Hrátky o hodinu

David Baldacci

(2005)

Hodnocení:

73%

Štítky:

Romány, Literatura světová, Detektivka

Zpočátku se zdá být vražda mladé ženy jen banálním případem, ale zavražděná má na rukou velice zvláštní hodinky. Ty se v průběhu vyštřování stanou noční můrou soukromých vyštřovatelů i policie. Nastává zběsilá honička za vrahem, který si mezitím vyhlíží další oběť…

Copyright © Columbus Rose, Ltd., 2004

Translation © Ivan Brož, 2005

ISBN 80-204-1217-4

1. KAPITOLA

Ačkoliv muž v gumáku kráčel pomalu, byl mírně ohnutý, těžce dýchal a pot mu stékal po tváři. Předmět, který nesl, nebyl sice příliš těžký, ale přesto mu působil spolu s nerovným terénem hodně potíží. Nikdy nebylo snadné tahat se s mrtvolou po lese uprostřed noci. Přehodil si ji na levé rameno a plahočil se dál. Podrážky jeho bot nezanechávaly žádné výrazné známky toho, že tudy někdo kráčel. Alespoň ne do nějaké zvláštní míry, protože déšť všechny stopy spláchl. Procházel zprávy o předpovědi a právě kvůli dešti se rozhodl být na tomto místě. Nevlídné počasí se stalo jeho nejlepším spojencem, jakého si jen mohl přát.

Kromě zahaleného mrtvého těla, které muž nesl na svém statném rameni, byl pozoruhodný ještě tím, že měl nasazenou černou kuklu, na které byl vyšitý jakýsi tajuplný symbol, který se táhl po celé její délce. Představoval kruh s terčovým křížem uprostřed. Tento emblém, který by asi okamžitě poznal každý starší člověk nad padesát let, kdysi vyvolával hrůzu, která se během let v podstatě vytratila. Nebylo důležité, že ho nikdo z „živých“ lidí nemohl vidět v této kukle. Ale z její smrtelné symboliky cítil děsivé uspokojení.

Během deseti minut dorazil k místu, které si již předtím pečlivě vyhlédl a složil mrtvé tělo s obřadností, která svědčila o násilném způsobu, jakým ta osoba zemřela. Nadechl se zhluboka a tělo na okamžik přidržel, když rozmotával telefonní kabel, kterým bylo obaleno. Pak rozbalil plastový obal. Byla mladá s rysy, které ještě před dvěma dny poutaly pozornost. Nyní již byla někým úplně jiným. Její hebké světlé vlasy klouzaly z pokožky, která již měla zelený odstín, odkrývaly zavřené oči a odulé tváře. Kdyby měla otevřené oči, mohly stále ještě prozrazovat udivenýpohled zesnulé, když byla vystavena útrapám svého zavraždění, tedy zkušenosti v Americe asi třicet tisíckrát každoročně opakované.

Sejmul plastový obal a uložil ženu na záda. Pak zadržel dech, chvíli zápasil s pocitem na zvracení způsobeným odporným zápachem těla a opět se nadechl. Se svítilnou v nasazených rukavicích prohledával nedaleký ostružiník, kam si předtím schoval malou větvičku ve tvaru vidlice. Zapíchl ji do země a opřel o ni paži mrtvoly, jako by ukazovala směrem k obloze. Ačkoliv se ženino tělo rychle rozkládalo, jeho posmrtná ztuhlost muži kladla jistý odpor, ale nakonec se uplatnila jeho síla a upravil nehybnou ruku do správného úhlu. Z kapsy vytáhl hodinky, světlem baterky si ověřil, zda jsou správně nařízené a nasadil je na zápěstí mrtvé ženy.

Ačkoliv měl daleko k tomu, aby mohl být označován za pobožného člověka, poklekl vedle mrtvoly a tiše šeptal krátkou modlitbu a přitom si dával dlaň před ústa a nos.

„Nebyla jsi přímo odpovědná za to, co se stalo, ale byla jsi tím, co jsem měl. Nezemřela jsi zbytečně. A věřím, že se ti nyní určitě daří lépe.“ Skutečně věřil tomu, co právě řekl? Možná ne. Možná na tom ani nezáleželo.

Pohlédl na tvář mrtvé ženy, pečlivě zkoumal její rysy, jako kdyby byl vědcem, jenž sleduje nějaký zvlášť fascinující pokus. Nikdy předtím nikoho nezabil. Udělal to rychle, a jak se domníval, bezbolestně. V té chmurné, mlhavé noci se mu zdálo, že kolem té ženy se rozlévá žlutavá záře, jako kdyby byla nějakým duchem.

Pak se odebral o kousek dál a prohlížel si okolí. Dával si pozor, jestli nespatří nějaký nepatřičný předmět, který by mohl být důkazem proti němu. Našel pouze kousek látky ze své kápě, která se zachytila o nějaký keř blízko místa, kde ukládal tělo. „Nedbalost, to si nemůžeš dovolit.“ Schoval jej do kapsy. Několik minut ještě hledal další věci, které mohly mít téměř mikroskopické rozměry.

Ve světě kriminálního vyšetřování to byly právě metody soudního lékařství, které dokázaly odhalit i „neviditelné“ důkazy. Stačila kapka krve, spermie nebo slina, šmouha otisku prstu, nebo vlasový váček s malinkým kouskem kořínku s DNA a policie již vám mohla číst vaše práva, zatímco státní zástupci kolem hladově slídili. Žel, ani naprosté respektování této reality neskýtalo žádnou velkou ochranu. Každý zločinec, bez ohledu na to, jak byl opatrný, zanechával na místě zločinu nějaký potenciálně inkriminovaný materiál. I proto si muž v gumáku dával velký pozor, aby se mrtvé ženy nedotkl, což vypadalo jako by byla nakažená virem, který vyvolává smrtelnou chorobu.

Zabalil plastový pytel a telefonní kabel si dal do kapsy. Ještě jednou překontroloval hodinky a pak se pomalu vracel ke svému autu.

Za ním ležela mrtvá žena s rukou namířenou k vlhkým oblakům. Její hodinky ve tmě lehce světélkovaly a plnily roli jakéhosi divného majáku označujícího její nové působiště. Nemohla dlouho zůstat, aniž by ji nikdo nenalezl. Mrtvá těla na zemi jen zřídka ujdou pozornosti, a to dokonce i na takových opuštěných místech, jakým byla tato část lesa.

Když muž nastartoval, tak si ještě prstem přejel po symbolu na své kukle a udělal nad ním ve vzduchu malý křížek. Tento symbol terče byl rovněž na sklíčku hodinek, které upevnil na zápěstí mrtvé ženy. To je určitě rozzlobí. Nadechl se plný vzrušení i děsu. Po celá léta si představoval, že tento den nikdy nenastane. Po celá léta jeho odvaha kolísala. A tak když nyní udělal ten první krok, pocítil velkou sílu a osvobození.

Zařadil rychlost a uháněl pryč, pneumatiky prudce zabíraly po hladké silnici a pevně unášely jeho vůz, až nakonec tma spolkla světla jeho modrého volkswagenu. Chtěl se dostat co nejrychleji tam, kam měl namířeno.

Musel napsat dopis.

2. KAPITOLA

Michelle Maxwellová přidala na kroku. Dokončovala „všední“ porci svého běžeckého tréninku po kopcích kolem virginského Wrightsburgu, které se nacházely v málo navštěvované krajině, jihozápadně od Charlottesville. Terén se zde rychle měnil, kopce byly strmější. Maxwellová, bývalá olympijská veslařka, strávila devět let intenzivní práce u tajné služby. Není divu, že se tato sto sedmdesát centimetrů vysoká žena nacházela v pozoruhodně dobré fyzické kondici. Nicméně ani ona se nemohla ubránit před účinky mimořádně vysokého tlaku, který se zabydlel nad celou oblastí středního Atlantiku a měl na svědomí, že právě tento jarní den byl natolik neobvykle vlhkým, až to pocítila v nohách i na plicích, když stoupala do vrchu. Asi v jedné čtvrtině cesty poněkud zpomalila, aby si černé vlasy padající do zad mohla uvázat do koňského ohonu, ale vzpurné pramínky si stále nacházely cestu do její tváře.

V tajné službě skončila, aby mohla v tomto malém virginském městě vést soukromou detektivní firmu. Jejím společníkem byl Sean King, jenž také přišel z tajné služby. King tuto složku sice opustil za poněkud nejasných okolností, ale stal se advokátem a ve Wrightsburgu začal nový život. Z dřívější služby se neznali. Seznámili se teprve v předcházejícím roce nad jedním případem, kdy Michelle stále ještě byla ve federálních službách, zatímco King byl zapleten do vyšetřování série vražd, ke kterým došlo v místním okolí. Když byl případ úspěšně uzavřen a dvojice si vydobyla při procesu u veřejnosti jisté uznání, usoudila Michelle, že by mohli začít s vlastní firmou a King sice přikývl, ale poněkud neochotně. S pověstí, jaké se dvojice těšila z minulého případu a také díky jejich profesionální zdatnosti, se jim společné podnikání úspěšně rozvíjelo. Nicméně, Michelle vítala dny, kdy v jejich práci nastávalo údobí klidu. Jako žena, která se vyžívala v přírodě, byla stejně tak spokojená, když mohla kempovat nebo běhat maratónské trasy, jako když zatýkala podvodníky nebo dávala želízka na ruce lidí, kteří vykrádali obchodní tajemství u konkurence.

Les byl tichý, až na občasný šelest větviček způsobený vlhkým větříkem, který mezi napadanými listy vířil miniaturní cyklóny. Ale přesto náhlé zapraskání větví upoutalo Michellininu pozornost. Řekli jí, že tady býval někdy zpozorován černý medvěd, ale pokud nějaké zvíře zahlédla, tak šlo spíše o jelena, veverku nebo lišku. Už na to sice nechtěla dále myslet, ale stejně se pro klid dotkla pouzdra s pistolí, které měla upevněné na svém oblíbeném opasku. Jako agentka tajné služby nikdy nechodila ven beze zbraně, dokonce ani toaleta nebyla výjimkou. Jeden nikdy nemohl vědět, kdy může přijít vhod devítka se čtrnácti náboji.

Za chvíli její pozornost vyvolal další zvuk: byly to kroky běžícího člověka. V dobách, kdy pracovala u tajné služby slýchávala mnoho druhů zvuků utíkajících nohou. Většinou byly neškodné, jiné signalizovaly něco nekalého: krádež, přepadení nebo paniku. Ale teď si nebyla jistá, kam by měla zařadit tento zvuk, zda-li šlo o něco dobrého, špatného nebo cosi deformovaného. Trochu zpomalila, zastínila si oči rukou před sluncem, které pronikalo baldachýnem stromů. Pak na několik vteřin zavládalo naprosté ticho, ale vzápětí se zvuky utíkajících nohou vrátily, nyní už mnohem blíže. Tak dobře, řekla si, to co právě slyšela, určitě nebyl jednotvárný běh člověka, jenž kluše ze záliby. V těch nepravidelně znějících dopadech chodidel na zem vycítila určitý druh strachu. Pak se jí zdálo, jako by ty zvuky přicházely zleva, hned vedle ní, ale nebyla si jistá. Jako by se ten zvuk rozdvojil.

„Haló“, zavolala a dokonce jí ruka sjela k pouzdru a vytáhla pistoli. Nečekala žádnou odpověď a také žádnou nedostala. Natáhla závěr, ale pojistku nechala v zajištěné poloze. Věděla, že běžet s nabitou pistolí, která je odjištěná, bylo jako utíkat s rozevřenými nůžkami. Zvuky se blížily. Určitě to byly lidské kroky.

Ohlédla se za sebe. Mohla to být léčka. Co když jsou dva. Jeden upoutává její pozornost, zatímco druhý na ní skočí zezadu. Nuže, pokud by to mělo takhle být, budou mít smůlu, že si vybrali zrovna ji.

Když se jí konečně podařilo přesně zachytit směr, odkud zvyky přicházely, zastavila se. Nebylo to zleva, jak původně myslela, ale z pravé strany návrší, které se vynořilo přímo před ní. Zaslechla, jak se dech dotyčného zrychluje. Měla dojem, že se jeho nohy pohybují ve ztřeštěném tempu a drtí pod sebou lesní podrost. Nechť to byl kdokoliv, bude se muset v nejbližších několika vteřinách objevit.

Michelle odjistila pistoli a schovala se za široký kmen dubu. Doufala, že to bude jen nějaký další běžec, tedy člověk, který si ani nebude vědom, že je nablízku osoba se zbraní v ruce. Kousky hlíny a kamínky padající shora prozrazovaly, že už se z kopce blíží zdroj celého toho rozruchu. Michelle byla ve střehu, oběma rukama svírala pažbu pistole, připravena v případě nutnosti vypálit ránu dotyčnému přímo mezi oči.

Z vrcholku kopce se vyřítil mladý chlapec. Na okamžik se zarazil a pak se s výkřikem začal kutálet. Než se dostal dolů, objevil se nahoře další kluk, o trochu starší. Když viděl, co se přihodilo kamarádovi, byl opatrnější a ze svahu se sklouzl jen po zadku a přistál vedle svého společníka.

Michelle si mohla myslet, že chlapci jen tak skotačí, kdyby nezpozorovala hrůzu, která vystupovala z jejich tváří. Mladší chlapec popotahoval, obličej pokrytý špínou a slzami. Starší ho pak zatahal za rozevlátý konec košile a dali se na útěk. Rozbouřená krev jim do tváří vehnala červeň.

Michelle schovala pistoli, opustila svůj úkryt za stromem a zvedla ruku: „Chlapci, stůjte!“

Kluci zapištěli a vyděšeni proběhli kolem ní. Rychle se otočila a chtěla jednoho z nich zadržet, ale nepodařilo se jí to. Volala za nimi: „Co se děje? Chci vám pomoci!“

Na okamžik zvažovala, že by se za nimi rozběhla, ale i když měla za sebou olympijský trénink, nebyla si jistá, zda mohla chytit dva mladé kluky, z jejichž nohou se nyní staly tryskové motory poháněné jakousi hrůzou. Obrátila se a pohlédla na vrchol kopce. Co tam ty chlapce mohlo tak vyděsit? Vzápětí rychle opravila nit svého uvažování. Nikoli co, ale spíše kdo to mohl způsobit? Ještě jednou se podívala směrem k utíkajícím chlapcům. Pak se otočila a opatrně stoupala tím směrem, odkud vyběhli. Okay, začíná to být poněkud riskantní. Pomyslela na svůj mobilní telefon, aby zavolala pomoc, ale pak se rozhodla, že nejdříve sama zjistí o co šlo. Nechtěla volat policii jen proto, že viděla kluky, které vystrašil medvěd.

Na vrcholku kopce snadno našla cestu, po které oba chlapci zřejmě šli. Pustila se úzkou stezkou, která byla nepravidelně prošlapána jejich zběsilým úprkem. Táhla se asi sto metrů a pak vyústila do malé mýtiny. Odtud se už její stopa ztrácela. Ale Michelle náhle spatřila kus látky visící na spodní větvi svídy. Pronikla mezerou v hustém lesním porostu a po patnácti metrech přišla k další mýtině, tentokrát větší, kde bylo vyhaslé ohniště.

Ptala se sama sebe, jestli zde chlapci nekempovali a nebyli skutečně vyděšeni nějakým zvířetem. Ale vždyť neměli sebou žádnou tábornickou výstroj a ani na mýtince žádná nebyla. A vlastně ani ohniště nevykazovalo žádné známky, že by zde ještě před chvíli něco hořelo. Ne, jde o něco jiného.

V tu chvíli se změnil směr větru a hluboko do jejího nosu zanesl pach. Ucpala si obě nosní dírky a v očích se jí objevil nádech paniky. Ze své zkušenosti neomylně poznala, o jaký druh pachu se jednalo.

Bylo to maso v rozkladu. Lidské maso!

Michelle si povytáhla své běžecké tričko a zakryla jím ústa i nos a pokoušela se dýchat raději svůj vlastní pot než ten hnilobný pach rozkládajícího těla. Začala obcházet mýtinu, až v jedné třetině jejího obvodu našla to, co hledala. Vlastně našla ji. Z porostu, který se táhl podél po okraji paseky, se vzhůru k nebi tyčila ruka, jako by někoho zdravila nebo spíše v tomto případě mávala na rozloučenou. Dokonce i z odstupu několika kroků mohla Michelle vidět, že nazelenalá pokožka na paži mrtvé byla sedřená na kost. Rychle přešla k návětrné straně těla, aby se mohla naplno nadechnout.

Očima přejížděla po mrtvole, ale pistoli měla přitom stálev pohotovostní poloze. I když pach těla, jeho zabarvení a odpadající pokožka svědčily o tom, že žena byla mrtvá již jistou dobu, mohl ji sem vrah uložit teprve nedávno a sám být stále někde nablízku. Michelle neměla zájem sdílet osud té dámy.

Sluneční paprsek něco odrážel na ženině zápěstí. Michelle se přiblížila a viděla, že to byly hodinky. Pohlédla na své hodinky, bylo půl třetí. Sedla si na bok a nos zabořila do podpaží. Pak vyťukala číslo 911a potichu řekla dispečerovi, co našla a upřesnila svoji polohu. Pak zavolala Seana Kinga.

„Poznala jsi, kdo je to?“ zeptal se.

„Myslím, že by ji nepoznala ani vlastní matka, Seane.“

„Už jedu. Hlavně zůstaň tam, kde jsi. Ten, kdo to udělal, by se mohl vrátit, aby se mohl pokochat svým dílem,“ řekl Sean a vzdychl: „Ach, Michelle?“

„Jo?“

„Nezačala jsi vlastně už naši úmornou práci?“

Vypnula mobil, vzdálila se od mrtvoly tak daleko, jak jen to šlo, aby ji měla stále na dohled. Krásný den a příjemný běh mezi nádhernými kopci náhle dostal ponuré zabarvení.

Jak směšné, že se o to postarala vražda.

3. KAPITOLA

Malá mýtina byla svědkem tak trochu nezvyklého lidského hemžení. Její celou plochu ohraničovala žlutá policejní páska, která byla natažena mezi stromy. Dvoučlenná skupinka ohledávačů pátrala po stopách, které se bezprostředně týkaly místa činu. Podrobovala analýze předměty, které se zdály být příliš malé, než aby mohly mít nějaký význam. Jiní z ohledavačů se vznášeli nad tělem mrtvé ženy, zatímco druzí prohledávali okolní stromy a podrost, kde se snažili nalézt něco zajímavého a zřejmě i směr, kterým vrah přišel a odešel. Jeden uniformovaný policista pořizoval snímky celé scenérie a pak ji ještě natočil videokamerou. Všichni policisté měli na ústech masky, kterými se chránily před pachem a dokonce se mnozí jeden po druhém na chvílí vzdálili do lesa, aby si vyprázdnili své žaludky.

Všechno se to zdálo jako účinné a systematické počínání, ale zkušenému pozorovateli bylo jedno, kdo je padouchem a kdo kladným hrdinou. Teď šlo o konkrétní fakta.

Michelle stála opodál a dívala se. Vedle ní byl Sean King, její partner v soukromé detektivní firmě King & Maxwellová. Kingovi bylo asi čtyřicet. Převyšoval Michelle asi o sedm centimetrů. Měl nakrátko ostříhané vlasy, které mu na spáncích začínaly šedivět. Patřil mezi fyzicky zdatné muže se širokými rameny, ale kulhal po střelném zranění, které utrpěl před lety jako agent tajné služby při nepodařeném zatýkání padělatele. Také býval jeden čas dobrovolným zástupcem policejního důstojníka ve Wrightsburgu, ale pak rezignoval a zapřísáhl se, že do konce života nechce mít nic společného se zbraněmi a prosazováním zákona.

Sean King za svůj život měl několik tragédií. Ostudný závěr jeho kariéry v tajné službě, když byl přímo před jeho očima zabit člověk, kterého měl chránit. Krach manželství a nechutný rozvod. A zcela nedávné spiknutí, kterým byl zatažen do řady místních vražd, jež vynesly na světlo bolestivé detaily jeho posledních dní ve službě federálního agenta. Tyto události způsobily, že se z Kinga stal velmi obezřetný muž, který nikomu příliš nedůvěřoval, přinejmenším do té doby, než do jeho života vstoupila Michelle Maxwellová. Ačkoliv se jejich vztah vyvíjel na velmi pevných základech, poznal, že je nyní jediným člověkem, na kterého se může spolehnout.

Michelle Maxwellová začala svůj život v tempu, prosvištěla gymnáziem za tři roky, vyhrála olympijskou stříbrnou medaili ve veslování, stala se policistkou v rodném státě Tennessee a pak vstoupila do řad příslušníků tajné služby Podobně jako v Kingově případu, ani její odchod z federální agentury nebyl žádnou příjemnou záležitostí. V jednom důmyslně vymyšleném únosu přišla o člověka, kterého měla chránit. Bylo to poprvé v jejím životě, kdy v něčem selhala, přičemž jí tento neúspěch málem zničil. V průběhu vyšetřování tohoto únosu poznala Kinga. Z počátku se jí tento muž nelíbil. Nyní, když byl jejím partnerem, viděla Seana Kinga jinak, byl nejlepším detektivním mozkem, s jakým se kdy setkala. A jejím nejbližším přítelem.

Avšak tato dvojice se nemohla od sebe nějak příliš lišit. Zatímco Michelle potřebovala, aby jí stoupal adrenalin a mohla své tělo bičovat až na samu hranici intenzivní tělesnou zátěží, King dával přednost tomu, že svůj volný čas trávil sháněním odpovídajícího vína, kterým by mohl doplnit svoji kolekci. Rovněž se kochal tím, že vlastnil díla místních umělců. Rád četl dobré knihy. A stejně tak se mu líbilo v člunu a při rybaření na jezeru, na jehož pozadí stál i jeho dům. Povahou byl mužem, který důsledně sám sebe zkoumal. Než se k něčemu odhodlal, vždy si vše důkladně promýšlel. Michelle měla sklony vše řešit rychle, bez ohledu na to, kam padají třísky. Přitom toto partnerství supernovy a klidného ledovce jaksi vzkvétalo.

„Našli ty kluky?“ zeptala se Kinga.

Přikývl. „Chápu, že museli být pěkně traumatizováni.“

„Traumatizováni? Budou asi potřebovat léčení po celou dobu školy.“

Michelle už podala podrobné hlášení místní policii, kterou zastupoval její náčelník Todd Williams. Po prvním dobrodružství, které zažila s Kingem ve Wrightsburgu, jeho vlasy ještě více zešedivěly. Dnes se v jeho tváři odrážel odevzdaný výraz, jako kdyby vražda a ublížení na těle měly být nyní v této malé obci očekávány.

Michelle pozorovala štíhlou a přitažlivou rudovlásku, které mohlo být hodně přes třicet, jak se objevila na scéně s černou kabelou, poklekla k mrtvole a začala ji prohlížet.

„To je zástupkyně soudního lékaře přiděleného do této oblasti,“ vysvětloval King. „Jmenuje se Sylvia Diazová.“

„Diazová? Vypadá spíše jako románová Maureen O’Haraová.“

„George Diaz byl jejím manželem. Patřil k velmi známým chirurgům v celém kraji. Zemřel před několika lety, když ho srazilo auto. Sylvia bývala profesorkou soudní patologie na Virginské univerzitě.Teď je praktickou lékařkou se soukromou praxí.“

„A zároveň zástupkyní soudního lékaře. Věru, zaměstnaná to žena. Má nějaké děti?“

„Ne. Myslím, že jejím životem je práce,“ řekl King.

Michelle přiložila ruku k nosu, protože se vítr opět změnil a zanesl pach mrtvoly směrem k nim. „Zvláštní život,“ řekla. „Bože, ona nemá ani masku a se mnou to tady asi praští o zem.“

Po dvaceti minutách se Diazová zvedla od mrtvého těla, promluvila pár vět s policisty, rychle sundala sterilní rukavice a začala si pořizovat snímky oběti a okolí. Když s tím skončila, schovala fotoaparát a chystala se odejít. V tom okamžiku si všimla Kinga. Příjemně se usmála a pokývla mu hlavou na pozdrav. Michelle zašeptala: „A zapomněl jsi mi říct, že jste se stýkali, že?“

King se na ní podíval překvapeně. „Dříve jsme se několikrát setkali. Jak si na to přišla?“

„Jestliže někdo je tak dlouho nad mrtvým tělem, pak se určitě neusměje tak líbezně, pokud se nejedná o někoho se zvláštní předností.“

„Děkuji za bystrý postřeh. Ale buď přesná. Sylvia je skutečně úžasná.“

„Jsem si jista, že byla, ale nepotřebuji slyšet žádné podrobnosti, Seane.“

„Spolehni se, žádné detaily neuslyšíš, pokud živ budu.“

„Chápu. Jsi stoprocentní virginijský gentleman.“

„Ne, pouze nechci být kritizován.“

4. KAPITOLA

Sylvia Diazová se objímala s Kingem o něco déle, než určuje status „přítele“. Alespoň si to tak Michelle myslela. King pak obě ženy vzájemně představil.

Zástupkyně soudního lékaře pohlédla na Michelle způsobem, který detektivka nepovažovala za přátelský.

„Už jsem tě dlouho neviděla, Seane,“ řekla Sylvia a otočila se.

„Měli jsme hodně starostí s vyšetřováním, ale nakonec se všechno zpomalilo.“

„Takže, už jste zjistila příčinu smrti na té naší mrtvole?“ zeptala se Michelle.

Sylvia na ní pohlédla s výrazem překvapení. „To skutečně není téma, o kterém mohu s vámi diskutovat.“

„Jen jsem byla zvědavá,“ řekla Michelle nevinně, „protože jsem byla první na místě činu. Předpokládám, že to nebudete s jistotu vědět, dokud neuděláte pitvu.“

„Uděláš ji tady, ano?“ zeptal se King.

Sylvia přikývla.“Ano, i když podezřelá úmrtí jsou už tradičně posílána do Roanoke.“

„Proč ne ještě dál?“ zeptala se Michelle.

„V tomto státě mají oficiální povolení provádět pitvy čtyři ústavy: Fairfax. Richmond, Tidewater a Roanoke. Ale díky štědrosti Johna Poindextera, velmi bohatého muže, jenž byl v tomto státě také předsedou Sněmovny, máme teď jakousi pomocnou stanici soudního lékařství i zde.“

„Divný dar, pitevna,“ řekla Michelle.

„Před několika lety zde byla zabita Poindexterova dcera. Wrightsburg spadá do soudní kompetence na pomezí mezi úřady soudního lékařství v Richmondu a v západním okrese Roanoke. Kvůli tomu probíhaly spory o to, kde měla být provedena její pitva. Nakonec to vyhráli v Roanoke, ale při převozu mrtvoly došlo k dopravní nehodě a nejdůležitější důkazy tak byly Ztraceny nebo poškozeny. Proto vrah dívky nebyl nikdy dopaden a jistě si umíte představit, že z toho její otec nebyl nijak nadšený. Když Poindexter skonal, byla podle jeho poslední vůle určena finanční částka k výstavbě nejmodernějšího zařízení pro potřeby soudního lékařství.“ Sylvia pohlédla přes rameno směrem k mrtvé dívce. „Ale ani s nejmodernějším ústavem v tomto případě asi mnoho nezmůžeme.“

„Máš nějakou představu, jak dlouho je mrtvá?“ zeptal se King.

„Hodně záleží na jednotlivých faktorech, včetně prostředí, a na stupni rozkladu. V případě tohoto těla, které je tak dlouho mrtvé, nám může pitva sice poskytnout jakousi představu o časovém rámci, ale to je všechno.“

„Všiml jsem si, že jí chybí několik prstů“, řekl King.

„Zřejmě zvěř,“ řekla Sylvia a zamyšlené dodala: „Ale je tam přece jen ještě více stop po násilí. Bude to chtít ještě důkladnější identifikaci.“

„Co si myslíš o poloze té ruky?“ zeptal se King.

„Obávám se, že se to netýká mne, ale úředních vyšetřovatelů. Mohu jim jen říci, jak oběť zemřela a pak dát dohromady důkazy z pitvy, které by mohly být užitečné. Když jsem začínala v této profesi, tak jsem si jednou zahrála na Sherlocka Holmese, ale byla jsem rychle odkázána do patřičných mezí.“

„Na tom přece není nic špatného, když svými odbornými znalostmi pomůžete odhalit zločin,“ prohlásila Michelle.

„To přece nemyslíte vážně, nebo snad ano?“ Sylvia se odmlčela a pak řekla, „Mohu vám jen říci, že paže byla podepřena klackem a že to bylo uděláno záměrné. Kromě toho už nic nevím.“ Obrátila se ke Kingovi. „Bylo to příjemné se s tebou opět setkat, i když to bylo za těchto okolností.“ Potřásla si rukou s Michelle.

Když soudní lékařka odešla, Michelle řekla, „Myslím, že jsi předtím řekl, že jste se setkávali.“

„Ano. Bylo to před rokem.“

„Nejsem si jista, zda zachytila tvůj signál“

„Skutečně oceňuji tvůj jasnozřivý pohled. Možná by jsi mi mohla číst z dlaně. Půjdeš? Nebo chceš dokončit svůj běh?“

„Děkuji, ale pro dnešek už jsem více než dost stimulována.“

Když procházeli kolem mrtvé ženy, King se zastavil a podíval se na ruku, která stále ukazovala k obloze a pak se ve výrazu jeho tváře náhle objevilo napětí.

„Co je?“ zeptala se Michelle a pozorně ho sledovala.

„Hodinky,“ řekl.

Také se podívala a viděla, že jsou nastavené na jednu hodinu a nevypadaly na to, že fungují. „O co jde?“

„Michelle, to jsou hodinky značky Zodiak.“

„Zodiak?“

„Něco mi říká, že se s případem této ženy ještě setkáme,“ řekl King.

5. KAPITOLA

Od vnějšího světa odříznutá oblast na útesu, který vévodil nad jedním z hlavních kanálů padesát kilometrů dlouhého jezera Cardinal Lake, se stala oblíbeným místem mladých lidí z Wrightsburgu, kteří se sem stahovali a prováděli řadu věcí, ke kterým by jejich rodiče rozhodně souhlas nedali. Ten zamračený večer, kdy mrholilo a vítr lomcoval se stromy, stálo na útesu jediné auto. Jeho pasažéři se bez ohledu na to, co děje venku, energicky zabývali sami sebou.

Dívka již byla nahá, její oblek a spodní prádlo ležely pečlivě složené na zadním sedadle vedle jejích střevíců. Mladík se horlivě snažil přetáhnout svoji košili přes hlavu, zatímco dívka mu svlékala kalhoty. Byla to dřina v tomto stěsnaném prostoru. Košile konečně spadla a to ve stejné době, kdy mladíkovy kalhoty i slipy byly dole. Těžce dýchající mladé dámě se to podařilo, i když trpělivost, alespoň za těchto okolností, určitě nebyla žádnou její ctností.

Sklouzl do středu předního sedadla, navlékl si kondom a ona si na něho sedla obkročmo, tváří k němu. Okna byla zevnitř zamlžena. Jeho dech se zrychloval, přivíral přitom sice oči, ale přes její rameno mohl vidět přední sklo. Pro něho to bylo poprvé, jeho partnerka se zdála být zkušenější. Alespoň dva roky snil o tomto okamžiku, jeho hormony vyvěraly až do úrovně naprosté agónie. Usmíval se, když sténala a houpala se na něm.

Pak naplno otevřel oči a úsměv mu zamrzl na rtech.

