?“

„Seane, ta linie musí být tunel uprostřed Campu Peary. Pro Heinricha Fuchse to byl tunel ke svobodě. Z basy se většinou utíká tunelem.“

„Proč by Monk Turing dělal to všechno jen kvůli stařičkému tunelu do Campu Peary? Zabili ho.“

„Nezabili ho v tunelu. Chytili ho, když vylezl ven. Třeba o něm dodnes nevědí.“

„To ale není odpověď na to, proč by riskoval v tunelu.“

Horatio se ozval: „Fuchs mu ale mohl říci o něčem dalším. O něčem, co se nachází v Campu Peary. Nevím sice co, ale půjde o něco cenného.“

„Zní to naprosto bláznivě, Michelle, ale tento nález nám dává šanci. Dostaneme se tak do Campu Peary.“

„Opravdu si myslíš, že Viggie je uvnitř?“

„I kdyby tam nebyla, třeba zjistíme něco důležitého. Něco, co donutí ty lidi Viggii propustit.“

„Co když se pletu a oni už o tom tunelu vědí?“

Sean se podíval na oba dva zachmuřeným pohledem a pak začal pečlivě mapu skládat. „Pak jsme ovšem mrtví už teď.“

77.

Dohodli se, že pomocí lodi vyzvednou výstroj nezbytnou pro průnik do Campu Peary. Sean se ještě rozhodl, že se ještě naposledy zastaví za Southern Freemanem. Protože městečko Arch neleží na řece, vrátili se ke starému molu a šli asi kilometr pěšky. Sean vytočil Southovo číslo z mobilu Michelle. I když bylo pozdě, našli ho, jak kouří a rukama létá po klávesnici. „V Babbage Townu zmizelo dítě, za to všechno může ta díra. Žhavé téma. Navíc je to ještě dcera Monka Turinga. Bude to na speciální vydání. Klidně si se mnou dělejte, co chcete, ale řekněte mi, má to co dělat s těmi šmejdy za řekou?“

„Zatím nám jde o jednu malou holku, která už může být mrtvá,“ řekla ostře Michelle. „To jste celý vy, novináři! Myslíte někdy na něco jiného?“

Přestal psát, otočil se a mžoural na ni. „Hele, já nemám nic proti té holce. Modlím se, abyste ji našli živou a dostali toho, kdo jí to udělal. Zprávy jsou ale zprávy.“

Michelle se zhnuseně odvrátila.

Sean se zeptal: „Mluvilo se někdy o něčem cenném, co by mohlo v Campu Peary ukryté? V době druhé světové války nebo když tam bylo námořnictvo?“

„Cenného? Na nic si nevzpomínám. Jsou tam jen rybníky a lesy. Nic jiného tam CIA nepatří. Proč?“

Sean vypadal nespokojeně. „Doufal jsem, že tam někde může být zakopaný poklad, potopená loď, nebo já nevím co.“

Freeman vyloudil na tváři úsměv. „No, jakási legenda se vypráví, ale je to všechno nesmysl.“

Horatio se ozval: „Southi, povězte nám o ní.“

„Proč? Stejně tam jít nemůžete.“

„Pro pobavení,“ poznamenal Sean.

Freeman se opřel o opěradlo židle a začal vyprávět svůj příběh: „Mělo se to stát dávno, ještě v dobách kolonie, fakt dávno.“

„Pojďme rovnou k věci,“ vybídla ho Michelle netrpělivě.

Trhl s sebou. „Dámo, já vám taky nemusím vyprávět vůbec nic!“

Sean zvedl ruku, aby je oba zklidnil. „Southi, jak chcete.“ Posadil se na židli přímo proti němu a díval se na Michelle sedící na kraji stolu a vrhající nesnášenlivé pohledy na novináře.

Freeman se uklidnil, poposedl si a začal. „Pamatujete si, jak jsme mluvili o lordu Dunmorovi?“

„Poslední královský guvernér Virginie, ano,“ připomněl si Sean.

„Podle místní legendy mu prý Britové poslali tuny zlata, aby financovali válku. Mělo se z nich zaplatit špionům, německým žoldákům bojujícím na britské straně a také se měli uplatit místní. Dunmore měl indiány poštvat proti Američanům, aby s nimi bojovali stejně tak jako proti červenokabátníkům. Dnes si už nikdo neuvědomuje, že lidé tehdy hodně váhali na čí straně stát. Tenkrát bylo všechno závislé na tom, kdo vyhrál poslední bitvu nebo které vojsko zrovna stálo za humny. Takové množství zlata mohlo způsobit mnoho škod.“

„Dunmore byl ale ve Williamsburgu,“ připomenul Sean.

„Vzal nohy na ramena,“ pokračoval Freeman. „Schoval se na své lovecké chatě Porto Bello, v tom domě, který je teď chráněná památka. Leží přímo uprostřed Campu Peary.“ Vstal a ukazoval na mapě. „Tady.“

Pak se znovu posadil.

„Pokud se zlato dostalo do Porto Bella, kde nejspíš skončilo?“ zeptal se Sean a začal chodit po místnosti.

„Kdo ví? Nikdy tam ale nebylo, protože nikdy neexistovalo.“

„Jste si tím jist?“ ozval se Sean sedící proti němu.

„Koukněme se na to realisticky. Pokud tam ten poklad byl, pak ho v Campu Peary už někdo našel. Něco takového se neututlá.“

„Co když ten poklad ale doteď nikdo nenašel?“ zeptal se Sean.

„Dost pochybuji, že by Dunmore ukryl ten poklad tak dobře, že by v té skrýši zůstal až dodneška. Že by ho námořnictvo nebo CIA nenašly.“

Michelle podotkla: „Camp Peary je rozlehlý areál o tisíci akrech. Nepochybně jsou tam oblasti, které ani námořnictvo ani CIA ještě neprozkoumaly.“

Freeman vypadal značně skepticky. „Jo, stejně by se tam ani dnes nikdo nedostal. Pokud někdo to zlato najde, tak jedině ti šmejdi. Pak tam stejně zůstane. Je to tak?“ Podíval se na Seana, který koukal do zdi. „Mám pravdu, že?“ Freeman to tentokrát řekl dost nahlas.

Sean visel očima na kusu papíru přišpendlenému ke zdi.

Michelle vypadala zaskočeně. „Seane, co to je?“

Sean se prudce otočil. „Southi, to je ten seznam míst, které ve Virginii přestaly existovat, viďte? Je ten seznam přesný? Jste si jistý?“

Freeman vstal a došel k němu. „Jistě že jsem. Dostal jsem ho rovnou z Richmondu. Je to oficiální dokument.“

„Sakra, je to tak!“ vyhrkl Sean.

„Co zas?“ vyjekl Horatio.

Sean jen zabodl ukazováček na jedno jméno na seznamu. „Tehdy existoval virginský okrsek označovaný jako Dunmore.“

„To jo,“ ozval se Freeman škodolibě. „Jakmile toho parchanta vyhnali, ten okrsek přejmenovali. Teď je to okrsek Shenandoah. Je to tam moc hezké.“

Sean vyběhl ven, ostatní za ním. Nešlo jen o ty noty, ani o slova. Ale o název té písně. Shenandoah. Klíč byl na světě.

Freeman doběhl ke dveřím a křikl za nimi: „Co je na tom okrsku Shenandoah tak zajímavého?“ Pak se odmlčel, aby zařval o to silněji: „Nezapomínejte na naši dohodu. Chci tu Pulitzerovu cenu! Slyšíte mě vůbec?“

78.

Následující noc po řece plula loď se zapnutými navigačními světly a osamělým lodníkem u kormidla. Její rychlost dosahovala necelých pět uzlů za hodinu. Horatio Barnes si zapnul větrovku, protože fronta nízkého tlaku přinesla mrazivý vítr. Bok lodi právě narazil do spadaných větví na hladině. Horatio zvyklý už desetiletí plachtit v zálivu Chesapeake nepovažoval řeku York za něco nezvladatelného.

Upíjel kávu z kelímku a byl si vědom toho, že jeho dnešní úkol – potloukat se po hladině – není nijak obtížný. Nebylo ale pochyb, že je středem pozornosti lidských i elektronických pohledů. Koneckonců, proto tu dneska byl. Protože je řeka otevřená všem, znamenalo to, že pokud se nepřiblíží až příliš blízko k zakázané zóně, nemohou mu v ničem bránit.

Pak si ovšem Horatio uvědomil, že když na Seana stříleli, byl na soukromém pozemku. Nemělo smysl dávat těm parchantům příležitost. Potom se jeho myšlenky zase soustředily na dvojici, o kterou teď měl oprávněně obavy. „Zvládněte to,“ říkal si pro sebe do studených poryvů silného větru. Pak se podíval na oblohu. „Bože, pokud je chytnou, tak ať je aspoň zavřou do trochu normálního vězení.“

Na břehu proti Campu Peary dokončovali Michelle se Seanem v neoprenu kontrolu výstroje.

Sean se zhluboka nadechl. „Michelle, žádné chyby. Jeden špatný tah, a jsme mrtví.“

Nereagovala.

Podíval se na ni. „Jsi připravena?“

Kdykoli předtím slyšela tuto otázku, vždy odpověděla ano. Ale nyní s odpovědí váhala. Najednou měla před očima něco docela jiného. A bylo to velmi silné. Všechno naznačovalo možnou katastrofu, možné ustrnutí v kritickém okamžiku až po sebevražedné nálady, které mohou vést až k její smrti. Daleko víc ji ale trápila představa mrtvého Seana Kinga kvůli jejímu potenciálnímu selhání.

„Michelle?“ dotkl se její paže. Trhla s sebou. „Hele, jsi v pořádku?“

Ani se mu nepodívala do očí. Začala se třást. „Michelle, co se děje?“

„Seane,“ vydechla. „Já… nemůžu to udělat.“ Jen pevněji stiskl její paži. „Je mi to líto, ale já s tebou jít nemůžu. Vím, že mě teď máš za největšího zbabělce. Takhle to není, opravdu ne. Je to…“ Nedokázala tu větu ani dokončit.

„Přestaň,“ řekl prostě. „Přestaň. Jsi ta nejstatečnější holka, kterou znám. Je to moje chyba. Nikdy jsem ti neměl dovolit sem se mnou jít. Nikdy!“

Chytila ho za rameno. „Seane, ty tam nemůžeš jít, nemůžeš jít sám. Oni… oni tě zabijou.“

Sean si sedl na bobek a hrál si s maskou. Snažil se vyhnout jejím pohledům.

„Michelle, já tam musím. Z několika důvodů!“

„Je to moc nebezpečné.“

„Je spousta věcí, pro které stojí za to zemřít.“ Podíval se přes řeku. „Děje se tam něco divného. Musím zjistit, co to je. Musím to zastavit.“

„Seane, prosím,“ řekla a přivinula se k němu.

Natáhl si masku a připravoval další výstroj. „Pokud se nevrátím do rána, informuj Hayese o tom, co se stalo.“ Lehce ji odstrčil. „Budu v pořádku, Michelle. Za chvilku jsem zpátky.“

Vklouzl do vody a za okamžik byl pryč. Michelle seděla na břehu z červeného jílu a hleděla na vlnky na hladině, než zcela zmizely. Ještě nikdy se necítila tak osamocená a nikdy tak zahanbená. Pomalu se položila na zem, hleděla na zataženou oblohu a plakala.

Oblaka přinesla ony hrůzné věci z doby před mnoha lety. Nabíraly obrysů stvůr z jejích nočních můr, které nikdy nedokázala pochopit nebo jim porozumět. Viděla malou holku vystrašenou k smrti, natahující ruku pro pomoc, ale nikdo nepřicházel. Vždycky byla osamělý hráč, protože nikomu v životě nedůvěřovala, alespoň ne úplně. Přesto tu byl jeden člověk, který by si její důvěru zasloužil. Ten, který dokázal, že ji nikdy nenechá padnout, který byl pro ni ochoten obětovat vše, co měl. Teď mu ale dovolila vklouznout do vln řeky samotnému. Pustila ho na sebevražednou misi. Samotného!

Neměla to dovolit. Je jedno, co se jí honilo v hlavě. Sean tam neměl být proti všem a bez ní! Pokud je dostanou, měli je dostat společně.

Obrazy v oblacích se najednou rozplynuly a přešly opět v neškodnou nadýchanou šeď. Michelle popadla výstroj a zmizela pod hladinou.

79.

Sean se pod hladinou řeky pohyboval velice rychle díky podvodní motorové jednotce i záběrům svých ploutví. Na tváři měl masku s miniaturní kyslíkovou nádrží a k lýtku měl přivázaný vodotěsný vak. Jeho noční průnik do Campu Peary byla čistá improvizace. Existovaly stovky možností, jak se všechno mohlo zhatit, a jen pár těch, které mu umožní se v pořádku vrátit zpátky.

Odkrytí významu názvu skladby Shenandoah Seana utvrdilo v tom, že je na správné stopě. Okrsek Shenandoah byl totožný s okrskem Dunmore. Byla to sice jen malá stopa, ale jednoznačně ukazovala na určité místo: lovecká chata Porto Bello v areálu Campu Peary. Jedinou možností, jak to ověřit, bylo sledovat tuto stopu a zopakovat Monkovu cestu. Cestu vedoucí k vlastní smrti.

Dostal se na břeh, jen pár metrů od místa, kde musel vylézt Monk Turing. Teď jen doufal, že Horatio odláká pozornost strážných hezký kousek odtud. Stejně tak měl naději, slabou, ale přece jen naději, že ochranka Campu Peary bude věřit, že se druhý takový blázen tak krátce po smrti Turinga neodváží udělat stejnou věc. Baterku použít nemohl, proto vytáhl z batohu noktovizor, nasadil si ho a zapnul. Jeho vidění se prudce změnilo v amorfní zelenou, ale každopádně teď viděl i bez normálního světla.

Sean ukryl svou pohonnou jednotku pod keř a začal se plazit vpřed. Plot, místo, za kterým už nebylo návratu, ležel přímo před ním. Sean vytáhl malý přístroj s jednorázovým účelem – určoval přítomnost jakékoli energie. Namířil ho na plot a čekal, až se rozsvítí zelená kontrolka. Plot nebyl pod proudem ani zajištěný pohybovými čidly.

Už dříve si ověřil, že vnější perimetr Campu Peary byl tak rozsáhlý, že tady CIA neztrácela čas a ani neutrácela rozpočtové peníze za příliš dokonalý bezpečnostní systém. Vnitřní kontrolní systém chránící zařízení, operační a výcviková centra však představoval naprosto jiný svět. Tam už byly zvoleny nejmodernější sofistikované obranné a smrtící systémy. A to byl také podle Seana důvod, proč se Heinrichu Fuchsovi, očividně jedinému zajatci, který kdy z tohoto dobře střeženého zajateckého tábora uprchl, jeho útěk podařil.

V této chvíli mu ale také připadalo skoro směšné riskovat svou svobodu, respektive život, pro něco, co se nejspíš stalo před více než šedesáti lety. Když ležel na vlhkém jílu břehu řeky a připravoval se k průniku do jednoho z nejvíce střežených objektů v USA, posedla ho najednou panika. Nechtěl teď nic jiného než se otočit, vklouznout zpět pod hladinu a jet domů. Nemohl se však ani pohnout, jak byl úplně paralyzovaný.

Najednou málem vykřikl, protože cosi ucítil na své ruce. A hned poté vedle sebe uslyšel známý hlas šeptající mu do ucha slova útěchy a ujišťování.

„Seane, je to dobré. Zvládneme to,“ šeptala Michelle.

Otočil se a spatřil, jak tam klečí. Podíval se jí do tváře, která mu řekla vše, co vědět potřeboval. Stiskl její ruku a přikývl. Jak mohl pochybovat, že by nešla s ním. Vždyť to vlastně chtěla mnohem víc než on sám. Jeho panika i paralýza pominuly. Sean se zhluboka nadechl a pak se začal rychle sunout vpřed, Michelle za ním. Byli přímo u plotu. Ona hlídala a on mezitím stříhal malý otvor do pletiva. Pak se oba protáhli dovnitř. Sean přiložil vystřižené pletivo zpět a vzápětí se přesunuli do lesa.

Za okamžik poklekli a Sean vytáhl Fuchsův dokument, který nejspíše vlastnil Monk Turing. On i Michelle tento dokument navíc počmárali svými výpočty a poznámkami. Při studiu mapy si dovolili použít trochu světla.

Nikde na stromech však Fuchs nenechal žádné značky, ani velké X na zemi v místě, kde by měl být vstup do tunelu. Nebo značky prostě nepřežily zub času. Naštěstí se na ně nemuseli spoléhat právě díky Monku Turingovi. Ten totiž velmi pečlivě na Fuchsův dokument dopsal terénní body, směry, značky a prostřednictvím své dcerky jim předal důležitý klíč k cíli. Turing zemřel, aniž by využil původní únikovou cestu německých zajatců. Musel pro to mít zatraceně dobrý důvod.

Oba teď podle Turingových značek zamířili na severozápad a dostali se na malou mýtinu, ze všech stran obrostlou břízami. Sean začal počítat kroky, ale Michelle ho zastavila. „Jak vysoký byl Turing?“

„Sto sedmdesát.“

„Máš o dvacet centimetrů víc,“ zašeptala. „Nech to na mně.“

Kráčela menšími kroky než obvykle. Monk Turing musel mít skvělou paměť, protože když se Michelle zastavila u stromů poté, co prošla kolem keřů a dalšího shluku stromů, hned věděli, že to našli. Ocitli se v lese, kam zcela očividně po celá desetiletí nevstoupil žádný člověk. Pokud to dokonce nebylo celá staletí. Pokud by někdo nevěděl to, co teď Sean objevil, nejspíš by sem nikdy nevstoupil.

Poklekl a rukou nahmatal písmeno. Bylo tvořeno větvičkami révy rozloženými po zemi. Nebylo to písmeno X, ale písmeno V. Sean to věděl, protože to stálo v dopise. V pro ně znamenalo Viggie. Rukama začali hrabat v porostu, který vypadal jako běžná lesní půda. Nakonec jejich prsty narazily na prohnilé prkno. Nadzvedli ho. Panel velikosti metr krát metr odkryl vstup do tunelu.

Protáhli se otvorem a vklouzli dolů na dno zaprášeného tunelu. Bylo to poměrně hluboko, takže Michelle musela vylézt Seanovi na ramena, aby otvor znovu zakryla.

Když byla hotová, všimla si provazu, kterým se ovládal poklop zevnitř.

„Monk sem musel dát ten provaz ještě dřív, než se dostal do tunelu,“ řekla a ukázala na něj. „Potřeboval ho proto, aby se dostal nahoru. Poklop je hodně vysoko.“

„Já mám taky lano,“ připomněl Sean. „Až půjdeme zpátky, vyzvednu tě a ty tam lano navážeš. Pak vyšplhám nahoru.“

Protože už byl poklop na svém místě, nebylo rozsvícení baterek nijak riskantní. Pomalu postupovali vpřed tunelem, který se prudce svažoval. Stěny byly tvořeny vyschlým a pevným červeným jílem, strop byl docela nízký, lidé průměrně vysocí se zde museli shýbat. Po každém půlmetru se ve stropě a ve stěnách nacházely zpráchnivělé zpevňovací trámy.

„Nejspíš by to dnešním předpisům pro těžební průmysl neprošlo,“ řekla Michelle trošku nervózně. „Myslíš, že to celé postavil sám? Připadá mi to na jednoho člověka příliš mnoho práce.“

„Myslím, že mu ostatní zajatci pomáhali, ale on byl jediný, kdo ten tunel nakonec použil.“

„Proč?“

„Tunel už byl dokončen. Myslím si, že zajatce po druhé světové válce propustili. Jen Fuchse ne.“

„Proč ne?“

„I já jsem se pustil do studia historie jako Horatio. Pokud byl Heinrich Fuchs lodní radista, mohl znát kódování Enigma. Spojenci se rozhodně nechtěli těchto lidí zbavovat. Chtěli od nich získat všechny informace a zabránit jim v návratu do Německa.“

„Německo už ale bylo poraženo.“

„To ano, ale ve světě se pořád ještě odehrávaly boje a spousta německých vysokých důstojníků se na nich podílela. Je tedy pravděpodobné, že proto Spojenci nechtěli propustit šifranty, kteří by mohli opět vytvořit různé komunikační sítě.“

„Což ukazuje, že historie může být velmi užitečná i v současném životě.“

„Vždycky jsem si to myslel. Tak a jdeme na to.“

80.

Boeing 767 měl obrovský trup, zesílené motory a další technické prvky potřebné pro zaoceánské lety. Právě zatočil doleva, vletěl nad americký kontinent a pokračoval dál přes Norfolk. Pak začal klesat na přistání. Letadlo nepatřilo žádné domácí či zahraniční letecké společnosti, ani jej nevlastnila firma nebo jednotlivec, dokonce ho neprovozovala ani americká armáda. Za normálních okolností by přítomnost proudového letounu v těsné blízkosti vojenské základny okamžitě vedla ke vzletu stíhaček ze základny v Norfolku, které by narušiteli značně znepříjemnily život ve vzdušném prostoru. Žádné sirény se ale nerozezněly a námořní piloti se nehnali ke svým strojům, protože letoun měl povolení k průletu z nejvyšších míst. Boeing letěl do vnitrozemí, ostatně jako každou sobotu už po celé dva roky. Za necelou půlhodinu piloti vysunou podvozky a klapky před konečným přiblížením k přistávací dráze, kterou zaplatili američtí daňoví poplatníci, ačkoli na tento kus betonu nikdy nikdo z nich nebude smět vstoupit.

Sean s Michelle se dostali na konec tunelu a přes strop nad jejich hlavami naslouchali, zda neuslyší nějaké zvuky. Právě teď byli pod jedním z nejutajovanějších objektů Ameriky. Pokud by byli na povrchu, ochranka by je okamžitě zatkla nebo rovnou zlikvidovala.

Ruce měli přitisknuty na strop a vnímali chvění, připraveni okamžitě ustoupit, pokud by někdo byl v jejich blízkosti. Všude ale bylo ticho, proto poklop odsunuli stranou a vylezli.

V kuželu světla baterek spatřili volný prostor uprostřed cihlových zdí. Všude tu bylo vlhko a páchlo to tu zatuchlinou.

„Jako kdybychom se propadli v čase,“ řekla Michelle tichým hlasem, když prohlížela staré cihly, hnijící trámy a částečně zaprášenou podlahu.