Předním sklem na něj hleděla postava v černé kápi. I když bylo pořádně zamlžené, mohl dobře rozpoznat, že na něho míří ústí hlavně brokovnice. Shodil dívku ze sebe dolů a instinktivně sáhl po klíčku s představou, že nastartuje a odjede odtud. Ale tose mu nepodařilo. Okno explodovalo a vyvalilo se dovnitř. Náraz hrubých broků do jejích zad srazil dívku na něho, ale přitom ho její tělo chránilo. Uder její hlavy mu rozbil nos a málem ho knockoutoval. Potřísněn její krví, ale jen lehce zraněn, tiskl její mrtvé tělo ke své hrudi, jako kdyby to byla oblíbená peřinka, která ho chránila před bubákem. Chtěl vykřiknout, ale nešlo to. Pak dívku nechal být, když se mu podařilo vklouznout za volant. Jeho pohyby byly nemotorné, mysl zakalená. Byl snad postřelen? Nevěděl, ale utrpěl šok. S krevním tlakem skákajícím nahoru a zase dolů se zmítal ve stresu, na který jeho organismus nebyl připraven.

Otočil klíčkem zapalování, když se dveře řidičovy strany otevřely a opět se objevila černá kápě. Jak mohl beznadějně vidět, ústí hlavně brokovnice klouzala po něm jako nejjedovatější had na světě. Chlapec začal prosit a pak plakat. Krev mu prýštila z rozbitého nosu. Trochu se odtáhl od střelce, až narazil na dívčino tělo.“Prosím“, naříkal. „Ne, ó Bože, ne!“

Devět broků z brokovnice udeřilo do jeho hlavy s účinností gigantického kladiva. Zvrátil se na mrtvou dívku. Přední část jejího těla zůstala bez změny, ale zadní byla devastována. Když ležela na zádech, nebylo poznat, co tuto mladou ženu mohlo zabít. Příčina smrti jejího přítele byla zřejmější, vždyť už neměl žádnou tvář.

Vrah sklonil brokovnici, otevřel dveře a upevnil hodinky na mladíkovu pravici, kterou opřel o blatník a pak zaklínil mezi dveřmi. Vzápětí si pohrál s hodinkami, které měla dívka už na ruce. Pak jí stáhl levný ametystový prsten a vložil jej do své kapsy. Mladíkovi sňal z krku medailónek svátého Kryštofa a dal jej do kapsy.

Nad mladíkovým tělem řekl, „Je mi to líto. Osobně za nic nemůžeš, ale byl jsi součástí původního hříchu. Nezemřel jsi zbytečně. Teď jsi napravil to, co bylo už tak dávno splatné. Najdi v tom útěchu.“

S modlitbou nad dívkou se neobtěžoval. Vytáhl cosi ze své kapsy a položil to na podlahu vozu, zabouchl dveře a pomalu sevzdálil. Zdálo se, že oba nazí mladí lidé se k sobě tisknou, když dovnitř rozbitým oknem pronikal déšť.

Na podlaze zůstal předmět, který tam položil vrah.

Byl to psí obojek.

6. KAPITOLA

Náčelník místní policie Williams se zastavil v kancelářích firmy King & Maxwell, které se nacházely ve dvouposchoďovém cihlovém městském domě uprostřed malého, ale stále elegantního centra Wrightsburgu. V těchto místnostech provozoval King svojí praxi před tím, než sejmul tabulku advokátní firmy. Náčelník seděl s kloboukem na klíně, oči měl vyvalené a rysy napnuté, když Kinga a Michelle informoval o hrůzně dvojité vraždě.

„Nechal jsem se přeložit od policie v Norfolku, abych se nemusel zabývat takovými zvěrstvy,“ začal Williams. „Moje bývalá manželka mě donutila jít sem, kvůli klidu a pokoji. Sakra, jak se ta žena zmýlila! Není divu, že jsme se rozvedli.“

King mu podal šálek kávy a posadil se naproti němu, zatímco Michelle zůstávala sedět na okraji kožené pohovky. „Počkejte, až k tomu případu dorazí papíry. A chudák Sylvia. Sotva skončila s pitvou té dívky a už musela dělat další dvě.“

„Co byli zač?“ zeptal se King.

„Studenti z wrightsburské střední školy: Steve Canney a Janice Pembrokeová. Měla ránu v zádech, on to dostal naplno do tváře. Brokovnice. Když jsem otevřel dveře toho auta, tak mě to stálo mojí snídani. Zatraceně, bude se mi o nich zdát ještě několik měsíců.“

„Žádní svědkové?“

„Alespoň o žádných nevíme. Večer pršelo. Byly tam jen stopy pneumatik jejich vozu.“

Michelle ožila. „Dobře, pršelo. Jelikož jste žádné stopy dalších pneumatik neviděl, vrah musel k vozu přijít pěšky. Nenašel jste žádné takové stopy?“

„Většinou bylo všechno spláchnuto. Trochu krve smísené s vodou bylo na podlaze vozu. Steve Canney byl jedním z nejpopulárnějších mládenců na škole, fotbalová hvězda a podobně.“

„A co ta dívka?“ zeptala se Michelle.

Williams zaváhal. „Janice Pembrokeová měla u chlapců pověst.“

„Jako že je… přístupná?“ tázal se King.

„Ano.“

„Ztratilo se jim něco? Nemohla to být loupežná vražda?“

„Není to pravděpodobné, i když jim chyběly dvě věci: laciný prstýnek, jaký Pembrokeová obvykle nosila a Canneyho medailónek svátého Kryštofa. Nevíme, jestli jim to vzal ten vrah.“

„Řekl jste, že Sylvia dokončila pitvu. Předpokládám, že jste byl u toho.“

Williams se zatvářil rozpačitě. „Měl jsem tak trochu menší problém kvůli pitvě té neznámé v lese a tak jsem se zdržel, zatímco Sylvia prováděla pitvy těch dvou. Cekám na její zprávu,“ spěšně dodal. „Nemáme k dispozici dost oficiálních detektivů specializovaných na vraždy a tak jsem přišel sem, abych vám řekl, že vaše názory by nemusely být na škodu věci.“

„Máte nějaké stopy?“ zeptala se Michelle.

„Z první vraždy nikoliv. Ani jsme tu ženu dosud neidentifikovali, i když jsme jí mohli sejmout otisky Podařilo se nám udělat počítačovou rekonstrukci jejího obličeje, kterou nyní rozesíláme.“

„Nenaznačuje něco souvislost s vraždou?“ tázala se Michelle. Williams zavrtěl hlavou. „Z případu Pembrokeové a Canneyho se může vyklubat nějaký milostný trojúhelník. Dnešní mládež dokáže zabít jedna dvě a vůbec o tom nijak zvlášť nepřemýšlí. Všechno to svinstvo vlastně vidí v televizi.“

King si s Michelle vyměnil pohled a řekl: „Při té první vraždě bud vrah ženu do lesa vylákal nebo ji donutil tam jít s ním. Také ji mohl zabít někde jinde a do lesa ji pak odnesl.“

Michelle přikývla. „To by znamenalo, že to byl silný chlap. Pokud jde o studenty, mohl je vrah sledovat až tam, nebo už na ně čekal na útesu.“

„Víte, celá ta oblast je známá jako místo, kde si to mladí rozdávají, pokud tomu ještě tak vůbec říkají,“ prohodil Williams a dodal: „Obě oběti byly nahé. Proto si myslím, že to mohl být některý z kluků, kterého Pembrokeová nechal být nebo chlapec, jenž na Canneyho žárlil. Ta neznámá v lese bude ovšem tvrdší oříšek. Proto jsem vás přišel požádat o pomoc.“

King se na chvíli zamyslel a pak se zeptal: „Todde, všiml jste si důkladně, jaké měla první oběť hodinky?“

„Co k tomu říci? Mám dojem, že byly na děvče příliš velké.“

„Sylvia řekla, že ruka s hodinkami byla záměrně podepřena.“

„To nemůže s jistotou vědět.“

„Viděl jsem, že jsou nastaveny na jednu hodinu,“ pokračoval King.

„Dobře, ale stály, nebo byl natahovací hřídelík vytažen.“

King pohlédl na Michelle a pak se obrátil k policistovi. „Všiml jste si jejich značky?“

Williams se na něho pozorně podíval. „Značky hodinek?“

„Byly to hodinky značky Zodiak: kruh s terčem.“

Williams téměř rozlil svoji kávu: „Zodiak!“

King přikývl. „A také to byly pánské hodinky. Myslím, že na ruku té ženy je připnul vrah.“

„Zodiak,“ opakoval Williams. „Říkáte, že…?“

„Původní sériový vrah Zodiak řádil v letech 1968 a 1969 v oblasti Bay Area, San Fran a Vallejo,“ odpověděl King. „Myslím, že tenhle Zodiac byl trochu starší. Ale nejméně dva zabijáci se otrocky opičili po Zodiakovi, jeden v New Yorku a druhý v japonském Kobe. Ten Zodiak ze San Fran nosil černou kuklu popravčího ozdobenou bílým terčem v kruhu, tedy stejným symbolem, jaký je na hodinkách značky Zodiak. A také nechal hodinky na ruce své poslední oběti, nějakého taxikáře, pokud si dobře vzpomínám, i když neměly značku Zodiak. Avšak ten muž, jenž byl podezřelý jako Zodiac v San Francisku, hodinky se značkou Zodiak skutečně vlastnil. Policie se tehdy domnívala, že jeho přezdívka vyplývala právě z toho kruhu s terčem uprostřed, které používal jako svůj emblém. Případ nebyl nikdy vyřešen.“

Williams se v křesle naklonil kupředu. „Podívejte se, to jsou vskutku všechno jen přehnané spekulace.“

Michelle pohlédla na svého partnera. „Seane, skutečně si myslíš, že je to někdo, jenž kopíruje toho pověstného vraha?“ King pokrčil rameny. „Jestliže dva lidé kopírují originál, kdo říká, že by to nemohl být někdo třetí? Zodiac ze San Franciska psal do novin pod kódem, který byl nakonec rozluštěn. Tyto zašifrované dopisy odhalily, že vrah byl motivován krátkou povídkou nazvanou ‚Nejnebezpečnější hra‘. Pojednává o lovu na lidi.“

„Hra o lovu na lidi?“ pomalu opakovala Michelle.

King se zeptal: „Měla některá z obětí v autě hodinky?“ Williams svraštil obočí. „Počkejte chvíli, Seane. Rád bych zdůraznil, že to byly úplně odlišné vraždy. Tady šlo o brokovnici a pokud se jedná o tu neznámou v lese, tak s určitostí nevím, jak byla zabita, ale ne výstřelem z brokovnice. Tím jsem si zatraceně jistý.“

„Ale co hodinky?“

„No tak dobře, oba mladí lidé měli hodinky. Co má být? Je to snad zločin?“

„A nevšiml jste si, zda to nebyly hodinky se značkou Zodiak?“

„Ne, to jsem si nevšiml. Ale nevšiml jsem si toho ani u té neznámé v lese.“ Williams se na okamžik odmlčel a nad něčím se zamýšlel.“Ačkoliv Canneyho ruka vypadala, jako že se sklání k blatníku.“

„Máte na mysli, že ji něco podpíralo?“

„Asi ano,“ řekl Williams opatrně. „Ale byl zasažen výstřelem z brokovnice. Nevím, jak ho to mohlo srazit dozadu.“

„A ty jejich hodinky běžely?“

„Ne“

„Kolik bylo na hodinkách Pembrokeové?“

„Dvé“

„Přesně dvě?“

„Myslím, že ano.“

„A na Canneyových hodinkách?“

Williams vytáhl zápisník a chvíli v něm listoval, až našel, co hledal. „Tři hodiny,“ řekl nervózně.

„Nebyly jeho hodinky poškozeny výstřelem?“

„Nejsem si jist,“ odpověděl Williams. „Předpokládám, že nám to Sylvia sdělí.“

„A hodinky té dívky?“

„Vypadá to tak, že na ně dopadl kus předního skla.“

„Takže na jejích hodinkách byly dvě hodiny a na jeho tři hodiny,“ řekla Michelle. „Jestliže se její hodinky zastavily ve dvě hodiny, když byla zabita výstřelem z brokovnice, jali se mohly jeho hodinky zastavit ve tři, když nebyly vůbec zasaženy?“

Williams se dále bránil. „Ale, prosím vás! Vždyť kromě celé této záležitosti kolem hodinek, která není zase tak moc přesvědčivá, zde nevidím vůbec žádné souvislosti.“

Michelle tvrdošíjně zavrtěla hlavou. „První vražda byla číslo jedna, Jennifer Pembrokeová byla číslo dvě a Steve Canney byl obětí číslo tři. To nemůže být náhodné.“

„Nutně je třeba zjistit, jestli hodinky na rukou Steve Canneye a Jennifer Pembrokeové měly značku Zodiak,“ řekl King naléhavě Williamsovi.

Williams vyťukal číslo na svém mobilním telefonu. Když skončil hovor, vypadal zmateně.

„Hlídka zjistila, že Pembrokeová měla své hodinky, značky Casio. Její matka potvrdila, že dcera takové hodinky nosila. Ale Canneyův otec mi řekl, že jeho syn žádné hodinky nenosil. Ověřil jsem si to u jednoho z mých zástupců. Hlídka našla u Canneye hodinky se značkou Timex.“

Kingovo obočí se svraštilo. „Takže žádné hodinky se značkou Zodiak, ale Canneymu hodinky na ruku zřejmě nasadil vrah, jak se to pravděpodobně stalo i v prvním případě. Jak si vzpomínám, vrah Zodiak ze San Fran se také zaměřoval na milence. K většině všech jeho vražd také došlo blízko vodních oblastí nebo míst, jejichž názvy mají něco společného s vodou.“

„Útes, na kterém byli Canney a Pembrokeová zavražděni, se nachází nad jezerem Cardinal,“ zdráhavé poznamenal Williams.

„A ta neznámá z lesa rovněž nebyla daleko od tohoto jezera,“ řekla Michelle. „Stačí, když si zajdete přes vrchol kopce, kde k tomu došlo, a hned tam dole spatříte malou zátoku.“

„Být na vašem místě, Todde,“ řekl King, „začal bych se zabývat souvislostmi s hodinkami značky Zodiak. Vrah je přece musel mít odněkud.“

Williams si zachmuřeně prohlížel ruce.

„Co je?“ zeptala se Michelle.

„Na podlaze Canneyho vozu jsme našli psí obojek. Mysleli jsme si, že patřil Canneyovu psu. Ale jeho otec nám řekl, že žádného psa nemají.“

„Nemohl patřit psu Pembrokeové?“ zeptal se King, ale Williams zavrtěl hlavou.

Chvíli všichni mlčky seděli a přemýšleli nad celou tou záhadou, když ve vedlejší místnosti zazvonil telefon. King k němu šel a za okamžik se vrátil s výrazem, který svědčil o dobré zprávě. „To byl Harry Carrik, nejvyšší soudce státu v důchodu, nyní okresní advokát. Má klienta, který je obviněn z nějakých vážných věcí a chce, abychom mu pomohli. Neřekl o koho nebo o co jde.“

Williams se postavil a zakašlal. „Eh, to bude Junior Deaver.“

„Junior Deaver?“ řekl King.

„Jo. Něco dělal pro Battleovi. Je to ale mimo mojí pravomoc. Teď je Junior právě v okresním vězení.“

„Co provedl?“ zeptal se King.

„Na to se budete muset zeptat Harryho.“ Williams zamířil ke dveřím. „Také požádám státní policii. Tam mají detektivy, kteří jsou profesionálně zaměření na vraždy.“

„Také byste mohl přemýšlet o zapojení FBI,“ řekla Michelle. „Jestliže jde o sériového vraha, FBI má přece program VICAP na podporu vyšetřování násilných zločin.“

„Nikdy jsem neměl v úmyslu tady, ve Wrightsburgu, vyplňovat ten formulář VICAP.“

„Ale teď už tu papírovou byrokracii zjednodušili,“ vstřícně dodala.

Když náčelník odešel, Michelle se obrátila ke Kingovi: „Je mi ho líto.“

„Uděláme vše, co bude v našich silách, abychom mu pomohli.“

Michelle se posadila a zeptala se: „Kdo je vlastně ten Junior Deaver? A ti Battleové?“

„Junior je starý dobrý kamarád, jenž zde žije celý život. Dalo by se říci, v chudé části města. To zase Battleové jsou jiný příběh. Je to zdaleka nejbohatější rodina v celém okolí. Mají všechno, co si dovedeš představit, že náleží k dobré jižanské rodině.“

„Co tím přesně myslíš?“

„Myslím tím to, že jsou majetní, okouzlující, zvláštní… a však jistě tomu rozumíš, že jsou i lehce výstřední.“

„Máš na mysli, že jsou potrhlí,“ řekla Michelle.

„Ah…“

„Každá rodina je tak trochu bláznivá,“ přerušila ho Michelle. „U některých se prostě projevuje pouze o něco víc, než u těch ostatních.“

„Myslím, že přijdeš na to, že právě Battleové jsou na prvním místě seznamu, který odpovídá tomuto hledisku.“

7. KAPITOLA

Harry Lee Carrick žil na velké usedlosti, která se rozkládala na východním okraji Wrightsburgu. Během cesty King doplňoval Michelle informace o tomto soudci, jenž nyní vedl advokátní praxi.

„Býval zde právním zástupcem a pak odešel k místnímu obvodnímu soudu. Ale v posledních dvou desetiletích působil u nejvyššího soudu státu Virginie. A byl to on, před nímž jsem skládal slib právníka. Jeho rodina sem přišla asi před třemi sty lety. Však víš, tihle Leeové. Už je mu přes sedmdesát, ale je ještě ostřejší než kdykoliv předtím. Když odešel od soudu, vrátil se sem, a usadil v tomto rodinném sídle.“

„Říkal jsi, že Junior byl na štíru se zákonem.“

„Řekněme, že tomu tak bylo jen občas. Ale to, co jsem se o něm dověděl v poslední době, svědčí o tom, že už delší dobu neměl žádné potíže.“

„Možná jen zdánlivě.“

Projeli několika brankami z tepaného železa vyzdobenými písmenem C.

Michelle se rozhlédla po rozlehlém pozemku. „Krásné místo.“

„Harry se dobře zařídil a jeho rodina má jistě hodně peněz.“

„Je ženatý?“

„Jeho žena zemřela, když byla mladá. Už se nikdy neoženil a nemá žádné děti. Pokud vím, tak je vlastně posledním z Carricků.“

Zahlédli velký cihlový dům s bílými sloupy, které se choulily mezi velkými stromy. Ale King změnil směr a namísto k hlavní budově zahnul na úzkou štěrkovou cestu a zastavil se předmalým stavením, které bylo pobito dřevěnými prkny a natřené na bílo.

„Co je to?“ zeptala se Michelle.

„To je kvetoucí advokátní firma váženého pana Harryho Lee Carricka.“

Zaklepali na dveře. Ozval se příjemně znějící hlas: „Pojďte dál.“

Muž, který povstal od velkého dřevěného stolu, nabízel ruku k podání. Harry Carrick byl štíhlý, asi metr sedmdesát tři vysoký, s jemnými stříbrnými vlasy a zarudlou pletí. Měl na sobě šedivé kalhoty, jednořadové modré sportovní sako, bezvadně uplavenou bílou košili a kravatu s červenobílými pruhy. Jeho oči byly spíše barvínkově modré než úplně modré, a jak si Michelle pomyslela, měly také trochu příjemně šelmovský výraz. Jeho obočí bylo husté a stejného zabarvení jako vlasy. Stisk pravice měl pevný a jeho melodický jižanský přízvuk se odvíjel tak jemně, jako na tři prsty oblíbený nápoj popíjený v příjemném křesle. Energická gesta a způsoby prozrazovaly muže, který klidně mohl být o dvacet let mladší. Byl to prostě hollywoodský typ soudce.

Harry řekl Michelle: „Divil jsem se, když mi Sean sdělil, že vás sem přivede, abyste mne navštívili. Takže mám pocit, že bych se měl této záležitosti ujmout.“

Návštěvníky uvedl ke křeslům v rohu malé místnosti. Většinu celého prostoru u stěny zaujímala masivní knihovna. Nábytek byl zřejmě starožitný a dobře udržovaný. Cigaretový dým se vznášel ve vzduchu jako miniaturní kupovitý oblak. Michelle si všimla starého psacího stroje typu Remington na okraji stolu,i když na Harryho nádherném stole z vyřezávaného dřeva rovněž stál počítač a laserová tiskárna.

„Plně jsem propadl účinnosti moderní doby,“ řekl a jeho bystré oči přitom sledovaly její zkoumavé pohledy. „Odmítal jsem počítače až do posledního možného okamžiku a nakonec jsem se nadšeně vrhl do jejich náruče. Nechávám si remingtonku pro korespondenci s určitou skupinou přátel pokročilejšího věku, kteří by se cítili pohoršeni, kdyby měli dostávat úřední dopisy jinak než na vysoce kvalitním papíru s monogramem. Vyžadují, aby na nich byly přece patrné stopy psacího stroje nebo mé vlastní čmáranice, jejíž luštění se ovšem stává stále těžší. Stárnutí je prostě tak zatraceně neodvolatelné, dokud si nenajdete nějakou alternativu. Vždy doporučuji zůstat mladým a krásným, jako jste vy, Michelle.“

Michelle se usmála. Harry byl okouzlující, naprostý gentleman.

Trval na tom, aby si vzali čaj, který servíroval v křehkých čínských šálcích s vkusnými podšálky. Pak usedl mezi ně.

„Junior Deaver,“ nadhodil King.

„A Battleovi,“ řekl Harry.

„Vypadají jako podivná dvojice.“

„Nejstarší,“ souhlasil Harry. „Bobby Battle byl vynikající a tvrdý jako železo. Zbohatl díky svému vlastnímu úsilí a chytrému mozku. Jeho žena, Remmy, je tak jemná dáma, jakou si jen můžete představit. Ale také je z ocele. Musí takovou být, když se provdala za Bobbyho.“

Michelle na něho zvědavě pohlédla. „Řekl jste o něm, že ‚byl‘. Je snad Bobby Battle po smrti?“

„Ne, ale nedávno prodělal těžký infarkt. Nedlouho před tím incidentem, kvůli kterému byl Junior obviněn. Není jisté, zda už má nějakou vyhlídku na uzdravení.“

„A to je celá rodina, Bobby a Remmy?“ zeptala se Michelle.

„Ne, je zde ještě syn, Edward Lee Battle, ačkoliv mu nikdo jinak neřekne, než Eddie. Je mu asi čtyřicet. Bobbyho plné jméno je Robert E. Lee Battle. Nejsme příbuzní. Lee k tomu příjmení přišel tak, jak je v tomto kraji běžné. Myslím, že víte, co mám na mysli. Pak ještě byl další syn, Bobby mladší, Eddieho dvojče. Zemřel na rakovinu ještě jako školák.“

„Pak je zde Eddieho manželka, Dorothea. A jeho mladší sestra, Savannah,“ dodal King. „Právě absolvovala střední školu.“

„Řekl jste, že Eddiemu je kolem čtyřiceti a že Savannah teď vyšla ze střední školy?“ zeptala se Michelle.

Harry řekl: „Víte, Savannah byla cosi jako překvapení. Remmy už měla čtyřicítku za sebou, když se objevil ten malý uzlíček radosti. Zůstává ironií, že Remmy a Bobby byli po nějakou dobu před narozením Savannah od sebe, a vypadalo to u nich na rozvod.“

„V čem byl problém?“ zeptal se King.

„Remmy ho přistihla s jinou ženou. S prostitutkou. A nebylo to poprvé. Bobby měl zvláštní zálibu v ženách tohoto druhu. A pak to celé utichlo. Myslel jsem, že to tehdy byla ta příslovečná poslední kapka, ale potom to všechno nějak zalátali.“

„Zásluha dítěte,“ řekl King.

„Žijí všichni spolu?“ zeptala se Michelle.

Harry zavrtěl hlavou. „Bobby, Remmy a Savannah bydlí ve velkém domě. Eddie a Dorothea žijí nedaleko v domě, který sloužil jako garáž pro kočáry z celé usedlosti, ale který dnes tvoří oddělenou součást majetku. Zaslechl jsem nějaké zvěsti, že se prý Savannah chystá odejít.“

„Dovedu si představit, jak vypadá její svěřenecký fond po skončení školy,“ řekl King.

„A pravděpodobně žádný jiný není v brzkém dohledu,“ řekl Harry

„Domnívám se, že nevychází se svými rodiči,“ řekla Michelle.

„Shrňme to takto: Bobby v roli otce velmi chyběl. A ona s Remmy jsou obě silné, nezávislé ženy, které se ve svých názorech příliš neshodnou.“

„Co dělá Eddie? A co Dorothea?“ zeptala se Michelle.

Harry odpověděl: „Eddie je profesionální herec, jenž se horlivě angažuje v rolích oživujících postavy z občanské války. Dorothea má svojí vlastní realitní firmu a daří se jí vcelku dobře.“ Hany se na Michelle zazubil jako nezbedník. „Lidé ve společenském okruhu Battleů mění své domácí partnery v natolik znepokojující míře, že často hledají na trhu nové a ještě luxusnější bydlení. Ačkoliv je to zatím pro její peněženku dobré, Dorothea musí mít stále na paměti, že mezi těmito lidmi může obstát v každodenních jednáních pouze s pevnými pěstmi.“

„Vypadá to tak trochu jako Peyotn Place“, řekla Michelle.

„Oh, Peyton Place jsme opustili už před drahnými lety,“ řekl Harry.

„A teď přichází na řadu Junior,“ dodal King.

Harry odložil svůj šálek s čajem a sáhl si pro složku, která ležela na stole. „Junior prováděl nějaké stavební práce pro Battleovi. Konkrétně se jednalo o šatnu u ložnice, kde spala Remmy.

V této práci se vyzná. Dělal dokonce i něco pro mne a pro spoustu lidí v okolí.“

„A ten zločin, z kterého je obviněn?“ zeptal se King.

„Vloupání. Remmy měla v šatně tajně ukrytou schránku se šperky, hotovostí a dalšími cennostmi. Všechno bylo vykradeno. Tajný úkryt měl i Bobby ve svém šatníku a ten byl rovněž vyloupen. Mám dojem, že celkem šlo o hodnoty ve výši dvě stě tisíc dolarů a naneštěstí mezi odcizenými věcmi byl i její svatební prsten“, řekl Harry. Díval se do papírů a ještě dodal: „Ani čert nemá větší zlost, než žena, která přijde o svatební prstýnek.“

„A oni podezírají Juniora, protože tam pracoval?“ tázala se Michelle.

„Abych pravdu řekl, tak jisté důkazy nasvědčují tomu, že to spáchal.“

„Jako například?“ zeptal King.

Harry začal na prstech vypočítávat: „Lupič se dostal do domu oknem ve druhém poschodí. Okno bylo vypáčené s tím, že tam zůstala stopa po nástroji, stejně jako kousek kovu z tohoto nástroje, který odpovídá páčidlu, jaký má Junior mezi svým nářadím. Také má žebřík, který k tomu oknu dosáhne. A navíc byly nalezeny střepy skla v manžetách jeho kalhot. S určitostí sice neodpovídají sklu v okně Battleů, ale jsou podobné. A také byly natřené.“

„Řekl jste, že okno vypáčil,“ prohodil King. „Odkud se tedy vzalo to sklo?“

„Část okna se při páčení rozbila. Myslím, že to bylo tak, že nabral střepiny do manžet, když se soukal otevřeným oknem. A dále máme otisky bot na dřevěné podlaze v ložnici Remmy.

Odpovídají botám, jaké byly nalezeny u Juniora. Na podlaze její šatny se našel nějaký stavební materiál: prášek na suché zdění, cement, dřevěný prach, tedy věci, které měl Junior na sobě a které měly souvislost s jeho prací v tomto domě. Také tam byly nalezeny zbytky hlíny, které odpovídaly složení půdy před Juniorovým domem. Podobné důkazy se našly také v Bobbyho ložnici a přilehlé šatny.“

„Oni měli oddělené ložnice?“ zeptala se Michelle.

Harry zvedl jedno ze svých mohutných obočí. „Pokud vím, tak Remmy dávala přednost soukromí.“

„Tak dobře, to všechno sice zavdává důvod k obvinění, ale stále jde jen o podružné důkazy.“

„Ano, ale existuje ještě jeden důkaz. Nebo lépe řečeno dva důkazy. Otisk rukavice a otisk prstu, který odpovídá Juniorovi.“

„Otisk rukavice?“ řekla Michelle.

„Byla to kožená rukavice,“ odpověděl Harry a dodal: „Rukavice mají určité linie, něco jako otisky prstů. Tak nějak mi to vysvětlili.“

„Ale pokud měl rukavice, jak tedy mohl být získán otisk prstů?“ zeptal se King.

„Asi měl díru v jednom z prstů rukavice. A Junior právě takovou děravou rukavici nosil.“

King se podíval na Harryho:“A jakou verzi má Junior?“

„Junior důrazně tvrdí, že je nevinen. Pracoval až do časných ranních hodin v novém domě, který buduje pro sebe a svojí rodinu kdesi v okrese Albermale. Nikoho neviděl a nikdo neviděl jeho. Takové je tedy jeho alibi.“

„Kdy bylo vloupání objeveno?“ tázal se King.

„Remmy to zjistila kolem páté ráno. Byla v posteli už v osm večer předcházejícího dne, když se vrátila z nemocnice. Několik lidí bylo asi do jedenácti hodin ještě v domě. Takže ke zločinu došlo pravděpodobně mezi půlnocí a čtvrtou ranní.“

„Tedy v té době, o které Junior tvrdí, že sám pracoval doma.“

„A navzdory tomu všemu,“ řekla Michelle, „se domníváte, že je nevinen, ano?“

Harry se setkal s jejím pohledem. „Zastupoval jsem lidi, kteří byli již předem vinni. Tak už to bývá. A jako soudce jsem příležitostně vídal trestuhodné provinilce, jak odcházeli na svobodu, zatímco nevinní bývali zavřeni a já byl bezmocný cokoliv s tím udělat. A teď, pokud jde o Juniora, jsem pevně přesvědčen, že ten zločin nespáchal a z prostého důvodu: tenhle obyčejný chlápek by totiž nevěděl, co si počít s věcmi v hodnotě dvě stě tisíc dolarů, s cennými papíry a šperky, tak jako bych si já nevěděl rady, jak si doveslovat pro stříbrnou olympijskou medaili v ženské čtyřce s kormidelníkem.“

Michelle vypadala překvapeně, protože na škole provozovala právě tento sport.

„Ano, moje milá,“ řekl Harry omluvně, „zajímal jsem se o vás, a doufám, že vám to nevadí.“ Klepl rukou o stůl a pokračoval: „To, že se Junior chová jako neschopný zloděj, je jasně vidět. Například před několika lety ukradl nějaké automobilové baterie z místní autoopravny, a to jenom proto, že se nechtěl obtěžovat a vytáhnout je ze svého nákladního vozu, když jej zrovna dával na servis do stejné dílny. Tento malý trapas ho stál šest měsíců ve vězení a je důkazem o jeho neschopnosti být zdatným ve zločineckém byznysu.“

„Možná, že se po letech zdokonalil,“ řekl King.

„V oboru, v jakém nyní pracuje, odvádí tu nejlepší práci, jakou kdy podstoupil. Jeho žena vydělává pěkné peníze. Stavějí nový dům v Albermarle. Proč by se pokoušel loupit u Battlesů?“

„Možná, že právě kvůli tomuto novému domu potřebují nějaké další peníze. Ale pokud to neudělal, pak se někdo pokouší to na něho svalit. Proč?“ konstatoval King.

Harry byl na takovou otázku připraven. „Pracoval tam a tak byl podezřelý. Někdo mohl vzít jeho nástroje, boty, kalhoty a rukavice z obytného přívěsu, kde Junior se svojí rodinou nyní žije. Nachází se uprostřed pustiny a často tam nikdo není.“ A pak dodal: „Ačkoliv ta záležitost s otisky prstů je velmi znepokojivá, mohl je zkušený člověk padělat.“

„Jaká je jeho rodina?“ zeptala se Michelle.

„Tři děti, nejstaršímu je asi dvanáct. Jeho ženou je Lulu Oxleyová.“

„Lulu Oxleyová?“ opakovala Michelle.

„Je manažerkou v pánském klubu nazvaném Afrodiziakum. A jak mi nedávno řekla, tak je vlastně majitelkou části tohoto podniku.“

„Nepovídejte,“ řekla Michelle. „Afrodiziakum?“

„Slyšel jsem, že je to tam skutečně pěkné – nikoliv na způsob těch oplzlých barů s tanečnicemi nahoře bez.“ Harry rychle dodal: „Ačkoliv to nemohu potvrdit, protože jsem tam samozřejmě nikdy nebyl.“

„To je v pořádku,“ řekl King.

Michelle na něho pohlédla. „Prosím vás, neříkejte mi, že jste tam nikdy nebyl.“

Zaváhal, nejistě se podíval a pak řekl: „Bylo to jenom jednou. Jako pozvaný na večírek svobodných pánů.“

„Uh-huh,“ řekla Michelle.

King si poposedl. „Dobře, je možné, že Junior tu akci nevymyslel, ale co když to udělal někdo jiný? Mohl to udělat někdo, jenž věděl, že Junior má přístup do domu Battleů a najal si ho. Harry, fyzické důkazy, o nichž jste mluvil, jsou zatraceně průkazné.“

Harry zůstal klidný. „Ano, jsou proti němu důkazy. Skutečně, je jich velice mnoho!“

Vypadalo to tak, že Kinga nepřesvědčil. „Tak tedy, co chcete, abychom podnikli?“

„Promluvte s Juniorem. Vyslechněte si jeho verzi. Navštivte Battleovi.“

„Tak dobře, ale co když to všechno prozkoumáme a nic z toho nevzejde?“

„Pak promluvím sám s Juniorem. A pokud bude trvat na tom, že je nevinný, pak skutečně nemám jinou možnost, jak s tím pohnout. Nicméně, jestliže stát nabídne rozumné jednání k obhajobě, půjdu do toho s Juniorem. Už byl předtím ve vězení a vůbec si nepřeje se tam vrátit.“

Podal Kingovi složku se všemi podrobnostmi. Potřásli si pravicemi a Harry se pak obrátil k Michelle a vzal jí za ruku. „A nakonec musím říci, že setkání s tak okouzlující mladou ženou vynahradí každou částku honoráře, o jakou si řeknete.“

„Harry, budu se červenat“.

„Myslím to naprosto jako kompliment.“

Když opouštěli Harryho a vyšli ven, Michelle řekla: „Toho člověka zbožňuji.“

„Dobře, protože schůzka s ním může být jedinou pozitivní věcí, která z toho všeho vyplyne.“ Zazvonil jeho mobilní telefon. O minutu později jej vypnul. „To byl Todd. Pojďme,“ řekl.

„Kam?“ zeptala se Michelle.

„Na docela legrační místo zvané márnice.“

8. KAPITOLA

Světlemodrý vůz typu Volskwagen z roku 1969 se loudal po jedné z vedlejších ulic do centra Wrightsburgu. Muž za volantem byl oblečen do džínových kalhot a bílé košile se zapnutými knoflíčky. Na nohou měl mokasíny. Do čela mu čněla baseballová čapka, pod kterou dominovaly velmi tmavě zbarvené brýle proti slunci. Věděl, že to byla pravděpodobně několikanásobná vražda. Lidé byli ve své většině na ulici natolik zabráni do svých starostí, že nikoho, kdo projížděl před deseti vteřinami kolem, nebyli schopni popsat.

V opačném směru přijížděl Lexus se sklápěcí střechou. Muž za volantem si nevšiml, že v něm seděli Sean King a Michelle Maxwellová, kteří tudy jeli do márnice. Pokračoval ve svém VW, který měl na kilometrovém počítači již přes tři sta tisíc kilometrů. Jeho Brouk vyjel z tovární linky v kanárkově žluté barvě. Od doby, kdy byl před několika lety poprvé ukraden, několikrát změnil své zabarvení a vystřídal nejméně deset poznávacích značek. V průběhu těchto let se odborníci rovněž postarali o proměnu číselného kódu automobilu. Vůz teď byl podobně jako převrtaná pistole fakticky nevypátratelný. Byl s ním spokojený.

Hromadný vrah Theodore „Teď“ Bundy si také oblíbil VW Brouky pro své zabijácké řádění, které prováděl od východního k západnímu pobřeží, než byl popraven. Často dělal narážky na velikost „nákladu“, který mohl vést v Brouku, když vyndal zadní sedadla. Tedy onoho nákladu, který kdysi žil, bud jako žena nebo muž. Bundy si u Volkswagenu rovněž pochvaloval neuvěřitelně nízkou spotřebu. Mohl vraždit a snadno se vzdálit do dálky, aniž musel zastavit u pumpy.

Muž zatočil doprava a vjel na parkoviště velkého obchodního domu, který byl navštěvován mnohými z obyvatel žijícími v malém, nicméně velmi blahobytném Wrightsburgu. Říkalo se, že Bundy a další sérioví vrazi jeho sorty strávili čtyřiadvacet hodin denně, když připravovali další vraždu. Těmto lidem to muselo připadat snadné. Bundyho inteligenční kvocient údajně přesahoval 120. Muž za volantem byl natolik chytrým, že jeho IQ mělo hodnotu 160. Byl členem spolku intelektuálů Mensa, každou neděli lehce vyluštil křížovku listu New York Times a v pořadu Jeopardy! vyhrál menší obnos, když odpověděl na každou otázku ještě dříve, než ji moderátor Alex vůbec stačil položit.

Nicméně pravdou zůstává, že nepotřeboval být žádným géniem, aby dokázal ulovit vhodné oběti. Byly všude k dispozici. A v těchto dnech to bylo ještě mnohem snazší než v Bundyho dobách, protože se jednalo o důvody, které se mnoha lidem nemusely být zřejmé, ale které jemu byly na výsost jasné.

Pozoroval dvojici starých lidí, která se pomalu přesunovala ze supermarketu k jejich stejšnu typu Mercedes.

Zapsal si číslo jejich poznávací značky. Později si bude moci podle ní na internetu zjistit i adresu jejich bydliště. Usoudil, že když si sami nakupovali, tak pravděpodobně nežijí společně s žádnými dětmi, nebo jinými dospělými, na nichž by byli závislí. A dále viděl, že jejich auto patřilo mezi poměrně nové vozy, takže ani oni samotní jistě nebyli závislí na žádné sociální podpoře. Muž měl na hlavě čepici s logem místního klubu. A to představovalo další zlatý důl informací, z něhož bude moci později těžit.

Vrátil se do vozu a trpělivě vyčkával. Bylo mu jasné, že se mu v tomto rušném obchodním domě objeví další nadějné tipy. Mohl tedy snadno spotřebovat všechno, čeho se mu zachtělo, aniž by se dotkl peněženky.

Po několika minutách z lékárny vyšla přitažlivá, asi třicetiletá žena. V ruce nesla velkou tašku. Zavěsil na ni svůj pohled. Jeho vražedná anténa ji snímala s velkým zájmem. Žena se zastavila u bankovního automatu, který se nacházel nedaleko od lékárny. Vybrala odtud několik bankovek a pak se dopustila toho, co bývá označováno za smrtelný hřích nového věku: zmačkala potvrzení o příjmu a vhodila je do odpadkového koše. Pak usedla do svého jasně červeného vozu typu Chrysler Sebring se snímatelnou střechou. Na místě její poznávací značky byla pompézní tabulka s nápisem „DEH JD“.

Rychle si ta písmenka rozšifroval a vyšlo mu z toho, že půjde o právničku, protože „JD“ znamenalo Juris Doctor. Šaty, které měla na sobě, odpovídaly jejímu vzhledu. Pleť na obličeji, pažích a nohou měla do hnědá opálené. Pokud působila jako praktická advokátka, tak se nyní zřejmě vrátila z dovolené anebo odněkud, kde se mohla i v zimě vydatně slunit v nějaké kabině. Byla dobře stavěná, zejména pevně stavěná měla lýtka. Asi na sobě pravidelně pracovala a možná dokonce i běhala v okolních lesích, dále dedukoval. Zrakem ulpěl na zlatém kotníčkovém náramku, který zahlédl na její levé noze, když vstupovala do vozu. Bylo to svůdné, pomyslel si.

Na nárazníku měla nálepku Americké asociace advokátů, takže její zvláštností bylo, že stále provozovala právnickou praxi. A také byla svobodná – neměla žádný snubní prstýnek. A v těsné blízkosti této nálepky měla potvrzení o povolení parkování v okruhu tří kilometrů, což jistě byla v této rezidenční čtvrti nákladná záležitost. S uznáním pokýval hlavou. Tyto nálepky měly velkou informativní hodnotu.

Zaparkoval, vystoupil z Brouka, šel k odpadkovému koši, choval se tak, jakoby tam něco vhodil a současně odtud vytáhl pomačkaný doklad o výběru z bankomatu. Ta žena by skutečně měla lépe vědět, že to, co udělala, je neopatrné. Zrovna tak mohla hodit do koše své daňové přiznání. Zcela se obnažila a otevřela mu cestu k tomu, aby ji zkoumal, jak se mu bude chtít.

Když se vrátil ke svému autu, podíval se na její jméno na účtu: D. Hinsonová. Později se na ní podívá do telefonního seznamu. A také do knihy o podnikatelích, aby si zjistil, pro jakou firmu pracuje. To mu umožní pohled na dva potenciální cíle.

Banky začaly vypouštět některá čísla na účtu, protože jim bylo známo, že jejich klienti hloupě zacházejí se svými potvrzeními v místech, kde je mohli snadno sebrat lidé jako on. Ale on nechtěl její peníze. Bylo v tom něco mnohem osobnějšího, co ho zajímalo.

Bezstarostně nechal na sebe působit paprsky hřejivého slunce. Jak krásný den! Pak se pohodlně opřel o opěradlo sedadla, když si všiml, že po jeho pravici začalanějaká žena nakládat potravinářské zboží do své dodávky.

Nemusel dlouho hádat: její status prozrazoval bavlněné tričko s krátkými rukávy. Byla to určitě žena z domácnosti z předměstí. Na zadním sedadle sedělo nemluvně. Zelená nálepka na nárazníku hlásila, že tato žena měla čest být matkou studenta, jenž v tomto školním roce navštěvuje wrightsburskou střední školu.

Dobře, že to věděl, pomyslel si. Mohla tedy mít syna nebo dceru v sedmém či osmém ročníku a ještě nemluvně. Zaparkoval na volném místě vedle její dodávky a vyčkával. Žena vracela nákupní vozík před obchod. Dítě nechala naprosto bez dozoru.

Hbitě vystoupil z Brouka, nahnul se otevřeným okénkem dovnitř vozu a usmál se na dítě, které jeho gesto opakovalo radostným úsměvem. Uvnitř dodávky byl nepořádek. Tak to asi vypadlo i v jejím bytě. Pokud tam měli poplašný systém, tak jistě nebyl nikdy zapnutý. Také asi nechávali všechny dveře a okna otevřené. Stále se divil, že míra kriminality v této zemi nebyla mnohem vyšší, když se miliony idiotů jako ona takhle zaslepeně potácely svým životem.

Na zadním sedadle ležela učebnice algebry. Nepochybně měla ještě další dítě, které chodilo do základní školy. A vedle byla také dětská obrázková kniha, takže zde byly přinejmenším tři děti. Tuto dedukci potvrzovaly tenisky obalené zbytky trávy, které se válely na podlaze v zadní části vozu. Vypadaly na to, že patří asi pětiletému nebo šestiletému chlapci.

Na předním vedlejším sedadle uviděl časopis People. Pak zvedl hlavu, aby zjistil, kde je majitelka vozu. Zrovna přirazila nákupní vozík k ostatním a začala se bavit s někým, kdo právě vyšel z obchodu. Sáhl dovnitř a přitáhl si časopis, aby si mohl přečíst jméno a adresu na přilepeném poštovním štítku. Už měl její domácí telefonní číslo, které si kvůli usnadnění svého obchodního záměru vyložila za zadní okénko vedle nápisu Na prodej.

Další gól! Nechala klíče v zapalování. Ty, které vypadaly jako klíče od domu, obalil kouskem kytovacího tmele. Rychle si přitom uvědomil, že lépe je dostat se do bytu nebo do domu, když člověk jen ‚vstupuje‘ a nemusí se ‚vlámat‘.

A konečně se mu ještě podařilo dostat se k nejcennější metě. Žena nechala svůj mobilní telefon v držáku. Znovu zvedl hlavu. Stále ještě s kýmsi mluvila. Kdyby byl chtěl, tak mohl zabít dítě, ukradnout všechny potraviny a vůz zapálit a žena by se to nikdy ani nedověděla, dokud by někdo v blízkosti nezačal křičet z úděsu nad plameny, které by vysoko šlehaly k obloze. Ohlédl se. Všichni lidé v okolí byli příliš zaměstnáni svými vlastními starostmi, než aby si ho všimli.

Chopil se přístroje, stiskl hlavní zelený knoflík a zjistil si její číslo. Pak si vyťukal její telefonní seznam, z kapsy vzal svůj digitální fotoaparát, který nebyl větší než jeho prostředník a pořídil si snímky všech jmen a k nim náležejících telefonních čísel. Vrátil telefon zpět do držáku, zamával na pozdrav dítěti a vklouzl zpět do svého vozu.

Procházel si své záznamy. Měl už její jméno, domácí adresu a také věděl, že má nejméně tři děti a je vdaná. Nálepka na časopise ukazovala, že se jedná o Jean a Harolda Robinsonovi. Získal také čísla jejího domácího a mobilního telefonu a jména lidí a jejich čísla, která považovala pro sebe za důležité. A rovněž měl představu o jejích domovních klíčích.

Ona i její milovaná rodina teď patří mně.

Žena se vrátila k dodávce, nasedla a odjela. Sledoval ji, jak vyrazila z parkoviště, aniž by měla nejmenší tušení o tom, že se stal jedním z lidí, kteří ji důvěrně poznali během pouhých několika krátkých minut. Vysekl té bezmocné ženě z předměstí do dálky pozdrav na rozloučenou. Možná tě uvidím, až budeš mimořádně nešťastná.

Pohlédl na hodinky: získal tři velké body za necelých dvacet minut. Nadechl se čerstvého vzduchu v prosperujícím městě Wrigthsburgu, ve městě, které se stalo místem tří za sebou rychle následujících brutálních vražd.

Ano, nic takového zde dosud nezažili.

9. KAPITOLA

Wrightsburská márnice se nacházela na tiché ulici obklopené stromořadím, asi tři kilometry od centra města. Byla zčásti umístěna v malé jednopatrové, prosklené cihlové budově v duchu zahradní architektury. Díky nedávnému vlhkému počasí se její okolí topilo v květech. Mohl se v ní provozovat jakýkoli druh podnikání. Kolemjdoucí by nikdy nehádali, že je to místo, kam se dopravují mrtvá těla, aby se otevírala a zkoumala za účelem zjištění, co a kdo je zabil. Vedle pitevny byl štítek, který oznamoval, že zde má MUDr. Sylvia Diazová také svoji lékařskou ordinaci.

King se svým Lexusem zaparkoval na vyhrazeném místě a vystoupil z něho společně s Michelle. Za chvíli vedle nich zastavil policejní vůz a Todd Williams z něho vysoukal své velké tělo. Vypadal utrápeně, když si zastrkoval zadní část košile do kalhot a upravoval pouzdro s pistolí.

„Pojďme, ať to máme za sebou,“ zavrčel, než se dali na pochod k pitevně.

„Co je s ním?“ zašeptala Michelle.

„Jen tak plácnu a jistě nebudu daleko od pravdy, že se nerad dívá na mrtvoly.“

Na recepci se ohlásili u Sylvie Diazové. Recepční zvedla telefon a brzy se objevil štíhlý, obrýlený muž. Bylo mu asi kolem třiceti, měl kozí bradku a jeho oblečení prozrazovalo, že se pohybuje kolem pitevních stolů. Představil se jako Kýle Montgomery, asistent doktorky Diazové.

„Právě končí,“ řekl monotónním hlasem, ačkoliv nemohl spustit oči ze vznešeně vyhlížející Michelle. „Řekla, abych vás odvedl do její pracovny.“

„Jak dlouho zde pracujete?“ zeptal se King.

Kýle na něho podezřele pohlédl. „Záleží na tom?“

„Jen se ptám,“ odpověděl.

„Jsem zde jako soukromá osoba,“ opáčil Kýle.

„Sázím se, že jste absolvent Virginské univerzity, že?“ otázala se Michelle. „To je ohromná škola,“ dodala a usmála se na něho zblízka.

King se pobaveně díval, jak jeho partnerka využívala své „ženské svody“, aby lichotivým způsobem vypáčila z Kyleho nějaké informace. Dělala to jen někdy, ale Kingovi bylo jasné, že by to mohlo být velice efektivní. Kýle pravděpodobně nevěděl nic významného, co by mohl prozradit, ale bylo užitečné znát co nejvíce o všech osobách, které byly zapojené do vyšetřování.

Kýle k ní rychle upřel svojí pozornost. „V našem ročníku jsem byl mezi těmi, kteří absolvovali s vyznamenáním,“ řekl okázale. „Chtěl jsem tam zůstat, a tak jsem několik let působil v univerzitní nemocnici a pak jsem získal certifikát asistenta. Ale dostal jsem se mimo onkologickou praxi a účty se mi začaly hromadit. Pak se mi naskytla nabídka na tuto práci. A tak čáry máry fuk a je ze mne pitevní technik. Díky bohu,“ dodal sarkasticky.

Michelle řekla: „Taková práce si žádá velmi odborně zaměřeného specialistu.“

„Oh, ano,“ řekl Kýle arogantně. „Ale také jsem asistent doktory Diazové v její běžné lékařské praxi, kterou provozuje ve vedlejším sektoru. Právě léčí několik pacientů. Vlastně mě najala pro obě práce. Je to tak trochu práce žongléra, jednou tady a pak zase tam, ale aspoň že jsou obě pracoviště blízko sebe. A nemáme příliš mnoho případů úmrtí, které si žádají pitvu. Ale to se může změnit, viďte? Náhle se může objevit řada případů. Wrightsburg vskutku roste. Ach, vážení.“ Kýle se nad tím, co řekl, ušklíbl.

Michelle, Williams a King si vyměnili výrazy znechucení, když kráčel před nimi.

Místnost, kde doktorka Diazové působila, vypadala přesně tak, jak si ji Michelle představovala. Velmi čistá a upravená, vkusně vyzdobená, přinejmenším podle norem piteven, ale s teplým dotykem ženské ruky, který pomáhal rozptýlit chladnou, antiseptickou atmosféru, která převládala po celé budově. Na věšáku u dveří visel dámský kabát, velká taška a klobouk. Vedle poličky na podlaze stály dámské střevíce.

„Je velmi precizní.“

Michelle se ohlédla a viděla, že se na ní Kýle usmívá. „Ordinace vypadá stejně. Víte, paní doktorka nerada tahá věci na pitevnu, i když to není nejsterilnější místo – je to tam fakticky dost nečisté. Máme šatnu tam, kam odkládáme ochranné obleky, ale někdy si myslím, že by se měla kvůli obavě z infikace převlékat zde. Prostě hlídat si svůj život.“

„Je to opravdu hezké, když člověk slyší, že ještě existují tak své věci oddaní lidé,“ řekl King s přemáháním.

Zatímco Kýle čekal u dveří na svoji šéfku, Michelle se rozhlížela po místnosti. Na poličce za Sylviným stolem bylo několik fotografií muže, bud samotného nebo se Sylvií. Vzala jednu do ruky s tázavým pohledem ji ukázala Kingovi.

„To je doktor George Diaz, její zesnulý manžel,“ vysvětloval.

„Stále má jeho fotografie vystavené i v práci?“

„Myslím, že toho chlapa skutečně milovala.“

„A jak je tedy možné, že se stále ještě nestýkáte? Byly nějaké problémy?“ zeptala se laškovně

„Pokud vím, tak jsi má partnerka v branži a nikoliv můj cvokař,“ odsekl.

Michelle pak vrátila snímek na původní místo a vzápětí se Sylvia objevila ve dveřích.

„Děkuji, Kýle,“ řekl úsečně.

„Prosím,“ řekl a z jeho tváře, tak jako z výrazu jeho nadřízené se vytratil úsměv.

„Je tvůj asistent zasvěcen, nebo to vyřídíme bez něho?“ zeptal se King.

Sylvia si sundala laboratorní plášť a pověsila jej na věšák u dveří. Michelle využila tento okamžik, aby si ji prohlédla. Byla o trochu nižší než je průměrná výška žen, oblečená do černých kalhot a bílé plátěné košile. Neměla žádné šperky, zřejmě kvůli její práci. Ztratit náušnici nebo prstýnek v otevřeném žaludku mrtvoly by pravděpodobně nebyla žádná slast. Její pokožka byla hladká a lehce pihovatá kolem linie spodní čelisti. Zrzavé vlasy měla sčesané do ohonu, takže jí byly vidět dokonale formované ušní boltce a dlouhý, štíhlý krk. Obočí měla svraštělé a když seděla za stolem vypadala, že její pozornost je poněkud rozptýlená.

„Kýle je mladík, kterému bylo nedávno třicet a vlastně tady ani nechce být.“

„Domnívám se, že je pro soud těžké vybrat ženu s nabídkou’Chcete pitvat některé z mrtvol důležitých lidí?‘“ zeptala se Michelle.

„Myslím, že Kyleho sen je být ve světoznámé rockové skupině,“ řekla Sylvia.

„Asi ano,“ řekl King a dodal: „Tak jako dvacet milionů dalších mladíků. Potřebuje se z toho dostat. Byl jsem ve svých sedmnácti letech stejný.“

Sylvia se podívala do nějakých papírů na stole, podepsala je, uzavřela desky, protáhla se a lehce zívla. „Promiňte. Už dlouho jsem nedělala tři pitvy tak rychle za sebou a kromě toho objevila se jarní chřipka. A právě s tím mám co do činění vedle, v ordinaci.“ Unaveně zavrtěla hlavou a řekla: „Je to tak trochu schizofrenické. V jedné chvíli se dívám do krku padesátileté ženy a vzápětí rozřezávám někoho, kdo byl zřejmě zavražděn. Obvykle za celé dlouhé měsíce nemusím vkročit do pitevny. Až tede znovu.“

„K tomu, co děláš, Sylvie, je zapotřebí velmi zvláštního člověka,“ řekl King.

„Neříkám to proto, že chci slyšet komplimenty, jen prostě konstatuji fakta, ale nicméně děkuji za uznání.“

Sylvia se pak obrátila k Williamsovi, jenž byl minutu od minuty bledší. Když mluvila, její tón měl daleko od nějaké vřelosti nebo lichotek. „Doufám, že jste se už zotavil z té první pitvy.“

„Myslím, že hlava ano, ale břicho nikoliv.“

„Skutečně jsem doufala, že vás uvidím u pitvy Canneye a Pembrokeové. Mít vedle sebe vyšetřovatele je obvykle hodně užitečné,“ dodala káravě a všem bylo jasné, kam svojí poznámkou míří.

Williams měl výraz nešťastníka. „Měl jsem to v plánu, ale odvolali mě k jinému případu.“

„Samozřejmě“. Sylvia se podívala na Kinga a Michelle pohledem, který se náhle proměnil v kámen. „Máte oba dva silné žaludky?“

Michelle se obrátila ke Kingovi s otazníkem v očích. King odvětil za oba: „Dost silné.“

Sylvia pak řekla Williamsovi: „Todde, máte nějaké námitky, když vás požádám, abyste se podíval na ta těla? Samozřejmě si přeji, abyste vy, nebo alespoň jeden z vašich policistů, byli u toho. Jistě by to pak porotě připadalo divné, že se nikdo z policejního sboru nezúčastnil pitvy.“

Williams se zlostně rozhlížel, ale bylo vidět, že svádí vnitřní bitvu sám se sebou. Nakonec pokrčil rameny. „Tak, sakra, pojďme na to.“

10. KAPITOLA

Pitevní sál se podobal místnosti, ve které Sylvia vedla svojí lékařskou praxi, ale bez tepla a atmosféry ženského vkusu. Všechno zde bylo z nerezavějící oceli a udržováno ve vzorném pořádku. Na jedné straně sálu byly dvě pracovní stanoviště se zabudovanými stoly a na opačné straně stály dva pitevní stoly s odtokovými otvory, vodní trubky s hadicemi, malý stolek pro studijní pitvy, váhy na tělesné orgány a podnosy s chirurgickými nástroji. Čtveřice lidí se zastavila v šatně, kde si před vstupem na pitevnu oblékla zástěry, rukavice a masky. Vypadali jako statisté ve filmu o bioterorismu druhé kategorie.

Michelle si šeptala s Kingem, když Sylvia popošla kupředu, aby něco řekla Kylovi.

„Chápu, proč vy dva jste spolu randili. Oba máte geny bystrosti super mutanta. Neobávej se, slyšela jsem, že takoví lidé úspěšně pracují v medicíně.“

„Nevzdávej se svých nadějí,“ sykl King skrze masku. „Nikdy nepropadám pesimismu.“

„Nejdříve vám ukáži tu ženu z lesa,“ řekla Sylvia, když se k nim vrátila.

Když se otevřely velké dveře chlazeného prostoru z nerezavějící ocele a Kýle odtud vytáhl vozík s mrtvolou ženy pokrytou prostěradlem, do sálu pronikl mrazivý závan.

Michelle se začala bezděčně chvět.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se King.

„Ovšem, že jsem,“ odsekla mezi drkotajícími zuby. „A co ty?“

„Než jsem přišel na práva, tak jsem krátce předtím navštěvoval přípravku na medicínu. Přes léto jsem pracoval na pitevně v Richmondu. Viděl jsem spoustu těl.“

„Přípravku na medicínu?“

„Myslel jsem, že mi to pomůže seznamovat se s holkami. Já vím, já vím, byl jsem mladý a hloupý.“

Kýle odešel. Předtím, než Sylvia stáhla prostěradlo, podívala se na Williamse, ale nyní bylo v jejím pohledu více laskavosti. „Pane náčelníku, dělejte jen to, co už jsem vám řekla a budete v pořádku. To nejhorší z toho všeho už jste viděl. Slibuji, že už žádná překvapení nebudou.“

Williams přikývl, povytáhl si kalhoty a zdálo se, že zadržel dech a v duchu se modlil, aby vypukla nějaká přírodní katastrofa a mohl z tohoto zatraceného místa vypadnout.

Odkryla prostěradlo a všichni spatřili mrtvé tělo.

Vypadalo to tak, jako by řez ve tvaru písmene Y, táhnoucí se od hrudi až po stydkou kost, nebyl nijak důkladně zašitý. Vnitřní orgány neznámé ženy byly vyjmuty, zváženy a prozkoumány a pak celý blok vnitřností, svalů a tkání byl bez skrupulí vložen zpět do tělní dutiny. Rez, kterým byla otevřena lebka, přítomní ze svého úhlu nemohli zřetelně vidět, ačkoliv obličej mrtvoly byl pokleslý, jako hlavička panenky bez vnitřní výztuže.

„Řez výběžku kosti spánkové obvykle způsobí, že mrtvola má otevřené oči,“ King suše komentoval.

„Jsem udivena, Seane,“ řekla Sylvia a pohlédla na Kinga.

Williams se tvářil, jako by chtěl Kinga zaškrtit, jen kdyby k tomu našel sílu.

Zápach těla se silně rozšířil po celém malém sále. Michelle si zakryla ústa a nos, i když obojí překrývala maska. Sylvia ji okamžitě přiměla, aby to nedělala.

„Tento sál je velmi zamořený infekcí, Michelle. Všude jsou choroboplodné baktérie, proto se nedotýkejte rukama tváře. Pokoušet se zastavit pach tímto způsobem, všechno jen ještě zhoršuje. Vaše čichové smysly se tímto zápachem po asi dvou minutách stejně otupí, takže můžete dýchat.“ Podívala se na Williamse, který se vzhledem ke své vážnosti držel. Rychle dýchal a jednu ruku měl na břichu, jako by se snažil udržet jeho obsah na svém místě. „Z místa činu vaši zástupci utíkali pryč, aby se nadýchali čerstvého vzduchu a pak se vraceli zpět. A tak nic tím nezískali, ale naopak po návratu k mrtvole je zápach znovu přepadl.“

„Já vím,“ řekl Williams sípavě. „Jejich zatracené uniformy byly pozvracené. Vynaložili jsme kvůli tomu celý náš měsíční rozpočet na prádelnu.“ Náčelník policie byl sice lehce zelený v obličeji, ale držel se statečně.

Michelle cítila, že začíná rychle a trhaně dýchat. Ale Sylvia měla pravdu, zápach již brzy přestala vnímat. Ještě jednou se podívala na ležící tělo.

„Nejsou vidět žádná zřetelná poranění. Byla uškrcena?“ zeptala se.

Sylvia zavrtěla hlavou.“To jsem zkoumala jako první. K prohlídce krku jsem použila laser, protože pod normálním světlem nebyly patrné žádné známky podvázání. Pak jsem se domnívala, že by mohly být nějaké příznaky krvácení do svalů krku, ale nic jsem nenašla. Ani jazylka, ani štítná chrupavka nebyly zlomené. Stejné mohu říci o prstenčité chrupavce. Právě k jejich poškození dochází, je-li oběť uškrcena.“ Sylvia pohlédla na neznámou ženu a řekla: „Udělali jsme analýzu ohledně sexuálního znásilnění. Výsledky byly negativní. Ten, kdo ji zabil, nepoužil žádné sexuální násilí. Jelikož jsem prováděla pitvu podle běžného postupu, nemohla jsem pořád přijít na důvod jejího usmrcení, až teprve na samém konci celé procedury. Stále to byla záhada.“ Podívala se zostra na Williamse. „Todde, už jste se mezitím z toho dostal?“

Williams se na ní bezmocně podíval a řekl: „Zatraceně, paní doktorko, pokouším se o to. Zbavte mě už toho trápení.“

„Nenechávej nás v nejistotě, Sylvio. Jak zemřela?“ hlasitě se ozval King. „A jestli můžeš, tak nám to vysvětli v řeči stupidních lidí.“

Sylvia vzala dlouhou kovovou tyčinku a otevřela neznámé ženě ústa.

„Do jejích úst někdo vložil revolver ráže dvaadvacet a vypálil. Kulka skončila v jejím mezimozku. Povšimla jsem si totiž zbytků něčeho podivného na jejích zubech. Nebyly to stopy plynů po výstřelu z pistole. Vrah musel vytřít zuby a ústní dutinu nějakou čistící tekutinou, aby tuto stopu odstranil a vyloučil důkaz. Rána uvnitř byla uzavřena právě díky horkým plynům vzniklých po výstřelu, jinak řečeno, rána tak byla kauterizována, čili vyleptána. Ale rentgen prokázal kulku. Vždy používáme rentgen před každým řezem, ale pak máme problémy s tím, že vyvolání zabere nějaký čas, a tak jsem začala pitvu zatím bez snímků. Jakmile jsem otevřela hlavu, stopa po zranění a kulka se již samy ukázaly. Když jsem dostala rentgenové snímky, kulka byla na nich jasně patrná.“

„Není pistole v ústech typickou metodou sebevraždy?“ zeptala se Michelle.