„Vítejte v Porto Bellu,“ sykl Sean. „Námořnictvo muselo právě tenhle objekt využívat pro německé zajatce. Včetně Fuchse. Němci jim pak dokázali kopat ten tunel přímo před nosem.“

V rohu místnosti byl hromada suti a původních cihel z obvodových zdí.

„Tak tady se bojím,“ řekla Michelle po chvilce. „Celé to tady může kdykoliv spadnout.“

Sean zvedl jednu z cihel. „Ta stavba tady stojí už víc než dvě stě let. Hodinu ještě určitě vydrží.“

Sean přejížděl kuželem světla po podlaze. V prachu byly vidět stopy. „Monk Turing, alespoň doufám, že ne nikdo jiný.“

„Takže, kde je to zlato?“ zeptala se Michelle.

„Ještě jsme to místo neprohledali,“ připomněl jí Sean.

„Já chci najít Viggii, ne nějaký poklad!“

Podíval se na hodinky. „Musíme si pospíšit. Letadlo přistane každou chvíli.“

Vyběhli ze sklepa nahoru. Dole nic mimořádného nenašli, ale nahoře uviděli zašlou slávu elegantních dřevořezeb. Široký krb, zdobené římsy a nad předními dveřmi dokonce britský královský erb. I když jejich krása v průběhu století notně povadla, pocítili zvědavost a úctu. Ocitli se totiž v místech, kde Washington, Jefferson i Adams bojovali za americkou nezávislost.

Bylo jasné, že CIA polorozpadlý dům nevyužívá. Když se podívali ven oknem s popraskaným sklem, moc toho vidět nebylo. Jediným výrazným bodem v okolí byla malá vodní plocha.

Sean na ni ukázal. „Zátoka řeky York,“ řekl. Heinrich Fuchs a jeho kamarádi ve zbrani se při kopání tunelu drželi směru, protože jim došlo, že někde dál leží hlavní říční tok a tedy cesta ke svobodě.

I pro Seana a Michelle zátoka představovala orientační bod, díky kterému najdou konec přistávací dráhy.

Prohledali ruiny, zda tam někde není Viggie. Nenašli ale ani ji, ani poklad. Pak vyklouzli ven z rozpadlého loveckého zámečku směrem k vodě. Michelle se podívala ještě jednou na dům. Stál na vysekaném pásu lesa se dvěma velkými stromy u hlavní brány. Asi třetinu stavby s řadou štítových oken překrývala plochá došková střecha. Zhruba uprostřed se k nebesům tyčil vysoký komín. Budova byla celá postavená z cihel, vpředu jen s malou dřevěnou verandou, povážlivě se naklánějící.

„Tohle místo jsem už viděla, když jsem letěla s Champem,“ poznamenal Michelle.

Sean přikývl. „Proto také s Champem letěl i Monk. Chtěl se podívat, jak to kolem Porto Bela vypadá a jestli tu někdo nesídlí.“

Za okamžik už byli u vody a mířili směrem na východ. Vraceli se vlastně stejnou cestou, jakou vedl tunel v podzemí. Zatím ještě nezaznamenali žádné stopy po něčí přítomnosti. Bylo ale jasné, že se všechno může během chvilky změnit. První lidé, kteří se tu objeví, budou mít zbraně a budou je chtít zabít.

81.

Letadlo s vypnutými navigačními světly přeletělo linii lesa na kraji městečka Babbage Town, řeku York i plot pozemku, a teprve pak se koly dotklo tříkilometrové přistávací dráhy. Zpětný chod a brzdy odvedly svou práci a stroj se záhy zastavil. Na konci dráhy piloti odstavili stroj na úzký pás betonu, kde již čekal autobus, hummer a náklaďák. Motory utichly. Zadní dveře letadla se otevřely, hned k nim byly přistaveny schůdky a lidé začali vystupovat. Současně se spustila nákladní rampa a předjel nákladní vůz.

Sean s Michelle se připlazili skoro až k drátěnému plotu ohraničujícímu přistávací dráhu a díky noktovizorům měli o všem dokonalý přehled. Sean nahrával celou událost speciální noční kamerou na paměťové karty. Záběry budou křišťálově čisté i bez nedostatku světla.

Když z letounu vystoupil první muž v obleku, ale s tradičním arabskou kúfijou na hlavě, Michelle s sebou trhla. Po něm šli ostatní, stejně oblečení i se stejnou pokrývkou hlavy.

Michelle ukazovala k zádi letounu a společně se Seanem sledovala vykládku nákladu, zavazadel i jakýchsi plastových balíků.

Sean se podíval na Michelle a poplašeně zašeptal: „Sakra. Je to opravdu to, co si myslím?“

Vzápětí předjel před malý autobus džíp a z něho vystoupila jakási osoba.

Seana polilo horko.

Valerie Messalina v bezovém kalhotovém kostýmu došla k jednomu z Arabů a něco mu říkala. Sean zahlédl i visačku zavěšenou kolem jejího krku. Patřila k CIA. Věřil jí každičké slovo a ona zatím byla jen prvotřídní herečka.

Michelle si hned všimla jeho rozpoložení. „Valerie?“ zeptala se opatrně a on jen krátce přikývl.

Valerie dál mluvila s jedním z mužů, zatímco ostatní odcházeli k přistavenému autobusu, kam už nakládali i jejich zavazadla. Občas se muž i Valerie podívali směrem k vykládce ze zádi letounu. Valerie přešla k jednomu balíku, sáhla na něj a vzápětí se začala smát něčemu, co jí řekl ten záhadný muž.

Po chvilce nastoupili společně do džípu. Zařadili se za autobus a společně odjeli, nejspíš k nejbližšímu objektu, který si Michelle i Sean pamatovali ze satelitní mapy.

Když byla vykládka dokončena, dva muži nastoupili do hummeru a odjeli. Zbývající muži pak nasedli do náklaďáku a vyrazili opačným směrem. Hummer jel stejným směrem jako džíp, zatímco náklaďák mířil k místu, kde u plotu leželi Sean s Michelle.

„Zpátky!“ zašeptal Sean naléhavě.

Přitiskli se k zemi a sledovali, co se děje kolem.

Náklaďák zastavil u brány a jeden z mužů vystoupil, aby ji odemkl. Vůz vyjel mimo pozemek Campu Peary. Poté muž bránu opět zamkl a nastoupil do vozu.

Michelle shodila batoh a otočila se k Seanovi: „Vrať se zpátky do Babbage Townu, informuj Merka Hayese a ukaž mu ten záznam. Pak počkej, až se ti ozvu.“

Sean na ni nevěřícně koukal. „Čekat? Na co? Co chceš dělat?“

„Video nestačí,“ odsekla. „Chci vědět, co tam vozí.“

Dřív než mohl cokoli říci nebo ji chytit za paži, se rozběhla k vozu. Opatrně se nasunula pod auto a rukama se chytila podvozku. Náklaďák se právě rozjel.

Seana její reakce tak zaskočila, že se ani nepohnul. Prostě nemohl pochopit, proč něco takového udělala.

Když jeho partnerka zmizela pod autem, Sean osaměl. Byl sám uprostřed tajného výcvikového tábora CIA a měl pocit, že dostane infarkt. Nakonec se ale ke svému vlastnímu překvapení přece jen uklidnil. Přidal Michellin batoh na svůj a začal se plazit zpět k Porto Bellu. Od zátoky k chatě to bylo asi pět set metrů. Teď ale spíš tisíc kilometrů, alespoň tak se cítil.

Sean však nebyl jediný, kdo Michellino impulzivní jednání nedokázal pochopit. Ani ona sama si nedokázala vysvětlit, proč to vlastně udělala. Chtěla se pustit, svalit se na zem a nechat vůz odjet. Vrátit se zpět k Seanovi. Vnitřní já ale rozhodlo za ni.

Kolem sebe slyšela hlasy, které však nepatřily nikomu z náklaďáku. Vůz najednou zpomalil a pak zastavil úplně. Zachvátila ji panika. Budou vůz prohledávat, než ho pustí z Campu Peary? Pak si ale uvědomila, že automobilu nikdo nevěnuje nejmenší pozornost. Měla pravdu, ozvalo se zaskřípění a mechanicky ovládaná brána se otevřela. Vůz vyjel z Campu Peary.

Když se vůz dostal na silnici, hned nabral rychlost. Michelle měla co dělat, aby se udržela. Musela se snažit, nic jiného jí nezbývalo. Pustit se by znamenalo přinejmenším rozbitou hlavu. To už je ale viděla kola vozidla, které je předjíždělo.

Po chvilce náklaďák odbočil ze silnice na štěrkovou cestu, která se zase brzy změnila v asfalt. Vůz zastavil. Dveře se otevřely a Michelle uviděla dva páry nohou vylézat ven z kabiny. Pak muži odešli. Když zavládl klid, pustila se, tiše se svezla k zemi a odkulila se na opačnou stranu.

Začala se rozhlížet. Tohle místo přece zná. I když tu byla tma a nešlo rozpoznat detaily, pomalu si uvědomovala, kam dojeli.

Michelle zaslechla, jak se muži vracejí. Rychle přeběhla k malému domku, jehož siluetu už bezpečně rozpoznala, a schovala se za něj. Zastavila se, aby v sobě našla odvahu ohlédnout se. Už při prvním pohledu se jí sevřelo hrdlo. Nemýlila se. Byla přesně tam, kde si myslela.

82.

Sean se dostal zpět k Porto Bellu, aniž by ho někdo viděl. I když se snažil opatrně našlapovat na shnilé schody, jedno prkno pod ním stejně prasklo. Noha se mu probořila a následné bodnutí bylo tak silné, až zaječel bolestí. Jeho výkřik se nesl vzduchem jako svěží letní déšť a jako ozvěna se odrážel po okolí.

Byla to siréna? Běžící kroky? Nebo to snad štěkal stopovací pes? Ne, to všechno byly představy vyvolané jeho strachem. Rychle se musel dostat z této hrozné terasy a v duchu nadával královu guvernérovi, že pro terasu vybral namísto robustních cihel tak nekvalitní dřevo. Sáhl si na nohu a ucítil, jak mu z hluboké rány na lýtku vytéká krev.

Odkulhal do domu, kde zamířil přímo do sklepa. Vrazil do hromady suti, upadl a pak narazil do zdi, která se sesula. S nadávkou na rtech se opřel o ruce a vyhrabal na kolena. Přímo v úrovni očí měl malý otvor po vypadlé cihle. Posvítil si do ní baterkou. Jak viděl, základová zeď byla velmi silná a něco za ní bylo…

„Ksakru!“

Popadl kus dřeva a začal s ním v otvoru páčit, až malta povolila. Natáhl se dovnitř a cosi nahmatal.

Zlatá mince. Sean se ještě chvíli hrabal v díře a pak vytáhl malý a tvrdý kámen. Oprášil ho a posvítil si na něj baterkou. V ruce držel lesknoucí se smaragd. Po dalším hledání držel v ruce zlatou cihlu a zlaté mince. Sean King našel poklad guvernéra Dunmorea. Nebylo to však jen zlato. Vzhledem k tomu, že tu našel stopy kopání, bylo jasné, že poklad nalezl i Monk Turing.

Tak právě o tomhle Fuchs řekl Monkovi. Byla to odměna za to, že mu umožnil návrat do Německa. Sean si také uvědomil, že tu někde může být skryto celé královské výkupné. South Freeman se mýlil. Dunmore byl dost chytrý na to, aby poklad ukryl pod falešnou základovou zdí. Němečtí zajatci pak poklad objevili při kopání únikového tunelu.

Když se Sean podíval na své ruce, další záhada s Monkem Turingem se vyjasnila. Usmál se. Jenže jeho triumf netrval dlouho, protože vzápětí uslyšel děsivé zvuky.

Běžící kroky. Někdo běžel k domu. Tentokrát už to nebyla představa, ale realita.

Popadl několik cihel a rychle je zase nastrkal do otvoru, aby zakryl poklad. Do svého batohu strčil smaragd a zlatou minci. Pak se rozeběhl k místu, kde znovu odkryl tunel. Na poklop naházel sutiny, odtáhl ho na kraj, seskočil dolů, natáhl se a zavřel nad sebou.

Potom se navzdory bolavé noze a všemu dalšímu dal na zběsilý útěk. Když se dostal na druhý konec tunelu, uvědomil si, že je v koncích. Koukal se na východ z tunelu asi metr nad sebou. I kdyby dokázal vyskočit tak vysoko se svou bolavou nohou, stejně se neměl čeho chytit. Původně přece měl vyzdvihnout Michelle, která by poklop otevřela. Únikový plán předpokládal, že ona pak spustí lano, po kterém se on vyšplhá nahoru.

Počkat. Pokud ale Heinrich Fuchs utekl sám, musel to přece nějak dokázat. Klekl si vedle jednoho trámu ležícího napříč chodbou. Odsunul ho stranou a začal zběsile hrabat. Nakonec našel provizorní žebřík. Musel tu zůstat od doby, kdy utekl Heinrich Fuchs. Žebřík byl bezpečně ukrytý pod trámem a prachem všech těch let.

Pokusil se žebřík opřít o strop tunelu. Stejně jako Monk Turing byl i Heinrich Fuchs velice pečlivý člověk. Žebřík sahal přesně k trámu pod poklopem. Hodil si batoh přes rameno, chytil se žebříku a lezl nahoru co nejrychleji. Pak odsunul poklop, vysoukal se ven a žebřík vytáhl. Najednou se zarazil. Pokud se Michelle nedostane z Campu Peary pod náklaďákem, bude žebřík potřebovat, aby se dostala z tunelu. Tyto úvahy ho ale hned přešly, protože zaslechl dole v tunelu zvuky. Byli tam další lidé. Michelle se tudy ven určitě nedostane. Zahodil žebřík do lesa.

Sean rychle zakryl otvor, otočil se a vyrazil z mýtiny. Právě začalo pršet. Ze všech stran slyšel hlasy, reflektory začaly prořezávat tmu jako ostré nože. Do hajzlu! Lehl si na zem a začal se hrabat v batohu.

Za okamžik už na něj jeden z pronásledovatelů málem šlápl. Sean uviděl samopal MP5, maskovanou tvář a oči pozorně pročesávající terén. Vystřelil. Muž zůstal chvilku stát a pak se svezl k zemi. Sean zasunul svůj paralyzér do batohu, sebral muži opasek s výzbrojí a zkontroloval ho. Pistole, želízka, obušek a dva granáty, to vše se teď Seanovi mohlo hodit. Hodil všechno do batohu a při ruce si nechal jen jediný granát. Pak se znovu stáhl do lesa.

Potřeboval se vrátit ke svému vybavení. Jenomže právě ze směru, kam se potřeboval vydat, uslyšel další zvuky. Sean tedy vzal granát, vytrhl pojistku a odhodil ho co nejdál vlevo. Přitiskl se k zemi a zacpal si uši. Po pěti vteřinách se Camp Peary probudil. Noční ticho přehlušila exploze.

Sean vnímal výkřiky a rychlé přesuny. Vyčkával. Deset vteřin, dvacet vteřin. Minuta. Pak se prudce vrhl vpřed.

Za okamžik už prolézal plotem a našel svou pohonnou jednotku. Výstroj Michelle tam nechal, protože by ji mohla při ústupu potřebovat.

Najednou zaslechl motor člunu blížícího se z jihu. Vzal náustek mezi rty a ponořil se. Byl v takové hloubce, že ho nemohl ohrozit ani lodní šroub. Nastartoval svou pohonnou jednotku, ponořil se a vydal se napříč přes řeku York. Vynořil se asi dvě stě metrů od loděnice. Byla to vyčerpávající cesta, ale na odpočinek čas nebyl. Vběhl do lesa a našel svou výstroj. Pak ze sebe stáhl neopren a převlékl se do sportovního. Většinu svých věcí nacpal do batohu, který ale hned hodil do křoví. Do kamery zasunul paměťovou kartu a nahrál na ni svůj záznam. Pak už uháněl rovnou do Babbage Townu. Věděl, že musí najít Michelle dřív, než bude úplně pozdě.

83.

Celý náklad byl přeložen do malé Cesny, která byla po odstranění sedadel dostatečně prostorná. Champ Pollion vlezl do kokpitu a začal všechno připravovat k odletu. I když se zvedl vítr a začalo dost pršet, neměl nejmenší obavy, že by harmonogram nedodržel. Náklad byl přeložen, na nákladním vozu zůstalo jen několik velkých plastových pytlů. To ale Champ netušil. Pak muži odjeli a zmizeli ve tmě.

Champ dál prováděl předletovou kontrolu a poté nahodil motor. Vrtule se roztočily. Zrovna si nasazoval sluchátka, když se rozletěly dveře a dovnitř nahlédla Michelle.

„Ahoj, Champe, můžu letět s vámi?“

Několik sekund se na ni díval a vypadal, jako by si myslel, že se mu to jen zdá. Vzápětí jeho ruka zajela ke zbrani na boku, ale Michellina pěst byla rychlejší. Její silný úder srazil Champa stranou a z jeho nosu začala téct krev. Překulil se na místo druhého pilota a pak ven z letadla. Michelle vyskočila za ním.

Champ teď ležel na zemi a Michelle stála hned nad ním. Pokusil se vstát, ale prudký kop do hlavy ho znovu srazil k zemi. Pak vystřelila i jeho noha a jeho kop Michelle odhodil na trup letadla. Cessna vibrovala a její motor stále vrčel.

Champovi se podařilo vytáhnout zbraň, ale Michelle mu ji dobře mířeným kopem vyrazila z ruky. Vzápětí ale dostala pěstí do boku a pocítila strašnou bolest v oblasti žeber. Pak přišel další kop. Michelle došlo, že tentokrát to je opravdu boj o život. Tvrdě dopadla na zem, hned se však dokázala připravit na další útok.

Stáli tam proti sobě v těsné blízkosti burácejícího letounu.

„K čertu, co tu děláte?“ křičel Champ.

„Chci zatknout jednoho úctyhodného občana,“ odpověděla mu a očima hledala jeho nekryté mésto.

„Vůbec nevíte, co se tu děje.“

„Já? Od kdy uznávaný fyzik pašuje drogy pro CIA? V těch pytlích jsou drogy, ne?“

„Michelle, opravdu o tom nic nevíte.“

„Tak mi to tedy vysvětlete!“

„Nemůžu, ale taky vám nechci ublížit.“

„Ale jen do toho, zkuste to! Co Monk Turing? Len Rivest?“

„Dělám jen svou práci. Je to prostě tak.“

„Je mi líto, Champe, ale důvěřovat vám už nemůžu.“ Pomalu se k němu přibližovala. Pak se nenápadně zavrtěla a vzápětí následoval rychlý kop do jeho hlavy. Champ odletěl dozadu. Dřív než mohla pokračovat, vzpamatoval se a zasáhl ji nohou do ramene. Spadla na zadek. Rychle se odvalila a vyhnula se tak dalšímu úderu. Zaútočila zase ona a v otočce ho zasáhla do ledvin. Nezastavilo ho to. Sice zavrávoral a těžce dýchal, ale jeho síla nijak nepolevovala.

„Jsi dobrý,“ křičela na něj přes rachot motoru.

„Ne tak, jako ty,“ odpověděl a podíval se přes rameno. „Michelle, musíš pryč!“

„Proč? Abys mohl uletět s těmi drogami?“

„Nejsem zločinec. Musíš mi důvěřovat.“

„Už jsem ti to řekla, důvěra mi došla.“ Skočila a zasáhla ho do hrudníku. Zavrávoral a dopadl hned vedle své pistole. Popadl ji, rychle namířil a –

Michelle skočila do kokpitu a zabouchla dveře v okamžiku, kdy výstřel roztříštil okénko. Rychle zkontrolovala všechny kontrolky. Předletová příprava proběhla v pořádku. To věděla, vždyť Champa při ní sledovala. A jak se jí to teď vyplatilo. Uvolnila tedy brzdu a přidala plyn. Letadlo se dalo do pohybu.

Kokpitem proletěla další střela a tentokrát Michelle nedokázala včas uhnout. Vyjekla bolestí. Kulka ji ale jen škrábla do paže a než vyletěla ven, zanechala po sobě krvavý šrám. Michelle sešlápla plyn k podlaze. Letadlo nabíralo rychlost a začalo kličkovat směrem k hlavní dráze. Champ se hnal za ní a mával při tom zbraní v ruce. Vystřelil, ale netrefil se.

„Stůj!“ křičel. „Nevíš, co děláš! Stůj!“

Michelle rozhodně nechtěla vzlétnout. Přidala plyn, ale pravý pedál měla stále sešlápnutý, takže se letoun obrátil o sto osmdesát stupňů. Champ zůstal ohromeně stát, když si uvědomil, že se letoun řítí přímo na něj. Zvedl pistoli, ale pak se otočil a utíkal pryč. Michelle musela přiškrtit klapky, aby ho neztratila z dohledu. Když se letoun řítil rovnou na něj, uskočil a po zemi se skutálel až k nějakým sudům s benzínem, do kterých narazil.

Michelle přiškrtila klapky a zapnula brzdu. Pak vyskočila ven a hnala se k místu, kde ležel Champ. Nechtěla čekat, až se ji pokusí znovu zlikvidovat. Skočila po něm a loktem ho uhodila do hlavy. Muž zasténal, pak zavřel oči a jeho tělo ochablo.

„Champe, já tě nezabiju, na to se tedy netěš,“ říkala naštvaně, když se odvalila stranou a měřila mu puls. „Čeká na tebe vězení, ty geniální blbečku.“ Muž dýchal pravidelně a i tep měl silný. Co nejdřív se probudí s šílenou bolestí hlavy a neskutečnou touhou zavolat svému právníkovi. Michelle se rozhlédla kolem sebe a uviděla, jak na protější stěně skladu visí nějaké kabely. Vzala je a Champa svázala.

Pak mu prohledala kapsy, kde našla mobil a klíče od auta. Utíkala zpátky k letounu. Trhnutím otevřela dveře, vlezla dovnitř a vypnula motor. Jeden z klíčů zabodla do nejbližšího pytle a zkontrolovala obsah. Heroin, byla si tím téměř jistá. Trochu si ho usypala do sáčku, který našla v přihrádce letounu. Když už chtěla odejít, zaslechla ze zádě letadla za balíky nějaké zvuky. Jeden z pytlů se teď trochu pohnul.