„Nikoliv u žen,“ odpověděla Sylvia. „Jde o klasický vztah Mars versus Venuše, testosteron proti estrogenu. Muži se zabíjejí kulkou z pistole nebo se oběsí. Ženy dávají přednost jedu nebo předávkování nějakou drogou, otevřením žil na zápěstí nebo plastikovým pytlem přes hlavu. Kromě toho, tato žena neměla na rukou žádné stopy po střelném prachu.“

King řekl zamyšleně: „Ten dotyčný musel vědět, že příčina smrti bude na konec odhalena, i když se to snažil zakrýt.“

„Je zde ještě další zajímavá okolnost,“ řekla Sylvia. „Ta žena nebyla zabita v lese. Zavraždili ji někde jinde, v nějakém domě a pak její tělo dopravili do lesa. Zřejmě v autě. Byla zabalena v pytli z umělé hmoty.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“ chtěl vědět King.

„Jak jistě víš, posmrtná ztuhlost je v podstatě chemický proces, který nastává po skonu. Začne v malých svalech v čelistích a na krku a prosakuje do větších svalových skupin, do kostry a končetin a obvykle je dokončen během šesti až dvanácti hodin. Říkám obvykle, protože i toto pravidlo má různé výjimky. Zmíněnou dobu totiž může ovlivnit typ těla i povětrnostní podmínky. V případě obézního člověka je tomu jinak, než u hubeného a v chladu je začátek rozkladu zpomalen, zatímco v teple urychlen. Ztuhlost trvá od třiceti hodin do tří dnů a pak se rozkládá stejnou rychlostí.“

„Dobře, ale co nám to říká?“ zeptala se Michelle.

„Hodně. Tahle neznámá z lesa byla mladou ženou, dobře stavěnou a dobře živenou, ale normální váhy. Posmrtná ztuhlost by v jejím případě nastala tak, jak je běžné, kdyby na ní nepůsobily nějaké mimořádné vnější vlivy v těch místech, kde bylo tělo nalezeno. V noci předtím zde teplota vzduchu poklesla asi na 5 stupňů, což poněkud zpomalilo rozklad. Takže, když jsem na místě činu toto tělo ohledávala, tak již bylo mrtvolně ztuhlé a ochablé. To znamená, že v té době byla žena mrtvá nejvýše tři dny, nebo nejméně třicet hodin. Když vycházím ze stupně rozkladu a to navzdory chladnému počasí, tak se přikláním k tvrzení, že v okamžiku, kdy byla objevena, uplynuly od její smrti tři dny.“

„Ale řekla jste, že posmrtnou ztuhlost nelze úplně přesně určit. Možná, že tam bylo ještě něco dalšího, nějaký jiný faktor, který celou věc mohl zkreslit,“ namítla Michelle.

„Kromě ztuhlosti jsem ještě zjišťovala i další okolnosti. V lese jsem viděla, že tělo již nemělo přirozenou barvu a bylo nafouklé plyny způsobenými bakteriemi, které se již v těle usadily. Také pokožka byla puchýřovitá a tělní tekutiny vytékaly z tělních otvorů. A tento proces nikdy nezačíná dříve než tři dny po smrti.“ A kdyby ležela mezi těmi stromy dokonce i třicet hodin, což je mnohem méně než tři dny, tak by napadení těla hmyzem bylo dramaticky odlišné od toho, co jsem spatřila. Očekávala jsem, že tělo bude zpustošeno masařkami, které náleží k druhu, jež se vyskytuje v přírodě. Mouchy napadají mrtvé tělo téměř okamžitě a kladou v něm vajíčka. Během jednoho nebo dvou dnů dochází k líhni a tento cyklus se pokračuje. Když jsem zkoumala ústa, nos a oči našla jsem vylíhlé larvy, ale byly to mouchy domácí. Larvy much venkovních se dosud nevylíhly. A také brouci hrobaříci a všelijací mrchožrouti by již zaútočili na tělo v době, kdy jsme tam byli. Nic by tento hmyz nezastavilo. A navíc, během tří dnů v lese by tělo určitě napadla divoká zvěř a utrhla od něho končetiny. Ale jediné, co tělu chybělo, byly prsty.

Pak obrátila tělo na bok a ukázala na tmavočervené skvrny na přední části, kde se krev srážela do postmortální podoby. „Provedla jsem ještě další zkoumání, kterým jsem si ověřila svojí teorii, že s tělem bylo hýbáno. Poloha zsinalosti mi skutečně napověděla vše, co jsem se potřebovala dovědět. Jak se můžete sami přesvědčit, zsinalost se projevuje jako podlitiny s tmavým zabarvením. Avšak, zde, rovněž můžete vidět, že změna barvy je na přední části trupu a na stehnech a na dolních končetinách. Bílé pruhy na břichu, spodní části hrudníku a na některých místech nohou představují místa, kde bylo tělo vystaveno tlaku něčeho tvrdého, který ve svých důsledcích celý proces zpomalil.“

Posunula tělo, aby viděli jeho zadní část.

„Můžete vidět, že na zádech nebo na zadní části stehen se taková změna zabarvení již nevyskytuje. Závěr: byla zavražděna a pak položena tváří dolů a tak začal proces srážení krve. Zsinalost se obvykle dostavuje asi hodinu po smrti a je dokončena během tří až čtyř hodin. Jestliže se s tělem hýbe během dalších tří nebo čtyř hodin, pak se původní změna barvy může částečně vytratit a nové změny se nohou vytvořit tím, jak se krev opět přesune. Nicméně čerstvé znaky zsinalosti nejsou způsobeny změnami polohy dvanáct hodin po smrti, protože odtékání krve je v této době již zastaveno.“

Opatrně vrátila tělo do původní polohy. „Podle mého názoru byla zavražděna v místnosti nebo snad v autě a to střelou do hlavy. Jsem přesvědčena, že tělo zůstalo pod střechou přinejmenším čtyřiadvacet až osmačtyřicet hodin. Takže v lese nemohloležet déle než deset nebo dvanáct hodin.“

„A co přeprava autem? A ten obal z umělé hmoty?“ zeptal se King.

„Co měl dělat? Nést tělo v náručí k silnici?“ řekla Sylvia.“Ani já, ani policie nenašla žádné vlákno na jejích šatech, tedy žádnou stopu, která by svědčila o tom, že tělo leželo na nějakém koberečku v osobním autě nebo na podlaze nákladního vozu. Nic takového jsem na těle nenašla. Obal sám o sobě nezanechal mnoho, pokud tam vůbec něco zbylo.“

Michelle řekla: „Našla jsem tělo okolo půl třetí odpoledne. Chlapci je mohli vidět pár minut předtím.“

„Když to budeme počítat pozpátku,“ řekl King, „pak to znamená, že tělo tam bylo položeno, při tvé kalkulaci dvanácti hodin ve volné přírodě, ne dříve, než v půl třetí ráno.“

Williams po celou dobu stál v pozadí, ale nyní postoupil kupředu. „Dobrá práce, Sylvio. Wrightsburg je šťastný, že vás má,“ řekl.

Lehce se usmála, když vyslechla toto ocenění. „Posmrtná ztuhlost nevypovídá nic o tom, kdo zločin spáchal, dokud vrah nezanechal na místě činu takové věci jako semeno, sliny nebo moč, které pak můžeme zkoumat. Pitva jen říká, jak a co se stalo.“ Sylvia se podívala do svých zápisků a pokračovala: „Jak jsem už řekla, není žádný důkaz o znásilnění, ani poranění konečníku či vaginy. Ta žena nikdy neměla dítě. Její věk odhaduji na pětadvacet let. Zdravotní stav měla dobrý. Mohla být vysoká asi metr šedesát. Měla prsní implantáty a po kolagenových injekcích zvětšené rty. Slepé střevo jí vyoperovali. Více budeme vědět, až za několik týdnů dostaneme výsledky z toxikologie.“ Sylvia ukázala na rozříznutý žaludek zavražděné a řekla: „Todde, pupek měla propíchnutý, snad kvůli nějakému břišnímu prstýnku, ale žádný se nikde na těle nenašel. Mohlo by vám to pomoci k její identifikaci.“

„Děkuji. Budu po tom pátrat.“

„Za jedinou nadějnou identifikační stopu, kterou jsem objevila, je možno považovat toto.“ Vzala lupu, odkryla prostěradlo nad spodní částí těla, nadzvedla jednu nohu a podržela zvětšovací sklo nad vnitřní stranou stehna v těsné blízkosti ženina klínu. „Poněkud obtížně se to v celé té rozsáhlé změně barev na těle rozeznává, ale je to vytetovaná kočka.“

Michelle se podívala na tetování ve znaku kočky a na její blízkost ženiných genitálií. Pak se napřímila a řekla:

„Vskutku nechci ani pomyslet na takovou souvislost.“

„Zatraceně,“ řekl Williams, kterému se již vracela barva.

„Chápu, chování dámy to příliš neodpovídá, že?“ řekla Sylvia.

Podívala se na Kyleho, jenž právě vstoupil do sálu.

„Paní doktorko, venku je další chlápek od policie a chce mluvit tady s náčelníkem.“

„Chlápek od policie?“ Její tón nabyl na ostrosti. „Zkuste říci policista.“

„Ano, tento policista se chce setkat s náčelníkem.“

„Můžete ho požádat, aby přišel sem?“

Zlomyslný úsměv se rozlil po tváři mladého muže. „To bylo to první, paní doktorko, co jsem mu řekl. Policista to odmítl, aniž udal důvod. Ačkoliv si myslím, že trochu zezelenal, když jsem mu to navrhl.“

„Jdu před dům,“ řekl Williams a rychle odcházel následován Kýlem.

O pět minut později se Williams vrátil. V patách měl nervózně vyhlížejícího strážníka, kterého představil jako policistu Dana Clancyho. Williams vypadal sklesle. „Asi bychom mohli mít totožnost dívky z obrázku, který jsme dali do oběhu,“ řekl poněkud rozechvěle, když se na něho všichni dívali. „Vypadá to tak, že po nějakou krátkou dobu pracovala v Afrodiziakumu.“

„Afrodiziakum?“ zvolal King.

Williams přikývl. „Jako exotická tanečnice. Její ‚umělecké‘ jméno bylo Tawny Blazeová. Nic skutečně podnětného. Její pravé jméno bylo RhondaTylerová.“ Podíval se do papírů, které držel v ruce a dodal: „Tylerová zde působila jen krátce a odešla hned po té, když jí vypršela smlouva.“

„Mohl by sem přijít ten člověk, jenž poznal obrázek, a pokusit se o pozitivní identifikaci?“ zeptala se Sylvia. „Ačkoliv si nejsem jista, zda by to bylo možné, když to tělo je v takovém stavu. Ale kdyby…“

Williams ji přerušil. „To nebude nutné, Sylvio.“

„Proč ne?“ namítla.

„Ukázala jste nám přece její rozlišující značku.“ Williams se zatvářil rozpačitě.

Michelle okamžitě zareagovala: „Vytetovaná kočka blízko její…“

Williams široce otevřel ústa, i když přikývl.

„Kdo podal tuto informaci?“ zeptal se King.

„Manažerka podniku Afrodiziakum. Lulu Oxleyová.“

Nyní zase King otevřel ústa. „Lulu Oxleyová! Lulu Oxleyová od Juniora Deavera?“

„Kolik Lulu Oxleyových znáte, Seane?“ zeptal se Williams. „Také ji znám,“ řekla Sylvia. „Máme stejného gynekologa.“ Williams řekl: „To není všechno. Dostali jsme zprávu z Wrightsburg Gazette. Do jejich redakce přišel dopis.“

„Jaký dopis?“ zeptala se Michelle nervózně.

„Kódovaný,“ odpověděl velice pobledlý Todd Williams. „Na obálce byl znak Zodiaka.“

11. KAPITOLA

King doprovodil Williamse na policejní stanici, aby se podíval na dopis, zatímco Michelle zůstala se zástupcem náčelníka Clancym u Sylivie, aby si prošli závěry z pitvy, která již byla provedena na Canneym a Pembrokové.

Během jízdy na policejní stanici King telefonoval Billu Jenkinsovi, starému kamarádovi ze San Franciska. Když vyslovil svoji prosbu, jeho přítel byl přirozeně překvapen.

„K čemu to potřebuješ?“ zeptal se Jenkins.

King se podíval na Williamse a pak řekl: „Je to pro výuku trestního práva, které učím v jednom ročníku zdejší střední školy.“

„Aha, tak dobře,“ řekl Jenkins. „Po veškerém tom vzrušení, které jste se svým partnerem vloni vyvolali, se zřejmě dostáváte opět do něčeho podobného.“

„Ne, Wrightsburg je znovu tichým, ospalým jižanským městem.“

„Kdyby si se někdy rozhodl mít opět potěšení z velkých časů, zavolej.“

„Za jak dlouho mi tu věc můžeš zjistit?“

„Máš štěstí. Právě tento týden jsme zaměřeni na zvláštní případy sériových vražd. Bude to trvat asi půl hodiny. Stačí, když mi dáš číslo faxu,“ řekl a chichotavě dodal: „A číslo tvé kreditní karty.“

King se zeptal Williamse na číslo faxu policejní stanice a sdělil je svému příteli.

„Jak to dokážeš zvládnout tak rychle?“ zeptal se King Jenkinse.

„To zavolání jsi si nemohl lépe načasovat. Dokončili jsme dlouhodobě plánovanou inventuru v kanceláři a zrovna minulý týden jsme vytáhli zásobníky pro archivování. Poznámky tohoučitele tam jsou. Minulý večer jsem je procházel, ale vlastně jen kvůli starým vzpomínkám. Tak ti je pošlu i s dešifrovacím klíčem.“

King poděkoval a zavěsil.

Když přijeli ke stanici, Williams vstoupil dovnitř následován Kingem.

Bez ohledu na to, zda se náčelník předtím cítil nebo necítil jaksi mimo svoji profesionální úroveň, tak nyní už byl opět ve svém domovském rajónu a podle toho se choval. Křičel na svého zástupce, který ho volal kvůli zakódovanému dopisu a také si vzal od sekretářky lahvičku s prášky. King a zástupce se v náčelníkově kanceláři dívali, jak se Williams svalil do křesla za stolem a spolkl tři tablety jen tak, za pomoci slin. Předtím než si od zástupce vzal dopisní papír a obálku, řekl: „Prosím tě, hlavně mi řekni, zda byly z toho papíru s textem a obálky sejmuty otisky.“

Zástupce odvětil, že ano. „Ačkoliv si Virgil Dyles, majitel Gazette, nejdříve myslel, že jde o nějaký žert, když to uviděl ve své poště. Vůbec bychom se o tom nic nedověděli, kdyby mi o tom nezavolala jedna moje přítelkyně, která je tam reportérkou. Hned jsem začal pátrat, ale je to všechno pro mne jen španělská vesnice.“

„Tak, co ten Virgil s tím vlastně udělal? Nechal to kolovat po té jeho zatracené redakci?“ křičel Williams.

„Asi, ano,“ odpověděl nervózně zástupce. „Mohlo se toho dotknout víc lidí. Řekl jsem přítelkyni v redakci, aby o tom pomlčela, ale myslím, že už mohla několika dalším říci, že si myslí, že jde o něco vážného.“

Williamsova pěst dopadla na desku stolu tak těžce, až sebou King i zástupce trhli. „Zatraceně! To se nám to vymyká z kontroly. Jak to můžeme, sakra, udržet v tichosti, když nedokážeme mít pod kontrolou ani lidi ve Wrightsburgu?“

„Podívejme se na ten dopis,“ řekl King. „Z toho vzrušení mezi novináři si můžeme dělat starosti později.“

Nahlížel přes Williamsovo rameno, když si prohlížel obálku. Razítko na známce bylo jasně zřetelné a bylo místní. Do schránky byl dopis vhozen před čtyřmi dny. Hůlkovým písmem napsaná adresa byla určena Virgilovi Dylesovi z Wrightsburg Gazette. V pravém dolním rohu obálky byl kruh s terčem. Zpáteční adresa chyběla.

„Nic moc,“ řekl Williams, když rovnal složený dopis. „Možná, že se najde nějaký expert, který nám něco řekne o tom, jak ten člověk psal písmena, jak nalepil známku a tak podobně. Ale, jsem si jist, že takového odborníka nenajdeme. Zatracená práce.“

Dopis byl napsán rozmazaným černým inkoustem a rovněž hůlkovým písmem. Řádky byly těsně na sobě, vodorovně i svisle v přesných sloupcích.

„Ta rozmazaná čmáranice je způsobená ninhydrinem,“ vysvětloval zástupce. „Víte, pane náčelníku, používá se to proto, aby se při přetisku písmena zamlžila.“

„Děkuji. To by mě nikdy nenapadlo,“ řekl Williams podrážděně.

Všechno bylo zakódováno. Některé znaky byly písmeny, jiné pouze symboly. Williams chvíli seděl a tiše si celý dopis prohlížel. Pak si povzdychl a pohodlně se opřel.

„Nevíte náhodou, jak se luští kódy, nebo ano?“ zeptal se Williams Kinga.

V tomto okamžiku zaklepal na dveře zástupce Rogers – sloužil s Kingem, když dočasně působil u policie ve Wrightsburgu – a vstoupil do kanceláře s nějakými papíry v ruce. „Tento fax právě přišel pro Seana.“

King si vzal papíry a řekl Willimasovi: „Teď už to vím.“

Přemístil se s papíry a faxovou zprávou k malému stolku v rohu místnosti, sedl si a začal pracovat. Po deseti minutách zvedl hlavu. Nebylo to dobré, pomyslel si. Bylo to vlastně ještě horší než mít někoho v okolí, kdo kopíruje zabijáka Zodiaka.

„Už jste to dekódoval?“ tázal se Williams.

King přikývl. „Mám nějaké zkušenosti s kryptogramy ještě z doby, kdy jsem pracoval u tajné služby. Ale vzpomněl jsem si, že jeden středoškolský učitel ze Salinas rozbil kód dopisů Zodiaka ze San Franciska. Mám tam přítele, který se v tomto případu velice dobře vyzná. Napadlo mě, že by mohl mít přístup k učitelovým poznámkám. A to je právě to, co mě nyní poslal tímto faxem. Klíč na kódování. Takže to šlo velmi snadno.“

„Tak tedy, co se tam říká?“ zeptal se Williams a nervózně polkl.

King si začal prohlížet své poznámky. „Jsou tam pravopisné a gramatické chyby, stejně jako špatně tvořená větná skladba. Myslím, že záměrně dělané chyby. Tak, jak to dělával Zodiak.“

Zástupce Rogers se podíval na Williamse. „Zodiak? Co to má, k čertu, znamenat?“

„Sériový vrah v Kalifornii,“ vysvětloval Williams. „Masakroval lidi dokonce ještě dlouho předtím, než jsi se narodil. Nikdy nebyl dopaden.“

V dětsky modrých očích zástupce Rogerse se objevil odstín paniky.

King začal číst. „Teď máte dívku. Je celá rozřezaná, ale nikoliv mojí rukou. Je rozřezaná, protože hledali stopy, co se jí stalo. Nejsou žádné. Věřte mi. Hodinky nelžou. Byla numero uno. Ale další budou následovat. Bude jich hodně. A ještě jednu věc sděluji. Nejsem, opakuji, nejsem Zodiak. Ani jeho druhé nebo třetí nebo čtvrté vydání. Jsem svůj. Neumíte si představit, jak to budete mít těžké. Až budu hotov, tak si budete přát, aby to býval byl jen Zodiak.“

„Takže to nekončí,“ řekl Williams pomalu.

„Skutečně se obávám, že je to teprve začátek,“ odpověděl King.

12. KAPITOLA

Zástupce náčelníka policejní stanice Clancy, vysoký a pevně stavěný muž, se s velkým úsilím pokoušel zakrýt nervozitu, když stál mezi Sylvií a Michelle.

„Budete v pořádku?“ zeptala se Sylvia, když se na něho pozorně podívala. „Nemám zájem, abyste mi tady omdlel.“

„Je mi dobře, paní doktorko,“ odvážně odpověděl.

Sylvia řekla: „Už jste někdy byl u pitvy?“

„Ovšem,“ stroze odvětil.

„Jde o hlavu rozbitou střelami z brokovnice.“ Řekla Sylvia a dívala se současně i na Michelle.

Michelle se zhluboka nadechla. „Jsem připravena.“

„Mám to v popisu práce,“ řekl Clancy, když se snažil dodat si sebedůvěru. „Ostatně příští měsíc mě náčelník Williams posílá do policejního kursu soudního lékařství.“

„Tam mají dobrý program, hodně se naučíte. Nenechte se odradit tím, co za chvíli uvidíte.“

Sylvia přešla k dveřím z nerezavějící oceli. „Toto je místo, kterému neoficiálně říkáme příšerná místnost. Je určeno pro těla, na kterých se podepsalo nějaké zvlášť těžké trauma: popáleniny, následky explozí, dlouhá doba pod vodou. A zásahy střel z brokovnice do hlavy,“ důrazně dodala. Stiskla tlačítko na stěně a dveře se otevřely. Vstoupila dovnitř a za chvíli se vrátila s vozíkem, na kterém leželo tělo. Zajela do pracovní zóny a rozsvítila nad ním velmi silné světlo.

Clancy zakašlal a dal si ruku před masku. Sylvia mu rychle vysvětlila to, co předtím řekla Michelle o čichovém pocitu zápachu. Mladík zdráhavé poslechl, ale zdálo se, že stojí poněkud nejistě. Sylvia k němu přiblížila křeslo. Michelle to postřehla, Clancy nikoliv. Obě ženy si vyměnily tiché pohledy.

„To je Steven Canney.“ Když odkryla tělo, Michelle bleskově přistrčila křeslo přímo ke Clancymu. Byl nejvyšší čas, protože se zástupce zhroutil, zvracel a pak ztratil vědomí.

Zeny křeslo odtáhly do vzdálenějšího rohu sálu, kde Sylvia otevřela lahvičku se čpavkem a vložila mu ji pod nos. Clancy přišel k sobě, otřásl se, zavrtěl hlavou, vypadal úděsně.

„Jestliže vám bude zle, tak vedle máme odpočívárnu,“ řekla Sylvia a rukou naznačila směr jejího umístění.

Mladíkovi se začala vracet barva do tváře. „Omlouvám se, paní doktorko. Opravdu je mi to líto.“

„Pane zástupče Clancy, není důvod se omlouvat. Je to hrůzný pohled. Když jsem poprvé viděla něco podobného, tak moje reakce byla stejná jako vaše.“

Vypadal překvapeně. „Byla jste na tom jako já?“

Ujistila ho, že ano. „O tomto případu jsem sepsala písemnou zprávu a mohu vám ji dát. Takže můžete odejít, budete-li chtít. Až se budete cítit lépe, můžete se k nám připojit. A také můžete zůstat, klidně sedět a dívat se. Obě možnosti jsou vám k dispozici.“

Zástupce Clancy se rozhodl pro druhou možnost. Ale jakmile se otočil, položil hlavu na stůl s rukama na tváři.

Sylvia a Michelle se vrátily k tělu Stevena Canneye.

„Skutečně jste při první pitvě omdlela?“ zeptala se Michelle tiše.

„Ovšem, že ne, ale proč ho ještě více znepokojovat? Muži téměř vždy omdlévají. A čím větší chlap, tím rychleji.“

Sylvia mířila dlouhým ukazovátkem z nerez oceli na různé oblasti Cenneyho poranění. „Jak můžete vidět, supratentoriál mozku byl těmi střelami parádně vykuchán, což u zranění brokovnicí není nic neočekávaného.“

Odložila ukazovátko a po tváři jí přeběhl stín zachmuření. „Canneyho otec se přišel na syna podívat. Radila jsem mu, aby to nedělal, protože ty rány jsou velmi ošklivé, ale trval na svém. To je vůbec ta nejtěžší část této práce. Ale byl schopen přispět k identifikaci podle mateřského znaménka a jizvy, která chlapci zůstala na koleni po fotbalovém úrazu. Dostali jsme pozitivní identifikaci podle zubů a otisků prstů.“

Sylvia se zhluboka nadechla. „Cítila jsem s ním, i když to snášel se stoickým klidem. Nikdy jsem neměla děti, ale umím si představit, jaké to musí být, když má někdo z rodičů přijít na místo, které je jako toto a…“. Její hlas se vytratil.

Michelle byla zticha a po chvíli se zeptala: „A co Canneyho matka?“

„Zemřela před několika lety. Myslím, že to pro ni bylo do jisté míry vysvobození.“

Sylvia se vrátila k předmětu svého ohledání. „Určit vzdálenost střelce v případě brokovnice není snadné. Nejspolehlivějším způsobem je vypálit stejnou munici z přesně stejné zbraně se stejně seřízeným rozptylem střelby. Takový přepych zde ovšem nemáme, ale všimněte si, že okraj otvoru rány není roztřepený, ani nemá žádná okolní poškození. Takže vzdálenost mezi ústím hlavně a obětí byla těsná, méně než půl metru.“ To, co zůstalo zbytkem Canneyovy hlavy, přikryla malým prostěradlem. „Znáte značku použitého střeliva?“

„O, ano. Z ran byly vyňaty částečky zátek brokových nábojů. Také tam zůstaly broky. Proto byla poranění tak devastující. Veškerá kinetická energie se tak mohla projevit přímo uvnitř.“ Sylvia nahlédla do svých poznámek. „Jednalo se o nábojnici typu 12 nabitou devíti ‚dvounulkovými‘ broky, které pocházely z federálního muničního závodu.“

„A Pembrokeová zemřela stejným způsobem?“

„Byla střelena do zad. Poranění byla okamžitě smrtelná, i když ne tolik devastující. V její pokožce se také nacházela spousta střepin roztříštěného předního skla. Když se podíváte na samotné tyto rány, tak byste si mohla pomyslet, že celková vzdálenost zbraně od oběti byla mnohem větší. Ale myslím si, že hlaveň brokovnice musela být těsně u předního skla, když je roztříštila, nebo-li asi jeden metr od Pembrokeové. Místo, kterým broky pronikly do jejích zad má charakteristicky roztřepený okraj a jsou tam i další okolní poškození, když se jednotlivé broky oddělily od hlavní náplně. Jelikož broky musely proletět sklem, vypadá to jako by byly vystřeleny z větší vzdálenosti, než tomu bylo ve skutečnosti.“

„Proč si myslíte, že byla obrácena zády k přednímu sklu?“

„Měli sex,“ řekla Sylvia. „V její vagině byly nalezeny zbytky spermií z Canneyho kondomu. Seděla pravděpodobně obkročmo na Canneyovi, zády k přednímu sklu a dívala se mu do tváře, když se to stalo. To je naprosto přirozená poloha soulože v těsném vnitřku auta. Její tělo působilo jako štít, jinak by byl Canney také zabit hned prvním výstřelem.“

„Jste si jista, že nebyl?“

„Byly tam vypáleny celkem dvě rány. Dokazuje to počet broků, které jsme nalezli. V každém těle jich bylo devět. Symetrie ve smrti,“ suše dodala.

„Předpokládám, že se nenašly žádné prázdné nábojnice.“

Sylvia zavrtěla hlavou. „Vrah bud posbíral vypadlé nábojnice nebo jeho zbraň nebyla samonabíjecí a musel vypálené nábojnice vytáhnout ručně.“

„Jelikož se jednalo o hlaveň s hladkým vývrtem, tak si myslím, že asi nebude žádná možnost nějakého balistického porovnání, kdyby se ta podezřelá zbraň našla.“

„Někdy se stává, že nerovnosti na konci ústí hlavně zanechají škrábance na plastikové podložce. A to byl právě tento případ. Nejsem expertka na balistiku, ale policie by měla hodně práce s porovnáváním, kdyby se někdy zbraň našla. Ale pro balistickou analýzu máme kulku z těla Rhondy Tylerové.“

„Byla řeč o tom, že výstřel z brokovnice, kterým byl zabit Steve Canney, mohl způsobit zastavení jeho hodinek, takže nám to poskytuje určení okamžiku smrti.“

„Ne. Hodinky byly na jeho ruku připojeny až po smrti. Zastavily se proto, poněvadž byl z nich vytažen hřídelík. Všimla jsem si toho na místě činu. Našla jsem usazené částečky sklíčka na jeho levém zápěstí, přesně tam, kde bývají hodinky.“

„Máte nějaké vysvětlení, proč mu byly hodinky připevněny po smrti?“

„Snad to měla být vizitka. Viděla jsem, že byly nastaveny na třetí hodinu. Hodinky Pembrokeově byly nařízeny přibližně na druhou hodinu. To mohlo také potvrzovat pořadí jejich smrti.“

„A ta z lesa rozsekaná Rhonda Tylerová měla na hodinkách, které jí vůbec nepatřily, jednu hodinu. A byl to Zodiak.“

Sylvia se na ní podívala. „A tede máme dopis ve stylu Zodiaka.“

„A tři zavražděné osoby.“

„Lze z toho tedy usoudit, že hodinky příští, tedy čtvrté oběti, budou nastaveny na čtvrtou?“

„Pokud nějaká bude,“ řekla Michelle.

„Moc o tom nepochybuji. První oběť byla exotická tanečnice. Ale další dvě zavražděné osoby byli místní mladí lidé, kteří si to rozdávali v autě. Jakmile sérioví vrazi začnou se svým mordováním, tak se obvykle upínají na jeden segment obyvatelstva. Ten chlap nám už ukázal, že nehraje podle stejných starých pravidel.“ Na chvíli se odmlčela a tiše dodala: „Takže reálná otázka zní, kdo bude další?“

13. KAPITOLA

Před policejní stanicí pomalu projel světlemodrý volkswagen Brouk a zastavil na křižovatce. Řidič pohlédl na přízemní budovu z neomítnutých cihel, kde sídlilo místní policejní oddělení. Už ten dopis teď musí mít. Možná již dekódovali jeho obsah. Nemuselo to být pro ně příliš těžké. Těžké to teprve budou mít, když se ho budou snažit zastavit. Zkuste to, co je nemožné, páni policisté.

Následující den zavolají na vyšetřující kriminální jednotku státní policie. Budou se snažit udržet věci pod pokličkou, aby se mezi lidmi nešířila panika. Nepochybně požádají o pomoc specialisty, když se obrátí na vychvalovanou složku FBI, kterou je útvar na pro vyšetřování násilných zločinů. Budou kontaktováni důležití lidé, aby se řešení případu urychlilo a aby byl co nejdříve k dispozici profil vraha, tedy jeho samotného.

Předtím projel kolem pitevny, kde si zřejmě soudní lékařka odhrnovala své rusé vlasy nad třemi těly, která představovala velmi odlišné záležitosti, i když se jednalo o společné téma. Počet stop je minimální. Věděl, co budou vyšetřovatelé hledat a co má odstranit, ale nikdo není neomylný a soudní lékařská věda může hodně vyčíst i z mikroskopických zbytků. Mohla by něco najít, dospět k nějakým správným závěrům, ale v klíčových aspektech vyjde naprázdno. Nemusí se ničeho obávat, protože ho nikdo neviděl a neslyšel.

Projel křižovatkou zrovna ve stejné chvíli, když několik policistů vyběhlo z budovy, nasedlo do svých hlídkových vozů a rychle kamsi vyrazili. Asi vyjeli za bezvýznamnými chlápky, ztráceli energii a čas, což ho nepřekvapilo, když pomyslel na to, že tuto stanici vede tak slabý náčelník, jakým je Todd Williams.

Ale zároveň oceňoval, že Sylvia Diazová je ve svém oboru prvotřídním odborníkem. Předpokládal, že v určitém okamžiku, až se počet vražd zvýší, bude povolána FBI, aby převzala vyšetřování. Vidina této možnosti ho příjemně dráždila.

Přijel k další křižovatce, zamířil k poštovní schránce a vhodil do ní dopis a rychle se vzdálil. Až policisté dostanou tuto jeho další zprávu, která vysvětluje okolnosti smrti Steve Canneyho a Janice Pembrokeové, pochopí, že se nacházejí uprostřed bojeo jejich vlastní životy.

King vyzvedl Michelle z pitevny a seznámil ji s detaily Zodiakova dopisu. Ona ho zase v rychlosti informovala o výsledcích pitvy Pembrokeové a Canneye. Nicméně, ani přesný popis podrobností nepomohl záhadu více objasnit.

„Vypadá to tak, že vrah nás chce přesvědčit, že ačkoliv se snaží nějakým způsobem v případě Rhondy Tylerové kopírovat Zodiakovy zločiny, sám Zodiakem není,“ řekla a zeptala se: „Co tomu říkáš?“

King zavrtěl hlavou. „Připadá mi to tak, že tyto vraždy jsou jen zahajovací salvou.“

„Myslíš, že dostaneme ještě nějaký dopis?“

„Ano a to brzy. I když si to Todd nemyslí, jsem přesvědčen, že se bude týkat Canneya a Pembrokeové. Hodlá mluvit s Lulu Oxleyovou a dovědět se víc o Rhondě Tylerové.“

Michelle hleděla kupředu a zeptala se: „Kam teď vlastně jedeme?“

„K Battleům. Volal jsem tam, abychom je mohli navštívit.“ Podíval se na ni. „Přijali jsem přece placenou práci, že?“ Ztichl a pak řekl: „Máš už toho za dnešní den jistě hodně. Vydržíš ještě?“

„O kolik to bude horší u Battleů ve srovnání s tím, co všechno jsme dnes viděli?“

„Budeš možná překvapená.“

14. KAPITOLA

Usedlost Battle se nacházela na vrcholku impozantního kopce. Vévodila jí protáhlá dvoupodlažní budova z neomítnutých cihel a kamene, pobitá překládanými prkny. Všude kolem se rozprostíraly rozsáhlé plochy pokryté smaragdově zelenou trávou s roztroušenými vzrostlými stromy. Ačkoliv vše nasvědčovalo, že jde o realitu, která byla vybudována teprve před několika desetiletími, ve skutečnosti se za ní skrývaly staré peníze. King a Michelle se zastavili před masivní brankou z tepaného kovu. Na malém černém sloupku vedle asfaltové cesty byl domácí telefon. King stáhl okénko a stiskl jeho bílé tlačítko. Ozval se důrazně znějící hlas. Za chvíli se branka otevřela a King vjel dovnitř.

„Vítej na Casa Battle,“ řekl King směrem k Michelle.

„Tak to nazývají?“

„Ne, to jen já se pokouším o žert.“

„Řekl jsi, že znáš Remmy Battleovou.“

„Myslím, že ji znám tak, jako většina lidí. Také jsem několikrát příležitostně hrál golf s Bobbym. Je sice družný a jeho míčky jsou jako ze železa, ale velice se dopálí, když mu někdo zkříží cestu. Pokud jde o Remmy, tak je to žena, která každého nechá, ať si v maličkostech dělá, co se mu zlíbí, ale přesně podle jejích podmínek. A kdyby jí někdo vstoupil do cesty, tak by potřeboval urologa a spoustu zázraků aby se dal dohromady.“

„Kde přišla ke jménu Remmy?“

„Je to zkratka od Remington. To, co jsem se dověděl z doslechu, mělo mít nějakou souvislost s tím, že její otec měl v oblibě brokovnici právě této značky. Každý, kdo ji zná, se domnívá, že je to vhodné jméno.“

„Kdo by to řekl, že v tak malém městě žije tolik zajímavých lidí?“ Michelle se dívala na dům, který na ní nepochybně zanechával velký dojem. „Noné! To je ale nádherné místo.“

„Zvenčí. Nechám tě pak posoudit jeho interiér.“

Když zaklepali na přední dveře, okamžitě je otevřel velký, svalnatý čtyřicátník oblečený ve žluté pletené vestě, bílé košili s tmavou kravatou a v černých kalhotách. Představil se jako Mason. Příchozím řekl, že paní Battleová dokončuje pár věcí a za okamžik se nimi setká na zadní terase.

Když je Mason vedl domem, Michelle se rozhlížela po jeho vnitřní úpravě, která doslova vyrážela dech. Neměla žádné pochybnosti, že předměty, které spatřila byly drahé. Ale to, co ji z nějakých dosud neznámých důvodů překvapilo, byla atmosféra skromnosti.

„Ten interiér je báječný, Seane“, zašeptala.

„Nemluvil jsem o tomto interiéru,“ zamumlal. „Měl jsem na mysli bytosti, které zde dýchají.“

Přišli na zadní terasu, kde našli stůl s horkým i ledovým čajem a nějaké jednohubky a zákusky. Mason naléval nápoje podle jejich chuti a pak odešel. Tiše za sebou zavřel francouzské dveře. Teplota vzduchu dosahovala jednadvaceti stupňů, sluníčko příjemně ohřívalo vzduch, který byl ještě trochu vlhký z nedávných dešťů.

Michelle upila ze svého studeného čaje. „Takže tenhle Mason je tady něco jako vrchní sluha?“

„Ano, je u nich od nepaměti. Ve skutečnosti pro ně znamená víc než sluhu.“

„Jakýsi důvěrník, že? Snad dobrý pro všechny účely?“

„Pravděpodobně až příliš loajální, pokud jde o toto hledisko,“ odpověděl King. „Ale opět platí, že ve skutečnosti nikdy nevíš, kam až dosahuje loajalita, dokud se především nepřesvědčíš, co za to.“

Zaslechli šplouchnutí vody a tak se oba zvedli ze židlí a přistoupili k železnému zábradlí, které částečně uzavíralo terasu, a pohlédli na zadní část usedlosti upravenou s vytříbeným vkusem.

Byl zde zastřešený velký oválný bazén obložený cihlami a plochými kameny, kde se mohlo naráz koupat tucet dospělých, kteří zde nalezli i příjemné místo k občerstvení.

„Vždy jsem chtěla vědět, jak ti bohatí skutečně žijí,“ řekla Michelle.

„Žijí zrovna tak, jako ty a já, a to s výjimkou, že o mnoho lépe.“

Z průzračně modré a určitě vyhřívané vody bazénu se vynořila mladá žena ve velmi odvážných bikinách. Měla blond vlasy, které s její téměř metr pětasedmdesát vysokou postavou vyplněnou ladnými křivkami boků a poprsí, nemohly uniknout pozornosti okolí. Na nohou, pažích a ramenech se jasně rýsovaly pevné svaly a bříško v oblasti pupku bylo ploché. Když se ohýbala, aby zvedla ručník, mohli také zahlédnout velké tetování na jedné části jejího částečně odkrytého zadečku.

„Co to má za tetování na zadku?“ zeptala se Michelle.

„Své jméno,“ odpověděl King. „Savannah“. King pozoroval, jak se žena utírá ručníkem. „Je to úžasné, co všechno lze napsat na lidskou kůži a k tomu ještě kurzívou.“

„Cožpak to můžeš odtud přečíst?“ zeptala se Michelle se zvednutým obočím.

„To ne, ale už jsem to viděl předtím.“ A rychle svůj výrok doplnil: „Na jedné sešlosti u bazénu, které jsem se účastnil.“

„Ale, ale. Její jméno na její zadnici, co si ti chlapi všechno nezapamatují.“

„Ze všech sil se snažím nemyslet, jak k tomu došlo.“

Savannah zvedla hlavu, spatřila je a zamávala. Zabalila se do županu, vklouzla do sandálů a zamířila k nim po kamenném schodišti.

Když k nim vystoupala, objala Kinga zřejmě nacvičeným způsobem, aby se její velké poprsí přimklo k jeho hrudníku. Bližší pohled do její tváře ovšem prozrazoval, jak usoudila Michelle, že její rysy už nejsou tak úplně bez kazu, jako tělo. Nos, brada a čelist měly poněkud ostřejší a nepravidelné tvary, ale nic to neznamenalo. Savannah Battleová byla velmi krásnou ženou.

Savannah si obdivné prohlížela Kinga od paty až po hlavu. „Přísahám, Seane Kingu, že pokaždé, když vás vidím, vypadáte lépe. Jak to děláte? My, ženy, jen stárneme.“ V její řeči znělo jižanské protahování samohlásek, což Michelle považovala za vysoce afektované.

„Myslím, že vy se tímto problémem nemusíte znepokojovat,“ řekla Michelle a podávala druhé ženě ruku. „Já jsem Michelle Maxwellová.“

„Ó, jak jste milá,“ řekla Savannah tónem, který vůbec nebyl milý.

„Blahopřeji k promoci,“ řekl King. „Bylo to na univerzitě William and Mary, ano?“

„Otec vždy chtěl, abych šla studovat, a tak jsem se na to dala, aniž bych mohla říci, že se mi to líbí.“ Sedla si a pomalu si utírala nohy, což Michelle interpretovala jako svádivé gesto namířené na Kinga. Pak sáhla po jednom z menších sendvičů.

„Co je vaším hlavním oborem?“ zeptala se Michelle a pomyslela si přitom, že ta mladá žena musela dostat diplom bud za organizování fanoušků univerzitního družstva nebo pořádání večírků, či snad obojího dohromady.

„Chemické inženýrství“, byla její překvapivá, byť zamumlaná odpověď. Asi jí nikdo nevysvětlil, že se nemá mluvit s plnou pusou. „Otec získal svůj majetek právě jako inženýr a tak si myslím, že to mám po něm.“

„Je nám líto Bobbyho,“ řekl King tiše.

„Je tvrdý. Dostane se z toho,“ řekla přesvědčivě.

„Slyšel jsem, že se asi vydáte vlastní cestou,“ řekl King.

Výraz ve tváři Savannah potemněl. „Jak vidět, lidé mají hodně času, aby se pokoušeli vymýšlet, co hodlám dělat. Svěřenecký fond Baby Battle,“ dodala drsně.

„Tak jsem to nemyslel, Savannah,“ řekl King jemně.

Odbyla jeho omluvu přezíravým gestem, jako když karatista seká rukou do vzduchu. „Potýkám se s tím celý život, tak proč to chtít teď zastavit, že? Mám svůj způsob, jak měnit svět, který však není vždy snadný s takovými rodiči, jakém mám. Ale něco musím sama podniknout. Nehodlám projít životem a kupovat si štěstí kreditní kartou.“

Savannah si otřela rukou ústa a řekla: „Vím, proč jste sem přijeli. Jedná se o Juniora Deavera, že? Nechápu, proč by udělal něco tak stupidního. Jako že se moje matka dívala někam jinam, zatímco on odešel s jejím snubním prstenem. Nemyslím si to.“

„Možná to neudělal,“ řekl King.

„Určitě to byl on,“ řekla Savannah a začala si vysoušet mokré vlasy. „Podle toho, co jsem se dověděla, zanechal za sebou tolik stop, že tam mohl rovnou zůstat sedět na podlaze, počkat na policii a nechat se zavřít.“ Vložila si do úst další chlebíček, který vzápětí spláchla plnou dlaní smažených brambůrků.

„Přestaň se cpát jako nějaké zatracené prase, Savannah!“ zazněl ostrý hlas. „Až se ti to podaří, tak si sedni alespoň trochu jako dáma, pokud ti tvoje představivost umožní pochopit, o co jde.“

Savannah, která až dosud v křesle seděla nahrbeně s nohami roztaženými jako by byla šlapkou číhající na zákazníka, se okamžitě narovnala, přitiskla stehna k sobě a přehodila si župan přes kolena.

Remington Battleová kráčela po terase s noblesou broadwayské legendy, která je přesvědčena o své schopnosti nenuceným půvabem ovládat publikum.

Byla dokonale oblečená. Oslnivě bílá skládaná sukně jí sahala několik centimetrů pod kolena. Na nohou měla stylové, byť konzervativní lodičky na nízkých podpatcích. Bleděmodrou ornamenty zdobenou halenku částečně přikrýval bílý svetr, který měla přehozený kolem ramen. Byla o několik centimetrů vyšší než dcera – asi ve výšce Michelle – a úprava jejích kaštanově hnědých vlasů spolu s nalíčením svědčily o práci odborníka. Měla pevné rysy, které již od pohledu prozrazovaly silnou vůli. Michelle si v duchu říkala, že Remmy byla v mládí pravděpodobně ještě krásnější než její dcera. Ale i teď, ve svých šedesáti, byla stále ještě velmi hezkou ženou. Ale ze všeho nejvíce upoutal její velký strach nahánějící pohled: zčásti orlí, zčásti káněte.

Remmy si potřásla rukou s Kingem a pak jí byla představena Michelle. Kingova partnerka vycítila, že si ji starší žena přísně prohlíží a nemohla se ubránit pocitu podezření, že nachází mnoho nedostatků na jejím všedním oblečení, nedbalém nalíčení a větrem rozevlátých vlasech. Ačkoliv dlouho o tom už nemohla přemítat, protože Remmy opět obrátila svoji pozornost k dceři.

„V mé době jsme nikdy nevítali hosty bez obleku,“ řekla ledově.

„Byla jsem plavat, mami. Obvykle nechodím do bazénu v róbě dívky, která vstupuje do společnosti,“ odsekla Savannah, ale vzápětí si dala prsty do pusy a začala nervózně okusovat nehet.

Remmy svojí dceru zdrtila takovým pronikavým pohledem, že si Savannah ještě jednou sáhla po sendviči, plnou dlaň smažených brambůrků si nacpala do úst, zvedla se, pomalu důstojně odcházela a svými mokrými sandály vyťukávala do cihlové podlahy řadu vykřičníků. Nesrozumitelně přitom pro sebe něco zamumlala, ale Michelle připadalo, že zaslechla cosi o „staré čubce.“

Pak se Remmy Battleová posadila a svoji pozornost plně věnovala Kingovi a Michelle.

Oba hluboce dýchali, když je provrtávala svým pohledem. Pro Michelle to bylo naprosto jasné uvedení do prostředí Casa Battle. Nyní přesně pochopila, co měl King na mysli, když mluvil o nutnosti posoudit „interiér“.

15. KAPITOLA

„Musím se vám omluvit za Savannah,“ řekla Remmy. „Já ji miluji, ale někdy mám dojem, že skutečně nejsme stejného rodu, nebo tak nějak.“

„To je v pořádku, paní Battleová, vždyť je to ještě dítě,“ řekla Michelle. „Všichni dělají hlouposti.“

Remmy odsekla: „Není žádné dítě. Je jí dvaadvacet let! Je absolventkou jedné z nejlepších vysokých škol na Východním pobřeží. Prstýnky na břiše a tetování na zadku! Neposlala jsem to děvče na univerzitu, aby tam ztratila ten svůj zatracený rozum!“

Michelle požádala pohledem Kinga o pomoc.

„Eh, Remmy, je nám líto, co jsme se dověděli o Bobbym. Jak se mu daří?“ zeptal se.

„Je stále v kritickém stavu,“ odpověděla Remmy stejně drsným tónem a pak se rukou nenápadně dotkla svého vrásčitého čela a již o poznání klidněji řekla: „Promiňte, stěžuji si na Savannah a přitom sama zanedbávám roli hostitelky. Je to tím, že se toho tolik v poslední době událo.“ Na chvíli se odmlčela a pak pomalu řekla: „Bobby byl dlouho v bezvědomí a ti zatracení doktoři nevěděli, kdy nebo jestli vůbec přijde k sobě. Ale pak se probral. Dokonce ho už mohli odpojit od dýchacího přístroje. Před dvěma dny už řekl svá první slova.“

„To musí být povzbuzující,“ řekl King.

„Myslíte? Potíž je v tom, že mluví nesouvisle. Plete si jména a to, co říká, postrádá jakýkoliv smysl. Nemají jistotu, zda znovu neupadne do toho kómatu.“

„Myslím, že je pro doktory těžké říci něco takového s určitostí.“

„Za to, jak jsou placeni by měli umět chodit po vodě a mít přímé spojení s Bohem“, trpce odpověděla.

„Jak bychom mohli pomoci?“

„Jedna nebo dvě modlitby by teď nebyly na škodu.“

Přišel Mason s podnosem, na kterém byla káva. Nalil šálek pro Remmy a nabídl Michelle a Kingovi. Oba s díky odmítli.

„Není nad uklidňující šálek odpolední kávy.“ Remmy se dlouze napila a pohodlně usadila v křesle. „Harry Carrick je zatraceně dobrý právník a Junior je šťastný, že ho zastupuje.“ Odmlčela se, znovu zvedla šálek kávy ke rtům a dodala: „Ale Junior to spáchal. Vím to tak jistě, jako bych ho sama viděla, když to udělal.“

King prudce namítl: „Ale jde o to, Remmy, že jste ho neviděla. Nikdo ho neviděl.“

Odmítla jeho argument gestem ruky, které Michelle připomínalo stejný pohyb, jaký předtím udělala Savannah, když rukou sekala do vzduchu. „Důkazy jsou zdrcující“.

„Ano, příliš zdrcující. Mohl by být falešně obviněn.“

Remmy hleděla na Kinga, jako kdyby mluvil řečí mimozemšťana. „Kdo by mohl při zdravém rozumu chtít obvinit někoho, jako Juniora Deavera?“

„Kdokoliv, kdo skutečně vnikl do vašeho domu a ukradl všechny ty věci,“ odpověděl King. „A vy se skutečně domníváte, že Junior by měl nějaké potěšení z toho, že by byl vlastníkem dluhopisů na doručitele a nádherných šperků?“

„Nevěděl, co je uvnitř. Vzal i hotovost. K tomu, aby ji utratil přece nemusí být žádným Einsteinem, nebo ano?“ namítla.

„Všechno, co žádáme je, abychom se mohli rozhlédnout a promluvili s několika lidmi. A dokonce i kdybychom pracovali pro Harryho a Juniora, předpokládám, že budete chtít viníky dopadnout.“

Remmy se zasmála, ale v očích se jí objevil nebezpečný záblesk. „Váš předpoklad je správný, pane Kingu, i když viník je už dopaden.“ Náhle začala křičet, slova jí z úst vyletovala jako při nějaké bláznivé střelbě z ráže 0,50. „Kdyby mi ten velice zabedněný čubčí syn řekl, kde se, ksakru, nachází můj snubní prsten, mohla bych okresního prokurátora přesvědčit, aby vzal obvinění zpět! Proč se nevrátíte a neřeknete to Harrymu? A pak bychom mohli celou tu volovinu uzavřít!“

Michelle si všimla, že když se tato žena rozčílila, tak byl její jižanský přízvuk ještě silnější než u Savannah, ale absolutně bez afektu. Michelle musela posunout stranou svůj šálek studeného čaje, protože málem spadl ze stolu, když Remmy začala soptit. V duchu děkovala Bohu, že Remington Battleová není její matkou.

King se nenechal vyvést z konceptu a tiše řekl: „To jste řekla správně, Remmy. Ale můžeme se tady porozhlédnout?“

Remmy se na něho dlouze podívala. Sevřela rty, jako by chtěla ovládnout svůj hněv. Michelle si na okamžik myslela, že ta žena chce hodit šálek své uklidňující kávy Kingovi na hlavu. Možná bys měla přestat s pitím kávy, pomyslela si Michelle.

Remmy se konečně zvedla z křesla a naznačila jim, aby jí následovali. „Čerta starého, ukáži vám to sama.“

16. KAPITOLA

Remmy Battleová uvedla Kinga a Michelle do domu a pak po hlavním schodišti do prvního patra. Michelle tento dům připadal jako nadčasový s novými křídly vystupujícími ze starého středového bloku.

Remmy musela číst její myšlenky, protože řekla: „Tento dům se vlastně stavěl po celá desetiletí. Rada našich přátel má několik nádherných domů po celém světě, ale tenhle je jediný, jaký jsme s Bobbym chtěli mít. Je sice takovou směsicí jednotlivých epoch a některé chodby končí u zdi, ale já“ – okamžitě se opravila – „my jej milujeme.“

Pak dorazili ke dveřím, které Remmy otevřela a nechala dokořán.

Byl to velký a hezky zařízený pokoj, vymalovaný příjemnými barvami, s několika okny. Jedno z nich bylo zřejmé nové.

Remmy na ně ukázala: „Tudy se dostal dovnitř. Policisté řekli, že použil nějaké páčidlo. Pak mi dovolili, abych všechno uvedla do původního stavu.“

King se podíval na rozbitý obrazový rám, který ležel na jednom z nočních stolků. Sklo bylo odstraněno. Zvedl jej. „Co se s tím obrazem stalo?“

Remmy se zakabonila. „Byl na stole u toho okna. Rozbil se, když sem Junior vpadl. Ještě jsem ho nedala do opravy.“

King a Michelle hleděli na kresbu zobrazující mladého chlapce uvnitř rozbitého rámu. Obraz byl od středu dolů roztržen.

„Kdo je to?“ zeptal se King.

„Syn Bobby. Nikdy Juniorovi neodpustím, že to zničil.“

King obraz odložil. „Měla jste prý něco v zásuvce ve vašem šatníku, ano?“

Remmy přikývla a prstem naznačila, aby jí následovali.

Její šatník z ručně opracovaného mahagonového dřeva zaujímal celý prostor. Všude byly šaty, kabelky, střevíce, klobouky a další doplňky ve vzorném pořádku.

Pečlivé uspořádání šatníku vyvolalo v Kingovi posměšný obdiv. Své věci si udržoval v dokonalém pořádku, což bylo Michelle dobře známo. Zaznamenala jeho výraz prohnaného potěšení, a když se Remmy dívala jinam, dotkla se jeho paže, zachvěla se vzrušením a posunky vyjádřila vychutnávání cigarety po sexu.

„Kdy byla ta schovaná zásuvka, jestli vám nevadí, že se ptám?“ řekl King, když se přestal mračit na svojí partnerku.

Remmy opatrně vytáhla jednu zásuvku. A pak zaklepala na přední část ploché dřevěné desky, které se nacházela těsně pod zásuvkou. Deska se vysunula a odhalila malý prostor asi šedesát centimetrů hluboký a čtyřicet centimetrů široký. „Falešná zástěrka,“ vysvětlovala. „Vypadá to jako kousek dřevní výplně. Ale jakmile se povytáhne zásuvka, uvede se do pohotovosti páčka ve falešném předku. Když se pak zaklepe na pravý horní roh falešné zástěrky, páčka se spustí a otevře úložný prostor.“

King si mechanismus bedlivě prohlížel. „Pěkně chytré.“

„Vždycky jsem si přála mít v šatníku tajnou zásuvku,“ řekla Remmy. „Už jako malá holka.“

„Ale ta osoba, která vás vyloupila, způsob otvírání neznala, že?“ řekla Michelle.

„Junior Deaver nevěděl, jak se to otvírá,“ upřesnila Remmy. „Vždyť každá zásuvka tady byla vytržena a zruinována. Stálo mě to pěkné peníze, než se to zase všechno opravilo. Však to Juniorovi u soudu spočítám. Buďte si jisti, že to udělám a vyřiďte to Harrymu.“

„Ale jak mohl někdo jiný, než vy vědět, že je zde dokonce tajná skrýš pod zásuvkou?“ chtěla vědět Michelle.

„Po celá léta jsem na to nemusela myslet. Vždyť máme prvotřídní bezpečnostní systém. Alespoň jsem si to myslela.“

„A byl ten systém zapnutý?“ zeptal se King.

„Ano, ale na tomto poschodí nejsou žádné detektory reagující na pohyb a samotná okna nemají vůbec žádnou ochranu. Systém byl zaváděn před mnoha lety, po té, když došlo téměř k tragédii. Mám za to, že podle tehdejší filozofie se nepředpokládalo, že by se někdo z prvního poschodí pokoušel dostat do druhého,“ dodala znechuceně.

„Co to bylo za tragédii?“ zeptal se King.

Remmy se k němu obrátila. „Můj syn Eddie byl unesen.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ řekl.

„Stalo se to před dvaceti lety, když ještě studoval.“

„Ale vše nakonec zřejmě dobře dopadlo,“ řekl King.

„Ano, díky Bohu. Dokonce jsme ani nemuseli platit těch pět milionů dolarů jako výkupné.“

„Proč ne?“ tázala se Michelle.

„FBI vystopovala únosce a v přestřelce ho zabila. Byl to vlastně Chip Bailey, agent FBI, jenž bydlí nedaleko odtud, kdo Eddieho zachránil a zabil únosce. Je stále u FBI, vedle v Charlottesville.“

King řekl: „Takže nikdo zde nebyl, když došlo k vloupání?“

Remmy se posadila na okraj velké postele s nebesy a začala bubnovat svými štíhlými prsty na vyřezávaný sloupek lůžka. „Savannah byla stále na univerzitě. Promovala v zimě, ale rozhodla se tam ještě nějaký čas zůstat a bavit se nějakým postgraduálem. Jsem si jista, že byste mohli říci, že ta moje holčička skutečně miluje své dobré časy. Eddie a Dorothea byli ve městě. Mason, jen v domě vypomáhá, a Sally, děvče pečující o stáje, žije v domku, který je na vzdáleném konci usedlosti. Ti si ničeho nevšimli. Okna mé ložnice míří do velice odříznuté části zadního traktu.“

„To znamená, že v domě jste byla sama jediná?“ zeptala se Michelle.

„Bobby a já!“ řekla vzdorovitě. „Naše děti jsou náročné na zábavu. Udělali jsme víc než byla naše povinnost, aby zde tehdy pobývali naši přátelé a příbuzní. Tento velký dům býval víc než často po léta plný. Teď už je to jen náš domov.“

„Ale tu noc, kdy došlo k loupeži, dům byl prázdný,“ řekl King. „Mám za to, že jste byla v nemocnici na návštěvě Bobbyho?“

„Ano, je to tak. Ve wrightsburgské všeobecné.“

„Ale bylo nám řečeno, že jste se vrátila teprve kolem páté ráno,“ řekla Michelle: „To tam mají nějak pěkně dlouhé návštěvní hodiny.“

„Spala jsem tam dole v soukromém pokoji, který nemocnice poskytuje,“ vysvětlovala Remmy.

„To bylo od nich velmi ochotné gesto,“ řekla Michelle.

„Naše jméno, drahoušku, je totiž na desce nemocniční budovy,“ řekla Remmy falešně zdvořilým tónem. A pak stroze dodala: „Upřímně řečeno si myslím, že za patnáct miliónů dolarů to bylo to nejmenší, co mohli pro nás udělat.“

„Oh,“ řekla Michelle stydlivě.

„Policie mi řekla, že všechny důkazy vedou k Juniorovi, včetně jeho otisků prstů.“

„Ale přece tady u vás pracoval,“ řekl King. „To znamená, že zde musí být jeho stopy.“

„Našli je na vnější straně jednoho ze skel rozbitého okna,“ řekla a dodala: „Najala jsem Juniora, aby uklízel v mé ložnici, a nikoliv z druhé strany toho mého zatraceného okna.“

„Myslel jsem, že byly ukradeny nějaké věci také z Bobbyho šatníku.“

„Zloděj se tam také vloupal.“

„Co vzal?“ zeptala se Michelle.

„Pojďte a sami uvidíte.“

Vyvedla je ze svého pokoje a zamířila do haly, kde otevřela jiné dveře. Vstoupili do místnosti, jehož ovzduší prozrazovalo, že zde přebýval kuřák doutníků nebo dýmky. Michelle usoudila, že to musel být jednoznačně pánský pokoj. Nad krbem byl připevněn držák na brokovnici, ale žádná zbraň na něm nevisela. Na jiné stěně upoutávala pozornost návštěvníků dvojice mečů. Byly zkříženy do tvaru velkého X. Také zde bylo několik pláten s olejomalbami báječných koní. V jenom z pokojových rohů stál stojánek s několika důkladně ožvýkanými dýmkami. V dalším rohu stál masivní stůl z tvrdého dřeva s několika zásuvkami, držákem knih a křeslo. Postel byla malá a k ní náležející noční stolek přetékal časopisy o rybaření a loveckém sportu a také odbornými vědeckými magazíny. Celá jedna stěna byla věnována fotografiím s Bobbym Battleem. Prozrazovaly vysokého muže širokého hrudníku s tmavými vlnitými vlasy a rysy ve tváři, které vypadaly jako odlité ze železa. Na většině z těchto snímků byl zachycen buď s rybářským prutem nebo s puškou na lovu, ale na jedné vyskakoval z letadla a na další řídil vrtulník.

Remmy zamávala rukou přes svým nosem. „Promiňte ten zápach. Větrali jsme tady celé dny a kouř je tady pořád cítit. Musí být stále ještě v koberci a nábytku. Bobby zbožňuje své dýmky a doutníky.“

Když se Michelle rozhlížela po pelechu, kde žil Robert E. Lee Battle, měla dojem, že z těch fotografií k ní vzhlíží muž, jenž žil tvrdě a nebral nikoho do zajetí. A to, že tento muž nyní ležel v bezvědomí s nevalnou vyhlídkou návratu, jí velice skličovalo, i když ho nikdy neviděla a odpuzovala ji jeho pověst sukničkáře.

Michelle ukázala na několik fotografií, na kterých byl Battle ve skupince. „Co je to za lidi?“

„Někteří z Bobbyho zaměstnanců. Byl inženýrem, z něhož se stal obchodník. Je držitelem více než stovky patentů. Když se tady rozhlédnete, tak byste si mohli pomyslet, že můj manžel byl spíše hravý než pracovitý, ale Bobby je úplně jiný, je to pracant. Všechny ty věci, které vynalezl, nesou peníze.“

„Kdy jste se vy dva seznámili?“ zeptala se Michelle a pak rychle dodala: „Vím, že je to osobní otázka, ale připadá mi jako fascinující muž.“

Remmy se nad tím usmála. „Vstoupil do obchodu s oděvy, který vlastnil můj otec v Birminghamu ve státě Alabama. Bylo to před pětačtyřiceti lety. Prohlásil, že už mě několikrát viděl a že jsem nejkrásnější stvoření, na jakém kdy nechal své oči a že se hodlá se mnou oženit. A hned chtěl, aby se to dověděl můj otec, ačkoliv řekl, že nebude žádat o jeho souhlas, i když to tam bylo tehdy pořád ustáleným zvykem. Řekl, že jediná osoba, kterou musí přesvědčit o svém záměru, jsem já. Nu a právě tak to udělal. Mně bylo osmnáct a nic jsem o životě nevěděla, i když jsem žádná naivka také nebyla. Nakonec mě tedy získal.“

„Musela to být hotová smršť,“ řekl King.

„Byl o deset let starší. Když jsme měli svatbu, tak neměl dost peněz, ale měl mozek, aby je vydělal a energii podnikatele. Byl to zvláštní člověk. A přece mě chtěl.“ Poslední slova pronesla s překvapující pokorou.