Michelle začala odhazovat pytle z cesty. Na konci kabiny uviděla, jak se cosi svíjí pod zmačkanou dekou.

Rychle strhla deku a našla svázanou a dusící se Viggii. Okamžitě ji rozvázala a obě se rozeběhly pryč od letounu.

„Micku –“ ozvala se Viggie.

„Později. Teď musíme pryč!“

Doběhly k mercedesu stojícímu na kraji dráhy a nastoupily. Michelle z auta zavolala Merkla Hayese. Rychle mu vylíčila, co se stalo. „Okamžitě jeďte do Babbage Townu a vezměte s sebou všechny muže, které máte k dispozici,“ křičela do telefonu.

„Do hajzlu,“ bylo jediné, na co se ten strážce zákona zmohl.

Pak nastartovala motor a zařadila rychlost. Pneumatiky zasvištěly a auto vjelo na silnici. Viggie na ní očima jen visela. Na malém parkovišti, ze kterého se vyřítily, zanechaly letadlo plné heroinu, který sem pašovala CIA a jeden povedený génius. Ten ale právě teď byl v bezvědomí a před ním ležela vidina dlouhého času k přemýšlení za mřížemi. Michelle zvýšila rychlost na sto šedesát a ujížděla pryč s plynem sešlápnutým k podlaze.

84.

Sean se schovával za nízkým plotem. Jeho již tak malá naděje, že dnešní noc přežije, se zase o něco zmenšila. Muži v černých neprůstřelných vestách a se samopaly – vládní zabijáci z druhého břehu ve službách vlády – hovořili se dvěma strážnými, kteří zůstali v Babbage Townu.

Skupina vytvořila rojnici a zamířila směrem k Seanovi. Okamžitě se přesunul k lesu, kde, jak doufal, bude od zabijáků dost daleko. Za okamžik se ocitl na mýtině v těsné blízkosti domu mrtvého Lena Rivesta. Na protější straně byla zadní stěna Domku č. 3. Slyšel křik i kroky běžících lidí. On sám v předklonu přebíhal od stromu ke stromu. Pohyboval se obezřetně a velmi pomalu.

Kamenem urazil zámek zadních dveří prádelny a vběhl dovnitř. Do nosu štípal pach prášků a chemických prostředků, on se ale dál rozhlížel po velkých pračkách určených pro profesionální prádelny. Netrvalo dlouho a našel to, co potřeboval. Vytáhl oblečení a vyklouzl ven.

Přímo před sebou už měl svůj další cíl, dům Aliciie Chadwickové. Uvnitř byla tma. Dostal se až k zadním dveřím, aniž by ho někdo neviděl. Vzal za kliku a vešel dovnitř. Zastavil se a naslouchal. Vypadalo to, že tam nikdo není. Pak se ale rychle sehnul, protože se kolem domu v uličce začaly objevovat stíny. Vyběhl nahoru, našel dveře svého pokoje a vklouzl dovnitř. Potřeboval se dostat k mobilu, který zapomněl, když opouštěli Babbage Town. Okamžitě ale zjistil, že jeho pokoj prohledali a sebrali úplně všechno. Vyšel tedy ven a šel k Aliciiným dveřím. Otevřel a vklouzl do pokoje s jasným cílem vypůjčit si její telefon.

Najednou dostal prudkou ránu do ramene.

„Nech mě být! Vypadni!“ křičel jakýsi hlas.

Chytil ji za ruku, aby na něho už nemohla zaútočit. „Alicio, to jsem já, Sean.“

Stála za dveřmi a snažila se bránit vším, co jí přišlo pod ruku, včetně protézy.

„Seane!“ vyhrkla překvapeně.

Držel ji pevně, aby se udržela na jedné noze.

„Co tu děláte? Myslel jsem, že jste odjela,“ řekl.

„Totéž jsem si myslela já o vás. Jsem tu zpátky, aby tu někdo byl, kdyby se Viggie vrátila. Pak jsem uslyšela, že někdo slídí po domě.“

„Alicio, musíme odtud vypadnout.“

„Proč, co se stalo?“

„Nemám čas vám to vysvětlovat, je v tom ale CIA, drogy a vraždy. Jsou tu všude, ale mám plán.“ Rychle si připnula protézu. „Kde je Michelle?“ zeptala se.

„To kdybych věděl. Sledovala ty drogy. Doufám, že… je v pořádku. Máte tu mobil? Musím zavolat policii.“

„Nechala jsem ho ve voze.“

„Je tu někde pevná linka?“

„Ne, jen ten mobil.“

„Ksakru!“ Sean se rozhlížel kolem sebe. „Uděláme to takhle. Vy půjdete ke svému vozu. Parkujete před domem?“

„Ano.“

Sean vytáhl oblečení, uniformu strážného, kterou si vzal v prádelně. Když si Alicia všimla jeho zkrvavené nohy, vyhrkla: „Bože, Seane, vy jste zraněný.“

„To nic není. Budeme na tom mnohem hůř, jestli odtud hned nevypadneme. Pokud se nás kdokoli pokusí zastavit, prostě jim řekněte, že se bojíte, a proto jedete pryč. Půjdu za vámi.“

„Teď máte uniformu, ale nestačilo by jen předstírat, že jste můj doprovod?“

„Pokud mě strážní zahlédnou, hned mě poznají. Z dálky ale uvidí jen uniformu. A nepoznají mě ani ti z CIA. Jedině tak se dostaneme k poldům.“

Vypadala hodně zmateně. „Seane, co když mi nedovolí odejít? Třeba si myslí, že něco vím.“

„Alicio, jen jim když tak dejte najevo, že jste vystrašená.“

Pokusila se o sotva znatelný úsměv. „To nebude velký problém, hrozně se bojím.“ Po tvářích jí stékaly slzy. „Jsou to ti lidé, co unesli Viggii?“

Chvíli neodpovídal. Pak přitakal: „Ano, jsou to oni.“

Rozhlédl se po pokoji a podal jí těžítko z nočního stolku. „Není to sice nic moc, ale nic lepšího tu jako zbraň nenajdeme.“

Hlasy z uličky už byly slyšet zcela zřetelně. „Alicio, půjdeme kolem Domku č. 3, k bazénu a pak pryč na parkoviště.“ Chytil ji kolem ramen. „Zvládnete to! Zvládnete!“

Nakonec přikývla. Zhluboka se nadechla a šla za ním dolů po schodech.

Chvíli všechno vypadalo docela dobře. Minuli je dva strážní, ani je nezastavili. Když ale došla k bazénu, přišlo to. Přímo k ní se hnala skupina ozbrojených mužů. Jejich velitel zvedl ruku, aby se zastavila.

„Do hajzlu!“ ulevil si Sean ve své skrýši a usilovně hledat něco, co by jim pomohlo z téhle šlamastiky. Pak to uviděl. Vzal svůj batoh a vytáhl granát, který sebral muži v Campu Peary. Vytrhl pojistku a odhodil ho přes plot kolem Domku číslo 2. Granát se odrazil od kovové věže. Sean už uháněl pryč a vylezl na nejbližší strom.

Za pár vteřin exploze prorazila velkou díru do chladicí věže, ze které se začaly ven valit tuny vody. Rozlévala se jako rozvodněná řeka. Sean zaslechl výkřiky a ze svého bidélka sledoval, jak Alicii a muže v neprůstřelných vestách zasáhla zuřící voda a odhazuje je z cesty.

Alicia plavala v bazénu společně s několika židlemi. Tři muži v neprůstřelných vestách byli po nárazu do kamenného ostění ohniště v bezvědomí.

Jakmile se nádrž vyprázdnila, Sean se začal brodit rychle opadávající vodou k Alicii. „Omlouvám se za to tsunami,“ křikl. „Nic lepšího mě totiž nenapadlo.“ Když se k ní přiblížil, najednou si uvědomil, že něco není v pořádku.

Alicia se kroutila a svíjela se bolestí.

Rychle k ní doběhl a poklekl: „Alicio, co se děje?“

Zavzlykala: „Když mě zasáhla voda, něco mě najednou začalo strašně bodat do stehna. Vůbec jsem se nemohla pohnout.“

„Ksakru!“ Sean si prohlížel nohu. Vzápětí už ale letěl po hlavě přímo do bazénu. Málem mu lebka praskla bolestí. Dopadl na mělčí stranu bazénu a pomalu se dostával zpět nad hladinu. V ten samý okamžik ucítil, jak se mu kolem krku stahuje jakási smyčka. Instinktivně se ji pokusil chytit, ale už se mu zařezávala do tkání a on ji nemohl uvolnit. Ohlédl se.

Alicia silně utahovala garotu. Chtěla ho uškrtit.

Nemohl dýchat, jen bezmocně koulel očima. Pokoušel se ji odhodit, ale ona si ho přidržovala zdravou nohou v pase a pořád smyčku utahovala. V panice se ohnal pěstí, ale nezasáhl ji. Pak namířil úder na nohu, která ho svírala, ale ona ho kopla do zad. Vyrazila mu dech. Přeletěl po hlavě do vody s ní na zádech. Na rozdíl od něj však Alicia mohla dýchat. Zato jeho mozek už neměl dostatek kyslíku a smyčka se stále víc utahovala. Potřeboval se nadechnout. Měl pocit, že omdlí. Docházely mu síly.

Michelle, prosím, pomoz mi. Pomoz mi, nebo tu umřu! Jenže Michelle nikde nablízku nebyla.

Pak najednou jakoby zázrakem polevil tlak a necítil ani váhu Alicie. Okamžitě se vynořil, zhluboka dýchal a zvracel do vody.

„No tak!“

Jeho mozek slova skoro nevnímal. Ano, musela to být jeho Michelle. Přišla včas, aby ho zase zachránila. Byl zachráněný! Žil!

„Dělej!“ Ucítil na sobě něčí silné ruce.

Podíval se svému zachránci do tváře. Nebyla to Michelle, ale Ian Whitfield. Na zemi vedle něho ležela nehybně Alicia. Byla v bezvědomí.

„Musíme odsud,“ sykl velitel Campu Peary a pevně Seana podepřel.

„Co vy tady děláte?“ zeptal se ho Sean mezi záchvaty kašle. Pořád si ještě mnul svůj pohmožděný krk.

„Na řeči není čas. Rychle. Jejich tu všude plno.“

„Jo, tvých poskoků, ty hajzle!“

„Dnes v noci to nejsou mí lidé. Jsou tu dvě polovojenská komanda z tábora a ty mně nepodléhají. Rychle!“

Whitfield se navzdory kulhání rychle pohyboval směrem k Domku číslo 3 a k hlavním garážím.

Sean na okamžik zaváhal. Podíval se na Alicii a vedle ní ležící těžítko. Právě tím ho praštila. Chtěla ho zabít. Ale proč? Vzápětí za sebou uslyšel křik. Rozeběhl se a hnal se za Whitfieldem, který už byl schovaný za stromem.

„Řeknete mi, co se to tady děje?“ sípal Sean.

„Teď ne!“ vyštěkl na něho Whitfield. Z pouzdra vytáhl pistoli a podal ji Seanovi, zatímco on už v ruce svíral samopal MP5, který měl schovaný v křoví. „Miřte na hlavu. Mají vesty, ty střela z pistole neprorazí.“

„Kam se přesuneme?“

„Dvě stě yardů od loděnice mám uvázaný člun.“

„Tam nikdo nehlídá?“

„Jakmile se dostaneme do člunu, schováte se pod celtu. Mě nikdo kontrolovat nebude.“

„Jdeme.“

Whitfield zvedl ruku. „Ne tak rychle. Používají čtvercové prohledávání. Až jeden čtverec projdou, teprve pak se tam přesuneme my. Tak se dostaneme až k lodi.“

„Kde je Michelle?“

„Nemám zdání.“

„Byla na podvozku toho vozu, co vyjel ven z Campu Peary.“

Whitfield na chvíli vypadal zaraženě, ale pak jeho tvář potemněla. „Do hajzlu!“

„Byl v tom letounu heroin? A co ti Arabové? Co jsou zač?“

Whitfield zvedl zbraň. Jako varování. „Podívejte se, Kingu. Nemusím vám ani nikomu jinému cokoli vysvětlovat. Zachránil jsem vám krk a možná to byla chyba. Takže mě teď nenuťte, abych si to rozmyslel.“

85.

Michelle odstavila mercedes, než vyjela na hlavní silnici do Babbage Townu, a pak se vydaly pěšky do lesa. Viggie poslušně cupitala za ní a cestou vykládala, jak někdo přišel do jejího pokoje a přiložil jí něco na tvář. Pak se už probudila svázaná v letadle.

Než zmizely mezi stromy, Michelle uviděla kolonu černých terénních vozidel mířících do Babbage Townu. Merklovo auto jelo v čele. Konečně tu byla kavalerie.

Michelle s Viggie postupovaly podél řeky Yorku ve skrytu, protože podle aktivity na hladině bylo Michelle jasné, že se tu něco děje.

Nakonec sešly na promáčený břeh Yorku v samotné blízkosti Babbage Townu. Michelle se podívala na oblohu, na které právě přelétalo letadlo. Brzo zase zmizelo z dohledu. Znovu začala myslet na nepřátele, kteří je ohrožovali. Zkusila zavolat Seanovi, ale pak si vzpomněla, že telefon zapomněl v pokoji. Najednou dostala nápad a vytočila Horatiovo číslo. Když zvedl telefon, a bylo to okamžitě, stručně mu vylíčila, co se stalo. Včetně toho, že má Viggii.

Bylo třeba ocenit, že se nevyptával a jen se zeptal: „Kde vás najdu?“

Došly zpátky k řece a zanedlouho k nim přirazil Horatio v motorovém člunu Bowrider.

„Nechal jsem ho v zátoce nedaleko odtud,“ vysvětloval. „Předpokládal jsem, že mě budete potřebovat. Kde je Sean?“

„Nevím…“ Michelle se ohlédla směrem k lesu. „Seane!“

Když ho uviděla, jak vybíhá z lesa, oddechla si. Vzápětí ji ale při pohledu na Iana Whitfielda se samopalem v ruce úleva přešla. Namířila pistoli na Whitfieldovu hlavu. „Pusťte ho!“

„Michelle, to je v pořádku,“ vykřikl Sean. „Je na naší straně.“

„Blbost,“ vyhrkla.

„Zachránil mi život.“

„Slyšel jsem, že jste zatraceně dobrý střelec, Maxwellová,“ řekl Whitfield. Udělal krok a hodil jí samopal. „Doufám, že je to pravda.“

Michelle vzala samopal do jedné ruky, protože ve druhé měla stále pistoli namířenou na muže. Její podezřívavý pohled ale pomalu opadal. „Co se stalo, Seane?“ zeptala se.

„Babbage Town je plný po zuby ozbrojených chlapů z Campu Peary. A Alicia se mě pokusila zabít.“

„Volala jsem už policajty,“ řekla Michelle. „Už tam v Babbage Townu jsou.“

Sean se podíval před sebe. „Viggie?“

Dívka mu stydlivě zamávala.

Whitfield se podíval na Horatia a na člun Formula. „Kdo je zas tohle?“

„Náš přítel,“ odpověděl mu Sean. „Pojďme.“ Nastoupil do člunu.

„Ne!“ zvolal Whitfield. „S tímhle člunem se odtud nedostaneme. Za mnou.“

Vedl je podél břehu ke svému člunu RIB, který byl přivázaný k jednomu sloupku trčícímu z vody. Přikázal jim, aby si lehli na zem, a všechny čtyři přikryl plachtou.

Sean ještě jednou vystrčil hlavu a ukázal na svou zbraň. „Jestli nás vypečete, tak první kulka bude patřit vám.“

Bouře udeřila s překvapující silou. Hladina řeky se začala povážlivě zvedat a z tmavé oblohy se lil prudký déšť. Michelle vylezla zpod plachty, vzala nafukovací vestu a navlékla ji Viggii.

Neujeli moc daleko, když k nim přirazil druhý člun. Sean pod plachtou zaslechl, jak Whitfield tiše zaklel. Nebylo to dobré znamení, proto sevřel svou zbraň o něco pevněji.

Na palubě o hodně větší lodě bylo deset po zuby ozbrojených mužů a kdosi další.

Když Sean uslyšel ten hlas, vše se v něm napjalo: „Iane, kde jsi byl?“ Byla to Valerie Messalina.

„V Babbage Townu. Někdo zavolal policii.“

„Kdo to asi mohl být?“ zeptala žena chladně.

„Podle mě asi ten, kdo pronikl do Campu Peary,“ odpověděl jí Whitfield. „Stejně to je jedno. Tahle ryba už se vyvlékla z háčku. Měla bys to vzdát. Hned.“

„To není dobrý nápad,“ odvětila. „Proč nevezmeš na palubu pár mužů a neprohledáš řeku? Ten vetřelec se přece může pokusit utéct po řece.“

„Ne, měla by ses se svými lidmi vrátit do Babbage Townu. Myslím, že tam naši budou potřebovat pomoc. Já se vrátím do Campu Peary zhodnotit škody.“

Valerie už ale očima projížděla loď. „Iane, máš hluboký ponor na to, abys byl na palubě sám,“ řekla s notnou dávkou triumfu v hlase a úsměvem na rtech.

Whittfield přidal plyn a bokem narazil do člunu. Dva muži přeletěli do vody. Valerie uklouzla a spadla na palubu.

Whitfield zařadil zpátečku, šroub začal bičovat vodní hladinu a člun vyrazil vpřed. Přidal plyn. Muži stojící vedle Valerie zahájili palbu a zanedlouho byl bok lodi na několika místech prostřelen.

„Může mi někdo pomoct?“ vykřikl Whitfield.

Sean s Michelle ze sebe shodili plachtu, zatímco Horatio zůstal ležet a objímal Viggii. Větší loď je už doháněla. Všude kolem nich dopadaly na hladinu střely, Sean s Michelle se přikrčili a opětovali palbu. Michelle pokropila příď druhého plavidla dávkou ze samopalu.

Whitfield zakřičel: „Šetřete municí, mám jen dva náhradní zásobníky pro MP5 a dva do pistole.“ Hodil Michelle další zásobník.

Loď, řítící se za stále sílícího větru rychlostí sto kilometrů za hodinu, sebou trhala a nakláněla se tak, až se všem zvedal žaludek. Vlny už dosahovaly výšky přes jeden metr.

Sean pečlivě zamířil a čtyřikrát vystřelil. Jenže na takovou vzdálenost nemohla mít střelba z paluby připomínající trampolínu odpovídající efekt.

„Můžu položit hloupou otázku?“ křikl Sean směrem k Whitfieldovi.

„Klidně.“

„Můžete nám říct, proč se nás vaše malá choť pokouší všechny zabít?“

Whitfield právě najížděl na vysokou vlnu, a tak jen krátce vyštěkl zpátky: „Není to moje žena, ale moje šéfová.“

Sean na něj zůstal zírat. „Vaše šéfová? O čem to sakra mluvíte? Myslel jsem si, že Campu Peary velíte vy.“

„Myslete si, co chcete,“ odsekl Whitfield.

„A vy spolu pašujete drogy?“

Whitfield neodpověděl.

Sean pokračoval. „Co ti Arabové z letadla?“

„O tom se nebudu bavit,“ zavrtěl Whitfield hlavou.

„Zabila Lena Rivesta Alicia?“

Ticho.

Sean už byl pořádně naštvaný. „Ta ženská mě skoro zabila a nebýt vás, tak by se jí to povedlo. A právě to je ten jediný důvod, proč nevyužiju u svých občanských práv a nepošlu vás do basy.“

„A co Champ?“ zeptala se Michelle. „Pracuje taky pro CIA?“

Whitfield odvětil: „Dalších deset minut se budeme věnovat jen tomu, abychom přežili.“

„Už jsou skoro tady!“ vykřikla Michelle, když se podívala dozadu.

„Mají dvakrát výkonnější motory než já,“ vykřikl Ian přes rameno. „Teď se ale držte.“

„Sakra, co to…?“ Sean ani nedokončil větu, protože Whitfield při plné rychlosti prudce dokončil obrat o devadesát stupňů. Málem přeletěl přes bok do řeky a jen ruka jeho přítelkyně mu v tom zabránila. Její nohy zase svíraly Viggii pro případ, že by Horatiovo objetí nestačilo.

„Micku!“ vyjekla Viggie.

„Viggie, já tě držím, neboj se!“

Whitfield přidal plyn a loď se najednou prudce hnala ke břehu uvnitř zátoky v Campu Peary. Proletěli kolem světelných kuželů zářících světlometů, které důrazně varovali před průnikem do uzavřené zóny. Sean si byl dobře vědom, že ta výstraha je míněna vážně. Proletěli kolem dvou člunů hlídkujících při vjezdu do zátoky. Strážní na ně namířili zbraně a dokonce i pancéřovku, ale když si uvědomili, komu člun patří, sklonili je a trochu zmateně sledovali, jak vjíždějí dovnitř. Whitfield si ještě našel čas, aby jim zasalutoval.

Whitfield navedl loď vlevo a pak zas vpravo. Bylo jasné, že se vyhýbá překážkám pod hladinou. Neustále sledoval řídící konzoli na palubní desce.

„Už jsou tu zase,“ upozornila je Michelle a vzápětí ještě víc zbledla. „Chystají se na nás vystřelit raketu,“ vykřikla. Muž klečící na přídi druhé lodi už měl jejich RIB v hledáčku raketometu.

Viggie vřískala hrůzou.

Michelle nařídila: „Horatio, musíte ji udržet!“

Whitfield sledoval hladinu a zdálo se, že počítá. Byl to příchod vlny. „Držte se!“ vykřikl.

Sean s Michelle se vrhli na dno člunu a snažili se zachytit čehokoli. Nakonec se alespoň drželi navzájem.

86.

Člun vletěl do vlny, postavil se na záď a vyletěl do vzduchu. Z lopatek lodního šroubu stříkala voda do všech stran. Po tři čtvrtě metru dlouhém skoku člun znovu dopadl na hladinu.

„Pozor!“ vykřikla Valerie Messalina, když si uvědomila, co Whitfield udělal.

Michelle se ohlédla a viděla, jak se Valerie spolu s ostatními vrhá střemhlav do vody. Kormidelník jejich člunu se snažil překážce, kterou Whitfield přeskočil, vyhnout. Ale bylo již pozdě. Člun najel na minu a explodoval.