„To nezní tak, že byste nebyla dobrou partií,“ řekl King upřímně. „Myslím, že jsem byla jednou z velice málo dívek, které by o něho stály. Vždyť jsme měli své kopce a údolí, jako většina zdejších lidí,“ dodala tiše.

Remmy otevřela dveře a pustila je dovnitř. „Bobbyho šatna.“ Prostor uvnitř byl menší než měla Bobbyho manželka, ale byl velmi dovedně zařízen.

Remmy zatlačila dozadu několik ramínek s kalhotami visícími na šatníkové tyči a ukázala na boční stěnu jedné velké skříně, jejíž dřevěná deska byla rozlomená.

„To je tajná skříňka, asi tak stejně velká jako ta v mém pokoji. Jak vidíte, jedna ze zásuvek této velké skříně nejde úplně vytáhnout. Jde o velmi chytrou záležitost, protože zepředu je téměř nemožné zjistit, jak jsou ty zásuvky vlastně hluboké. A také nemůžete vidět malou klíčovou dírku na boku, dokud ji nehledáte. Byla jsem tady aspoň miliónkrát a nikdy jsem si toho nevšimla.“ King se na ní pozorně podíval. „Takže jste nevěděla, že Bobby má tajnou zásuvku?“

Remmy vypadala jako žena, která si velice pozdě uvědomila, že tím, co řekla, zašla příliš daleko.

„Ne, to jsem nevěděla,“ řekla.

„Co zloděj ukradl?“

„Záleží na tom?“ odsekla. „Já vím, co ukradl mně.“

„Remmy, chcete tím naznačit, že nevíte, co tady Bobby měl?“ zeptal se King.

Na chvíli se odmlčela. Pak už v jejím hlase zazněl mírnější tón. „Ne, nevím.“

17. KAPITOLA

„Prima,“ řekla Michelle, když opustili dům. „Psychiatr by mohl o vztahu mezi Savannah a Remmy napsat celou jednu učebnici.“

„To že nevěděla, co je v Bobbyho tajné zásuvce se mi na ní, sakra, vůbec nepozdává,“ řekl King, když se ohlížel po budově.

„A zatímco její šatník byl celý přeházený, Bobbyho zůstal netknutý. To je závažné.“

„Ano. Ta žena věděla, kde je Bobbyho tajný úkryt, ale neměla klíč, aby jej otevřela.“

Ještě než dvojice odešla z domu, promluvila si s Masonem a s ostatními lidmi z personálu. Jejich odpovědi byly neuvěřitelně shodné: všichni byli v zadním sektoru přízemí, ale nikdo nic neviděl, ani neslyšel, když došlo k loupeži.

King a Michelle nastoupili do auta, ale namísto toho, aby odjeli, King svůj Lexus zamířil po asfaltové cestě na odvrácenou stranu pozemku.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Vloni při jedné příležitosti kolem koní jsem se setkal se Sally Wainwrightovou, ženou pečující o stáje. Uvidíme, zda té noci také nic neslyšela a nespatřila.“

Sally byla asi pětadvacetiletá, příjemná, hezká a moudrá žena s dlouhými hnědými vlasy, které byly spletené v ohon. Zrovna čistila stáj, když King a Michelle přijeli. Otřela si šátkem pot z tváře a šla k autu.

„Asi už si na mne nevzpomínáte,“ začal King. „Setkali jsme se na charitativní drezúře vloni v Charlottesville.“

Sally se zeširoka usmála „Samozřejmě si vás, Seane, pamatuji.“

„Vy a slečna Maxwellová jste teď zde velmi proslulí.“

„Spíše nechvalně,“ odpověděl King. Rozhlédl se po stáji a po koních. „Stále ještě hodně Battleů jezdí?“ zeptal se.

„Dorothea nikdy. Eddie jen málo. Bývá účastníkem těch her, kdy si muži opakují výjevy z občanské války a musí si tudíž některého někdy osedlat.“

„A co vy? Také se toho zúčastňujete?“ tázala se Michelle.

Sally se usmála. „Já jsem z Arizony. O občanskou válku se příliš nezajímám.“

„A co Savannah? Jezdívala při soutěžích, že?“ zeptal se King.

Přes Sallyninu tvář přeběhl lehký stín rozmrzelosti. „Ano, jezdívala.“ King napjatě čekal, zda Sally za svými slovy udělá nějaký vykřičník.

„Je výborná jezdkyně. Ale už není tak zručná, když se má odklízet hnůj, hřebelcovat a jednat s lidmi, kteří se nenarodili v košilce.“ Sally náhle vypadala vystrašeně, jako kdyby si uvědomila, že takhle nesmí mluvit.

„Ničeho se neobávejte, Sally,“ řekl King povzbudivě. „Vždyť vím, co máte na mysli.“ Odmlčel se a pak dodal: „Jezdí paní Battleová?“

„Jsem tady pět let a ani jednou jsem ji za tu dobu neviděla v sedle.“ Sally se opřela o vidle na hnůj. „Ale vás jsem dříve vídala jezdit. Jste zde na návštěvě?“

King jí řekl, proč sem přijeli a Sally svraštila obočí, když s úzkostí pohlédla směrem k hlavní budově.

„Nic o tom nevím,“ řekla.

„Domnívám se, že jste byla po celou dobu ve vašem domku s Masonem a s ostatními.“

„Ano,“ odpověděla. „Chodím brzy spát. Vždyť musím vstávat za rozbřesku.“

„Chápu. Nicméně, kdyby vás něco napadlo, dejte mi vědět.“ Dal jí jednu ze svých vizitek. Ale ona se na ní ani nepodívala.

„Nic nevím, Seane, skutečně nic.“

„Tak dobře. A vídáváte tady někdy Juniora Deavera?“

Sally zaváhala a pak řekla: „Několikrát tady byl. To ještě když zde pracoval.“

„Mluvila jste s ním někdy?“

„Možná jednou,“ řekla vyhýbavě.

„Díky, mějte se hezky, Sally.“

Dvojice odjela. King se podíval do zpětného zrcátka na Sally, která byla velice nervózní.

„Něco nám zatajila,“ řekla Michelle.

„Také si myslím,“ odpověděl King.

„Kam teď?“

King ukázal na velký dům na druhém konci prkenného plotu. „Ještě musíme zajet za dvěma Battleovými a den bude pryč,“ řekl.

18. KAPITOLA

„Tak takhle vypadá dům, v němž jsou zaparkovány kočáry,“ řekla Michelle, když vystoupila z Kingova auta a zahleděla se na budovy z červených cihel, která stála na ploše asi pěti set čtverečních metrů. „Vždycky jsem si jej představovala větší,“ dodala sarkasticky.

„Myslím, že to závisí na velikosti tvého kočáru.“ King se díval poslední model stříbrného stejšnu typu Volvo, který stál v části vyhrazené pro automobily. „To je Eddieho vůz.“

„Nech mi hádat, nejsi náhodou jasnovidec?“

„Ne, ale na zadním sedadle leží uniforma Jižanů a malířský stojan.“

Eddie Battle se ozval v domácím telefonu a vzápětí se dveře otevřely. Byl to statný, svalnatý muž, vysoký nejméně metr pětaosmdesát a vážící sto kilogramů. Měl nepoddajné husté tmavé vlasy a pronikavě modré oči. Jeho rysy byly pevné a ošlehané přírodními živly. Vlasy měl po otci, ústa a oči jednoznačně po matce, řekla si v duchu Michelle. Ale v jeho chování nebylo nic z tohoto vzezření vyvolávajícího dojem příkrosti a chladné rezervovanosti. Ve skutečnosti to byl milý a sympatický muž chlapeckých způsobů. Připomínal jí pěkného, byť staršího, surfujícího šviháka z kalifornských pláží.

Potřásli si rukama a usedli v obývacím pokoji. Jeho předloktí, samý mohutný sval a silné žíly, byla pomalována. Na nohou měl jezdecké boty a v nich zastrčené vybledlé džínové kalhoty. Jeho bílá pracovní košile s několika barevnými skvrnami byla místy potrhaná děrami. Také jeho tvář byla neoholená. Zdálo se, že je pravým opakem syna bohatého člověka.

Uchichtl se, když zpozoroval, že se mu Michelle dívá na boty. „Minulý týden mě zabili, když jsme prováděli špatně vedenýútok proti opevněnému postavení Seveřanů v Marylandu. Chtěl jsem zemřít obutý a už jsem nemohl vyvinout patřičnou energii, abych si je vyzul. Obávám se, že chudák Dorothea bude ze mne velmi znechucena.“

Michelle se usmála a King řekl: „Asi se divíte, proč jsme tady.“

„Nikoliv. Matka mi volala před několika minutami. Řekla mi, o co jde. Obávám se, že vám toho mnoho neřeknu. Jsem malý hoch, který nikdy nemusel vyrůst. Myslím, že to rodiče bolí, když vidí, co se se mnou stalo, ale jsem dobrý kumštýř,i když nikdy nebudu žádným velkým mistrem. A o víkendech si hraju na vojáky. Jsem privilegovaný a šťastný a vím o tom. A proto se snažím být skromný a sebepodceňující. Skutečně, je toho hodně, proč se chovat neokázale a nepřeceňovat se.“ Opět se usmál a ukázal zuby, které byly tak dokonalé tvarem i barvou, až si Michelle pomyslela, že jsou všechny umělé.

„Jistě jste k sobě upřímný,“ řekla.

„Podívejte se, jsem synem nesmírně bohatých rodičů a skutečně jsem nikdy nemusel kvůli živobytí dělat žádnou práci. Nepotřebuji se naparovat a to, co dělám, dělám, jak nejlépe dokáži. Ale vím, že kvůli tomu jste sem nepřijeli. Takže spusťte. Co chcete vědět?“

„Viděl jste někdy tady v okolí Juniora Deavera?“

„Samozřejmě, dělal hodně pro mé rodiče. Junior také pracoval pro mne a pro Dorotheu a nikdy jsme s ním neměli ani tu nejmenší potíž. Proto tomu nerozumím, že by měl být lupič. Vydělával u nás přece pěkné peníze, ale možná že ne dost. Chápu, že existuje spousta důkazů, které Juniora zatahují do zločinu.“

„Možná až příliš,“ odpověděl King.

Eddie na něho pohlédl zamyšleně. „Vím, co máte na mysli. Myslím, že jsem té věci nevěnoval žádnou velkou pozornost. Teď jsme byli dost zaneprázdněni našimi rodinnými starostmi.“

„Ano. Je nám líto, co se stalo s vaším otcem.“

„Je to všechno takové bláznivé. Vždycky jsem se domníval, že nás všechny přežije. Samozřejmě, že ještě může. Je zvyklý jít svou cestou.“

Po chvilce odmlky řekl King: „Otázka, kterou vám nyní položím, se vám může zdát být poněkud trapná, ale musím se zeptat.“

„Víte, celá tahle situace je poněkud trapná, tak do toho, ptejte se.“

„Váš otec měl patrně tajnou zásuvku ve svém šatníku, z něhož byly věci ukradeny. Vaše matka o té zásuvce nevěděla a tudíž neměla tušení, co v ní mohlo být. Věděl jste o tom něco?“

„Ne. Pokud mi bylo známo, moji rodiče neměli před sebou žádná tajemství.“

„A přesto měli oddělené ložnice?“ řekla náhle Michelle.

Eddieho sluneční úsměv pohasl. „To je jejich věc. To neznamenalo, že by spolu nespali nebo nemilovali jeden druhého. Otec kouřil doutníky a svým způsobem měl rád svůj pokoj. Matka nemohla doutníky ani vystát a měla jistým způsobem ráda zase své věci. Je to velký dům a mohou si tam, sakra, dělat cokoliv, co jim přináší nějaké potěšení.“

King se díval na Eddieho omluvným pohledem: „Řekl jsem vám, že je to trapná otázka.“

Eddie se tvářil jako by na ně chtěl znovu vyštěknout, ale podle všeho pak svůj nával zloby potlačil. „Nevím nic o žádné tajné zásuvce, kterou by měl otec mít. Nejsem jeho důvěrník.“

„Měl nějakého takového důvěrníka? Třeba Savannah?“

„Savannah? Ne, mojí malou sestru škrtám ze seznamu lidí, kteří by mohli podávat nějaké interní informace.“

„Myslím, že byla na univerzitě,“ připomenula Michelle.

„Byla mimo domov a to ještě před univerzitou.“

„Nejste si příliš blízcí, že?“ zeptala se Michelle.

Eddie pokrčil rameny. „V podstatě to není ničí chyba. Jsem téměř dvakrát tak starý jako ona a nemáme nic společného. Byl jsem už na univerzitě, když se narodila.“

„Vaše matka se nám zmínila o tom, co vás tehdy potkalo,“ řekl King.

Eddie pomalu polkl. „Abych řekl pravdu, mnoho už si z toho nepamatuji. Nikdy jsem neviděl toho člověka, který mne unesl, až teprve tehdy, když mi ukázali jeho tělo.“ Hluboce si oddechl. „Byl jsem skutečně, skutečně šťastný. Matka s otcem také byli šťastní, takže právě tehdy, když jsem se vrátil, počali Savannah. Alespoň se to tak vydává jako oficiální rodinná anekdota.“

„Vaše matka řekla, že Chip Bailey se stal dobrým přítelem.“

„Zachránil mi život. Jak byste to kdy mohli vůbec splatit?“

King pohlédl na Michelle. „Vím, co máte na mysli.“

Zaslechli přijíždějící auto. Zaskřípaly brzdy a vůz se zastavil nedaleko venkovních dveří.

„To bude Dorothea. Neztrácí čas popojížděním při parkování,“ řekl Eddie.

Michelle se podívala z okna a spatřila velký černý automobil značky Beemer. Žena, která z něho vystoupila, měla na sobě těsnou, krátkou černou sukni, černé střevíce a černé punčochy. Barva jejích vlnitých vlasů byla v souladu s jejím celkovým oblečením. Sejmula sluneční brýle, pohledem ostře změřila Kingův automobil a zamířila k domu.

Michelle měla dojem, že to nebyla Dorothea, ale bledá – byť jantarově černá – kopie Remmy Battleové, která vstoupila do pokoje. A byla zvědavá, jestli se v tomto ohledu mladší žena bude chovat jako její tchýně. Tato elegantně štíhlá žena se zvlněnými boky, pevným kulatým zadečkem a dlouhými, sexy nohami, měla nepřiměřeně velká ňadra, což byl zřejmě výsledek profesionální práce. Ústa měla poněkud malá vzhledem k tváři a rtěnku poněkud rudější ve vztahu k její bledé pleti. Oči měla nevýrazně zelené, ale bystré.

Když se Dorothea se všemi kolem dokola pozdravila, vytáhla si a zapálila cigaretu, zatímco Eddie vysvětloval důvod návštěvy Kinga a Michelle.

„Obávám se, Seane, že vám nemohu pomoci,“ řekla Dorothea a pevně se mu dívala do očí, ignorujíc Michelle. „Nebyla jsem tady, když se to stalo.“

„Ano, buď byl každý někde pryč anebo nikdo, kdo tady zůstal, si údajně ničeho nevšiml,“ řekla Michelle, když se záměrně snažila druhé ženě nasadit návnadu.

Nevýrazné zelené oči se pomalu obrátily k Michelle. „Je mi líto, jestliže rodina a její najmutá pracovní síla nevypracovaly svůj kolektivní přehled o zločinných záležitostech Juniora Deavera,“ řekla chladně blahosklonným tónem. Michelle mohla přísahat, že kdyby přivřela oči, tak měla před sebou mluvící Remmy Battleovu. Ještě než mohla Michelle odpovědět, Dorothea se obrátila na Kinga. „Myslím, že zde honíte nesprávnou lišku.“

„Jen se pokoušíme udělat všechno, aby nevinný člověk nebyl poslán do vězení.“

„Opakuji, myslím, že ztrácíte svůj čas,“ odsekla.

King se zvedl ze židle. „Zcela určitě už déle nehodlám utrácet váš čas,“ řekl s příjemným úsměvem.

Když se Michelle s Kingem ocitli venku, zaslechli za sebou vzrušené hlasy.

Michelle pohlédla na svého partnera. „Vsadila bych se, že když se Battleové sejdou všichni na svátky, tak to musí být pěkná psina.“

„Doufám, že to nebudu muset nikdy s určitostí zjišťovat.“

„Už tedy můžeme říci, že nám skončil den?“ tázala se Michelle.

„Ne, lhal jsem. Další na řadě je Lulu Oxleyová,“ odpověděl King.

19. KAPITOLA

King a Michelle prudce zastavili před prostorným obytným přívěsem, který pevně stál na škvárobetonových tvárnicích u konce štěrkové cesty. Elektrické a telefonní kabely vycházející z přívěsu byly jedinou známkou spojení s vnějším světem. Neudržované borovice a zakrslé divoké horské rododendrony vytvářely nudnou scenérii k tomuto skromnému příbytku Juniora Deavera a Lulu Oxleyové. Starobylý, prorezavělý Ford LTD s prasklou vinylovou střechou, popelník plný špačků a prázdná láhev od ginu značky Beefeater na předním sedadle a špinavá poznávací značka státu Západní Virginie stály před přívěsem jako nějaká zubožená stráž.

Avšak Michelle si při vystupování z auta všimla, že schránky s květinami kolem oken přívěsu a další květináče u dřevěných schůdků vedoucích k předním dveřím jsou obsypány jasnými jarními květy. Přívěs sám o sobě vypadal starý, ale byl čistý a dobře udržovaný.

King se podíval na oblohu.

„Co vyhlížíš?“

„Tornádo. Jen jednou mě zastihlo a to zrovna tehdy, když jsem byl v přívěsu v Kansasu. Ani jedno stéblo trávy se tenkrát v celé oblasti neohnulo, ale ta smršť chňapla přívěs a přesunula jej až někam do státu Missouri. Na štěstí jsem odtud vypadl ještě předtím, než to začalo. Chlápek, za kterým jsem tam přijel ohledně výslechu kvůli padělání prstenu, se rozhodl tam zůstat. Našli ho asi o patnáct kilometrů dál, v kukuřičném poli.“

King nezamířil ke dveřím, ale přívěs obešel. Hned za přívěsem, ve vzdálenosti asi patnáct metrů, byla velká dřevěná bouda obklopená ze tří stran listnatými stromy. Neměla žádné dveřea uvnitř byly vidět stěny pokryté nástroji a velký ventilátor na podlaze. Když se přiblížili, z boudy nemotorně vyšel ošumělý pes s vystouplými žebry a jakmile je zahlédl, začal štěkat a cenit své zažloutlé zuby. Zvíře bylo naštěstí připoutáno řetězem u pevně zakotveného sloupku.

„Tak dobře, už dost toho špehování okolo,“ prohlásil King.

Když se King s Michelle vydali k přívěsu, za záclonou dveří se objevila zavalitá ženas hustými vlasy protkanými stříbrnými nitkami. Šaty, které měla na sobě se podobaly purpurové reklamní tabuli přilepené na její obrovské pravoúhlé tělesné schránce. Její obličej se skládal z masitých tváří, tří brad, malých rtů a upjatě vyhlížejících očí. Pleť měla bledou a v podstatě bez jediné vrásky. Kromě barvy vlasů bylo obtížné přesně odhadnout její věk.

„Paní Oxleyová?“ zeptal se King a napřáhl ruku k pozdravu. Žena se jí nedotkla.

„Kdo se to, zatraceně, snaží dovědět?“

„Jmenuji se Sean King a toto je Michelle Maxwellová. Pan Harry Carrick si nás najal, abychom vedli vyšetřování ve prospěch vašeho manžela.“

„To by tedy byl gól, když se vezme v úvahu, že manžel je už řadu let mrtvý,“ zněla její překvapující odpověď. „Musíte asi chtít mojí dceru Lulu. Já jsem Priscilla.“

„Omlouvám se, Priscillo,“ řekl King a podíval se na Michelle.

„Jela za ním, aby ho přivezla. Myslím tím Juniora.“Usrkla z něčeho, co bylo v kávovém hrnečku s výjevy ze světa Walta Disneyho, který držela v ruce.

„Myslela jsem, že je ve vězení,“ řekla Michelle.

Žena se k ní obrátila.

„Byl ve vězení. Teď je propuštěn na kauci. Přijela jsem ze Západní Virginie, abych pomohla s dětmi, než se Junior dostane z té šlamastiky. Pokud se vůbec dostane.“ Zavrtěla svojí velkou hlavou a dodala: „Krást u bohatých lidí. Není nic hloupějšího, ale hlouposti jsou tím, čím žije Junior celý svůj život.“

„Víte, kdy se vrátí?“ zeptal se King.

„Brali děti ze školy, takže teď už nemohou být odtud daleko.“ Priscilla na ně hleděla nedůvěřivě. „Co tady vlastně přesně děláte?“

„Byli jsme Juniorovým advokátem zplnomocněni, abychom našli důkazy, které prokáží jeho nevinu,“ vysvětloval King.

„Pak to tedy znamená, že máte před sebou dlouhou cestu.“

„Takže vy si myslíte, že je vinen?“ zeptala se Michelle a opřela se o zábradlí.

Priscilla se na ní podívala s neskrývanou záští. „Udělal zhovadilost, jako předtím.“

King řekl: „Možná, že tentokrát nic neudělal.“

„Když říkáte, že brzy přijedou, mohli bychom jít dovnitř a počkat na ně?“

Priscilla zvedla pistoli, kterou až dosud držela v druhé ruce, schovanou před jejich pohledem za mohutným bokem. „Lulu nemá ráda, když nechávám lidi uvnitř. A já nemám žádnou jinou možnost se dovědět, zda-li jste těmi lidmi, za které se vydáváte.“ Namířila na Kinga. „Nechci na vás střílet, poněvadž vypadáte slušně, ale jsem si, sakra, jista, že i ta vaše vyzáblá hračička pochopí, abyste se nepokoušeli o nějaké srandičky.“

King předstíral, že se vzdává a pozvedl ruce nad hlavu. „Žádný problém, Priscillo.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Máte pěknou pistoli. Je to devítka H&K, že?“

„Co já vím, jak se ta zatracená stříkačka jmenuje, patří manželovi,“ řekla Priscilla. „Ale ujišťuji vás, že z ní umím vystřelit.“

„Tak my se tedy jen tak kolem projdeme a počkáme,“ řekl King, když scházel ze schůdků dolita současně sebou táhl i Michelle.

„To bych vám radila, ale jen se mi nesnažte ukrást tamhle stojící Mercedes,“ řekla Priscilla a zavřela za sebou dveře.

Michelle sykla: „Vyzáblá hračička? Nejraději bych tu pistoli natáhla přímo na ní.“

King ji vzal za rameno a odváděl od přívěsu. „Zachovejme klid a své životy, abychom mohli spolupracovat jako detektivové i v dalších dnech.“

Když už se dostali dál od přívěsu, King se sehnul, zvedl kámen a hodil jej velkým obloukem do rokle. „Proč si myslíš, že Remmy Battleová nechala otvor v tajné zásuvce Bobbyho šatníku? Najala někoho, aby opravil poškození jejího šatníku. Ale proč to zároveň nenechala udělat i v Bobbyho případě?“

„Třeba je na něho nasraná a nechtěla s tím mít nic společného.“

„A ty si myslíš, že jí naštvalo to, že neměla ponětí o Bobbyho tajné skrýši anebo že nevěděla, co je v ní schováno?“

„Také mě něco na tom všem, co zjišťujeme, znepokojuje,“ řekla. „Proč byl její snubní prsten v té zásuvce? Říká, jaký je manžel ohromný muž, tak proč nenosí ten prstýnek? To nemohlobýt kvůli tomu, že existuje tajná zásuvka. Vždyť ji objevila až poté, když byl ukraden její prsten a další věci.“

„Mohla podezírat Bobbyho, že před ní něco schovává, nebo mohli mít mezi sebou nějaké problémy. Jak řekl Harry, Bobby měl jinde ložnici. Anebo se nám něco snažila nalhat.“

Michelle náhle něco napadalo. „Myslíš si, že by mohl někdo najmout Juniora, aby se vloupal do domu a vykradl Bobbyho tajný šuplík?“

„Kdo jiný než Bobby by o tom mohl vědět?“

„Ten, kdo to tam zabudoval.“

King přikývl. „A ta osoba mohla přepokládat, že tam budou nějaké cenné věci. Mohl by to vlastně být stejný člověk, který zařizoval šatník u Remmy. Bobby ho mohl najmout, aniž by se obtěžoval to oznámit své ženě.“

Michelle řekla: „Myslím, že můžeme vyloučit možnost, že by si Remmy najala Juniora, aby se vloupal do domu a vykradl manželovu zásuvku. Kdyby byla věděla, kde je, tak to mohla udělat sama.“

„Kdyby to byla věděla. Možná to sama nenašla nebo nedokázala najít a proto najala Juniora, aby to za ní našel a udělal to tak, aby to vypadalo jako loupež.“

„Ale kdyby ho najala, tak by nikdy nevolala policii.“

King zavrtěl hlavou. „Nevěřím, že by s ní Junior hrál dvojí hru, kradl její věci a zároveň pátral po Bobbyho tajné skrýši.

A také je možné, že Junior neříká všechno, protože chce vidět, jaká padne karta.“

„Proč si tak silně myslím, že tento případ je mnohem složitější než si lidé myslí?“ řekla Michelle unaveně.

„Nikdy jsem jej nepovažoval za jednoduchý.“

Oba se obrátili směrem, odkud zaznělo zaskřípění brzd. Přijelo dodávkové auto, jaké se používá k vlečení obytných přívěsů.

King se podíval na lidi ve voze a pak pohlédl na Michelle. „Lulu musela zaplatit kauci. Ten, co sedí na místě vedle řidiče, je Junior Deaver. Pojďme zkusit, jestli z něho dostaneme pravdu.“

„Z toho, jak se věci dosud vyvíjely, jasně vyplývá, aby sis nedělal žádné iluze. Zdá se, že na přímé otázky bude málo odpovědí.“

20. KAPITOLA

Junior Deaver vypadal jako člověk, jenž se živí prací svých rukou. Jeho džíny a tričko byly poznamenané skvrnami od barev a podle všeho také trvale zanesené suchým prachem ze zdí. Byl vysoký přes metr osmdesát. Do bronzová opálené paže měl statné a plné síly, ale také poznamenané četnými jizvami, strupy a nejméně pěti tetovanými výjevy, o kterých si Michelle myslela, že znázorňují maminku, dále Lulu a také motocyklovou značku Harley-Davidson. Jeho hnědé prořídlé vlasy byly svázané do koňského ohonu, což mu však ještě více zdůrazňovalo šediny a ustupující čelo. Malá štětinatá bradka a huňaté kotlety rámovaly jeho tvář Santa Clause. Z auta vyzvedl nejmenší děcko, šestiletou holčičku, která měla krásné mírné oči a tenounké copánky. Udělal to s takovou něžností, jakou Michelle od něho jen těžko mohla očekávat.

Lulu Oxleyová byla útlá žena v úhledných tmavých šatech a střevících na nízkých podpatcích. Hnědé vlasy měla dovedně sčesané do drdolu. Oči měla zakryté slunečními brýlemi v tenkém zlatém rámečku. V jedné ruce držela kabelku a ve druhé drobnou ručku asi osmiletého chlapce. Třetí dítě, přibližně dvanáctiletá dívka, se vysunula za rodiči s velkou školní taškou. Všechny děti byly oblečené do stejnokroje místní katolické školy.

King popošel a podával Juniorovi ruku.

„Juniore, jsem Sean King. Harry Carrick si nás najal, abychom se ujali vaší záležitosti.“

Junior se podíval na Lulu, která přikývla hlavou a pak si zdráhavé potřásl s Kingovou pravicí. Michelle si všimla, jak sebou její partner v okamžiku stisku lehce trhl.

„To je moje partnerka, Michelle Maxwellová.“

Lulu si oba pozorně prohlížela. „Harry řekl, že přijdete. Právě jsem Juniora tamodtud dostala a nechci, aby se tam vrátil.“

„Nevrátím se tam, protože jsem nic zlého neudělal,“ zavrčel Junior.

Po těchto slovech začala holčička v jeho náručí tiše plakat.

„Oh, zatraceně,“ vyhrkl. „Mary Margaret, teď už neplač. Tatínek nikam nepůjde. Zůstane doma.“ Děvčátko stále popotahovalo.

„Mami,“ volala Lulu, „pojď sem a vezmi si, prosím tě, děti.“

Priscilla se objevila ve dveřích, tentokrát už bez pistole a hned začala starší děti zahánět dovnitř. Pak natáhla ruce k uslzené Mary Margaret a vzala ji do náruče.

Pohlédla na Juniora. „Jak to tak pozoruji, tak dneska nechají odejít z basy každého.“

„Mami“, ostře zvolala Lulu, „jen jdi dovnitř a dohlédni na děti.“

Priscilla pak dala Mary Margaret na zem a holčička se rozběhla do přívěsu. Priscilla kývla na Kinga a Michelle. „Tenhle uhlazeně mluvící člověk a to jeho kuřátko tady chodí okolo a dávají spoustu otázek. Říkají, že dělají pro Juniora. Říkám vám, vystřelte ránu nad jejich hlavy a pošlete je někam.“

Když King zaslechl urážlivý výraz „kuřátko“ automaticky stiskl ruku Michelle, aby se na tu starou ženu nevrhla a nezaškrtila ji. „Paní Oxleyová,“ řekl. „Jak už jsem řekl, jsme tady, abychom Juniorovi pomohli. Už jsme také navštívili paní Remmy Battleovou.“

„O, jak nóbl,“ zasupěla Priscilla Oxleyová. „Jak se dnes daří královně?“

„Vy ji znáte?“ zeptal se King.

„Pracovala jsem v oblasti Greenbrier, v Západní Virginii. Se svou rodinou tam pravidelně jezdívala.“

„A byla náročná?“

„Vrchovatě mě srala,“ prohlásila Priscilla. „A pokud byl Junior natolik hloupý, že té čarodějnici ukradl hodinky, pak si zasluhuje, co mu soud napaří.“

Lulu namířila ukazovák na starou ženu a řekla: „Maminko, musíme s těmi lidmi mluvit.“ Podívala se na přední dveře přívěsu, v nichž stála a poslouchala Mary Margaret, celá rozechvělá úzkostí. „Děti takové věci nemají slyšet.“

„Nevzrušuj se, drahoušku“, řekla Priscilla. „Řeknu jim všechno o nedostatcích jejich otce. Stačí, když mi na to dáte pár měsíců.“

„A teď, maminko, nechtěla bys už jít a dělat to, o co tě prosíme,“ řekl Junior a díval se dolů na své velké nohy. Byl o dobrých třicet centimetrů vyšší než Priscilla Oxleyová, ačkoliv hmotností jí příliš nepřekonával. Nicméně jak King, tak Michelle pochopili, že tento muž se své tchýně bojí.

„Neříkej mi maminko. Dělaly jsme s Lulu pro tebe první poslední a takhle se nám odvděčuješ? Dostal jsi se do problémů a možná tě čeká elektrické křeslo!“

Vzlykání Mary Margaret v této chvíli přešlo v usedavý pláč, což Lulu přimělo k ráznému kroku.

„Promiňte mi,“ řekla směrem ke Kingovi a Michelle zdvořile, ale pevně.

Vystoupila na schůdky, chytla matku za šaty a vtlačila ji v celé jejím živém objemu spolu s Mary Margaretou do přívěsu. Za jeho dveřmi pak byly slyšet tlumené výkřiky a rozhněvané hlasy, které však náhle ustaly. Po několika vteřinách se Lulu opět objevila a zavřela za sebou dveře.