Whitfield okamžitě člun navedl do obratu. Vyrazil ze zátoky kolem Messaliny a jejích mužů, kteří se ve vodě snažili zbavit neprůstřelných vest, táhnoucích je ke dnu. „Jak jste tohle dokázal?“ zeptal se ohromeně Sean.

Whitfield ukázal na obrazovku před sebou. „Pokud víš, kde ty miny jsou, je to snadné. Včera jsme je přemístili. Chtěl jsem mít jistotu.“

RIB vplul zpět do koryta řeky. Nikdo z nich nerazegistroval raketu vypálenou z hlídkového člunu. Minula je jen o chlup. RIB se málem tlakovou vlnou převrátil, protože střela dopadla jen pár desítek centimetrů od nich. Whitfield ale znovu získal kontrolu nad lodí. Dopadající déšť teď bičoval tváře Seana i Michelle, kteří se pokoušeli postavit.

Michelle se podívala dozadu.

„Viggie!!! Horatio!!!“

Viggie se vznášela v plovací vestě asi padesát metrů od lodi, zatímco Horatio polykal andělíčky kousek vedle.

Michelle neváhala ani chvilku. Popadla kruh, skočila do vody a plavala k Horatiovi. Ani si nevšimla, že Sean udělal totéž na druhé straně lodi a vyrazil k Viggii. Michelle se dostala k Horatiovi a podala mu kruh. „Horatio, tohle zvládneme, uklidněte se. Zvládnete to sám, já musím pomoci Viggii.“

Přikývl. Michelle plavala k Viggii. Vzápětí ale úplně ztuhla, protože zahlédla, jak muži z Campu Peary táhnou Viggie pryč. Když si její oči zvykly na déšť a tmu, uviděla další nervy drásající situaci. Dva muži ze člunu drželi v šachu Seana, který se zoufale snažil Viggii pomoci.

„To ne!“ vykřikla, aniž měla jakoukoli možnost jim v tom zabránit.

Vzápětí už za sebou slyšela další hluk. Ohlédla se a viděla, jak se k ní plnou rychlostí řítí Whitfieldův člun. Na palubě už byl i Horatio, Whitfield ho tedy musel vytáhnout. Šéf Campu Peary se naklonil přes bok člunu a jednu nohu strčil do smyčky vázacího lana. Natáhl ruku. Michelle okamžitě věděla, o co se snaží. I ona prošla podobným výcvikem ve společném programu FBI a tajné služby. Když se člun dostal blíž, chytila se Ianovy ruky. Muž ji pevně sevřel a díky své síle a rychlosti člunu ji vytáhl z vody. Dopadla na dno člunu. Ani se nenamáhala mu poděkovat. Převalila se na bok, popadla samopal, postavila se a zamířila na druhé plavidlo.

Michelle věděla, že Viggie je na palubě, proto nemířila rovnou tam. Jejích pět výstřelů však díky svému umístění krylo Seanův únik.

„Blíž k nim, musíme jim ji sebrat!“ křičela.

„Tohle asi nedokážu,“ odpověděl jí Horatio od kormidla. Michelle se k němu vrhla, zatímco Whitfield už zase visel přes bok člunu. Jakmile se dostali k Seanovi, netrvalo dlouho a byl na palubě i on. „Šlápněte na to!“ vykřikl Whitfield.

„A co Viggie?“ vyjekla Michelle.

„Pak tu zemřeme všichni! Šlápněte na to!“

Michelle přidala plyn a RIB vyrazil vpřed tak prudce, že Sean s Horatiem málem přeletěli přes palubu.

„Vrátíme se sem na tuhle podělanou řeku s celou armádou a vezmeme si Viggii zpět!“ křičela Michelle do jednotlivých poryvů bouře.

Vedla člun rovnou ke druhému břehu řeky. Když zastavili, vyskočili a hnali se k hlavní bráně Babbage Town. Sean se jen zastavil na místě, kde schoval svůj batoh s výstrojí.

U brány stály zaparkovány policejní vozy a Michelle si to namířila rovnou k nim. Okamžitě ji obstoupili agenti. Merkle Hayes na sobě neměl policejní uniformu, ale modrou větrovku s nápisem „DEA“ na zádech. Agent Ventris stál vedle něho.

Sean se na něj překvapeně podíval. „Protidrogové?“

„Je to na dlouhé vyprávění,“ opáčil Hayes.

„Máte je všechny?“ zeptala se Michelle.

„Koho?“ odsekl naštvaně Ventris. „Není tady nikdo, jen pár strážných.“

„Před chvíli se tady všude rojili hoši z CIA v neprůstřelných vestách,“ připomněl jim Sean. „Fajn, tak ti tady už teď nejsou.“

„Máme za sebou pořádnou přestřelku na řece. Stříleli po nás i raketou. A vy mi chcete tvrdit, že jste nic neslyšeli?“ zeptala se překvapeně Michelle.

„Celou tu dobu tady ječela siréna. Nemohli jsme ten krám vůbec vypnout. V té bouři a v tom randálu jsme neslyšeli vůbec nic,“ vysvětloval Hayes.

„Našli jste alespoň ten letoun na přistávací dráze s nákladem drog?“ zeptala se Michelle.

Hayes zavrtěl hlavou. „Není tu žádné letadlo a není tady ani Champ Pollion.“

„Cože – jaké drogy?“ zeptal se Ventris.

Michelle sáhla do kapsy bundy a vytáhla mokrý sáček. „Tyhle. V Champově letadle toho byla alespoň tuna. Heroin.“

Hayes vzal balíček a podíval se na něj. „Odkud to máte?“

Sean ukázal přes řeku. „Odtamtud. Z Campu Peary.“

V následujícím okamžiku se na obloze objevil ohňostroj. Bylo zřejmé, že začal někde na druhé straně Yorku.

Všichni se tím směrem podívali.

„Ksakru, co je zase tohle?“ vyjekl Ventris.

„Do hajzlu!“ neudržela se Michelle. „Muselo to být to letadlo, co jsem slyšela. Champův stroj! Musel utéct a doletět do Campu Peary i s nákladem drog. Pak ho vyhodili do vzduchu, aby nebyly žádné důkazy.“

„Vy chcete říct, že ty drogy skutečně pochází z Campu Peary?“ divil se Hayes a nervózníma očima sledoval Ventrise.

„Whitfielde, řekněte jim to,“ vybídl Iana Sean. Jenže Whitfield už tam nebyl. „Kam zase zmizel?“ podivil se Sean.

Michelle jen zavrtěla hlavou. „Myslím, že už s námi nešel ani do toho lesa.“

„Ian Whitfield byl s námi. Zachránil nám život.“

„To je pravda,“ souhlasně se přidala Michelle a Horatio jen přikyvoval.

„Sakra, musíte nám to věřit,“ přidal se Sean.

„Rádi bychom,“ neutrálně poznamenal Hayes.

„Moment!“ vykřikl Sean a vytáhl z batohu kameru. „Podívejte se na tohle!“ Přehrál jim pásek. Upozornil na detaily: letoun, Araby, Valerii Messalinu i vykládání balíků.

Ventris jen zíral. „Ten záznam je z Campu Peary. Jak jste se tam dostali?“

„Požadujeme ale od vás amnestii,“ prohlásil Sean nepříliš jistě.

Michelle odstrčila Seana na stranu a hleděla Ventrisovi přímo do očí. „Poslouchejte,“ vyštěkla. „Unesli Viggii Turingovou. Dali ji do lodě a nejspíš je zpátky v Campu Peary.“

„Vy jste to viděli?“ zeptal se hned Hayes.

„Ano!“ zavřískala Michelle. Chytla Ventrise za sako. „Unesli ji. A FBI se na tohle specializuje, ne? Tak něco dělejte!“

Hayes vrtěl hlavou: „Nemůžeme tam jen tak vletět, proboha. Potřebujeme přinejmenším příkaz k prohlídce.“

„Tak si ho opatřete. Hayesi, vždyť jste místní šerif!“

Povzdechl si: „Ne, nejsem, pracuji pro DEA. Dva roky pracuji s Mikem ve speciální jednotce, jako místního šerifa mě sem jen dosadili.“

„Proč zrovna sem?“ vyhrkla Michelle.

„Protože na východní pobřeží právě odtud přichází obrovské množství drog. Zaměřili jsme se na tuto oblast,“ vysvětloval Ventris. „Domnívali jsme se, že právě v Babbage Townu je drogová centrála, ale nebylo nám jasné, jak drogy dostávají do země. Spíš jsme si mysleli, že na lodi.“

„Museli jste ale vědět, že Champ má letadlo,“ připomněl Sean.

„To ano, ale Cessna nemá takový dolet, aby sem drogy mohli dopravovat touto cestou. Chtěli jsme se dostat ke zdroji,“ řekl Hayes.

„Nikdy jsme CIA nepodezřívali. Vždyť je to vládní agentura,“ dodal dost nervózně Ventris.

Michelle vytáhla ze Seanovy kamery kartu a podala ji Ventrisovi. „Tady máte ten důkaz. Přestaňte žvanit o ničem. Zařiďte si ten příkaz a pošlete tam za řeku rotu policajtů. Hned! Než se Viggii něco stane! Přísahám, že když tu budete jen tak lelkovat, tak si vás najdu a ukopu vás k smrti.“

Ventris teď už nezaváhal: „Jdeme.“

Hayes jen krčil rameny: „Miku, vždyť je to CIA!“

„Za pokus to rozhodně stojí.“

87.

Získat příkaz k prohlídce v tuhle hodinu nebylo zrovna jednoduché i proto, že soudce jejich prosba k podepsání příkazu k prohlídce Campu Peary vůbec nepotěšila. Videozáznam a svědectví Seana Kinga, Michelle i Horatia však nešlo pominout.

Ještě před úsvitem zastavila u hlavní brány zařízení CIA kolona terénních vozů v čele s Ventrisem a Hayesem. Společně s dvěma tucty federálních agentů, Seanem i Michelle pak kráčeli ke strážnicím.

Na Seanovo naléhání dva agenti DEA doprovodili silně otřeseného Horatia do severní Virginie k ošetření jeho natažených zad a zklidnění jeho poněkud vystresovaného nervového systému. Sean jim dal kopii paměťové karty se záznamem, na kterém bylo vše, co se událo v Campu Peary, tedy letoun, Arabové i drogy. Horatio měl udělat dostatečné množství kopií a ty ukrýt v několika bezpečnostních skříňkách.

Ventris ukázal svůj průkaz třem ozbrojeným strážným u hlavní brány.

„Pánové, měli byste zavolat svým nadřízeným,“ řekl Hayes s odznakem v ruce.

Strážný odsekl velmi ostře: „Spíš si myslím, že jsou tu vaši nadřízení, pane.“

Ze strážního domku vyšli dva muži, jeden v obleku a druhý v khaki a modré větrovce s nápisem DEA na zádech.

Sean ztuhl, když si všiml výrazu ve tvářích Ventrise i Hayese. Muž v obleku jen řekl: „Ventrisi, dejte sem ten příkaz.“

Ventris začal koktat: „Pane, já –“

„Ihned!“

Ventris mu podal požadovaný papír. Muž se na něj podíval a roztrhal ho.

Druhý muž s označením protidrogové agentury se obrátil na Hayese. „Dejte mi ten videozáznam.“

„Jak o něm vůbec můžete vědět?“ udiveně se zeptal Hayes.

„Ukázal jste ho soudci při žádosti o povolení k prohlídce. Dejte mi ho.“

Hayes vytáhl paměťovou kartu z kapsy a podal ji svému šéfovi. Ten ji ihned předal strážným Campu Peary.

„Stáhněte své lidi a vypadněte odsud.“

Hayes začal protestovat, ale muž ho ostře přerušil. „Jsou tu ohroženy národní zájmy, Hayesi. Nelíbí se mi to, ale prostě to tak je. Vypadněte!“

Ventrisův šéf se k němu připojil. „Vy taky!“

Muži zamířili ke svým vozům a Michelle se Seanem se vydali za nimi. Strážní jim však zastoupili cestu.

„Vy dva jste zadrženi,“ řekl jeden z nich.

„Cože?“ vyhrkl Sean.

Ventris s Hayesem oběma ihned přispěchali na pomoc, ale jejich nadřízení jim rukou naznačili, aby se do věci nepletli.

„Do auta a odjezd. Tady nemáme žádné pravomoci,“ řekl Ventrisův šéf.

„Máme ale povolení,“ připomněl hořce Ventris.

„Mám vás dát zavřít za neuposlechnutí rozkazu?“ pronesl tvrdě velitel a pohledem zpražil Michelle i Seana. „Nebo za napomáhání ke zločinnému spiknutí? Hněte zadkem, nalezte do těch aut a myslete si, že to je noční můra. Je to rozkaz!“

Ventris s Hayesem se bezmocně podívali na Seana i Michelle. Sean jen přikývl. „Chlapi, jeďte. My to zvládneme.“ Ale i podle tónu jeho hlasu tomu sám moc nevěřil.

Když kolona aut odjela, ozvaly se za Michelle a Seanem kroky. Ze stínu vyšla Valerie Messalina.

Na sobě měla béžové maskáče a na krku identifikační kartu CIA.

„Vítejte v Campu Peary,“ řekla. „Určitě jste umírali netrpělivostí, abyste to tu mohli navštívit.“

88.

Cela měla asi dva krát dva metry. Byla tu zima, vlhko a nikde žádná okna. Sean byl donucen svléknout se a zůstat stát v pozoru v jednom z rohů místnosti. Po šesti hodinách se vyčerpáním zhroutil na podlahu. Dveře se okamžitě rozletěly a několik párů rukou ho donutilo vstát. Po další hodině se mu kolena znovu podlomila a sesunul se na podlahu. Pokračovalo to znovu a znovu. Teprve po dvaceti dvou hodinách mu dovolili lehnout si na tvrdý kavalec. Za chvíli mu však už zase na hlavu vylili mrazivou vodu. Pak ho donutili posadit se na kovovou židli přišroubovanou k podlaze. Pokud se jen trošku pohnul, ihned se otevřely dveře a někdo ho srovnal do původní pozice. Po hodině ho usadili na samý kraj židle, takže vlastně ani sedět nemohl. Po další půlhodině byl usazen na samotnou hranu tak, že při každém pohnutí jeho hýžďové svaly pocítily mrazivý chlad kovu. Jeho svaly to vydržely ještě dalších pět hodin. Po deseti hodinách pak zvrátil celý obsah žaludku. Po šestnácti hodinách si mohl mezi vlastní zvratky lehnout. Dostal sklenici vody, ale nic k jídlu.

Jakmile usnul, dveře se zas otevřely a jeho strážní ho okamžitě lehkými údery dřevěnými pendreky do boků znovu vzbudili. Když se pak propadal do mrákot, přišlo to znova. Celé to trvalo dlouhé dva dny, až to nakonec skončilo jeho pádem na podlahu s nezastavitelným třesem celého těla.

Po třech dnech takového zacházení se ještě zmohl na zoufalé výkřiky: „Jsem občan Spojených států, zatraceně, tohle nesmíte. Tohle nemůžete dělat.“

Vyskočil a začal mlátit do dveří, ale silné paže ho stáhly zpět. Zhroutil se na beton a při pádu si sedřel kůži na kolenou a rukou.

„Tohle nemůžete,“ znovu a znovu opakoval. Pokoušel se vstát, bojovat, ale už neměl sílu. „Tohle nemůžete, nemáte na to právo.“

„Máme právo na cokoliv,“ ozval se nějaký hlas. Sean se podíval jeho směrem. Stála tam Valerie Messalina.

„Pronikl jste na pozemky zpravodajské služby USA. Kradli jste tu.“

„Zbláznila jste se.“

„To je velezrada. Máme důkazy, že jste sem přišel pod záminkou vyšetřovat vraždu, ale ve skutečnosti jste špion.“

„To je hovadina a vy to dobře víte! Chci právníka. A okamžitě!“

Messalina stále hovořila velice klidně. „Podle našeho vyšetřování jste vy a Michelle Maxwelová osobami, které sledují CIA ve prospěch cizí mocnosti. Proto nemáte nárok na jakékoli právní zastoupení či spíš habeas corpus, než vás obviníme a postavíme před soud.“

Vybuchl. „Do hajzlu, nemůžete mě tu přece držet jen proto, že se vám chce!“

„Podle zákona si takový postup klidně můžeme dovolit.“

„Co ode mě chcete?“ vyjekl.

„Abyste mi řekl všechno, co jste viděl a slyšel. I to, co si jen domýšlíte. Budu s vámi ale mluvit, až trochu změknete. Na řece to bylo dost tvrdé. Nadešel čas odplaty.“

Otočila se.

„Vy jste zabila Monka Turinga. I Lena Rivesta. Vyhodila jste tu márnici do vzduchu? Vše ve jménu služby pro tuhle divnou zemi? Víte vy vůbec, kolik zákonů jste porušila?“

Valerie řekla: „Monk Turing udělal to, co udělal. Vloupal se sem. Byl zastřelen. Měli jsme na to plné právo.“

„To ano. Kdyby tomu tak bylo, nijak byste se nenamáhali, aby to vypadalo jako sebevražda. Lidé si měli říct, že je to jen další blázen. On totiž viděl, jak ti lidé vystupují z letadla, že? Viděl ty drogy. Musel tedy zemřít. Nevěděli jste ale, že tu byl i předtím a napsal zakódovanou zprávu. Alicia se té zprávy zmocnila a nejspíš ji také rozluštila. I proto musela zmizet Viggie. Mám pravdu? Val, jak to je? Nepletu se, že?“

„Nejste zrovna v roli toho, kdo může žádat odpověď.“

Navzdory své slabosti se ale Sean dostával do ráže. „Pak tu byl Rivest. Chtěl mi o Babbage Townu leccos říct. Zabili jste ho. Nejspíš zjistil, že CIA si tohle místo hlídá. Nejspíš se svěřil Alicii, která předstírala, že pro něj má slabost. Nemohl vědět, že dělá pro vás. Buch, a je po něm. Pak jste vyhodila do vzduchu tu márnici, abyste vyloučila možnost najít důkaz o vraždě. Val, jak jsem na tom? Vsadíte se o tisícovku?“

„Spekulujte si, jak chcete.“

„FBI a DEA ví, že jsme tady. Z toho nemůžete vyváznout.“

Valerie se teď na Seana dívala s blahosklonným výrazem. „Nejspíš si neuvědomujete, jak tyhle věci fungují. Pokud zachraňujeme miliony jiných životů, co záleží na životech několika jedinců? Myslím to vážně. Komu záleží na pár mrtvých navíc? Jste jen drobeček na zadku historie. Za chvíli si na vás už nikdo ani nevzpomene.“ Pak se otočila ke strážnému. „Dejte mu pořádně do těla.“ A zavřela za sebou dveře cely.

89.

Po dvou dnech už Sean King ani nevěděl, jak se jmenuje. „Prosím, nechte toho,“ sípal. „Prosím, dost.“ Neposlouchali ho.

Místo toho ho odvedli do jiné místnosti. Zavřeli ho do dlouhé bedny připomínající rakev. Sotva se tam vešel. Na hrudníku a paži mu připojili jakési dráty. Pak bednu zakryli víkem jen pár centimetrů od jeho tváře. Klaustrofobické pocity začaly nabývat na síle. Sean si nestačil všimnout, že do bedny ústily jakési trubky. Díky nim pak byla v pravidelných intervalech uvnitř bedny snižována teplota tak dlouho, až byl Sean na pokraji hypotermie. Snažil se dýchat, ale s teplotou klesla i hladina kyslíku. Když na něho přišly mdloby, okamžitě dovnitř napumpovali více vzduchu. Celá tahle procedura trvala dlouhých deset hodin. Slábnul a slábnul. Nakonec ho od dalšího trápení až bezvědomí osvobodilo.

Když se probral, měl návštěvu.

„Ahoj, Seane,“ ozvala se Alicia.

„Přišla jste se pobavit?“ odvětil slabě.

„Ne. Nemám radost z toho, že jste tady.“

Sean se posadil a zády se opřel o zeď. „Vážně? To bych se dost divil. Pašování drog, vražda, únos, mučení. Vynechal jsem snad něco?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ odpověděla mu s klidem.

„Chci říct, že jste s Valerií pašovala letadlem do země drogy.“

„Říkejte si, co chcete. Já ale něco takového neudělala.“

„Co ty vraždy Monka Turinga a Lena Rivesta?“

„Monka zastřelili za vstup na cizí pozemek.“

„Vy jste ale zabila Lena Rivesta, viďte? Myslel jsem si, že jste ho milovala.“

„Všichni máme nějaké povinnosti.“

„Takže připouštíte, že jste ho zabila?“

„Všude kolem nás zuří válka. Mám své úkoly,“ opakovala mnohem pomaleji.

„Málem jste zabila i mě!“

„Věděli jsme, že jste to vy, kdo pronikl do Campu Peary. Viděl jste toho až moc. Vy i Michelle. Stejně tak jako Monk Turing. Proto jste tady.“

„Proto jste nás mučili, abychom řekli, co víme? A co bude dál? Pak nás pustíte?“

„Za to nezodpovídám.“

„Jasně, necháme to na někom jiném. Tak jaký by byl scénář? Výbuch plynu? Sebevražda? Utonutí ve vaně? Mimochodem, nepoužila jste náhodou tu protézu místo zvonu?“

„Prostě jen plním rozkazy.“

„Od Valerie? Proto vraždíte jiné? Je to tak jednoduché? Příkazy od psychopatky? Co ten koroner? Co udělal, že jste ho roztrhali na kousky?“

„Vždycky se objeví nějaká nenadálá situace. Nese to s sebou tahle práce. Nemám to ráda, ale nic s tím neudělám.“

„Ale kdepak. Klidně to můžete zastavit.“

„Nevím, jaký svět si představujete vy, ale já kolem sebe vidím něco jiného.“

„A proto by musela zemřít i Viggie?“

Alicia rychle obrátila oči k podlaze. „Ta bude v pořádku.“

Zařval: „Ne, ta nebude v pořádku, Alicio! Ona bude také jen vedlejší ztrátou. Nejspíš už je. Vy to dobře víte a já taky.“

Alicie se otočila.

„Jasně. Přišla jste se rozloučit, než kladivo dopadne? Je to tak? Další oběť pro šťastné zítřky? Jsem si jistý, že Len měl radost, když vás uviděl. Věděl vůbec, kdo ho utopil? Myslel si, že jste tam přišla trochu si užít? Trochu si zašpásovat ve staré vaně?“

„Držte hubu!“ vybuchla.

„Ne, hubu držet nebudu. Dámo, alespoň slyšet mě už budete pořád.“

Když se Alicia vyřítila z cely, jeho hněvivý křik se nesl za ní: „Jdete teď vyřídit Viggii? Je to tak, co?“

Alice se dala do běhu, ale jeho slovům už uniknout nedokázala. Na kamenné vlhké podlaze uklouzla a zakolísala. Když padala, protéza zasáhla zdravou nohu a prořízla jí kůži. Dopadla na zem a tiše sykla. Nad ní však ztemnělou chodbou dál duněly Seanovy výkřiky.

„Viggie, moc mě to mrzí,“ říkala si pro sebe. „Moc mě to mrzí.“

90.

Tři následující dny Sean buď stál v pozoru, nebo se následkem toho zhroutil. Byl téměř bez jídla, občas dostal sklenici vody. Právě tolik, aby přežil. Třikrát ho dali do rakve. Bili ho nebo topili, kdykoli se dostal na pokraj bezvědomí. Po celé hodiny mu do cely pouštěli ohlušující hudbu, stěny byly pokryty elektrickými čidly, kterými při ulehnutí na postel, dotknutí se stěny nebo určitého bodu v podlaze dostával mírné elektrošoky. Sean seděl schoulený v jednom koutě cely a neodvažoval se ani pohnout. Měl prázdný žaludek, zničenou kůži a jeho duševní síla se pozvolna rozpadala.

Dvě hodiny po poslední seanci v rakvi se Sean probudil ve své cele a rozhlížel se kolem sebe. Už ztratil pojem o čase. Mohly to být dny, týdny, ale i roky. Mozek mu vysadil. Dveře se otevřely a on začal okamžitě vzlykat, plný hrůzy z toho, co teď bude následovat.

„Ahoj, Seane, už budeš hodný kluk?“ zeptala se Valerie.

Nemohl už zvednout ani ruku.

„Ta tvoje kamarádka je tvrdší oříšek. Ta ještě vzlykat nezačala.“

Teď dokázal zvednout oči. „Kde je Michelle?“

„Do toho ti nic není, slabochu!“

Když se Sean díval na Valerii Messalinu, na její arogantní tvář plnou sebejistoty ve svou sílu, strach nahradila zuřivost. Opřel se dlaní o zeď a vstal. A pak, aniž někdo stačil zareagovat, se od zdi odrazil a vrhl se na ni. Rukama jí sevřel hrdlo. Chtěl ji zabít, chtěl z ní vymačkat poslední kapku její arogance a zničit nadřazenost té odporné lidské zrůdy.

Stráže ho odtrhly a odhodily do rohu. Když se vzpamatoval, znovu se na ni podíval. Valerie stála u vzdálenější zdi a pokoušela se už zase vypadat sebejistě, ale strach v jejích očích se nedal přehlédnout. Pro tuto chvíli Sean potřeboval i tohle malé vítězství.

Postavil se na třesoucí se nohy, ale raději se opíral o stěnu. „Máš tam ošklivou pohmožděninu. Nejspíš bys měla vyzkoušet tu rakev. Říká se, že nedostatek kyslíku, pokud se neudusíš, pomáhá odstranit stopy po škrcení.“

„Tak ty si myslíš, že jsme s tebou špatně zacházeli?“ sykla. „To ještě něco uvidíš.“

„Kde je Michelle?“

„To není tvoje věc, měl by ses starat o sebe.“

„Je to má přítelkyně a parťák. Tomuhle ale ty nemůžeš rozumět.“ Podíval se na jednoho strážného. Byl to mladý blonďák v dobré fyzické kondici. „Hele, mladej, měl by sis dát pozor a dělat všechno, co si ta ženská přeje. Neměl bys jí naštvat. Klidně tě označí za špiona, zařídí trochu mučení a pak se už asi nikdy na nic nezmůžeš.“

Strážný mlčel. Sean ale znal lidi dost dobře na to, aby poznal, že se ve chvíli, kdy se podíval na svou šéfovou, vloudily do jeho očí drobné stíny pochybností.

Otočil se zpět k Valerii. „Kde je Michelle?“ zařval s takovou silou, o které ani nevěděl, že mu ještě zbyla.

„Koukám, že se chlapci snažili málo.“

„Mám v CIA přátele. Agentura nemá v žádném případě taková oprávnění, aby si tohle mohla dovolit. Shniješ v base.“

Valerie si ho chladně prohlížela. „Dělám jen svou práci. Ty jsi zločinec, co zaprodal naši zemi. Jsi nepřítel. Pronikl jsi sem. Jsi špion. Jsi zrádce.“

„A ty jsi prostě kráva.“

„Máme dokonce důkazy, že ses podílel na pašování drog.“

„Konečně nějaká novina.“

„Až s tebou skončíme, budeme vědět úplně všechno.“

„Můžeš ze mě vymačkat jakoukoli výpověď, pravda stejně leží někde jinde.“

„Kde asi?“

„Že jsi magor!“ vyštěkl.

Valerie se otočila ke strážnému: „Postupuje do druhého kola. Pořádnou dávku.“

Dřív než mohl strážný zareagovat, otevřely se dveře a dovnitř vešel muž v obleku a v doprovodu dvou ozbrojených strážných.

„Co tu děláte?“ zavrčela Valerie.

Muž v obleku zpříma odpověděl: „Ian Whitfiled mě za vámi poslal s dalšími instrukcemi.“

„lan Whitfield? Nemá mi co přikazovat.“

„On nejspíš ne, ale tato osoba ano.“ Podal jí nějaký dokument. Když rychle četla text, Sean už při letmém pohledu věděl, co se stalo. Právě ji obětovali jako beránka v typicky washingtonském manévru mocných. Všichni pracující na Beltway to znali, jen normální občané o něčem takovém neměli ani ponětí.

Valerie složila papír a zastrčila si ho do kapsy.

Jeden z nových strážných udělal krok vpřed a nasadil jí želízka. Při odchodu spalovala ohnivýma očima Seana. Jejich pozice se najednou obrátily a on rozhodně nehodlal této převahy nevyužít. Jasným, byť narušeným hlasem řekl: „Madam, měla byste si teď sehnat sakra dobrého právníka, budete ho potřebovat.“

91.

Následující den byli Sean i Michelle letecky převezeni do soukromé nemocnice, kde nejspíš byli jedinými pacienty. Neměli ponětí, kde jsou, a personál jim na žádné otázky neodpovídal. Přesto se jim dostalo té nejlepší péče. Několik dní strávili na oddělení intenzivní péče, následně prošli dvoutýdenní rehabilitací plnou spánku a cvičení. Jejich stav se skoro vrátil k normálu.

Drželi je odděleně a odmítali jim říct cokoli o tom druhém. Sean už toho měl dost. Přijel na vozíku k službu konající sestře a naléhavě se dožadoval: „Chci ji vidět! Okamžitě!“ vykřikl.

Když vešel do jejího pokoje, seděla u okna a hleděla do depresivní šedi na obloze. I když už o jeho přítomnosti věděla, chvilku to trvalo, než se otočila a vykřikla: „Seane!“ A vrhla se mu do náručí. Stáli uprostřed pokoje, objímali se a kymáceli ze strany na stranu.

„Nechtěli… nechtěli mi o tobě nic říct,“ zajíkala se tekoucími slzami.

„Já taky nevěděl, jestli jsi to vůbec přežila,“ koktal. „Michelle, už to skončilo. Jsme v bezpečí. Valerii zatkli.“

„Byl jsi taky v té rakvi?“ zeptala se.

„A nejednou. Říkali, že ses nikdy nevzdala a nikdy nepovolila.“

„Pořád jsem křičela a plakala. Věř mi. Seane, moc a moc.“ Podívala se z okna. Pod oknem byl květinový záhon. Květiny už odkvetly a stonky se začaly lámat. „Hrozně moc,“ opakovala.

„Je mi to líto, Michelle.“

„Čeho? Vždyť jsi prošel tím peklem stejně jako já.“

„Byl to můj nápad přelézt ten plot.“

„Jsem velká holka, Seane. Klidně jsem tě mohla nechat jít samotného,“ dodala tiše.

„Vím, proč jsi to neudělala,“ řekl. „Vím to.“ A tak tam seděli a dívali se z okna na záhon plný uvadlých květin.

Po částečné rekonvalescenci je soukromý letoun dopravil na další blíže neurčené místo, kde nastoupili do vozu s neprůhlednými skly. Dojeli do podzemních garáží a odtamtud je vyhrazeným výtahem nasměrovali do obrovské kanceláře, kde stály jen tři židle. Dva strážní s pistolemi pod sakem čekali venku. Sean i Michelle se posadili naproti malému hubenému muži v pečlivě střiženém obleku, s hustými bílými vlasy a slabými kovovými obroučkami na nose. Ten muž si spojil konečky prstů a s chápavým výrazem se na ně upřeně zadíval.

„V první řadě mi dovolte, abych se vám jménem vaší vlády omluvil za to, co jste prožili.“

Sean to ale nevydržel a vybuchl: „Zvláštní je, že jsem si myslel, že to byla právě naše vláda, která se nás pokusila zlikvidovat.“

„Vláda je neohrabaná věc, pane Kingu. Občas se stane, že někdo své pravomoci překročí,“ odpověděl ten muž klidně. „To neznamená, že celá vláda je zločinná. Musím ale konstatovat, že jste se vloupal do zařízení CIA.“

Sean neměl náladu na velké hovory. „Dokažte to!“

Dřív než mohl neznámý odpovědět, ozvala se Michelle: „Víte vůbec, co se tam děje? Vy nás obviňujete za to, co jsme udělali?“

Muž pokrčil rameny. „Nejsem tu od toho, abych někoho obviňoval, slečno Maxwellová. Mým úkolem je najít řešení, které bude prospěšné pro obě strany.“

„Jak přesně si to představujete?“ zeptal se Sean. „Naše vláda z nás málem vytloukla duši. Dívka Viggie Turingová byla unesena. Taky naší vládou. Lidé byli zavražděni. Naší vládou. Jak nám to všem může prospět?“

Muž se naklonil dopředu. „Takhle. Viděli jsme ten videozáznam, na základě kterého bylo vystaveno povolení k prohlídce Campu Peary. Jak sám víte, jsou na něm poněkud… kompromitující aktivity. Naši technici jsou si jistí, že video bylo vícekrát zkopírováno.“

„Vy chcete zpátky ten záznam, na kterém je vidět, jak naše vláda porušuje stovku zákonů?“

„Není to naše vláda, pane Kingu,“ namítl ten chlap. „Jak už jsem řekl, lidé občas překročí své pravomoci.“

„V našem případě, řekl bych, je spíš přeskočili.“ Sean si toho chlapíka pozorně prohlížel. „Tak proto sem poslali vás, kohosi se slušnými způsoby, bílými vlasy a brejličkami, které nosili hrdinové studené války v románech Johna le Carré, aby to působilo sentimentálně.“

„Jsem rád, že jste to tak dobře pochopil. I tu skutečnost, že potřebujeme všechny ty kopie, pane Kingu,“ řekl muž tiše.

„To věřím. Jsem také právník a rozhodně budu trvat na tom, abychom z toho také něco měli. A proto rovnou vybalte desetkrát větší nabídku, než kterou myslíte vážně, abychom vůbec začali jednat.“

„Mám právo nabídnout určité možnosti –“

„Vykašlete se na ty kecy. Naše podmínky jsou následující. Za prvé chceme zpět Viggii. Pokud mi řeknete, že to není možné, jdou ty karty rovnou do rukou jednoho přítele novináře, který s nimi vyhraje Pulitzerovu cenu, po které nezřízeně touží. Za druhé Valerie Messalina, či jak se ta dáma jmenuje, dostane svůj díl, a rozhodně tím nemyslím povýšení. Stejně tak se postaráte o tu dámu s protézou, Alicii Chadwickovou. Navíc to svinstvo v Campu Peary musí skončit. A myslím to zcela vážně. Už žádné drogy. Žádná mučení. Pak si klidně můžete oddychnout.“

Muž poposedl a zvažoval odpověď. „O ty dvě dámy je už postaráno. To mohu potvrdit.“

„Potvrzujte si, co chcete. Chci důkaz!“

„No dobře.“

„Co Viggie?“ ozvala se Michelle. „Je v pořádku?“

Muž krátce přikývl. „Ty věci, o kterých mluvíte… Nu, většina z nich bude zastavena. Některé již skončily. O všech to ale říci nemohu. Musím vás ujistit, že zůstanou pouze ty, které jsou nezbytně nutné pro ochranu národních zájmů.“

„Nevedete tyhle kecy pokaždé, když chcete někomu jinému pošlapat jeho práva?“

„Jak mohou drogy podporovat národní zájmy?“ zeptala se Michelle.

„My je neprodáváme,“ odpověděl muž netrpělivě. „My je ničíme.“

„Aha. Tohle nežeru,“ vybuchl Sean.

„Byli zabiti tři lidé,“ poznamenala Michelle. „Zavražděni.“

„Velmi nepříjemná situace. Co je ale oběť tří pro záchranu tisíců či milionů?“

„Jistě, pokud zrovna nepatříte k těm třem,“ odsekl Sean.

„Každopádně nemohu zaručit, že všechny aktivity, kterých jste byli svědky, budou zastaveny.“

„Pak ovšem máme všichni problém,“ řekl Sean. „Pokud snad zvažujete o zmizení dvou potížistů sedících před vámi, vezměte v úvahu, že jsem nechal udělat pět kopií toho záznamu. Jsou ukryty na bezpečných místech. Pokud já nebo Michelle neumřeme ve spánku ve věku úctyhodných devadesáti let, bude jedna z těch kopií doručena tomu pisálkovi, který chce Pulitzera a o kterém jsem vám už říkal. Dostane ji jako první, aby tu reportáž stihl napsat. Pak ty další kopie půjdou na adresu New York Times a Washington Post a do londýnských Times.“

„To jsou ale jen čtyři kopie. Co bude s tou pátou?“

„Dostane ji rovnou prezident. Klidně se vsadím, že pak bude následovat pořádná čistka.“

„To jsme ovšem všichni ve slepé uličce.“

Sean vstal a přikývl. „Dobrý právník vždycky najde smírné řešení. Jedno takové existuje. Uvnitř Campu Peary je ukrytý poklad.“

„Cože?“ vyjekl muž.

„Mlčte a poslouchejte. Je zakopán pod základy zámečku Porto Bello lorda Dunmorea. Zlato, stříbro, klenoty. Má to cenu mnoha milionů.“

„Bože!“ ozval se muž.

„Přesně tak, ale než se vám v očích objeví ta vidina bohatství, řeknu vám to rovnou. Ten poklad bude vyzvednut a prodán za nejvyšší možnou cenu. Jestli to vláda bude chtít, tak ať si to koupí. To je mi jedno. Výnos bude rozdělen na tři rovné díly.“

Muž vytáhl papír a tužku. „Dobře. Předpokládám, že vám připadnou dva díly.“

„Ne!“ vyštěkl Sean. „Jeden dostane Viggie Turingová. Otce jí to nenahradí, ale bude mít něco do začátku. Druhý podíl půjde dvěma dětem Lena Rivesta. Jsou na střední škole a peníze budou potřebovat. Třetí díl připadne rodině koronera, který zemřel při explozi plynu. Jasné?“

Muž přikývl. „Mám to.“

„Dobrá. A nebojte se, zkontroluju si, jestli jste jim ty peníze opravdu dali. A všechny. Je mi úplně jedno, jak to v Kongresu uděláte, ale všechny peníze dostanou děti těch obětí. Hezky bez toho, že by z nich platili daně.“

Muž přikývl. „Nebude to problém.“

„To doufám.“

„Chceme vidět Viggii, abychom se ujistili, že je v pořádku,“ přidala se Michelle. „Zařídím to.“

„Tak tó udělejte hned,“ řekl Sean. „Čím dřív, tím líp.“

„Dejte mi týden.“

„Snažte se.“

„O tom, o čem jsme zde mluvili, se nikdo nedozví?“ zeptal se ten muž.

„Jistě. Nemám v úmyslu skončit ve vězení.“

„Stejně by nám to nikdo nevěřil!“ přidala se Michelle.

„A odevzdáte všechny kopie?“ připomněl muž.

„Přesně tak.“

„Můžeme vám věřit?“

„Asi tak jako my vám.“

92.

Po týdnu se Sean a Michelle sešli s Joan Dillingerovou v její kanceláři. Byl tam s ní ještě jakýsi chlapík, který se ani nepředstavil. Podotkl jen, že vlastníci Babbage Townu jsou vděční za dobře odvedenou práci, a osobně jim oběma předal šek. Částka, kterou si Sena přečetl, jim měla vyřešit jejich finanční situaci pro nejbližší budoucnost a ještě jim zbude na dovolenou. Potřebovali ji oba.

„Doufám, že jste na Champovo a Aliciino místo našli rovnocennou náhradu. Je to škoda ztratit tak vynikající lidi.“

„To ano. Díky vašemu vyšetřování už nás nebudou sledovat všechny ty elektronické oči,“ řekl muž.

Když ten chlapík odcházel, Sean si nemohl odpustit výstřel naslepo. „Proč investujete tolik peněz a úsilí do něčeho, co by mohlo celý svět obrátit naruby?“

Muž na něj škádlivě mrkl. „Kdo vám řekl, že se v Babbage Townu na něčem takovém pracuje?“

„Pár opravdových géniů.“

Muž zvedl obočí: „Nu, řekněme, že to, co jste popsal, je jedna z možností. Ve skutečnosti to je ale celé poněkud složitější.“

„A vy si klidně takhle pohráváte s budoucností?“ zvolal Sean.

„Když to nebudeme my, bude to někdo jiný.“ Když odešel, Michelle hořce podotkla: „Už mám těch géniů plné zuby.“

Joan se usmála. „Dobrá práce, Seane.“ Odmlčela se a podívala na Michelle. „I od vás, Maxwellová. Podle toho, co jsem slyšela, by to Sean bez vás nezvládl.“

A to nevěděla nic o hrůzách, které díky Valerii Messaline zažili, nic o dohodě s vládou… a nikdy se to nedozví. Obě ženy si nerady, ale přece jenom podaly ruce.

Když se Sean s Michelle vraceli do svého bytu, zastavila vedle jejich vozu v podzemních garážích velká limuzína. Z jejího okna se vyklonil Whitfield. „Nastupte si,“ řekl lapidárně.

Posadili se proti němu. „Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho, než jsem vás dostal ven.“

„Jak jste nás vůbec dokázal dostat z rukou té šílené babizny?“ zeptal se Sean.

Překvapivě ale promluvila Michelle: „Zjistil jste, že část drog se ztrácí při jejich likvidaci. Někdo je prodával. Vy jste si to spojil rovnou s ní, že?“

Whitfield přikývl. „Jak jste na to přišla, Maxwellová?“

„Když jsem byla na tom letišti a oni nakládali pytle do Champova letadla, zůstalo pár balíků stranou. Byla to akce Valerie. Ten stařík z vlády nám řekl, že CIA drogy likviduje, ale Hayes s Ventrisem tvrdili, že je tu drog nějak moc.“

Whitfield stroze poznamenal: „Ani Valerie nebyla schopná dostat drogy sama dostat do oběhu.“

Sean luskl prsty. „To ale vysvětluje, co Valerie dělala v tom baru. Pokoušela se předat dodávku.“

Whitfield přikývl. „Nakonec jsem se jí dostal na stopu. Odhalil jsem její plán, dostal vás ven a ji obvinil.“

„Proč jste ale transportovali drogy ven z Campu Peary? Bylo to riskantní, nebylo možné je zničit uvnitř?“ zeptala se Michelle.

„Nemáme tam odpovídající zařízení. Když jste pak odhalila Champa, už jsme neměli čas.“

Sean řekl: „Kdepak skončila naše hodná Val a její vraždící poskok Alicia?“

Whitfield jim podal výtisk Washington Postu. Na straně A6 byla vylíčena nešťastná smrt dvou zaměstnankyň ministerstva zahraničí při nehodě nedaleko Pekingu. Dokonce byla uveřejněna i zrnitá fotografie obětí.

Sean se podíval nejdřív na Michelle, pak na Whitfielda. „No, nemyslel jsem si, že by bylo třeba je zlikvidovat.“

„A co jste si myslel, že bychom s nimi měli udělat? Postavit je před soud, aby se celá ta historie dostala ven? Aby se vysoce utajené programy, na kterých pracovaly, dostaly na veřejnost?“ Podíval se na Aliciinu fotografii. „V tom autě v Iráku sem s ní tehdy jel já. Najeli jsme na minu. Vytáhl jsem ji ven. Od té doby kulhám. Bývala skvělá agentka, ale pak se jí to nějak v hlavě popletlo.“

„Co ten poklad?“ zeptal se Sean.

Whitfield vytáhl dokumenty a podal je Seanovi.

„Výnos byl rozdělen na třetiny a nebyl zdaněn, jak jste si přál. Hezké gesto,“ dodal. „Většina lidí by tak šlechetná nebyla.“

„A Viggie?“ zeptala se Michelle.

„Právě tam jedeme. Je v naprostém pořádku. Naštěstí měla Valerie dost práce s vámi, proto Viggie musela počkat.“

Sean se naklonil dopředu. „Iane, vy jste se postavil na naši stranou a pracoval přímo proti vaší vlastní agentuře? Jak to, že nejste zavřený nebo spíš mrtvý?“

Whitfiledovy rysy ztvrdly. „Já jsem jen technický ředitel, celý ten podnik řídila Valerie. Odváděla skvělou práci a její strmá kariéra každého v CIA ohromovala. Když jsem tu práci bral, nevěděl jsem, že je to tak domluvené. A musel jsem mlčet, aby moje kariéra neskončila. Brzo jsem ale pochopil, že to bylo špatné rozhodnutí, protože ty věci už překračovaly určité hranice. Nakonec do tábora přivedla polovojenská komanda. Musel jsem čekat na vhodnou příležitost, i když ta taky nemusela nikdy přijít.“ Whitfield se podíval na Seana. „Víte, že vás Valerie chtěla na té pláži zlikvidovat?“

„Moc odporu bych nekladl,“ poznamenal Sean popravdě.