„Máma je někdy útočná, když si vypije. Omlouvám se,“ řekla.

„Nemá mě moc v lásce,“ řekl Junior, což nikdo nepovažoval za nějaký vážný argument.

„Proč bychom si tamhle nesedli?“ řekla Lulu a ukázala na starý piknikový stůl, který stál kousek vpravo od přívěsu.

Jakmile se usadili, King je informoval o návštěvě u Battleů.

Lulu řekla: „Toto je náš problém.“ Ukázala na velký přístřešek za přívěsem.“Aspoň miliónkrát jsem řekla Juniorovi, aby tam namontoval dveře se zámkem.“

„Obehraná písnička,“ řekl malomyslně. „Když člověk dělá na domě někoho jiného, tak mu nezbývá čas na vlastní dům.“

„Ale jde přece o to, aby se tam nikdo nedostal,“ pokračovala Lulu.

„Když je tam starý Luther, nikdo nemá šanci,“ řekl Junior a kývl na psa, který se opět vynořil z chatky a šťastně zaštěkal, když zahlédl své pány.

„Luther!“ řekla Lulu nedůvěřivě. „Zaštěká, ale nekouše a odplazí se jako malé děcko, když mu dá někdo něco k snědku.“ Obrátila se ke Kingovi a Michelle. „Manžel má kámoše, kteří si sem stále chodí půjčovat nářadí. Když tady nejsme, tak nechají pár řádek na papírku, že přijdou tehdy a tehdy a vrátí vypůjčené věci, přičemž se stává, že k tomu nikdy nedojde A Luther je samozřejmě nikdy nezastaví.“

„Nechávají karton šesti piv jako poděkování,“ rychle řekl Junior. „Jsou to staří dobří kámošové“.

„Ano, staří dobří kámošové, až na to, že nevíš, jak dobří,“ řekla Lulu prudce. „Možná, že to byl právě někdo z nich, kdo zapříčinil tvé potíže.“

„Miláčku, žádný z nich by mě nepodrazil.“

King vstoupil do debaty a řekl: „Ale to, co zatím víme, jsou jen reálné pochybnosti. Jestliže si porota usmyslí, že existuje nějaká alternativa, pak to bude pro vás jen dobré.“

„To je pravda, Juniore“, řekla jeho manželka.

„Ale jsou to moji přátelé. Nehodlám je přivést do nějaké šlamastiky. Vím, že neudělali nic, co by mě uškodilo. Vždyť ani neexistuje žádný způsob, jak by se mohli vloupat k Battleům. A dovolte, abych vám řekl, že proti Battleovým nic nemají a že je to, sakra, pravda. Nemám žádný vysokoškolský diplom, ale natolik jsem chytrý, abych nekradl snubní prstýnek. Zatraceně, cožpak je mi to zapotřebí, takové trápení?“

„Nemusíte nic podnikat proti svým přátelům,“ řekl King důrazně. „Stačí, když nám dáte jména a adresy a my to všechno diskrétně prověříme. Ale, Juniore, zkuste pochopit, že bez ohledu, zda jde o přátele, nebo nikoliv, pokud nenajdeme jiné podezřelé, důkazy proti vám jsou velmi přesvědčivé.“

„Poslechni ho, Juniore,“ řekla jeho žena a dodala: „Cožpak chceš jít zpátky do vězení?“

„Samozřejmě, že nechci, miláčku.“

„Tak tedy?“ podívala se na něho s otazníkem v očích.

Junior velmi neochotně vyslovil pár jmen a adres.

„A teď bych vás Juniore požádal, abyste byl ke mně naprosto upřímný,“ řekl King jemně. „Pracujeme pro vašeho obhájce, takže všechno, co řeknete, je důvěrné a dál se to již nedostane.“ Na chvíli se odmlčel a zdálo se, že se snaží pečlivě hledat slova. „Měl jste něco společného s tím vloupáním? Nejde jen o to, zda jste to udělal sám, nebo že jste mohl něco udělat, co někomu jinému mohlo pomoci k tomuto zločinu, třeba to bylo nevědomky?“

Junior vstal, ruce sevřel v obrovské pěsti. „Tak dobře, ty sráči, co kdybych ti zřídil ten tvůj ksicht!“ křičel.

Michelle chtěla vyskočit a ruka jí sklouzla k zavěšené pistoli, ale King ji zarazil. Pak klidně řekl: „Juniore, moje partnerka je účastnicí olympijských her, je několikanásobnou nositelkou černého pásu a dokáže současně nakopnout zadky nás obou jednou nohou. Kromě toho má v pouzdru nataženou a nabitou devítku, s níž vás dokáže trefit mezi oči na vzdálenost patnácti metrů. A teď mám za sebou dlouhý den a jsem utahaný, takže si sedněte a začněte užívat svůj mozek, než přijdete k úrazu!“

Junior překvapeně pohlédl na Michelle, která si ho prohlížela bez jediné stopy znepokojení nebo strachu ve svém obličeji. Sedl si, ale stále na ní lpěl zrakem, když King řekl: „Nechceme se v průběhu vyšetřování dočkat žádného překvapení. Takže pokud jste něco neřekl nám nebo Harrymu, můžete to nyní napravit.“

Junior byl dlouho zticha. Pak zavrtěl hlavou. „Byl jsem k vám upřímný. Neudělal jsem to a ani nemám žádnou představu o tom, kdo to udělal. A teď odcházím ke svým dětem.“ Vstal a odebral se do přívěsu.

21. KAPITOLA

Když se King a Michelle vraceli k autu, Lulu šla s nimi.

„Junior je dobrý člověk. Miluje děti a mne,“ řekla. „Tvrdě pracuje, ale ví, že to s ním nevypadá dobře. Moc se tím trápí.“ Dlouze si povzdychla a dodala: „Snad se to obrátí, k lepšímu. Mně se v práci nyní vede dobře a Junior dostává víc práce, než je schopen zvládnout. Vytváříme si nový domov, a také děti ve škole prospívají. Óh, snad se to všechno bude lépe vyvíjet.“

„Vy jste si ponechala dívčí jméno?“ zeptala se Michelle. „Nemám žádné bratry,“ odpověděla Lulu. „Sestry se jmenují po svých manželech. A tak jsem chtěla, aby jméno Oxley nezaniklo, alespoň po tu dobu, co budu živa.“

„Pracujete v Aphrodisiaku, že?“ tázal se King.

Poněkud udiveně na něho pohlédla. „Ano, jako to víte?“ Pak se zasmála. „Neříkejte mi, že jste tam byl.“

King jí vrátil úsměv. „Jednou. Před několika léty.“

„Když jsem tam poprvé začala pracovat, byl to spíše nevěstinec, než cokoliv jiného. Tehdy se tomu říkalo Bouda lásky. Jak jistě víte, podle té písničky o bombarďákuB-52. Ale vždy jsem v tom podniku viděla něco víc, než čím byl. Po několika letech jsme jej přeměnili v příjemný klub. Ano, stále máme tanečnice a ty věci, co s tím souvisejí. Ale je to pouze jen v jedné části, na původním místě. Junior tam vynaložil velký kus práce na nových stavebních úpravách. Měl byste vidět nyní dekorační dřevo, které je zde použito, nebo dřevěné sloupky, krásné výlisky z plastických hmot, elegantní záclony a tapety. Také restaurace je velmi hezká s lněnými tkaninami a porcelánem. Máme rovněž kulečník a karetní salónek, kino a prvotřídní bar se zvlášť větraným místem pro kuřáky. Právě jsme zahájili činnost klubu promístní byznysmeny. Víte, bude to místo, kde by se ti lidé mohli stýkat a navazovat kontakty. Máme přístup na Internet, na obchodní centrum. Výnosy za loňský rok dosahovaly osmdesát šest procent. Byl to vůbec nejlepší rok za posledních deset let. A teď se pokouším změnit název na něco poněkud.“

„Vkusnější?“ řekla Michelle.

„Jo,“ řekla Lulu. „Vlastním část toho místa, takže máme s Juniorem nárok na odpovídající částky z výnosů. Chci, aby podnik byl co nejvíce ziskový. Vzhledem ke konkurenci udržuji náklady na únosné hranici, což platí i o úvěrech a toku hotovosti. Naše cílová skupina je zlatá: muži náležející k vyšší příjmové vrstvě, kteří nehledí na to, kolik utratí. Měli byste vidět, jaký máme teď zisk před odečtením úroků, daní, odpisů a amortizace ve srovnáním s tím, jaký býval dříve.“

„Vypadá to, jako byste byla doopravdy podnikatelkou,“ řekla Michelle.

„Původně jsem šla jinou cestou. Vždyť jsem ani nedokončila střední školu. Otec měl výduť, když mi bylo teprve šestnáct. Takže jsem ho musela ošetřovat. Přitom si můžete představit, že jsem toho z práce ošetřovatelek moc neznala. Nicméně brzy zemřel. Ale pak jsem si vzala Juniora, nechala jsem si rodové jméno a začala navštěvovat obchodní kursy na místní škole. První zaměstnání bylo na částečný úvazek v Boudě lásky.“ A rychle dodala: „Jako číšnice. Na tanečnici nemám patřičné fyzické předpoklady. A tak jsem si hleděla svého a přitom se učila, jak se dělá byznys. To je také všechno.“

„A jedna z vašich tanečnic byla právě zavražděna,“ řekl King.

Lulu ztuhla. „Jak to víte?“

„Patříme k neformálním konzultantům policejního náčelníka Williamse,“ vysvětlil King.

„Byla jednou z našich bývalých tanečnic,“ opravila ho Lulu.

„Znala jste ji?“ zeptala se Michelle.

„Vlastně jsem ji neznala. Měli jsme hodně tanečnic, které prošli podnikem. Většina z nich se dlouho neudržela, prostě tak to chodí v této branži. Máme přísná pravidla. Nedovolíme jim nic jiného, než tančit. Nehodláme přijít o licenci jen proto, že by si některé dívky chtěli bokem vydělávat ukazováním svých stehen.“

„Chtěla to dělat Rhonda Tylerová? Byl to důvod, proč od vás odešla?“ zeptala se Michelle.

„Už jsem o tom všechno řekla policii. Je nějaký důvod k tomu, abych to říkala i vám?“

„Ne, vůbec ne,“ řekl King.

„Dobře, jinak už toho mám totiž dost, když se musím pořád znepokojovat, proč se některé holky nechávají zabíjet.“

„Pochybuji, že zavdala důvod, aby se to stalo,“ řekla Michelle.

„Drahoušku,“ řekla Lulu, „už jsem v branži dost dlouho a viděla jsem toho tolik, že nic – zdůrazňuji, že nic – už mě nemůže více překvapit.“

„Také si myslím,“ řekl King.

Když odjížděli, Lulu je chvíli ještě sledovala a pak vešla do přívěsu.

Michelle ji pozorovala ve zpětném zrcátku. „Tvrdí, že vlastně tu ženu neznala a přitom byla schopna ji identifikovat podle skici sestavené z údajů svědků. To za prvé. A za druhé, že věděla o jejím tetování v rozkroku. Takže bych to všechno označila za poněkud rozporuplné.“

„Možná,“ řekl King.

„A zatímco Junior může být natolik natvrdlý, že neví co dělat s dluhopisy na doručitele a se šperky, jeho žena je zřejmě dost chytrá, aby tyto věci jistě výnosně prodala.“

„Pokud se ukáže, že je tomu tak, bude náš klient uznán vinným.“

Michelle pokrčila rameny. „Taková smůla se může někdy stát. Co máme dál na programu?“

„Pátráme po osobě, která instalovala tajné zásuvky v šatnících u Battleů. Musíme ověřit alibi Juniorových kamarádů a podat Harrymu zprávu o tom, co všechno jsme až dosud zjistili.“

„A čekáme, že dojde k další vraždě,“ vzdychla Michelle.

22. KAPITOLA

Dianě Hinsonová odešla z kanceláře své advokátní firmy v centru města jako vždy v obvyklou hodinu, tedy v sedm večer. Usedla do svého automobilu, kterým byl poslední typu Chrysler Sebring a odjela. V místní restauraci si koupila hotovou večeři a přijela k brance, za kterou byl blok domů, kde bydlela. Zamávala na pozdrav strážnému – staršímu muži beze zbraně, který mohl být snadno neutralizován skupinou silných výrostků kolem dvanácti let – a pokračovala k domu, který stál na konci soukromé cesty.

Hinsonové se toho roku dařilo. Jako zbrusu nová partnerka u Goodrich, Browder a Knight, druhé největší advokátní firmy, se konečně setkala s mužem, o němž si myslela, že by mohl být tím pravým. Byl to přes metr pětaosmdesát vysoký a o čtyři roky mladší auditor, jenž měl rád jízdu na raftu na divoké vodě pod vodopády a jenž ji občas porazil v tenisu. Cítila, že každým dnem jí mohl položit otázku a její odpověď by okamžitě zněla „ano“. Také se jí podařilo přivést do firmy nového klienta s obchody v hodnotě šestimístných čísel, což se mohlo výrazně promítnout i na jejím příjmu. Přemýšlela o tom, že se přestěhuje do malého rodinného domku. Dosáhnout toho se snubním prstenem a po boku manžela, se kterým by společně stárli, byl snem, který se mohl třiatřicetileté právničce splnit.

Zaparkovala vůz ve své garáži a vešla do domu. Vložila večeři do mikrovlnné trouby, převlékla se do sportovního úboru a vyběhla ven. Asi po pětadvaceti minutách s pěti kilometry v nohách se objevila zase u domu, lehce propocená, ale pořádně zadýchaná. Jako dobrá univerzitní mílařka a amatérská tenistka se již po léta udržovala ve vynikající kondici.

Osprchovala se, snědla večeři, zapnula televizi a dívala se na pořad, na který se těšila. Pak jí telefonoval její nápadník alias auditor, jenž byl služebně v Houstonu. Po vášnivých slibech o vskutku nezapomenutelném sexu, jakmile se vrátí domů, zavěsila, poslechla si poslední zprávy a když si všimla, že je půlnoc, vypnula televizi. V koupelně se svlékla do kalhotek, natáhla si dlouhou noční košili, která visela na dveřích koupelny a šla k posteli.

Náhle pocítila, že je někdo za ní, ale než mohla zakřičet, ruka v rukavici ji chytla kolem krku, znemožnila jí vydechnout a zavolat. Paže velmi silného muže obepnula její tělo a obě horní končetiny svázala k bokům.

Omráčená Hinsonová se pak ocitla tváří na podlaze, neschopná pohybu ani volání o pomoc, protože měla ruce svázané telefonní šňůrou a v ústech roubík.

Jako právnička ve sféře kriminalistiky hájila obviněné násilníky a podařilo se jí některé obhájit, že nešli do vězení. Považovala to za své profesionální vítězství. A teď, s tváří na podlaze a pod těžkou váhou na sobě, se měla sama bránit před znásilněním. S dusivou hrůzou čekala, že jí útočník každou chvíli svlékne a začne pokořující a bolestivé znásilnění. Zhnusená a vyděšená si řekla, že se nebude bránit, bude mu po vůli a to ji možná spasí. Jeho tvář neviděla. Zřejmě by ho stejně nepoznala. Neměl žádný důvod ji zabít. „Prosím“, zkoušela ze sebe dostat přes roubík, „neubližujte mi.“

Její prosba zůstala bez povšimnutí.

Nůž pronikl do jejích zad, seřízl levou stranu srdce, pak byl vytažen a znovu zabořen do jejího těla, tentokrát hluboko do levé plíce a cestou zpět rozřízl její aortu. Dianě Hinsonová byla zasažena celkem dvanácti bodnými ranami, ale mrtvá byla už po čtvrté z nich.

Muž v černé kápi přes hlavu se nad ní sklonil, a pak opatrně, aby nešlápl do kaluže krve na koberci, ji převrátil na záda. Svlékl z ní noční košili, vytáhl z kapsy popisku a na jejím břichu nakreslil symbol. Stejný znak udělal na zdi za její postelí. Namaloval jej velký, aby neunikl něčí pozornosti. Mezi policisty mohli přece být takoví imbecilové.

Vrátil se k mrtvole a opatrně z jejího kotníku sejmul ozdobu, kterou obdivoval na parkovišti obchodního domu, a strčil si ji do kapsy.

Nůž ponechal vedle těla mrtvé ženy. Nemohl ho stejně prozradit, protože jej vzal z příborníku v její kuchyni, když sem vstoupil ještě před jejím příchodem. Schovával se ve tmě za keři u garážových vrat a vyčkával na její příchod. Když dálkovým ovládáním otevřela vrata od garáže, počkal, než vystoupila z vozu a vnikl dovnitř. Většina lidí zavírá garážová vrata, když přicházejí k domu. Neviděla ho proklouznout.

Rozvázal jí ruce a podepřel její ruku proti částečně otevřené zásuvce psacího stolu. V obchodním domě si všiml jejích hodinek. Proto se nemusel obtěžovat a nějaké sem nosit. Nastavil jejich ručičky, jak potřeboval a vytáhl natahovací hřídelík, čímž zmrazil čas na nastavené hodnotě. Žádnou modlitbu nad mrtvým tělem nevyslovil, jen cosi zamumlal o tom, že je to lekce pro vedení telekomunikačních účtů.

Metodicky prošel pokoj a sledoval, zda někde nezanechal důkaz o své přítomnosti, ale nic nenašel. Otisky prstů nebo dlaní nepřicházely v úvahu. Měl nejen rukavice, ale na každém prstu a na každé dlani ještě přilepené plstěné polštářky Z kapsy pláště vytáhl malý přenosný vysavač a přejížděl s ním po podlaze a pod postelí, kde byl schovaný. Stejné udělal v šatníku, kde byl nejdříve ukryt a pokračoval až po schody, aby pak skončil v garáži.

Potom sejmul kápi, nasadil si falešný plnovous s kloboukem a odešel zadními dveřmi. Kráčel k vozu, který byl zaparkovaný na postranní cestě mimo luxusní oblast domů, která měla sice vlastní branku, ale neozbrojenou bezpečnostní stráž. Nastartoval svůj VW a vyrazil. Jel svižné, ale opatrně, aby nepřekročil omezení rychlosti. Musel napsat další dopis. A přesně věděl, co chce vyjádřit.

23. KAPITOLA

Sean King se toho dne časně ráno probudil ve svém hausbótu, který stál na jeho soukromém kotvišti. Najatý obytný člun byl jeho domovem, alespoň do té doby, než dokončí stavbu nového domu, který měl nahradit starý domek, jenž vzal za své při demolicích. Oblékl si plavky, rychle se nadechl a vrhl se po hlavě do vody. Když v čilém tempu uplaval několik set metrů, vrátil se a nasedl do kajaku, aby si ještě zabrouzdal na své obvyklé tříkilometrové trase. Nerad musel připustit, že jeho energická partnerka se mu stále vzdaluje.

Přemýšlel o ní během veslování. Nebyl překvapen, když ji dokonce spatřil v tuto hodinu. Často si kladl otázku, zda tato žena vůbec někdy spí. Nebylo to tím, že byla skutečně upírem, který nemá žádné problémy se slunečním svitem?

Michelle ve svém skulu veslovala s dovedností, silou a intenzitou, o které si King mohl nechat jenom zdát. Šinula se po hladině tak rychle, že každý, kdo ji neznal, by si mohl myslet, že pod jejím plavidlem je motorový pohon.

Zavolal na ni. Jeho slova se nesla daleko po tiché hladině.

„Čas na kávu, nebo dnes ráno míříš do Atlantiku?“

Zasmála se, zamávala a otočila směr.

Přistáli, zakotvili své lodě vedle sebe a zajistili je.

Když v hausbótu King připravoval kávu, Michelle si vyndala ze svého námořnického vaku energetickou tyčinku a začala ji chroupat. Přitom se rozhlížela po účelně zařízeném interiéru.

„Víš, že tento hausbót je skoro větší než moje chata,“ řekla mezi dvěma sousty

„A také vím, že je mnohem vkusnější,“ řekl, když naléval džus a kávu.

Od jejich rozhovoru s Lulu a Juniorem uplynuly dva dny. Podali zprávu Harrymu Carrickovi, jenž byl zřejmé potěšen s pokrokem, kterého dvojice dosáhla, ale na oplátku je informoval o tom, že velká porota jeho klienta obvinila, což ho ovšem nikterak nepřekvapilo. Byl vypátrán muž, jenž instaloval tajné zásuvky v šatnících manželů Battleových. Vypadalo to tak, že tento starší důchodce nemohl mít žádný myslitelný důvod, aby se vloupal do domu svých bývalých zákazníků. Zdálo se, že se celá záležitost s tímto mužem dostala do slepé uličky, dokud se ho King nezeptal, kdy ho Robert Battle požádal o instalaci tajné zásuvky.

Bylo vidět, že se starý muž s takovou otázkou víceméně neztotožňuje. „Nerad se ptám lidí na jejich tajnosti,“ řekl a dodal: „Paní Battleová je jemná dáma, nevím o žádné jiné takové nóbl paní.“

„Takže pan Battle nechtěl, aby o tom jeho manželka věděla?“ naléhala Michelle, když se zdálo, že starý muž nehodlá už nic víc říci.

„Plížit se a špehovat, když tam ona nebyla – ne, pane, to není můj způsob,“ řekl a vyhnul se přímé odpovědi na otázku.

„Máte nějakou představu, proč mohl pan Battle chtít takovou zásuvku?“ zeptal se King.

„Neptal jsem se ho na to, protože mi to nepříslušelo,“ řekl tvrdošíjně.

„Kdy k tomu asi došlo?“ tázala se Michelle.

Muž chvíli přemýšlel a pak řekl: „Muselo to být asi před pěti lety. A zásuvku paní Battleové jsem dělal pár let předtím.“

King chvíli přemítal a pak řekl: „A pan Battle věděl, že jeho manželka má takovou skrýš?“

„Nevím, zda to věděl či nevěděl. Jen jsem slyšel, že je na pokraji smrti.“

„U lidí tohoto typu nikdy nevíte,“ odpověděl King.

Dvojice si prověřila alibi všech Juniorových přátel. Tito muži v kritické době buď popíjeli v baru nebo spali se svými manželkami, přítelkyněmi nebo milenkami. Tyto dámy samozřejmě mohly lhát, ale prolomit jejich svědectví bez hlubokého pátrání mohlo být velmi obtížnou záležitostí. Nicméně King měl pocit, že mluvily pravdu. A navíc, nikdo z Juniorových přátel ani vzdáleně nepřipomínal někoho, kdo by mohl spáchat takovou loupež a uvrtat Juniora do soudního procesu. Jejich odborná úroveň se omezovala spíše na zatloukání hřebíků, pití piva a válení se v posteli se ženami.

„Hodláš žít v tomto hausbótu po celou dobu přestavby?“ zeptala se Michelle.

„Nemám toho mnoho na výběr.“

„V mé chatě je ložnice navíc.“

„Díky, ale nemyslím, že by to přežily mé pořádkumilovné geny.“

„Už je to tam lepší.“

„Lepší! Když jsem tam byl naposledy, tak jsi měla všechno od vodních lyží až po brokovnici nahromaděné na karetním stolku v jídelně, kupu špinavého prádla v kuchyňském dřezu a neumyté mísy na křesle v obýváku. Večeři servíruješ s papírovým táckem na surfovém prknu, které spočívá na dvou židlích.“

„Víš, myslela jsem, že aspoň oceníš, že jsem ti uvařila,“ řekla s tónem bolesti. „Víš kolik konzerv jsem musela otevřít?“

„Jsem si jist, že to muselo být skutečné utrpení.“ Chtěl říci ještě něco, když se ozval telefon. Byl to Todd Williams. Rozhovor byl stručný, ale když King zavěsil, vypadal hodně otřesen.

„Další vražda?“ zeptala se Michelle, když usedla ke kávě a spatřila výraz v jeho obličeji.

„Ano“.

„Kdo to byl?“

„Někdo, koho jsem náhodou znal,“ řekl.

24. KAPITOLA

Brutální vražda Dianě Hinsonové se nehodila příliš dobře do její fajnové, strážným v brance hlídané a údajně bezpečné komunity. Když tam Michelle s Kingem přijeli, malá, ale hlučná skupina rozhněvaných lidí obklíčila několik zoufale vyhlížejících mužů ve stejnokrojích reprezentujících správu této izolovaného čtvrti. Uprostřed obležených byl také postarší strážný z bezpečnostní agentury, který projevoval známky vysokého rozrušení, na pokraji pláče.

Policejní vozy a další pohotovostní vozidla lemovaly příjezdovou cestu k domu, kde bydlela Hinsonová. Přes úzký pruh trávníku před domem byla natažená žlutá policejní páska, ale nebylo příliš mnoho těch, kdo se tam chtěli podívat. Přišli uniformovaní policisté a vešli do domovních dveří a do garáže. King zastavil u bariéry a spolu s Michelle vystoupil.

Policejní náčelník Williams na ně zamával ze schodů před domem. Spěchali k němu a společně vstoupili do domu.

Todd Williams vypadal ještě hůře, než předtím v pitevně, pokud lze vůbec jeho stav takto popsat. Vypadalo to tak, jako by ho gravitační síly nasávaly přímo do středu zeměkoule. „Zatraceně“, řekl. „Co jsem komu udělal, že si zasluhuji takovou věc? Opravdu nevím.“

„Byla vážně identifikována jako Hinsonová?“ zeptal se King.

„Jo, je to ona. Proč? Znáte tu dámu?“

„Je to malé město a byla také právničkou.“

„Znal jste ji dobře?“

„Ne zas tak dobře, aby to nějak mohlo pomoci vyšetřování. Kdo ji našel?“

„Měla být časně ráno v práci. Šlo o přípravu nějaké výpovědi před soudem nebo něčeho takového. Když se neobjevila, lidéz její firmy volali k ní do domu. Žádná odezva, ani na mobilní telefon. Někoho tam poslali. Její auto bylo v garáži, ale nikdo neotevřel. A tak se ten dotyčný znepokojil a zavolal policii.“ Williams zavrtěl hlavou. „Je to ten stejný chlap, co zabil Tylerovou, Pembrokeovou a Canneyho. Není třeba o tom pochybovat.“

Michelle do svého hlasu vložila důvěrný tón. „Dostal jste dopis o těch studentech?“

Williams přikývl a vytáhl z kapsy kus papíru. „Tady je fotokopie. Redakce těch zatracených novin na něm seděly bez užitku, protože byl adresován Virgilovi a on v té době nebyl ve městě. Ani jeden člověk se to tam zřejmě nepokusil otevřít. A to si říkají reportéři! Do prdele!“

„Byl ten dopis zakódovaný, jako ten první?“ zeptal se King.

„Nevím, vždyť jsme jej teprve teď dostali. Ani na obálce nebyl žádný symbol“

King řekl: „Tak to je podle teorie Zodiaka“. Podíval se na Michelle. „Co se tam říká?“

Michelle očima prošla dopis a začala číst: „Okay, jeden další je vyřízen, ostatní budou následovat. Už jsem vám předtím sdělil, že nejsem Z-člověk. Ale vy si pravděpodobně myslíte, že to děcko kouše hlínu díky ruce Z. Přemýšlejte znovu. Nechal jsem tam psí obojek, protože pes mě nenutil mu ho nasazovat. Dokonce ani psa nemám. Chtěl jsem vše udělat sám. Vůbec nejsem tím, za koho mne máte. Na shledanou příště! Nebude to dlouho trvat. Žádný SS.“

Tázavě vzhlédla ke Kingovi.

„Psí obojek? A pes, který ho nenutil?“

„Je vidět, Michelle, že jsi ještě mladá a nemůžeš si pamatovat, co bylo,“ odpověděl King a dodal: „On se distancuje od SS, což znamená, že má na mysli Syna Sama, Davida Berkowitze, newyorského vraha ze sedmdesátých let 20. století. Měl přezdívku’vrah milenců v jízdním pruhu‘, protože některé ze svých obětí vraždil v jejich autech.“

„Jízdní pruh milenců, tedy lidé jako Canney a Pembrokeová,“ řekla Michelle.

Williams přikývl. „Berkowitz řekl, že jeho soused byl nějaký démon, který vydával rozkazy k zabíjení prostřednictvím svého psího mazlíčka. Samozřejmě, je to hovadina.“

King poznamenal: „Ale tenhle náš chlápek ví přesně, co dělá. Řekl to.“

Michelle ho přerušila: „Ale to neberu. Proč by páchal vraždy ve stylu, který se podobá vrahovi v minulosti, jako nějaký napodobitel a pak psal dopisy, v nichž dává najevo, že to není on. Myslím, že imitace je nejupřímnější forma pochlebování, že?“

„Kdo ví?“ řekl Williams. „Ale zabil ty dva mladé lidi.“

King se na něho podíval a pak znovu věnoval pozornost dopisu. „Počkat! Tak to neřekl. Tady píše, že ‚jeden další je vyřízen.‘“

„Neupadejte do gramatického hnidopišství s nějakou psychoanalýzou,“ stěžoval si Williams. „Prostě všechno hodil do jednoho pytle.“

„Pokud to bylo záměrné, tak o kom to vlastně mluví?“ zeptala se Michelle.

Williams si hluboce povzdychl a pak ukázal rukou směrem ke schodům. „Nuže, pojďme nahoru a uvidíme. Ačkoliv si nemyslím, že se nám to tam rozjasní. Nepotřebuji žádný zatracený dopis, abych se dověděl, koho se ten vrah tentokrát nesnaží jmenovat.“

Vystoupali po schodech a vešli do ložnice. Dianě Hinsonová zůstala na stejném místě, kde byla zavražděna. V místnosti panoval aktivní ruch, s jakým se soudní lékaři, policisté, lidé od FBI v kožených bundách a vyšetřovatelé vražd z virginské státní policie pokoušeli zachovat všechny stopy na scéně zločinu a vytěžit odtud každý cenný zlomek nějakého důkazu. Avšak z jejich prázdných pohledů bylo zjevné, že bude těžké se propracovat k nějakému nadějnému klíči.

King sledoval Sylvii Diazovou, která se v jednom rohu bavila s tlustým člověkem ve špatně padnoucím obleku. Zahlédla ho, věnovala mu unavený úsměv a pokračovala v debatě. Když King spatřil symbol na zdi, trhl sebou.

Byla to pěticípá hvězda, ale vzhůru nohama.

„Hej, něco jsem našel.“

Otočil se a viděl, že na něho hledí Williams. Policejní náčelník se shýbl a nadzvedl košili Hinsonové. „A tady je to také“. Všichni si prohlíželi kresbu na břiše zavražděné ženy.

Michelle symbol na zdi také viděla. „Je to obráceně postavený pentagram,“ řekl. Silně se nadechla a pohlédla na Kinga a Williamse. „Znám jej. Richard Ramirez, že?“

„Noční lovec,“ kývl hlavou King. „Tedy ten muž, pokud se nemýlím, který vraždí téměř pět tisíc kilometrů odtud. Kreslí obrácené pěticípé hvězdy na některé ze svých obětí a také na zeď ložnice nejméně jedné z jeho obětí, právě tak jako zde.“

Williams otočil Hinsonovou na bok a všichni mohli vidět několikanásobná krvavá bodnutí, která pokrývala její záda.

„Sylvia říká, že to vypadá tak, že byla držena obličejem k podlaze, bodána do zad a pak zřejmě obrácena na záda s podepřenou rukou, která ukazovala na zásuvku psacího stolu.“

Policista ji otočil znovu na záda bez jakéhokoliv náznaku, že by mohl brzy pozbýt svojí snídani. Zdálo se, že Williamsův odpor vůči děsivým znamením je stále silnější.

„Našly se nějaké stopy?“ zeptala se Michelle.