„Proto jsem se tam objevil já. Věděl jsem, že ji hrozně zajímá, co víte. Sledoval jsem ji a předstíral, že jsem šmírující manžel. Měla hrozný vztek, že jste nás tam nechal samotné. Jinak byste se odtamtud nedostal.“

Sean vypadal ohromeně. „Ještě jednou díky za svůj život. Už podruhé.“

„Je to má práce, chránit občany dokonce i proti mé mateřské agentuře.“

„Nechápu jen, proč nás Valerie nezlikvidovala rovnou.“

„Myslím si, že si s vámi chtěla pohrát za to, že jste překazil její plány. A musela taky zjistit, co všechno víte.“

„Kdo tedy zabil Lena Rivesta?“ zeptal se Sean.

„Jediné, co vám k tomu můžu říct, je, že zájem Alicie o Lena nebyl zrovna láskyplný.“

„Takže její a Champova přítomnost v Babbage Townu nebyla náhoda?“ zeptal se Sean.

„Champ i Aliciia už dlouho pracovali pro CIA. A když se v Babbage Townu začalo pracovat na kvantových počítačích, jeli tam oni. Mimochodem, ve světě vědy byli opravdu osobnosti.“

„Takže jejich úkolem v Babbage Townu bylo ukrást veškeré technologie související s kvantovými počítači?“ zeptala se Michelle.

„Řekněme, že to byli učenliví pozorovatelé. V Babbage Townu se ale ve skutečnosti pracovalo na vývoji blokátoru.“

„Blokátor?“

„Je jasné, že jednoho dne bude sestrojen provozuschopný kvantový počítač. Lidé, kterým Babbage Town patří, se nepokoušeli postavit kvantový počítač, ale naopak blokátor.“

„Z toho vyplývá, že majiteli Babbage Townu jsou ti, kterým by využití kvantových počítačů mohlo ublížit nejvíc?“ zamyslel se Sean.

„Banky a nadnárodní společnosti?“ doplnila ho Michelle.

„Ti zrovna hluboko do kapsy nemají.“

Whitfield přikývl. „Musejí na to rychle přijít. Pokud veřejnost zjistí, že převody nejsou bezpečné, vypukne panika. CIA nemohla nechat podobné zařízení bez povšimnutí. Nás ale blokátor tak moc nezajímal. Jsme přece jen špioni.“

„Takže kdy se ten svět obrátí naruby?“

Whitfield pokrčil rameny: „Být vámi, tak teď raději platím jen hotově a spoléhám se jen na papír a tužky, když budete chtít někomu něco napsat.“

„Takže to byla jen náhoda, že byl Babbage Town postaven tak blízko základny CIA?“ zeptal se Sean.

Whitfield zavrtěl hlavou. „CIA vlastní tento pozemek přes krycí společnost. Ta koupě proběhla jen proto, že je přímo proti základně. Champ přesvědčil své zaměstnavatele k jeho pronájmu.“

Michelle ho zas doplnila: „A ještě k tomu uměl létat a tak mohl dostávat drogy ven.“

„Nesmíme zapomínat, že Champ je skvělý agent. Dělal to, co mu poručili. To je celé. Pro Alicii a ani pro Valerii nepracoval.“ Podíval se na Michelle. „Řekl mi, že vám mám vyřídit jeho politování nad tím, jaký obrat nakonec věci vzaly.“

„Cože? Ten parchant mě postřelil!“

„Kdyby vás chtěl zabít, už byste tu nebyla.“

„Viggie byla v jeho letadle. Měl ji zabít?“

„Ne. Chtěli jsme dostat Viggii z dosahu Valerie. Vy jste mu to překazila.“

„Ach jo,“ sykla naprosto zaražená Michelle.

„Champ mi také říkal, že máte život před sebou, jen byste už nikdy neměla pilotovat letadlo. Nevím ale, co tím myslel.“

Michelle se podívala na své ruce. „Je Champ v pořádku?“ zeptala se.

„Ano, stejně tak jako já byl převelen.“

„Proč jste unesli Viggii?“ zeptala se Michelle.

Whitfield odpověděl: „V notách té její písničky byla šifrovaná zpráva, kterou Alicia vyřešila pomocí počítačů. Ta šifra byla odvozena z kódu Enigma z druhé světové války.“

Sean přikývl. „Já to věděl! Chadwicková vyšla z informací, které jsem jí o šifře Enigma dal, a nám pak lhala. Viggie představovala kód, živý a dýchající.“

„Už i název písně Shenandoah byl jinotaj,“ připomněla Michelle.

„Správně,“ přitakal Sean.

„Co bylo v textu té písně?“ zeptala se Michelle.

„Část Turingova pozorování z Campu Peary. Dost na to, aby Valerie nařídila Alicii, aby se o Viggii postarala.“

„Takže ji unesla Alicia?“ vyjekla Michelle.

Přikývl. „Vím, že to nemá po tom všem žádnou cenu, ale Alicia i Champ mi pomohli naložit Viggii do letadla. Určitě o ni měla starost a hodně riskovala.“

„Trochu si tím tam nahoře ulehčí,“ připustil Sean.

„Iane, jak můžete pracovat někde, kde se obchoduje s drogami?“ zeptala se Michelle.

Whitfield pokrčil rameny. „K výrobě opia potřebujete zrníčka máku a opium k výrobě heroinu. V Afghánistánu stojí celá ekonomika na pěstování opia. Pokud drogy nebudeme kupovat my, budou to teroristé a budou mít ohromné zisky. Ty pak použijí k útoku na nás. Volit menší zlo je občas jedinou cestou.“

„Pořád je to ale špatně,“ nehodlala se Michelle vzdát. „Valeriiny skutky byly zločiny.“

„Valerie byla vypočítavá ženská toho nejhrubšího zrna. I když to zní bláznivě, byla si naprosto jistá, že až vás zlikviduje, podaří se jí zmizet. Měla o CIA naprosto jinou představu, než mám já. A pokud do toho budu moct mluvit, nikdy se už do něčeho podobného nepustíme.“

„Iane, ještě jednu věc. Jak se Monk Turing dostal přes řeku?“ zeptal se Sean.

Whitfield zaváhal. „Ještě jsem vám to neřekl. Našli jsme ponornou pohonnou jednotku.“

Sean se podíval na Michelle. „Ne, to byla –“

Whitfield ho ale přerušil. „Našli jsme vlastně dvě. Jednu té noci, kdy vypuklo celé to peklo.“ Podíval se upřeně na oba. „Nevíte o tom něco?“

Sean se jen usmíval. „Chytrému napověz…“

Limuzína zpomalila a zastavila.

„Jsme tady,“ řekl Whitfield a otevřel dveře. „Máte čas, počkám venku.“

93.

Dveře jim otevřela jakási žena a Michelle napadlo, že je to matka Viggie.

Očekávala je a pozval oba dovnitř.

„Vy jste Viggiina matka?“ zeptala se Michelle.

„Ne, jsem jen její teta. Má sestra zemřela před pár lety. Lidé vždycky říkali, že jsme si velmi podobné.“ Odvedla je do obývacího pokoje. Jakmile Viggie spatřila Michelle, okamžitě začala hrát. Michelle se k ní posadila a objala ji.

Viggiina teta, Helena, promluvila: „Ani jsem nevěděla, že jsou tady ve Virginii. Vůbec jsem neměla ponětí o tom, co se Monkovi stalo. Jednoho dne se tady Viggie objevila a já z toho málem omdlela.“

„Měl Monk Viggie ve své péči?“

Helena ztišila hlas, aby Viggie nic neslyšela. „Má sestra měla složitý život. Drogy, duševní nemoc, máme dojem, že dokonce Viggii fyzicky zneužívala. Monk dítě nakonec soudně získal. Nejspíš jsem se i já měla víc snažit se s ním stýkat. A teď už to vím. Viggii adoptuji.“

„Heleno, to je výborný nápad,“ okamžitě zareagovala Michelle, aby to Viggie neslyšela. „Je to výjimečná holka.“

„Vím, že bude potřebovat léčbu a psychologický dohled. Nejdřív jsem se bála, protože je to velmi drahé. Pak jsem se dozvěděla, že Monk zemřel jako velmi bohatý člověk. Viggie má dost prostředků na všechno.“

Sean řekl klidným hlasem: „Pokud hledáte dobrého psychologa, jednoho vám doporučím. Navíc už s Viggii pracoval.“

Viggie odvedla Michelle k oknu a ukázala na nedaleké jezero. „Můžeme na projížďku?“

„Zvládneš to? Pamatuješ, co se stalo posledně?“

„To bylo jen proto, že jsem tam byla sama. Když ale půjdeš se mnou, nic se nestane. Viď, že ne?“

„Jasně, že ne.“

Když vyšli z domu zpět k vozu, Michelle začala jako první. „Byl jsi vážně šlechetný, když jsi ten poklad rozdělil. Vždyť ty jsi nálezce.“

„Ne, Heinrich Fuchs. Díky tomu nálezu jsem ale něco pochopil.“

„Co?“ zeptala se Michelle.

„Pamatuješ se na ty červené skvrny, které měl Monk na rukou?“

„Jasně, myslíš tu rez, jak lezl přes ten rezavý drátěný plot?“

„Ne, ten plot byl úplně nový, žádná rez tam ještě být nemohla a nebyla. Uvědomil jsem si to, když jsme tam stříhali tu díru. Monk si poškrábal ruce, když se tak jako já pokoušel vyhrabat ten poklad.“ Sean zavrtěl hlavou. „ Kódy a krev. Spletl jsem se. Nemělo to nic společného s jeho pokrevním příbuzným. Monk si zahrál na umělce. Jeho ruce byly potřísněné krví, když vyhrabával poklad z cihlové suti.“

„Kolikrát asi v Campu Peary byl?“

„Přinejmenším jednou, když ne víckrát. Nepochybně viděl to, co my. Ale z té poslední návštěvy se už nevrátil. Zanechal kódovanou zprávu zapsanou notovou osnovou, a tak mi to došlo. Monk si tam nejdřív si tam šel pro poklad, ale pak už chtěl odhalit nelegální aktivity v Campu Peary.“

„Jak ale chtěl poklad dostat ven? Zlato je dost těžké.“

„Myslím, že to dělal jen pro své potěšení. Myslelo mu to a třeba si chtěl vzít jen klenoty. Ty se dají odnést snadno.“

„Když Monk říkal Rivestovi, že je ironií –“ začala Michelle.

„Jasně, ironií bylo, že nejtajnější organizace na světě neměla ani ponětí o tajném pokladu zakopaném na svém pozemku. Přímo pod nosem.“

Když došli k limuzíně, Whitfield poznamenal: „Musíme dokončit náš obchod.“

„Kopie videozáznamu?“ zeptal se Sean. Whitfield přikývl.

Sean udal řidiči adresy, kam má jet. Už před tím všechny kopie vyzvedl od Horatia a sám je ukryl na jiných místech. Když měl všechny kopie u sebe, dal je Whitfieldovi. Muž se na něj podíval a jednu kopii mu vrátil.

Sean překvapeně řekl: „Iane, čekají na pět kopií. Když jim odvezete jen čtyři, dojde v Číně k další nehodě a nechci ani domyslet, co se stane s námi.“

„Udělám ještě jednu náhradní kopii. Já to neřekl, ale když obchodujete se CIA, je lepší mít eso v rukávu. Zdůrazním, že vlastně nevíme, jestli ještě nějaké další kopie nemáte. Tak budete oba v bezpečí.“

Limuzína je odvezla k jejich bytu. Když oba vystoupili, Sean se naposledy otočil. „Nejspíš se už nikdy neuvidíme, ale kdybyste někdy potřeboval ve Virginii pomoc, pak tady máte dva dobré přátele.“

Potřásli si rukama. „Při takovéhle práci mít přátele sakra něco znamená.“

94.

Když na počátku listopadu vezl Sean Michelle k Horatiovi na kontrolu, bylo už dost chladno.

„Seane, já to nechci udělat, vážně tohle nechci.“

„Poslyš, vrátila ses z Campu Peary živá a zdravá. A pokud o tobě něco vím, nikdy neporušuješ dohody.“

„Dík za podporu,“ namítla Michelle hořce.

Horatio už na ně čekal.

Sean chtěl odejít, ale Michelle ho chytila za ruku. „Nenechávej mě tu samotnou, prosím.“

Sean se podíval na Horatia. „Není to dobrý nápad,“ řekl psycholog.

„Já ho tu ale chci.“

„Michelle, musíte mi důvěřovat. Sean tu zůstat nemůže.“

Sean vyšel z místnosti. Během chvilky už Horatio u Michelle navodil hypnotický stav.

Horatio potřeboval, aby se Michelle vrátila zpět do svých šesti let. Moc dlouho mu to netrvalo. Pak se už soustředil na onu noc v Tennessee, kdy se jí zcela změnil svět.

Michelle měla otevřené oči, i když její vědomí už dávno nevládlo nad její myslí. Horatio sledoval vývoj událostí nejen z profesionálního zájmu, ale i s rostoucí bolestí nad tím, co se tenkrát stalo. Michelle občas mluvila jako dítě a jindy zase jako dospělá, jako by se její nevědomí pokoušelo srovnat s nočními událostmi a dát jim určitý smysl.

Tu noc se objevil muž v uniformě. Michelle si nepamatovala, že by ho už někdy předtím viděla. Musela tedy pokaždé spát, když sem chodíval. V tu noc byl máma hodně nervózní, i proto si nechala Michelle u sebe. Pak tomu muži řekla, že ho nechce už nikdy vidět a že má odejít. Nejdříve si voják myslel, že to je vtip, ale když mu došlo, že to myslí vážně, dostal vztek. Svlékl se a pak se na matku vrhnul. Michelle nařídil, aby odešla. Začal z maminky rvát šaty. Ta se ho snažila zastavit, ale on byl silnější. Položil maminku na zem.

Michelle to trvalo jen chvíli. Už dřív si hrála s tátovou nenabitou zbraní. Zničehonic vytáhla vojákovu zbraň z pouzdra, které odhodil na gauč společně s oblečením. Namířila mu na záda a vystřelila. Vzápětí se objevila rudá skvrna, znamení smrti. Zemřel v tichosti a zavalil její matku, která omdlela.

„Já ho zabila! Já zabila člověka.“ Na Michellinu tvář dopadaly slzy, když líčila tu hluboko uloženou událost.

Ještě tam stála s pistolí v ruce, když se otevřely dveře a dovnitř vešel táta. Michelle nevěděla, proč se vrátil tak brzo. Prostě tam najednou byl. Viděl, co se stalo. Vzal Michelle zbraň a stáhl tělo toho muže ze své ženy. Pokoušel se ji probudit, ale pořád se nehýbala. Donesl ji tedy do postele. Doběhl zpátky, vzal Michelle za ruku a tiše s ní mluvil.

„Vzal mě za ruku,“ vyprávěla Michelle dětským hlasem. „Říkal, že musí na okamžik pryč, ale že se vrátí. Brečela jsem, aby mě tu nenechával. Chytila jsem se jeho kalhot, nechtěla jsem tam zůstat sama. Slíbil, že mě tedy vezme s sebou. Jeli jsme na vyjížďku. Posadil mě do auta. Pak se vrátil dovnitř, vynesl muže ven a položil ho na zadní sedadlo auta.“

„Proč ne do kufru?“ zeptal se Horatio.

„Měl tam hrozný nepořádek,“ odpověděla Michelle okamžitě. „Táta ho dal dozadu. Viděla jsem jeho tvář. Pořád měl otevřené oči. Byl mrtvý. Já ho zastřelila, byl prostě mrtvý. Vím, co se stane, když tě střelí. Zemřeš. Vždycky zemřeš.“

„Co pak táta udělal?“ zeptal se Horatio tiše.

„Hodil přes něj noviny. Krabice, nějaký starý kabát, všechno co našel. Pořád ale vidím oči toho mrtvého. Začala jsem brečet a říkala jsem mu: Tati, já ho pořád vidím, vidím ty oči. Ať už to nedělá. Prosím, ať už to nedělá.“

„Co tedy táta udělal?“

„Naházel na něj další krámy. Pak už jsem ho neviděla. Už se na mě ty oči nedívaly.“

„Kam táta jel?“

„Nahoru do hor. Zaparkoval a někam šel. Slíbil ale, že se hned vrátí. A vrátil se za chvilku.“

„Bez toho muže?“

Michelle se nadechla a pak začala vzlykat. „Odnesl ho pryč. Nemohla jsem se podívat dolů. Mohl být všude. Pořád by se na mě díval.“ Začala se svíjet.

„Michelle, odpočiňte si,“ pomáhal jí Horatio. „Na okamžik si odpočiňte, všechno je v pořádku. Nic už vám nemůže ublížit. Ten chlap se už nevrátí. Už ho nikdy neuvidíte.“

Narovnala se a její vzlyky přestaly.

„Budeme pokračovat?“ zeptal se.

Přikývla mnohem klidněji a řekla: „Pak jsme jeli za mámou. Táta mě odvezl domů.“

„A matka už byla v pořádku?“

Michelle přikývla. „Plakala. Mluvila s tátou. Táta zuřil jako nikdy předtím. Mysleli si, že nic neslyším, ale já slyšela všechno. Pak táta mluvil i se mnou. Prý mě oba mají moc rádi. Prý to všechno byl jen špatný sen. Noční můra, tak to říkal. Měla jsem na to zapomenout. A s nikým jsem o tom nesměla mluvit.“ Michelle znovu začala vzlykat. „Nikdy jsem to nikomu neřekla, dodržela jsem, co táta chtěl. Nikomu jsem to nikdy neřekla, přísahám.“ Teď už to byl amok lítosti. „Zabila jsem ho. Zabila jsem člověka.“

„Michelle, odpočiňte si,“ řekl Horatio rychle. Posadila se a po tvářích jí stékaly slzy.

Horatio dobře věděl, že držet celou tu věc v sobě je příčinou jejích záchvatů. Byla to rána, kterou nikdo neléčil; rozvíjející se smrtelná infekce. Věděla o matčině nevěře i o tom, že otec zatajil smrt člověka. Horatio dobře věděl, že to pořád nebylo nic proti pocitům viny z toho, že zabila jiného člověka.

Vzpomněl si i na její poznámky, když spolu v Babbage Townu mluvili; její problémy měly původ v tom, že v šesti zabila. Horatio věděl, že je velice inteligentní, ale její nevědomí ji udržovalo stísněnou. Trvalo mu to dlouho, než na to přišel.

Horatio nemohl uvěřit, že Michelle pořád vidí tu tvář muže, který leží na zemi vozu nebo ložnice a stále se na ni dívá. Nevěřil, že vůbec něco vidí. Bylo mnohem pravděpodobnější, že měla jen špatný pocit, ale nevěděla z čeho. Všechno to skrývala a své psychické vypětí překrývala fyzickou aktivitou.

Horatio chvilku počkal a pak se zeptal: „Michelle, povíte mi, jak to bylo s tím záhonem růží?“

„Táta ho v noci zničil. Viděla jsem to z okna.“

Horatio si poposedl a představoval si Franka Maxwella, který ten krásný záhon daroval své ženě jako dárek k narozeninám. Maxwellovi se s touto událostí vyrovnali jednoduše: prostě na ni zapomněli. Mrtvého muže ale pohřešovali jinde a on byl celou tu dobu zahrabán někde v horách v Tennessee. Jednoho dne musela rodinu Maxwellových dostihnout jistá spravedlnost. Když ne soud, tak snad alespoň výčitky svědomí.

Horatio se podíval na Michelle. „Odpočiňte si. Uklidněte se.“

Vyšel z místnosti a zamířil k Seanovi. Neřekl mu ale nic z toho, co se od Michelle dozvěděl. „Jí to také neřeknu,“ informoval Seana.

„K čemu to tedy bylo dobré?“

„Pokud jsme tím z nevědomí uvolnili stresující faktor, možná už nebude tolik ovlivňovat její vědomí. Taky jí můžu předepsat nějaké léky. A při další seanci jí mohu do nevědomí vložit určité představy, které pomohou její problém překonat úplně.“

„Proč to neuděláš hned?“

„Nevhodné načasování by jí mohlo ublížit ještě mnohem víc.“

„Co mám dělat já?“

„Lépe chápat její rozmary. Bude to skvělý začátek.“ Horatio se vrátil do ordinace a pomalu probouzel Michelle z transu.

„Co jsem vám povídala?“ zeptala se nervózně. „Dnes jste udělala opravdový pokrok.“ Michelle už zas vyštěkla: „Ty malej hajzle, stejně mi nic neřekneš, co?“

„Tak fajn, teď jste přesně ta Michelle, kterou mám rád a které se tak bojím.“

Když odešli od Horatia, Michelle se obrátila k Seanovi. „Povíš mi to, nebo ne?“

„Nepovím, protože mi to taky neřekl.“

„Ty si vážně myslíš, že ti tohle věřím?“

„Vážně to tak je.“

„Nemůžeš mi říct alespoň něco?“

„Už se ti nikdy nebudu smát, že jsi bordelář.“

„A pro tohle jsem ho nechala hrabat se v mé duši?“

„Nic lepšího pro tebe udělat nemůžu.“

„Tomu tedy fakt nevěřím.“

Vzal ji kolem ramen. „Dobrá, něco ti přece jen řeknu. Ale nejdřív ti chci něco dát.“ Sáhl do kapsy a vytáhl smaragd, který si odnesl z panství lorda Dunmorea. Už byl zasazený do nádherného náhrdelníku.

Michelliny oči se rozšířily, ale přesto si neodpustila jízlivou poznámku: „Takže když jsem si myslela, že jsi tam ten poklad nechal celý, mýlila jsem se.“

Pomohl jí náhrdelník připnout. „Seane, to je krása. Co jsi mi to chtěl říci?“

„Vlastně je to žádost,“ řekl nervózně. „No tak?“ Očima mu visela na rtech. Nadechl se, vzal ji za ruku a řekl: „Už mě nikdy neopouštěj, Michelle.“

Poznámka autora

Varování:

Doslov se má zásadně číst až po dočtení celého příběhu!!!

Milý čtenáři,

Babbage Town je místem zcela vymyšleným, ale mou inspirací byl Bletchley Park nedaleko Londýna, kde v průběhu druhé světové války Spojenci luštili německé šifry.

Navíc jsem poněkud zkreslil zeměpisná data a další skutečnosti o oblasti, kam jsem Babbage Town usadil, včetně historie tohoto území i všech opuštěných usedlostí. Prostě mě popadl literární amok. Avšak čtenáři, kteří znají historii Virginie, poznají, že na mě působily objekty historického významu v Tidewateru podél řeky James (proto tedy York), jako byly Carter’s Grove, Shirley Plantation a Westover. Naštěstí tento triumvirát virginských usedlostí neskončil v ruinách.

Sesadit všechny výplody fantazie dohromady je nezadatelné právo každého spisovatele. Prosím, nenadávejte mi a nepište mi, kde jsem se faktograficky a historicky zmýlil. Jsem si všech těchto chyb nejen vědom, ba co víc, mám z nich upřímnou a škodolibou radost.

Informace o kvantových počítačích jsou ale všechny skutečné, byť upravené tak, aby i nepoučený laik mohl těmto omračujícím konceptům rozumět a při čtení neusnul. K tomuto cíli se opravdu chtějí dopracovat univerzity, státy i společnosti. Pokud se tento objev někomu povede, svět se úplně změní. Jestli to bude k dobru či zlu, bude záležet na tom, kdo doběhne první do cíle. Knihu o kvantových počítačích, kterou považuji za užitečnou, napsal George Johnson a jmenuje se A Shortcut Through Time (George Johnson: Zkratka napříč časem. Argo 2004.)

Protože tato kniha je zejména o tajných kódech a šifrách, inspiraci jsem v tomto oboru čerpal i pro jména osob v tomto románu. Tady je máme:

Champ Pollion je odvozen od Jeana Francoise Champolliona (Žil v letech 1790-1832, rozluštil Rosettskou desku, což je zásadní objev egyptologie.), skvělého francouzského lingvisty, který se zásadním způsobem podílel na vyluštění kartuší Ptolemaia a Kleopatry. Na základě jeho výzkumů učenci rozluštili svitky líčící životy jednotlivých faraónů.

Michael Ventris (Žil v letech 1922-1956.) je jméno archeologa, který objevil a jako první vyluštil starověké krétské lineární písmo B. Zároveň dokázal, že jde o předchůdce dnešní řečtiny.

Alicia Chadwicková má příjmení Johna Chadwicka (Žil v letech 1920-1998.), znalce starověké řečtiny, který společně s Ventrisem rozluštil lineární písmo. Protože se tak stalo v době, kdy byl dobyt Mount Everest, je tento objev považován za „Everest archeologie“.

Ian Whitfield nese jméno Whitfielda Diffieho (Narozen 1944, zakladatel veřejných klíčů, tedy systémů, které slouží k identifikaci a k tzv. autorizačním certifikátům.) – objevitele asymetrického klíče místo symetrického. Symetrický klíč předpokládá, že se šifra luští stejně tak, jako se kóduje.

Merkle Hayes má křestní jméno po Ralphu Merklovi (Narozen 1952.), který na Stanfordu spolupracoval s Diffiem a Martinem Hellmanem na vývoji veřejné kryptografie. Tento tým nakonec našel způsob distribuce veřejných autorizačních klíčů.

Příjmení Lena Rivesta je odvozena od Rona Rivesta (Narozen 1947.), který s Adim Shamirem a Leonardem Adelmanem vytvořili systém RSA – asymetrický veřejný klíč, který vévodí současnému světu digitálního podpisu.

Příjmení Monka Turinga samozřejmě vzdává hold Alanu Turingovi (Žil v letech 1912-1954, jeden z otců kryptografie, rozluštil šifru Enigma.), jehož životní osudy jsou popsány v této knize poměrně podrobně. Stejně tak žili Charles Babbage (Žil v letech 1791-1871, konstruktér a ideový autor moderních počítacích strojů.) a Blaise de Vigienère (Žil v Tetech 1523-1596, autor první polyalfabetické šifry.). Jejich objevy jsou popsány chronologicky v této knize.

Valerie Messalina nepochybně nemá inspiraci v kryptografii, ale v jiné části dějin. Její jméno určité představy vyvolává. Jen drobná nápověda: Zatímco šifra RSA je značně nesymetrická, charakter a jméno Valerie je symetricky průzračné.

Co nám ta jména říkají? O naší knize vlastně všechno!

Historie Campu Peary v tomto příběhu je skutečně odvozena od literární rešerše a snaží se být co nejpřesnější. Aktivity probíhající uvnitř jsou však zcela výplodem mé fantazie. Jinak to ani nešlo, protože opravdu pochybuji, že někdo někdy nějakému pisálkovi dovolí provést popis uvnitř. A tak všechny ty, kteří pracují v Campu Peary, i ty, kteří tu knihu jen přečtou, prosím: mějte na paměti, že žádná postava, dialog či událost nejsou reflexí něčeho skutečného, co bylo vykonáno pro vlast. Proradný agent je prostě proradný agent. Místní říkají, že je to „tajné místo“, a už jen proto stojí se za to se kolem Campu Peary projet. Ne, to nemůžete udělat, CIA vám totiž ani nepotvrdí, že taková základna existuje.

Myšlenka na tuto knihu, nebo spíš části této knihy, se zrodila, když jsem si přečetl článek o Bealově šifře. Bealova šifra je typickým příkladem protiřečení – je to slavné tajemství. Velmi komplikovaný kód – tři stránky čísel ukazují cestu k pokladu v ceně desítek milionů dolarů, který prý byl ukryt Thomasem Jeffersonem Bealem na počátku 19. století. Jedna stránka byla, alespoň se to říká, rozluštěna před dávnou dobou přítelem pana Beala. Použil k tomu americkou Deklaraci nezávislosti jako kódovou knihu. Třetí číslo v šifře je například 24, to znamená, že tomu odpovídá 24. slovo v Deklaraci. Toto slovo je „another“ (jiný), vy tedy vezmete první písmeno, tedy „a“. Třetí písmenko textu už máte správně usazeno.

Rozluštěná stránka (tzv. 2. Bealova šifra) všeobecně popisuje polohu pokladu v okrsku Bedford ve Virginii, včetně jeho složení ve zlatě, stříbře a klenotech. Je zde uvedeno, že poklad je uložen v kamenné jeskyni v železných bednách. Podle současných cen drahých kovů se cena odhaduje na 20 milionů dolarů. Cena klenotů se ale nedá odhadnout vůbec. Z šifrované zprávy vyplývá, že jejich cena byla v roce 1821 přibližně 13 tisíc dolarů, což by v dnešních cenách znamenalo mnohem víc.

Říkáte si, to je hračka, jedna strana rozluštěna a dvě zbývají. Najmu si tedy letadlo a hurá pro poklad. Je tu ale jeden háček. Snad všichni slavní kryptoanalytikové současnosti se snažili Bealovu šifru rozluštit, včetně využití super rychlých počítačů. Nepovedlo se jim to. Zkoušeli to nejlepší z nejlepších, ale nikomu z nich se nepovedlo Bealovu šifru zlomit. Potíž je v tom, že se šifra váže k určité publikaci – v případě druhé stránky k Deklaraci nezávislosti – a bez této znalosti je šifra nerozluštitelná. Už v roce 1820 byla řada možností. A ty nejvýznamnější, jako Americká ústava či Magna Charta, to nejsou.

Nicméně autoři jedné webové stránky uvádějí, že šifru rozluštili a dostali se dokonce do té jeskyně. Byly publikovány i fotografie, ale když se do jeskyně dostali, byla prý prázdná. Možná ano, ale taky možná ne.

Bealova šifra se stala mýtem. Jakási firma na svém webu inzeruje software Beale Cipher. Je prý tak dokonalý, že šifru rozluští a cestu k pokladu najde. Pak ale vyvstává otázka, proč ho nepoužijí sami a pro ten poklad si nedojdou. Nejspíš proto, že prodávají dost licencí a jsou doposud spokojeni s těmito dílčími výnosy.

V 60. letech minulého století byla dokonce založena Asociace příznivců hledačů pokladů a Bealovy šifry na podporu luštitelů, ale větší posedlost si stejně nelze ani představit. Říká se, že žádný pozemek v okrsku Bedford nezůstal ušetřen nájezdu hledačů pokladů.

Nyní následují tři stránky této pověstné šifry včetně překladu rozluštěné zprávy. Na první stránce je popsána přesná poloha pokladu. Třetí strana se věnuje těm, kterým poklad patří. Je tedy nepochybně zřejmé, že se virtuální hledači pokladů na třetí stránku ani nepodívají.

Pokud budete chtít vědět něco víc o panu Bealovi a tomu, proč tuto šifru sestavil, přečtěte si knihu The Beale Treasure: New History of a Mystery Petera Viemeistera nebo vyhledejte odpovídající heslo na internetu (Historii šifry v češtině najdete na webových stránkách Cryptoworld.info.). Zájemcům o šifrování doporučuji knihu Simona Singha The Code Book. (Simon Singh: Kniha kódů a šifer. Argo 2003.)

Nebo je to všechno jen dokonalý klam, jak jsou mnozí přesvědčeni? Možná ano. Pak si ovšem musel někdo dát velkou práci s tím, aby ten klam dovedl do úplné dokonalosti. Jen pro pořádek, i já jsem se pokoušel ten kód několikrát zlomit. Marná snaha. Bude to chtít opravdu zkušenějšího kryptoanalytika, než je jeden pokorný spisovatel. Ta šifra je možná jedinečná. Přesto si ale dovolím vám dát několik rad: těm, co prahnou po obrovském bohatství, radím, choďte normálně do práce a hledejte souběžně s ní. Pravděpodobnost, že zlomíte Bealovu šifru, není o nic větší, než že vyhrajete první cenu ve Sportce. A ještě jedna rada: nikdy nehledejte na cizím pozemku, pokud k tomu nemáte souhlas majitele. Mohl by vás žalovat nebo na vás dokonce vystřelit, což rozhodně neprospěje vašemu zdraví.

A těm ostatním, kteří se navzdory nízké pravděpodobnosti na úspěch pokusí prolomit snad nejneproniknutelnější hádanku historie, přeji hodně štěstí.

Samozřejmě ale doufám, že všichni dohromady jste se náramně pobavili, když se Sean King s Michelle Maxwellovou vrátili na literární stopu.

Mějte se moc hezky… a čtěte dál.

Váš

David Baldacci

Bealova šifra

Poloha pokladu

Šifra č. 1

71, 194,38, 1701,89, 76, 11, 83, 1629, 48,94, 63, 132, 16, 111, 95, 84, 341,975, 14, 40,64, 27,81, 139,213,63,90, 1120,8, 15,3, 126, 2018, 40, 74, 758,485,604,230, 436, 664,582, 150,251,284,308,231,124,211,486,225,401, 370,11, 101,305, 139,189, 17,33,88, 208, 193, 145, 1,94, 73,416,918,263,28,500,538,356, 117, 136,219, 27, 176, 130, 10, 460, 25, 485, 18,436,65,84,200,283, 118,320, 138,36,416, 280, 15,71,224, 961,44, 16,401,39, 88,61,304, 12,21,24, 283, 134, 92, 63, 246, 486, 682, 7,219, 184, 360, 780, 18, 64,463, 474, 131, 160, 79, 73, 440, 95, 18, 64, 581, 34, 69, 128, 367, 460, 17, 81, 12, 103, 820, 62, 116, 97,103,862, 70, 60, 1317,471,540, 208, 121, 890, 346,36, 150,59, 568,614, 13, 120, 63, 219, 812, 2160, 1780, 99, 35, 18, 21, 136, 872, 15, 28, 170, 88, 4, 30, 44, 112, 18, 147, 436, 195, 320, 37, 122, 113, 6, 140, 8, 120, 305,42,58,461,44, 106, 301, 13,408, 680, 93, 86, 116, 530, 82, 568, 9, 102, 38, 416, 89, 71, 216, 728, 965, 818, 2, 38, 121, 195, 14, 326, 148, 234, 18, 55, 131, 234, 361, 824, 5, 81, 623, 48, 961, 19, 26, 33, 10, 1101, 365, 92, 88, 181, 275, 346, 201, 206, 86, 36, 219, 324, 829, 840, 64, 326, 19, 48, 122, 85, 216, 284, 919, 861, 326, 985, 233, 64, 68,232,431, 960, 50, 29, 81,216, 321, 603, 14, 612, 81, 360, 36, 51, 62, 194, 78, 60, 200, 314, 676, 112, 4, 28, 18, 61, 136, 247, 819, 921, 1060, 464, 895, 10, 6, 119,38,41,49, 602, 423,962, 302, 294, 875,78, 14, 23, 111, 109,62,31,501,823,216, 280, 34,24,150,1000,162,286,19,21, 17, 340,19, 242,31,86, 234, 140, 607,115,33,191,104, 86, 52, 88, 16, 80, 121, 67, 95, 122, 216, 548, 96, 11, 201, 77, 364, 218, 65, 667, 890, 236, 154,211, 10, 98,34,119, 56, 216,119, 71, 218, 1164, 1496, 1817,51,39,210,36,3,19, 540,232,22, 141,617, 84,290, 80, 46, 207,411, 150, 29,38,46, 172, 85, 194, 39, 261,543, 897, 624, 18, 212, 416, 127, 931, 19, 4, 63, 96, 12, 101, 418, 16, 140, 230, 460, 538, 19, 27, 88,612, 1431,90,716, 275, 74, 83, 11,426, 89, 72, 84, 1300, 1706, 814, 221, 132,40, 102, 34, 868, 975, 1101, 84, 16, 79, 23, 16, 81, 122, 324, 403, 912, 227, 936, 447, 55, 86, 34, 43, 212, 107, 96,314, 264, 1065, 323,428, 601,203, 124, 95,216, 814, 2906, 654, 820, 2,301, 112, 176,213,71,87, 96, 202,35, 10, 2,41, 17, 84, 221,736, 820,214, 11,60, 760

Obsah pokladu – šifra číslo 2

115, 73, 24, 807, 37, 52, 49, 17, 31, 62, 647, 22, 7, 15, 140, 47, 29, 107, 79, 84, 56, 239, 10, 26, 811, 5,196, 308, 85, 52, 160,136, 59, 211, 36, 9,46, 316, 554, 122, 106,95, 53, 58, 2,42, 7,35, 122, 53,31,82, 77,250, 196, 56, 96, 118,71,140,287,28,353,37,1005, 65,147, 807, 24, 3, 8, 12, 47, 43, 59, 807, 45, 316, 101, 41, 78, 154, 1005, 122, 138, 191, 16, 77, 49, 102, 57, 72, 34, 73, 85, 35, 371, 59, 196, 81, 92, 191, 106, 273, 60, 394, 620, 270, 220, 106, 388, 287,63,3,6,191, 122,43,234,400, 106,290,314,47,48,81,96,26, 115, 92, 158, 191, 110, 77, 85, 197, 46, 10, 113, 140, 353, 48, 120, 106, 2, 607, 61, 420, 811, 29, 125, 14,20,37, 105, 28, 248, 16, 159, 7,35, 19, 301, 125, 110,486,287, 98, 117,511,62,51,220,37, 113, 140, 807, 138, 540, 8, 44, 287, 388, 117, 18, 79, 344, 34, 20, 59, 511, 548, 107, 603, 220, 7, 66, 154,41,20, 50, 6,575, 122, 154, 248, 110, 61, 52, 33,30,5,38, 8, 14, 84,57, 540,217, 115, 71, 29, 84, 63, 43, 131, 29, 138, 47, 73, 239, 540, 52, 53, 79, 118, 51, 44, 63, 196, 12, 239, 112,3,49, 79, 353, 105, 56, 371,557,211,505, 125,360, 133, 143, 101, 15,284, 540, 252, 14,205,140,344,26, 811, 138, 115,48,73,34,205,316,607, 63,220, 7, 52, 150,44, 52, 16, 40,37, 158, 807,37, 121, 12, 95, 10, 15,35, 12, 131,62, 115, 102, 807, 49,53, 135, 138,30, 31,62, 67,41, 85, 63, 10, 106, 807, 138, 8, 113,20, 32,33,37, 353,287, 140,47, 85, 50, 37, 49, 47, 64, 6,7, 71, 33, 4, 43, 47, 63, 1, 27, 600, 208, 230, 15, 191, 246, 85, 94, 511, 2, 270, 20, 39, 7, 33,44, 22, 40, 7, 10,3,811, 106,44,486, 230,353,211,200,31, 10,38, 140, 297, 61, 603, 320, 302, 666, 287, 2, 44, 33, 32, 511, 548, 10, 6, 250, 557, 246, 53, 37, 52, 83, 47, 320, 38, 33, 807, 7, 44, 30, 31, 250,10,15,35, 106,160, 113,31,102,406,230, 540, 320,29, 66, 33, 101, 807, 138, 301, 316, 353, 320, 220, 37, 52, 28, 540, 320, 33, 8, 48, 107, 50, 811, 7,2,113, 73,16, 125,11, 110, 67,102, 807, 33, 59, 81, 158, 38,43, 581,138, 19, 85,400,38, 43, 77, 14, 27, 8, 47, 138, 63, 140, 44, 35, 22, 177, 106, 250, 314, 217, 2, 10, 7, 1005, 4, 20, 25,44,48, 7,26,46, 110,230, 807, 191,34, 112, 147,44, 110, 121, 125,96,41,51,50, 140, 56, 47, 152, 540, 63, 807, 28, 42, 250, 138, 582, 98, 643, 32, 107, 140, 112, 26, 85, 138, 540, 53,20, 125,371, 38, 36, 10, 52, 118, 136, 102,420, 150, 112,71, 14, 20, 7, 24, 18, 12, 807, 37, 67, 110, 62, 33, 21, 95, 220, 511, 102, 811, 30, 83, 84, 305, 620, 15, 2, 10, 8, 220, 106, 353, 105, 106,60, 275, 72, 8, 50,205, 185, 112, 125,540, 65, 106, 807, 138,96, 110, 16, 73, 33,807, 150,409, 400,50, 154,285,96, 106,316, 270, 205, 101,811,400, 8,44,37, 52, 40, 241,34,205,38, 16,46,47, 85,24,44, 15,64, 73, 138, 807, 85,78, 110,33,420, 505,53,37, 38,22,31, 10, 110, 106, 101, 140, 15,38,3,5,44, 7, 98,287, 135, 150, 96,33,84, 125,807, 191,96,511, 118,40,370, 643,466, 106,41, 107, 603,220, 275, 30, 150, 105, 49,53,287, 250, 208, 134, 7, 53, 12, 47, 85, 63, 138, 110, 21, 112, 140, 485, 486, 505, 14, 73, 84, 575, 1005, 150, 200, 16, 42, 5, 4, 25, 42, 8, 16, 811, 125, 160, 32, 205, 603, 807, 81, 96, 405, 41, 600, 136, 14, 20, 28, 26, 353, 302, 246, 8, 131, 160, 140, 84, 440, 42, 16, 811, 40, 67, 101,102, 194, 138, 205, 51, 63, 241, 540, 122, 8, 10, 63, 140, 47, 48, 140, 288

Osoby a příbuzní – šifra číslo 3

317, 8, 92, 73, 112, 89, 67, 318, 28, 96,107, 41, 631, 78, 146, 397, 118, 98, 114, 246, 348, 116, 74, 88, 12, 65, 32, 14, 81, 19, 76, 121,216, 85, 33, 66, 15, 108, 68, 77, 43, 24, 122, 96, 117,36,211,301, 15,44, 11,46, 89, 18, 136, 68,317,28, 90, 82, 304,71,43,221, 198, 176, 310,319, 81,99,264,380, 56,37,319,2,44, 53,28,44, 75, 98, 102,37, 85, 107, 117,64, 88, 136, 48, 151, 99, 175, 89, 315, 326, 78, 96, 214, 218, 311, 43, 89, 51, 90, 75, 128, 96, 33, 28,103, 84, 65, 26, 41, 246, 84, 270, 98, 116, 32, 59, 74, 66, 69, 240, 15, 8, 121, 20, 77, 89, 31, 11, 106,81, 191,224, 328, 18,75,52,82, 117,201,39, 23,217,27,21,84,35,54, 109, 128, 49, 77,88, 1,81,217, 64,55, 83, 116, 251,269,311,96,54,32, 120, 18, 132, 102,219,211, 84,150,219, 275,312,64, 10, 106,87,75,47,21,29,37,81,44, 18, 126, 115,132, 160, 181, 203, 76, 81, 299, 314, 337, 351, 96, 11, 28, 97, 318, 238, 106, 24, 93, 3, 19, 17, 26, 60, 73, 88, 14, 126, 138,234,286,297, 321,365,264, 19,22, 84, 56, 107,98, 123, 111,214, 136, 7, 33, 45,40, 13, 28, 46,42, 107, 196, 227, 344, 198, 203, 247, 116, 19, 8, 212, 230, 31,6, 328, 65,48, 52, 59,41, 122, 33, 117, 11, 18,25,71,36,45, 83,76, 89,92,31,65,70, 83,96, 27, 33,44, 50,61, 24, 112, 136, 149, 176, 180, 194, 143, 171, 205, 296, 87, 12, 44, 51, 89, 98, 34,41,208, 173,66,9,35, 16, 95, 8, 113, 175,90, 56, 203, 19, 177, 183,206, 157, 200,218, 260, 291, 305, 618, 951, 320, 18, 124, 78, 65, 19, 32, 124, 48, 53, 57, 84, 96, 207, 244, 66, 82, 119,71, 11,86, 77,213,54, 82,316, 245,303,86, 97, 106,212, 18,37, 15,81,89, 16,7, 81, 39, 96, 14, 43, 216, 118, 29, 55, 109, 136, 172, 213, 64, 8, 227, 304, 611, 221, 364, 819, 375, 128, 296, 1, 18, 53, 76, 10, 15, 23, 19, 71, 84, 120, 134, 66, 73, 89, 96, 230, 48, 77, 26, 101, 127,936,218,439, 178, 171,61,226,313,215, 102, 18, 167,262, 114,218,66,59,48, 27, 19, 13,82,48, 162, 119, 34, 127, 139, 34,128, 129,74, 63, 120, 11,54,61,73, 92, 180, 66, 75, 101, 124, 265, 89, 96, 126,274, 896, 917,434,461, 235, 890, 312,413, 328, 381,96, 105,217,66, 118, 22, 77,64,42, 12, 7,55,24, 83,67, 97, 109, 121, 135, 181,203,219, 228, 256, 21, 34, 77, 319, 374, 382, 675, 684, 717, 864, 203, 4, 18, 92, 16, 63, 82, 22, 46, 55, 69, 74, 112, 134, 186, 175, 119,213,416,312, 343,264, 119, 186,218,343,417,845,951, 124, 209,49,617,856, 924,936,72, 19, 28, 11,35,42,40, 66,85,94, 112,65, 82, 115, 119, 236, 244, 186, 172, 112, 85,6, 56, 38,44, 85, 72, 32,47,63, 96, 124, 217, 314, 319,221, 644, 817, 821,934, 922,416, 975, 10, 22, 18,46, 137, 181, 101,39, 86, 103, 116, 138, 164,212,218, 296, 815, 380, 412, 460, 495, 675, 820, 952

Kódovaný text druhé šifry zní takto:

I have deposited in the county of Bedford, about four miles from Buford’s, in an excavation or vault, six feet below the surface of the ground, the following articles, belonging jointly to the parties whose names are given in number „ 3“ herewith:

The first deposit consisted of one thousand and fourteen pounds of gold, and three thousand eight hundred and twelve pounds of silver, deposited November, 1819. The second was made December, 1821, and consisted of nineteen hundred and seven pounds of gold, and twelve hundred and eightyeight pounds of silver; also jewels, obtained in St. Louis in exchange for silver to save transportation, and valued at $13,000.