„Vrah použil nůž z kuchyně, aby ji ubodal a telefonní šňůru z jednoho jejích telefonů, se kterou jí svázal. Prokazují to odřeniny na jejím zápěstí. Ale nedělal si žádná omezení, když zvedal její paži. Je tam hodně otisků, ale velice bych se divil, kdyby ten bastard neměl rukavice.“

„A máme jistotu, že to byl muž?“

„Žádná známka zápasu se nenašla. Přemohl ji velmi rychle. A i kdyby vrahem byla žena, třeba s pistolí v ruce, bylo by pro ni poněkud riskantní, aby oběť svázala. Hinsonová by mohla získat výhodu. Byla totiž ve velmi dobré fyzické kondici.“

King se zatvářil zmateně. „A nikdo nic neviděl nebo neslyšel? Jsou tady vedle další rezidenční byty. Někdo musel přece něco zahlédnout nebo zaslechnout.“

„Samozřejmě, že pátráme i tímto směrem, ale na odpověď je ještě příliš brzy. Víme však, že byt vpravo od Hinsonové je na prodej a tudíž prázdný.“

„Kdy byla zabita?“ tázala se Michelle.

„Musíte se na to zeptat Sylvie, pokud ten chlápek od FBI s tím bude souhlasit.“

King se ještě jednou podíval směrem k Sylvii. „Je od programu VICAP na podporu vyšetřování násilných zločinů?“

„Bůh je mi svědkem, když říkám nejčestnější pravdu, že si nejsem jist. Měl jsem tady tolik všelijakých lidí, že už ani nevím, kdo přichází a kdo odchází.“

„Todde,“ řekl King. „Dejte pozor, abyste to neřekl v blízkosti uší obhájce.“

Williams na okamžik vypadal zmateně, ale pak řekl: „Ó, jistě, rozumím.“

Pak se podívali na hodinky oběti.

„Ukazují čtyři hodiny,“ řekl Williams nešťastně.

King se sehnul a pozorněji se podíval. „Ne, je to jinak“

„Jak jinak?“ vykřikl Williams.

„Jsou nastaveny na jednu minutu po čtvrté.“

Williams poklekl vedle něho. „Prosím vás, Seane, to přece za těchto okolností nestojí za řeč, ručičky jsou v podstatě na čtvrté hodině.“

„Ten chlap, byl až dosud vždy velmi precizní, Todde.“ Williams se tvářil skepticky. „Zabil ženu a chtěl odtud co nejrychleji vypadnout. Všechno se to odehrávalo možná ve tmě. Na rozdíl od jiných míst zločinu, byl přímo uprostřed spousty potenciálních svědků. Ve spěchu si pravděpodobně nevšiml, že to přetáhl o jednu minutu.“

„Možná,“ rovněž skepticky řekl King. „Ale vrah, který je natolik pečlivý, že za sebou nezanechá žádnou věrohodnou stopu, nepatří podle mne k takovým, kteří by nenapsali ‚mladý člověk‘ kdyby ve skutečnosti měli na mysli ‚mladí lidé‘ nebo by nenastavovali hodinky na 16:01 když by mysleli na 16:00.“

„Tak dobře, připusťme, že měl na mysli o jednu minutu navíc. Ale proč?“ zeptala se Michelle.

King nedokázal odpovědět. Díval se ještě chvíli dolů na mrtvou ženu, když se Williams v místnosti poohlížel po něčem jiném.

Michelle mu položila ruku na rameno. „Je mi to líto, Seane. Zapomněla jsem, že jsi ji znal.“

„Byla to laskavá žena a výborná právnická. Určitě si nezasloužila takový zatracený osud – ostatně jako kdokoliv jiný.“

Když procházeli ven kolem Sylvie, doktorka je zastavila. Vedle se objevil muž v civilním obleku, jenž se připojil k jiné skupině, která obklopovala tělo oběti. Byl o něco menší než King, ale objemnější a velmi zdatně vyhlížející. Vypadalo to tak, že mu jeho silná ramena každou chvíli musí protrhnout sako. Měl řídké, šedohnědé vlasy, uši jako karfiól a mezi dvěma velmi hnědýma očima plochý nos boxera. Sylvia řekla: „Takže počítáme – teď máme čtvrtý případ. Noční lovec. Kdo by si to pomyslel?“ Zavrtěla hlavou.

„Kdo je ten chlápek, s kterým jsi před chvílí mluvila?“ zeptal se King.

„Agent FBI. Chip Bailey z Charlottesvile.“

„Chip Bailey?“ King pomalu vyslovoval.

„Znáš ho?“ tázala se Sylvia.

„Ne, ale myslím, že bych ho rád poznal.“

„Mohu to zprostředkovat. Ovšem, později. Právě teď jsou tady všichni příliš zaneprázdněni.“

„Dobře.“ Na chvilku se odmlčel a pak řekl: „Všimla jsi se, kolik bylo na jejích hodinkách?“

Sylvia přikývla. „Minutu po čtvrté. Jako u Pembrokeové.“

„Cože?“ King a Michelle vyhrkli současně.

„Hodinky Pembrokeové byly nastaveny na minutu po druhé. Cožpak jsem vám to neřekla?“

„Ne“, odpověděla a dodala: „Ani Todd nám to nesdělil. Připadá mu to tak, že ručičky byly nastaveny tak těsně, že nemělo význam tomu přikládat nějakou důležitost.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se King doktorky.

„Myslím, že je to důležité. Jen nevím proč.“

„Objevila jsi ještě něco dalšího?“ zeptal se King.

„Když jsem hledala důkazy o znásilnění, tak jsem u Hinsonové změřila rektální teplotu, ale výsledek byl negativní. Byla mrtvá osm až devět hodin. Na těle měla dvanáct bodných ran.“

Michelle zaslechla v Sylvině hlase důraz na počtu ran. „To se rovná mnohonásobnému zabití.“

„Ano“, řekla Sylvia. „Je to také vražda z mocné zuřivosti. Na rukách a na předloktích nebyly žádné stopy, že by se oběť bránila. Byla zřejmě překvapena a rychle zabita.“

Sylvia zvedla svojí tašku a hlavou kývla ke dveřím. „Musím zpátky do ordinace. Mám tam pacienty a pak mě čeká pitva Hinsonové.“

„Půjdeme s tebou,“ řekl King.

Zamířili na svěží vzduch, který se rychle ohříval slunečními paprsky.

„Chtěla jsem se zeptat, jak pokračuje vaše vyšetřování ve věci Juniora Deavera?“

King se na ní podíval s neskrývaným překvapením. „Jak o tom víš?“

„Potkala jsem Harryho Carricka v obchodě s potravinami. Řekla jsem mu, že vy dva se zabýváte těmi vraždami a on mi řekl že pracujete pro něho. Pořád tomu nemohu uvěřit, že by to mohl udělat Junior Deaver. Dělal v mém domě. Vždy se choval velmi zdvořile a ochotně, ačkoliv byl někdy trochu hrubý, když si přihnul.“

„Setkali jsme se s Remmy, Eddiem, Dorotheou a Savannah a s personálem v domě.“

„A jsem si jista, že jste se příliš daleko nedostali,“ poznamenala Sylvia.

„Remmy je kvůli Bobbymu vskutku na dně,“ řekl King.

„Slyšela jsem, že Bobby je na tom zle.“

„Ano, ale ještě je nějaká naděje,“ řekla Michelle. „Nedávno se mu vrátilo vědomí, dokonce mluvil, ale stále se jen někde v duchu toulá, nemůže se pořádně vyjádřit ve větě, která by měla hlavu a patu, chrlí ze sebe jména a tak podobně. Ale myslím si, už to je pozitivní úkaz.“

„Záchvaty mrtvice jsou naprosto nepředvídatelné,“ řekla Sylvia. „O někom si myslíte, že už je z toho venku a on náhle odejde, ale platí to i naopak.“

King zavrtěl hlavou. „Už kvůli Remmy se jistě uzdraví.“ Pak se podíval na Sylvii: „Dáš nám vědět, až něco zjistíš kolem Hinsonové?“

„Todd mi řekl, že mohu. A on je šéf. Alespoň do té doby, než vyšetřování převezmou lidé od FBI nebo státní policie.“

„Myslíte, že je to pravděpodobné?“ zeptala se Michelle. „Myslím, že když se hledá takový maniak, tak je to docela možné,“ řekla Sylvia pevně.

25. KAPITOLA

Čtyři sériové vraždy ve Wrightsburgu zaplnily všechny kanály sdělovacích prostředků v celé zemi počínaje odpolednem a pozdními večerními hodinami konče. Většina obyvatel tohoto malého města seděla před svými obrazovkami, aby sledovali, jak houževnatí televizní moderátoři svědomitě vysvětlují, kde se tato venkovská virginská obec vlastně nachází a jak byli její obyvatelé zdrceni zprávami o několika násilných a zřejmě náhodných vraždách. V televizi oznamovali, že vyšetřovatelé z federálních a státních orgánů jsou na místech zločinů a že je naděje, že vrah bude brzy dopaden. Ovšem nevyřčeným zůstal fakt, že nikdo z povolaných kriminalistů neprohlásil, že je to nějaká reálná možnost.

Také King a Michelle seděli podobně jako jejich spoluobčané před televizním přijímačem v Kingově kanceláři a sledovali výklad, který dokumentoval masakr, k němuž došlo v jejich nevýrazném bydlišti. Když se celá země dověděla, že vrah poslal do redakce Wrightsburg Gazette dva dopisy, King vykřikl:

„Do prdele!“

Michelle s porozuměním přikývla. „Myslíš si, že se vrah dívá?“

„Samozřejmě, že se dívá,“ odsekl King. „Snaha být známým je součástí jeho hry.“

„Skutečně se domníváš, že ty vraždy jsou náhodné?“

„Mezi obětmi není žádné zřejmé spojení,“ řekl King a na chvíli se odmlčel. „Kromě toho, že v dopise o Canneyovi a Pembrokkeové je zmínka o jednom mladíkovi. Otázkou zůstává, kdo má být tím mladíkem?“

„To nechápu.“

King se podíval na Michelle a řekl: „Jestliže byla například Pembrokeová předem vytipovaným terčem a Canney se tam náhodou připletl, když k tomu došlo, pak to znamená, že k tomu, aby Pembrokeová zemřela, byl důvod. A teď uvažuj. Pokud byl takový důvod, pak zřejmě byl důvod i k tomu, aby zemřeli i ti druzí. Možná, že tyto důvody nějak spolu souvisí.“

„A hodinky?“

„Zřejmě oblíbená značka toho chlapa, ale třeba to má ještě nějaký další význam.“

„Doufám, že Sylvia brzy přinese nějaké odpovědi.“

King se podíval na své hodinky. „Mám večeři, už musím jít.“

„Kde?“

„S lidmi z města u Sage Gentleman. Nechceš se připojit?“

„Ne, mám také něco na práci.“

„Rande?“ usmál se King.

„Eh, mám sraz s mým instruktorem pro kickbox. Máme plán pořádně propotit kimona a zařvat si.“

Rozešli se každý jiným směrem. Jak už to bylo pro Michelle typické, nasedla do své bílé Toyoty Sequoia, přezdívané Velryba podle Mellvilem vymyšleného Moby-Dicka, aby vzápětí už překročila povolenou rychlost asi o třicet kilometrů. Projela málo frekventovanou křižovatkou. Za další půl minutu dojela ke štěrkové silnici, která vedla lesem k jejímu domku. Jakmile projela křižovatkou, rozsvítila se světla bleděmodrého VW. Jeho řidič zařadil rychlost, otočil svého Brouka doprava a začal jí sledovat.

Když vjížděla na štěrkovou cestu, zpomalil a sledoval, jak její kola drtila kamínky v prachu a jak se mu brzy dostala z dohledu v přibývající tmě. Věděl, kde se nachází cíl její cesty. Asi o půl kilometru dál a pak ještě vlevo. Znal to místo, protože už tam jednou byl, když Michelle nebyla doma. V okolí asi jednoho kilometru nebyla žádná budova. Dům s otevřenou verandou stál na pozemku o rozloze asi šesti set čtverečních metrů. Za ním se rozkládalo jezero, kde měla v malém plovoucím doku zakotvený skul, kajak a vodní skútr. Ujistil se, že Michelle zde žije sama a bezpečně, když si nepořídila ani psa. Nicméně bral v úvahu, že je bývalou federální agentkou se zvláštní průpravou. Tedy osobou, kterou není radno podceňovat. Popojel o kousek dál po hlavní silnici, zaparkoval na zabláceném místě za stromy a vystoupil. Pěšky se pak vydal lesem k domu.

Když k němu došel, spatřil u domovních dveří zaparkovanou Sequoiu. V domě se svítilo. Vytáhl dalekohled a přejížděl jeho optikou po přední straně domu. Nikde ji neviděl. V krytu stromů postupoval k zadní části domu. Viděl, že se v jednom okně na patře svítí. Její ložnice, usoudil. Na okně byl závěs, ale přesto mohl dvakrát zahlédnout její siluetu. Z pohybů, které spatřil, bylo jasně patrné, že se převlékala. Když skončila, dalekohled schoval. Za pár minut vyšla ven ve sportovním úboru, nasedla do auta a její kola při prudkém rozjedu odhodila za sebe špinavý chuchvalec z povrchu cesty.

Obešel dům, ale spatřil už jen koncová světla jejího vozu, jak na něho zablikala, než zmizela ve tmě za zatáčkou. Jistě jela rychle, pomyslel si. Pohlédl na venkovní dveře. Byly zamčené, ale pro něho to neznamenalo žádný problém. Už předtím zjistil, že nejsou pojištěny žádným bezpečnostním systémem. Vytáhl ze svého náčiní patřičný šperhák a napínací drátek.

Po několika minutách strávených s otvíráním zámku se ocitl uvnitř a začal se rozhlížet. V domě panoval nepořádek. Obdivoval se té ženě, že se v takovém chaosu vyzná. Své zařízení umístil za hromadu knih a cédéček, které se prohýbaly pod prachem v jednom z rohů obývacího pokoje. Byl to FM testovací vysílač o velikosti čtvrtdolarové mince. Pájkou jej spojil s mikrofonem, což bylo podle amerických zákonů zakázáno, neboť to vlastně vytvářelo odposlouchávací štěnici. Ale porušením zákona a soukromí se nenechal vyvést z míry. Pak vyběhl nahoru do Michelliny ložnice, kde prohledal šatník a našel několik tmavých kalhotových kostýmů, dvě bílé blůzky, troje odřené střevíce na nízkých podpatcích ke koktejlovým šatům a také hromadu džínových kalhot, triček, sportovního oblečení a několik párů sportovních bot.

Pak sešel dolů. Jelikož se v domě nenacházel žádný kout vyhrazený pracovním záležitostem, tak byla došlá pošta neuspořádaně rozházena na kuchyňském stole. Nenašel zde nic neobvyklého, dokud jeho pozornost neupoutalo předplatné na časopisy Střelecký magazín a Železná žena.

Rychle odtud vyklouzl, protože musel ještě splnit jeden úkol. Jelikož odposlouchávací štěnice schovával na různá místa, nebyl by schopen je všechny souběžně vnímat. Proto si upravil vysílač takovým způsobem, aby jej mohl bezdrátově spojit s digitálním mikronahrávačem, který byl aktivován hlasem. Uschoval jej venku, mimo dům Michelle. Tento vysílač měl uvnitř domu dosah několika set metrů. Nahrávač byl vybaven silným pohonem, který umožňoval uchovávat stovky hodin nahrávání. Vrátil se do domu, pronesl několik slov na zkoušku a pak zase rychle překontroloval mikronahrávač. To, co řekl, bylo zachyceno. Odejel spokojený. Kingův hausbót již napíchl, stejně jako jeho advokátní kancelář a její telefony. Tak se mu podařilo rychle zjistit, že policejní náčelník Williams používá služeb Kinga a Michelle k vyšetřování. Uvědomil si, jak velké služby mu tyto malé přístroje poskytují. Takže od této chvíle nejméně dva lidé z těch, co jdou po něm, mu budou nevědomky podávat v předstihu informace. Jak King správně předeslal, zprávy sledoval. Uměl si živě představit, jak velká armáda mužů zákona se nyní soustřeďuje k jeho dopadení. Ale raději dříve zemře, než aby k tomu došlo. A přitom co nejvíce z nich vezme sebou.

26. KAPITOLA

O něco později téhož večera zastavil před pitevnou džíp. Vystoupil z něho Kýle Montgomery, asistent Sylvie. Měl na sobě tmavý kabát s kapucí potištěný velkými písmeny „UVA“ a pomačkané keprové kalhoty. Z turistických bot mu vykukovaly nohy bez ponožek. Všiml si, že zde parkuje také Sylviina tmavomodrá Audi se sklápěcí střechou. Pohlédl na hodinky. Už bylo téměř deset. Nebývala zde obvykle tak dlouho, ale šlo přece o pitvu nejnovější oběti. Byla to ta právnička, jak si v duchu připomínal. Jeho šéfka si tentokrát nepřála, aby jí asistoval, což velmi uvítal. Avšak její přítomnost na tomto místě a tento večer pro něho znamenala jisté riziko, protože neměl zdání, ve které místnosti může být. Mohla být na pitevním sále. Kdyby seděla ve své ordinaci, tak měl vždy omluvu pro případ, že by ho objevila. Vložil svoji bezpečnostní kartu do okénka u vchodu, zaslechl klapnutí zámku, který otevřel dveře a vešel do budovy.

Uvnitř svítila jen pohotovostní světla. Opatrně prošel známým prostředím a na chvilku se zastavil před dveřmi její ordinace. Vycházelo odtud světlo, ale nikdo tam nebyl.

Vklouzl do farmaceutické sekce, klíčkem si otevřel jednu z vitrínek a vzal z ní několik lahviček. Z každé odebral jednu pilulku a opatrně je uložil do sáčků, které měl označené černým fixem. Později do počítačového systému zanesl jejich zfalšovaná katalogová čísla, aby tuto krádež zamaskoval. Jelikož si Kýle pokaždé bral jen pár tabletek, nebylo těžké zahladit stopy.

Už chtěl odejít, když si vzpomněl, že si ráno zapomněl peněženku ve své skříňce v pitevně. Vložil sáčky do batůžku a tiše odemkl dveře, které oddělovaly obě místnosti. Kdyby narazil na Sylvii, mohl po pravdě říci, že tam nechal svojí peněženku. Prošel její pracovnou před pitevnou. Byla prázdná. Pak šel k umývárně. Pitevna byla až na samotném konci budovy. Tam se mohla Sylvia setkat se svým tichým společníkem. Ale tam se nehodlal přiblížit. Několik vteřin pozorně naslouchal, zda nezachytí nějaké zvuky pitevní Strykerovy pilky, nebo tekoucí vodu či kovové klapání sterilizovaných nástrojů. Ale všude bylo jen ticho. Trochu byl nervózní, ačkoliv věděl, že to, co se odehrávalo při pitvě, bylo obvykle doprovázeno takovým tichem. Mrtví si přece nestěžovali, když byli celí rozřezáni a rozpícháni.

Ale pak zřetelně zaslechl jakýsi zvuk. Domníval se, že přichází odněkud zezadu. Asi jeho nadřízená. Rychle sáhl po peněžence a stáhl se do ústraní. Náhle ho přepadly obavy z nepříjemných otázek, kdyby ho zde náhodou našla. Dokázala být taková, přímočará a drsná. Co kdyby po něm chtěla, aby otevřel batůžek? Stáhl se co nejblíže ke stěně. Slyšel, jak mu buší puls v uších. Tiše proklínal svoji nervozitu. Minuty ubíhaly. Pak konečně našel odvahu a vrátil se na světlo. O třicet vteřin později už byl z budovy venku a ujížděl po silnici. V batůžku měl bezpečně uložené léky, které byly jen na předpis.

Když přijel na své obvyklé parkoviště, nenašel žádné volné místo. Ale přesto se mu podařilo vtěsnat svůj džíp mezi dvě tlustá vozidla typu SUV a vstoupil do zábavního podniku zvaného Aphrodisiac.

Bylo zde živo. Téměř každý stůl a všechny židličky u baru měly své hosty. Kýle ukázal svůj identifikační průkaz ospale vyhlížejícímu vyhazovači u dveří místnosti, kde byly tanečnice a několik minut zde obdivoval dámy. Zeny krásných tvarů, ale spoře oděné, prováděly s kovovou taneční tyčí obscénní akty v takovém stylu, že by jejich matky umíraly hanbou – ale až poté, když své nestydaté dcery uškrtí. Kýle miloval každou minutu z této podívané.

Mrkl na hodinky a vyšel po schodech do prvního poschodí. Pak chodbou prošel k tlustému rudému závěsu, za kterým se skrývalo bludiště malých pokojů. Přistoupil ke dveřím prvního z nich, vyťukal na ně smluvený signál a vzápětí dostal souhlas ke vstupu.

Zavřel za sebou dveře a zůstal nervózně stát. Neměl odvahu vejít dál, do tmavého prostoru. Nebylo to poprvé, kdy podstupoval tuto proceduru, ale vždy to bylo na jeho vlastníriziko plné nejistoty.

„Máte to sebou“ zeptal se ženský hlas, který zněl tak tiše, že byl sotva slyšet.

Kýle přikývl. „Mám to tady. Všechno, co požadujete.“ Vložil ruku do kapsy kabátu a vytáhl z ní sáčky. Držel je jako malý chlapec, když pyšně ukazuje matce v dlani mrtvého ptáka.

Žena byla jako obvykle oblečena do dlouhých volných šatů se šátkem omotaným kolem hlavy. Oči měla schované za tmavými brýlemi, ačkoliv bylo v pokoji přítmí. Zřejmě nechtěla být nikým poznána. Kýle si často lámal hlavu, kdo je asi tato žena, ale nikdy se neodvážil zeptat se. Její hlas se mu zdál povědomý, ale nevěděl přesně, kam jej zařadit.

Ve svém džípu jednou našel lístek se vzkazem, že pokud by si chtěl vydělat nějaké peníze navíc, měl by zatelefonovat na připojené číslo. Nuže, kdo by nechtěl přijít k nějaké další hotovosti? Vyslovil s nabídkou souhlas. Bylo mu řečeno, že Sylvia má ve své ordinaci malou lékárnu, která by se mu mohla stát velmi přitažlivým zdrojem příjmu. Na seznamu zájemce o tento obchod byly silné utišující léky a další preparáty, které mohly posloužit jako omamné látky.

Kýle souhlasil, že celou záležitost prozkoumá, aniž by si připouštěl nějaké zábrany. Za domácí úkol si vytkl zjistit nejlepší způsob přístupu ke svému zlatému dolu zboží a dospěl k závěru, že je to proveditelné. Podmínky byly dohodnuty, dodávky začaly proudit a Kýle si významně vylepšoval svoji finanční situaci.

Dlouhé šaty nemohly úplně zakrýt pohlednou postavu ženy, na kterou nyní hleděl. Ovzduší soukromí, postel v rohu pokoje a skutečnost, že šlo o striptýzový klub vždy způsobily, že se mu srdce rozbušilo jako o závod. Neustále se mu v jeho fantazii opakovaly výjevy, že vstupuje do pokoje jako mnohem větší a zdatnější muž, než jakým skutečně byl. Také by vytáhl z kapsy sáčky s pilulkami, jak to udělal nyní, ale když by je chtěla vzít, uchopil by ji do náruče, nadzvedl a s úsměvem nad jejím titěrným odporem by ji surově hodil na postel. Pak by si na ní lehl a celou noc by jí to dělal. Jeho sexuální zuřivost by se zvyšovala tou měrou, jakou narůstalo její sténání plné muk, až by mu konečně křikla do ucha, že to takhle chce, že ho chce, že tak strašně moc chce Velkého Kylea.

Dokonce i teď ucítil napětí v kalhotách, když se mu tento vytoužený scénář znovu odvíjel v mysli. Kladl si otázku, zda by skutečně měl tu odvahu, aby to dokázal. Pochyboval o tom. Byl v tomto ohledu příliš velkým bázlivcem. Žena položila na stůl peníze a vzala si sáčky a pak mu rukou naznačila, aby odešel.

Okamžitě tak učinil, nadvakrát si přitom složil bankovky a se širokým úsměvem je strčil do kapsy.

Kýle si až do nedávné doby nedokázal představit, že by snad něco, co vídával, mělo nějaký význam, hlavně proto, že to pro něho nemělo žádný smysl. A nemohl uvěřit, že se konečně začal nad tím zamýšlet. A že v určitém bodě toto přemýšlení přejde v akci. To, nad čím nyní dumal, byla úvaha, co s penězi, které právě vydělal. Kýle Montgomery nedokázal příliš šetřit. Spíše náležel k těm, kdo peníze rozhazují. Okamžité uspokojení patřilo k hlavním aspektům jeho života. Že by si snad koupil novou kytaru? Nebo nový televizor a soupravu CD-DVD do svého bytečku? Mezitím došel ke svému džípu a odejel s tím, že si v duchu prosadil kytaru. Hned zítra ji objedná.

Žena v pokoji za ním zamkla, šátek kolem hlavy si rozvázala a také si sundala brýle. Vyklouzla ze svých střevíců a svlékla šaty, pod nimiž měla jen živůtek. Prohlédla si nápisky na sáčcích, vzala z nich jednu pilulku, rozdrtila ji na prášek, který spolkla a zapila sklenicí vody, kterou ještě spláchla jedním panákem.

Pak si pustila nějakou hudbu, lehla si do postele, zkřížila ruce na prsou a nechala se silou meditace poslat na jiné místo, kde mohla být, alespoň na krátkou chvíli šťastná. Tedy do druhého dne, když se realita jejího života se skřípavým vřeštěním vrátí zpět.

Začala se chvět, škubat celým tělem, sténat, až nakonec zůstala klidně ležet. Ze všech pórů jejího těla vystřeloval pot, když dosáhla vrcholu vzrušení, aby se vzápětí propadla na nejnižší hladinu. V jedné z divokých křečí ze sebe strhala propocený živůtek a spadla na podlahu jen v kalhotkách. Dýchala v mocných explozích, její ňadra o sebe pleskala, jak se převalovala sem a tam v záchvatu uměle vyvolané extáze. Její nervy pracovaly i vynechávaly pod příjemným tlakem silné směsi drogy s alkoholem.

Avšak byla šťastná. Alespoň do zítřejšího dne.

27. KAPITOLA

King večeřel s přáteli do půl desáté a pak se rozhodl zavolat Michelle, aby jí pozval na skleničku před spaním v baru Sage Gentleman s tím, že spolu projednají něco dalšího v případu, kterého se ujali. Byla tam asi za deset minut. Když přicházela, King se pobaveně díval, kolik mužských hlav se otáčelo po vysoké výrazné brunetě hrdě kráčející mezi barovými návštěvníky v džínech, rolácích, holínkách a kožených bundách s páskem, jaké nosívají lidé od tajné služby. Jaké se jim asi v jejich hlavách rozvíjejí fantastické představy, pomyslel si. Jen kdyby věděli, že je ozbrojená a nebezpečná a po čertech nezávislá.

„Jaká byla večeře?“ zeptala se.

„Tak jak jsem předpokládal, nudná. A co tvůj kickbox?“

„Potřebuji nového instruktora.“

„Co je s tím, kterého máš?“

„Už není dost inspirativní.“

Když se rozhlíželi po baru, aby našli volný stůl, Michelle spatřila ve vzdáleném rohu známou tvář. „Není to Eddie Battle?“

Eddie ve stejné chvíli zvedl hlavu, uviděl je a zamával na pozdrav.

Přisedli si k jeho stolu, kde ještě byly nějaké zbytky jídla.

„Dorothea dnes nevaří?“ zeptal se žertovně King.

„Tak nějak to je. Vlastně to platí pro větší díl v trvání našeho manželství. Většinou vařím já,“ dodal a chlapecky se zakřenil.

„Muž mnoha talentů,“ řekla Michelle.

Měl na sobě manšestrové kalhoty a černý svetr s hnědými záplatami na loktech. Michelle se podívala na jeho nohy a spatřila mokasíny.

„Konečně už jste sundal ty jezdecké boty.“

„Stálo mě to hodně námahy. Nohy v nich hodně otékají.“

„Kdy máte další cvičení?“ zeptal se King.

„O víkendu. Snad nám bude nakloněno počasí. Tyhle vlněné uniformy člověka pořádně štípají a když je vedro, tak jsou hotovým zabijákem. Přemýšlím o tom, že už toho nechám. Záda mám pryč od ježdění na koňském hřbetu.“

„Podařilo se vám poslední dobou prodat nějaké obrazy?“ tázala se Michelle.

„Dva a sice jednomu sběrateli v Pensylvánii, z něhož se vyklubal herec bojující na straně Severu. Ale to mi nevadí, protože hotové peníze jsou přece hotové peníze.“

„Rád bych se někdy podíval na nějaké vaše věci,“ řekl King a Michelle souhlasně přikývla.

„Tak dobře, mám je všechny v ateliéru hned za domem. Kdykoliv mě můžete zavolat. Rád vás tam uvítám.“ Mávl na číšníka. „Oba vypadáte jako lidé trpící žízní a jak říkává moje matka, je zlozvykem a zatraceně velkou hanbou pít sám.“

Když čekali na své koktajly, Eddie řekl: „Už se vám podařilo vyřešit ten případ a dostat Juniora Deavera z těch jeho potíží?“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Ptám se, i když vím, že mi to nemůžete říci. Stojíme tak trochu na protilehlých stranách.“

„Je to tvrdý oříšek,“ řekl King. „Uvidíme, co dál.“

Číšník přinesl nápoje. King se napil whisky, která mu připadala kyselá, a pak řekl: „A jak se daří vaší mamince?“

Eddie pohlédl na hodinky. „Je v nemocnici, ačkoliv teď, kolem desáté, už ji budou asi brzy vykazovat z otcova pokoje. Ale mohla by tam možná přespat, jak to obvykle dělává.“

„Jaká je otcova prognóza?“

„Teď se to lepší. Říkají, že to nejhorší má za sebou.“

„To je výborná zpráva,“ řekla Michelle.

Eddie trochu upil ze své sklenice. „Musí to zvládnout. Určitě musí.“ Podíval se z jednoho na druhého. „Nevím, jestli by matka jeho smrt přežila. I když všichni umřeme, tak si nedovedu představit, že by právě teď odešel.“ Rozpačitě svěsil hlavu. „Promiňte, už mám v sobě hodně ginu a začínám říkat pořádně otřepané fráze. Pít sám se svými problémy, asi nikdy nebyl dobrý nápad.“

„Když už je řeč o pití o samotě, kde je Dorothea?“ tázala se Michelle.

„Někde u svých záležitostí,“ řekl Eddie unaveně. A pak rychle dodal: „Realitní zprostředkovatel musí dělat všelijaké ty blbosti. Ale úspěchy jí nemůžete upřít.“

„Ano, Dorothea je velmi úspěšná,“ řekl King tiše.

Eddie pozvedl sklenici. „Na Dorotheu, největšího realitního agenta na světě.“

Michelle si s Kingem vyměnili pohledy vyjadřující trapnost situace.

Eddie odložil sklenici. „Podívejte se, ona má svoji práci a já zase tu mojí. Je to prostě rovnováze.“

„Máte děti?“ zeptala se Michelle.

„Dorothea nikdy žádné nechtěla, tak u toho prostě zůstalo.“ Eddie pokrčil rameny. „Kdo ví, možná jsem je ani já nechtěl. Asi bych byl špatný otec.“

Michelle řekla: „Mohl jste děti naučit