The above is securely packed in iron pots, with iron covers. The vault is roughly linedwith stone, and the vessels rest on solid stone, and are covered with others. Papernumber „1“ describes the exact locality of the vault so that no difficulty will be had in finding it. (Tento text je úmyslně ponechán v originále, protože šifra se vztahuje k originálnímu textu Deklarace nezávislosti. Z tohoto důvodu uvádíme v příloze i anglický text Deklarace s jednotlivými číselnými kódy, abyste se mohli přesvědčit, že to celé funguje.)

Překlad:

Čtyři míle od Buffordu v okrsku Bedford uložil jsem do sklepení šest stop pod povrchem následující předměty, které náleží těm, kteří jsou vyjmenováni na straně tři tohoto dokumentu:

První část sestává z tisíce čtrnácti liber zlata, tři tisíce osmi set dvanácti liber stříbra. Byly uloženy v listopadu 1819. Druhé uložení bylo provedeno v prosinci 1821 a sestává sto sedmi liber zlata, tisíc dvě stě osmdesát osmi liber stříbra; jsou tam také klenoty, získané nákup za stříbro v St. Louis v ceně 13 000 dolarů.

Vše je bezpečně uloženo v kovových bednách s kovovými víky. Sklepem‘ má kamenné stěny a předměty stojí na pevné skále na sobě. Strana číslo 1 popisuje přesnou polohu sklepení, takže nebude složité jej najít.

Příloha

DECLARATION OF INDEPENDENCE When (l) in (2) the (3) course (4) of (5) human (6) events (7) it (8) becomes (9) necessary (lO) for (ll) one (12) people (B) to (14) dissolve (15) the (16) political (17) bands (18) whieh (19) have (20) connected (21 ) them (22) with (23) another (24) and (25) to (26) assume (27) among (28) the (29) powers (30) ofl;31 ) the (32) earth (33) the (34) separate (35) and (36) equal (37) station (38) to (39) which (40) the (41) laws (42) of (43) nature (44) and (45) of (46) nature’s (47) god (48) entitle (49) them (50) a (51) decent (52) respect (53) to (54) the (55) opinions (56) of (57) mankind (58) requires (59) that (60) thcy (61 ) should (62) declare (63) the (64) causes (65) which (66) impel (67) them (68) to (69) the (70) separation (71) we (72) hold (73) these (74) lruths (75) to (76) be (77) self (78) e\ideiit (79) that (80) all (81) men (82) are (83) created (84) equal (85) that (86) they (87) are (88) endowed (89) by (90) their (9l) creator (92) with (93) certain (94) unalienable (95) rights (96) that (97) among (98) these (99) are (100) life (101) Iiberty (l02) and (l () 3) the (104) pursuit* 105) of); 106) happiness (107) that (108) to (109) secure (HO) these (lll) rights (112) governments; 113) are (114) instituted! 115) among (116) men (117) deriving*] 18) their (l 19) just (120) powers (121) from (122) the (123) consent (124) oft 125) the (126) governed ( 127) that (128) whenever! 129) any (130) form (131) on! 132) government! 133) becomes (134) destructive! 135) of?136) these (137) ends (138) it (139) is (140) the (141) right (142) of (143) the (144) people (145) to (146) alter (147) or (148) to (149) abolish! 150) it ( 151 ) and ( 152) to ( 153) institute! 154) new ( 155) government! 156) laying! 157) its ( 158) foundation ( 159) on ( 160) such ( 161) principles! 162) and ( 163) organizing! 164) its ( 165) powers (166) in (l67) such (168) Ibrm (l69) as (170) to (171) them (172) shall (173) seem (174) most (175) likely (176) to (177) eff’ect (178) their (179) safety! 180) and (181) happiness! 182) prudence! 183) indeed (184) will (185) dictate (186) that (187) governments! 188) long (189) established! 190) should (191) not (192) be (193) changed (194) for (195) light (196) and (l97) transient! 198) causes (199) and (200) accordingly (201 ) all (202) experience (203) hath (204) shown (205) that (206) mankind (207) arc (208) more (209) disposed (210) to (211 ) suffer (212) while (213) evils (214) are (215) sufterable (216) than (217) to (218) right (219) themselves (220) by (221) abolishing (222) the (223) forms (224) to (225) which (226) they (227) are (228) accustomed (229) but (230) when (231) a (232) long (233) train (234) of (235) abuses (236) and (237) usurpations (238) pursuing (239) invariably (240) the (241) same (242) object (243) evinces (244) a (245) design (246) to (247) reduce (248) them (249) under (250) absolute (251 ) dcspotism (252) it (253) is (254) their (255) right (256) it (257) is (258) their (259) duty (260) to (261) throw (262) off (263) such (264) government (265) and (266) to (267) provide (268) new (269) guards (270) for (271) their (272) future (273) security (274) such (275) has (276) been (277) the (278) patient (279) sufferance (280) of (281 ) these (282) colonies (283) and (284) such (285) is (286) now (287) the (288) necessity (289) which (290) constrains (291 ) them (292) to (293) alter (294) their (295) former (296) systems (297) ofl;298) government (299) the (300) history (301 ) of (302) the (303) present (304) king (305) of (306) great (307) Britain (308) is (309) a (310) history (311) off 312) repeated (313) injuries (314) and (315) usurpations!316) all (317) having (318) in (319) direct (320) object (321) the (322) establishment (323) of (324) an (325) absolute (326) tyranny (327) over (328) these (329) states (330) to (331) prove (332) this (333) let (334) facts (335) be (336) submitted (337) to (338) a (339) candid (340) world (341 ) he (342) has (343) refused (344) his (345) assent (346) to (347) laws (348) the (349) most (350) wholesome (351) and (352) necessary (353) for (354) the (355) public (356) good (357) he (358) has (359) tbrbidden (360) his (361) governors (362) to (363) pass (364) laws (365) of (366) immcdiate (367) and (368) pressing (369) importance (370) unless (371) suspended (372) in (373) their (374) operation (375) till (376) his (377) assent (378) should (379) be (380) obtained (381) and (382) when (383) so (384) suspended (385) he (386) has (387) utterly (388) neglected (389) to (390) attend (391 ) to (392) them (393) he (394) has (395) refused (396) to (397) pass (398) other (399) laws (400) for (401) the (402) accommodation (403) onM04) large (405) districts (406) ofl;407) people (408) unless (409) those (410) people (411) would (412) relinquish (413) the (414) right (415) of (416) representation (417) in (418) the (419) legislature (420) a (421) right (422) inestimable (423) to (424) them (425) and (426) formidable (427) to (428) tyrants (429) only (430) he (431) has (432) called (433) together (434) legislative (435) bodies (436) ať (437) places (438) unusual (439) uncomfortable (440) and (441 ) distant) 442) from (443) the (444) depository (445) of (446) their (447) public (448) records (449) for (450) the (451) sole (452) purpose (453) of (454) tatiguing (455) them (456) into (457) compliance (458) with (459) his (460) measures (461 ) he (462) has (463) dissolved (464) representative (465) houses (466) repeatedly (467) for (468) opposing (469) with (470) manly (47l) firmness (472) his (473) invasions (474) on (475) the (476) rights (477) of{478) the (479) people (480) he (48l) has (482) refused (483) for (484) a (485) long (486) time (487) after (488) such (489) dissolutions) 490) to (491) cause (492) others (493) to (494) be (495) elected (496) whereby (497) the (498) legislative (499) powers (500) incapable (501 ) of (502) annihilation (503) have (504) returned (505) to (506) the (507) people (508) ať (509) large (5IO) for (511) their (512) exercise (513) the (514) state (515) remaining (516) in (517) the (518) meantime (519) exposed (520) to (521) all (522) the (523) dangers (524) of (525) invasion (526) from (527) without (528) and (529) convulsions (530) within (531) he (532) has (533) endeavored (534) to (535) prevent (536) the (537) population (538) of (539) these (540) states (541) for (542) that (543) purpose (544) obstructing (545) the (546) laws (547) for (548) naturalization!549) of (550) foreigners (551) refusing (552) to (553) pass (554) others (555) to (556) encourage (557) their (558) migration (559) hither (560) and (561 ) raising (562) the (563) conditions (564) of (565) new (566) appropriations (567) of (568) lands (569) he (570) has (571) obstructed (572) the (573) administration (574) of (575) justice (576) by (577) refusing (578) his (579) assent (580) to (581 ) laws (582) for (583) establishing (584) judiciary (585) powers (586) he (587) has (588) made (589) judges (590) dependent (591) on (592) his (593) will (594) alone (595) tbr (596) the (597) tenure (598) of (599) their (600) offices (601 ) and (602) the (603) amount (604) and (605) payment (606) of (607) their (608) salaries (609) he (610) has (611) erected (612) a (613) multitude (614) of (615) new (616) offices (617) and (618) sent (6l9) hither (620) swarms (621) of (622) officers (623) to (624) harass (625) our (626) people (627) and (628) eat (629) out (630) their (631 ) substance (632) he (633) has (634) kept (635) among (636) us (637) in (638) times (639) of (640) peace (641) standing (642) armies (643) without (644) the (645) consent (646) of (647) our (648) legislatures (649) he (650) has (651) affected (652) to (653) render (654) the (655) military (656) independent (657) of (658) and (659) superior (660) to (661) the (662) civil (663) power (664) he (665) has (666) combined (667) with (668) others) 669) to (670) subject (671) us (672) to (673) a (674) jurisdiction (675) foreign (676) to (677) our (678) constitution (679) and (680) unacknowledged (681 ) by (682) our (683) laws (684) giving (685) his (686) assent (687) to (688) their (689) acts (690) of (691) pretended (692) legislation (693) for (694) quartering (695) large (696) bodies (697) of (698) armed (699) troops (700) among (701) us (702) for (703) protecting (704) them (705) by (706) a (707) moek (708) trial (709) from (710) punishment (711) for (712) any (713) murders (714) which (715) they (716) should (717) commit (718) on (719) the (720) inhabitants (721) of (722) these (723) states (724) for (725) cutting (726) off (727) our (728) trade (729) with (730) all (73l ) parts (732) of (733) the (734) world (735) for (736) imposing (737) taxes (738) on (739) us (740) without (741) our (742) consent (743) for (744) depriving (745) us (746) in (747) many (748) cases (749) oť (750) the (751) benefits (752) of (753) trial (754) by (755) jury (756) for (757) transporting (758) us (759) beyond (760) seas (761) to (762) be (763) tried (764) for (765) pretended!766) offenses (767) for (768) abolishing (769) the (770) free (771) system (772) ofl;773) English (774) laws (775) in (776) a (777) neighboring (778) province (779) establishing (780) therein (781) an (782) arbitrary (783) govemment (784) and (785) enlarging (786) its (787) boundaries (788) so (789) as (790) to (791) render (792) it (793) ať (794) once (795) an (796) example (797) and (798) fit (799) instrument (800) for (801 ) introducing (802) the (803) same (804) absolute (805) rule (806) into (807) these (808) colonies (809) for (810) taking (811) away (812) our (813) charters (814) abolishing (815) our (816) most (817) valuable (818) laws (819) and (820) altering (821) fundamentally (822) the (823) tbrms (824) of (825) our (826) govemments (827) for (828) suspending (829) our (830) own (831) legislature (832) and (833) declaring (834) themselves (835) invested (836) with (837) power (838) to (839) legislate (840) for (841) us (842) in (843) all (844) cases (845) whatsoever (846) he (847) has (848) abdicated (849) government (850) here (851) by (852) declaring (853) us (854) out (855) of (856) his (857) protection (858) and (859) waging (860) war (861) against (862) us (863) he (864) has (865) plundered (866) our (867) seas (868) ravaged (869) our (870) coasts (871) burnt (872) our (873) towns (874) and (875) destroyed (876) the (877) lives (878) of (879) our (880) people (881) he (882) is (883) ať (884) this (885) time (886) transporting (887) large (888) armies (889) of (890) foreign (891) mercenaries (892) to (893) complete (894) the (895) works (896) of (897) death (898) desolation (899) and (900) tyranny (901 ) already (902) begun (903) with (904) circumstances (905) of (906) cruelty (907) and (&) (908) perfidy (909) scarcely (910) paralleled (911) in (912) the (913) most (914) barbarous (915) ages (916) and (917) totally (918) unworthy (919) the (920) head (921) of (922) a (923) civilized (924) nation (925) he (926) has (927) constrained (928) our (929) fellow (930) citizens (931 ) taken (932) captive (933 ) on (934) the (935) high (936) seas (937) to (938) bear (939) arms (940) against (941) their (942) country (943) to (944) become (945) the (946) executioners (947) of (948) their (949) friends (950) and (951) brethren (952) or (953) to (954) fall (955) themselves (956) by (957) their (958) hands (959) he (960) has (961) excited (962) domestic (963) insurrections) 964) amongst (965) us (966) and (967) has (968) endeavored (969) to (970) bring (971) on (972) the (973) inhabitants (974) of (975) our (976) frontiers (977) the (978) merciless (979) Indian (980) savages (981 ) whose (982) known (983) rule (984) of (985) warfare (986) is (987) an (988) undistinguished (989) destruction (990) of (991) all (992) ages (993) sexes (994) and (995) conditions (996) in (997) every (998) stage (999) of (1000) these (1001) oppressions (1002) we (l003) have (1004) petitioned (1005) for (1006) redress (1007) in (1008) the (1009) most (1010) humble (lOll) terms (1012) our (1013) repeated ( 1014) petitions ( 1015) have ( 1016) been ( 1017) answered ( 1018) only ( 1019) by ( 1020) repeated 1021) injury (1022) a (1023) prince (1024) whole (1025) character 1026) is (1027) thus (1028) marked (1029) by (1030) every (1031) act (1032) which (1033) may (1034) define (1035) a (1036) tyrant (1037) is (1038) unfit) 1039) to (1040) be ( 1041 ) the (1042) ruler (1043) of (1044) a (1045) free (1046) people (1047) nor (1048) have (1049) we (1050) been (1051) wanting (1052) in (l053) attention) 1054) to (1055) our (1056) British (1057) brethren) 1058) we (1059) have (1060) warned (1061) them (1062) from (1063) time (1064) to ( 1065) time ( 1066) of ( 1067) attempts! 1068) by ( 1069) their ( 1070) legislature) 1071 ) to ( 1072) extend (1073) an (1074) unwarrantable* 1075) jurisdiction) 1076) over (1077) us (l078) we (1079) have (l080) reminded ( 1081 ) them (1082) of (1083) the (1084) circumstances (1085) ofl: i086) our (1087) emigration ( 1088) and (1089) settlement ( 1090) here (1091) we (1092) have (1093) appealed* 1094) to (1095) their (1096) native (1097) justice ( 1098) and (1099) magnanimity (HOO) and (HOl) we (1102) have (1103) conjured (l 104) them (1105) by (] 106) the ( 1107) ties ( 1108) of ( 1109) our ( 1110) common) 1111) kindred ( 1112) to ( 1113) disavow ( 1114) these (1115) usurpations) 1116) which (1117) would (1118) inevitably (l 119) interrupt) 1120) our ( 1121) connections) 1122) and (1123) correspondence) 1124) they (1125) too (1126) have (1127) been (1128) deaf (1129) to (1130) the (1131) voice (1132) of) 1133) justice) 1134) and (1135) of (l 136) consanguinity) 1137) we (1138) must (1139) therefore) 1140) acquiesce) 1141 ) in ( 1142) the) 1143 ) necessity) 1144) which) 1145) denounces) 1146) our) 1147) separation! 1148) and ( 1149) hold ( 1150) them ( 1151 ) as ( 1152) we ( 1153 ) hold ( 1154) the ( 1155) rest ( 1156) of ( 1157) mankind) 1158) enemies) 1159) in) 1160) war) 1161 ) in) 1162) peace) 1163) friends) 1164) we) 1165) therefore) 1166) the) 1167) representatives) 1168) of ( 1169) the) 1170) united) 1171) states (1172) of (U73) America) 1174) in (H75) general)! 176) congress) 1177) assembled) 1178) appealing) 1179) to (1180) the (H81) supreme) 1182) judge) 1183) 01 (11X4) the (1185) world (1186) for (1187) the (H88) rectitude) 1189) of (1190) our (H91) intentions) 1192) do) 1193 ) in) 1194) the) 1195) name) 1196) and) 1197) by ( 1198) authority) 1199) of (1200) the (1201) good (1202) people (1203) of (1204) these (1205) colonies) 1206) solemnly) 1207) publish) 1208) and) 1209) declare) 1210) that) 1211 (these) 1212) united) 1213) colonies) 1214) are (1215) and (1216) of (1217) right) 1218) ought ( 1219) to (1220) be ( 1221) free (1222) and (1223) independent) 1224) states (1225) that (1226) they (1227) are (1228) absolved) 1229) from (1230) all (123l) allegiance) 1232) to ( 1233) the (1234) British) 1235) crown) 1236) and) 1237) that) 1238) all) 1239) political) 1240) connection) 1241 ) between) 1242) them (1243) and (1244) the (1245) state (1246) ofi;1247) great ( 1248) Britain (l249) is (l250) and (1251) ought (1252) to (1253) be (1254) totally (1255) dissolved) 1256) and (1257) that (1258) as (1259) free (1260) and (1261) independent) 1262) states (1263) they (1264) have (1265) full (1266) power (1267) to (1268) levy (1269) war) 1270) conclude ( 1271 ) peace (1272) contract) 1273) alliances) 1274) establish) 1275) commerce) 1276) and (1277) to (1278) do (1279) all (1280) other (1281) acts (1282) and (1283) things (1284) which (1285) independent) 1286) states (1287) may (1288) of (1289) right (1290) do (1291) and (1292) for) 1293) the) 1294) support (l 295) of) 1296) this) 1297) declaration) 1298) with (1299) a) 1300) firm (1301) reliance) 1302) on (1303) the (1304) protection) 1305) of (1306) divine (1307) providence) 1308) we (1309) mutually (1310) pledge (1311) to (1312) each (1313) other (1314) our (1315) lives (1316) our (1317) fortunes) 1318) and (1319) our) 1320) sacred) 1321) hnor (1322).

Poděkování autora

Michelle, mé štastné třináctce, zatím nám to spolu šlape!

Francis Jalet-Millerové za vynikající redaktorskou práci. Jsem rád, že jsme opět pracovali společně.

Aaronu Priestovi, Lucy Childsové, Lise Vance Erbachové a Nicole Kenealyové za to, co pro mne každý den dělají. Abneru Steinovi, který pro mě odvádí skvělou práci za Atlantikem.

Davidu Yongovi, Jamie Raabovi, Emi Battagliovi a Jennifer Romanellové v Hachette Book USA za podporu i přátelství.

Davidu Northovi, Marii Rejtové a Katie Jamesoví za osobní vklad a podporu tam za vodou.

Patty i Tomu Maciagovi za to, že jsou mi přáteli.

Karen Spiegelové a Lucy Stilleové, že znovu rozhýbali Hollywood.

Spencerovi za hudební konzultace v příběhu. Collinovi, který mne učil, jak je důležité udržovat „žhavý“ dialog.

Alli a Anshu Guleriovým, Davidu a Catherine Broomovým a Bobu a Marilyn Schuleovým, že jsou se mnou. Zvláštní poděkování Alimu za historické dokumenty o indiánech a Bobovi za pečlivou redaktorskou práci.

Nealu Schiffovi, který mi pomohl tam, kam jsem se potřeboval dostat.

Deborah a Lynette, opravdovým hybatelům „podniku“.

Autor

Poznámka překladatele:

I když jsme již v poznámkách vypsali důležité prameny, je zde na místě zopakovat ten zásadní:

Všichni milovníci šifer a kódů či těch, u kterých tato kniha vzbudila zájem, by neměli opomenout přečíst si Knihu kódů a šifer Simona Singha.

Zároveň jsme přidali i vlastní text Deklarace nezávislosti pro ty, kteří nevěří a jsou ochotni Bealovu šifru znovu ověřit. A umožnit vám práci s českým překladem Deklarace by věru nebylo tou pravou pomůckou.

Děkuji paní Aleně Veselé za prvotní korektury, Erice Vavřichové i Tomáši Dimterovi, kteří mé překladatelské lapsy uváděli na pravou míru – a že to občas bylo luštění mnou symetricky vytvořených šifer a nesymetricky kladených nesmyslů.

Samozřejmě také děkuji všem těm, kteří mě učili matematiku, protože rozumět prvočíslům není pro laika věru právě jednoduchá věc. Musím však ke své lítosti poznamenat, že se jim to v souvislostech této knihy stejně příliš nepovedlo.

Milan Hausner

David Baldacci

CHYTRÉMU

NAPOVĚZ

Z anglického originálu Simple Genius, vydaného nakladatelstvím

Warner Books v roce 2007, přeložil Milan Hausner.

Redakce Patrik Doležal

Odpovědní redaktoři Tomáš Dimter a David Pazdera

Obálka Tereza Přeučilová

Sazba Tereza Přeučilová

Technická redakce Jana Bromová

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 6 758. publikaci.

Vytiskl EUROPRINT, a.s., Praha

424 stran, první vydání, Praha 2009

ISBN 978-80-204-1672-8

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5-Košíře

e-mailem: prodej@mf.cz,

tel.: 225 347 313

na internetu:

www.mf.cz

www.kniha.cz

www.bookcafe.cz

MLADÁ FRONTA

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai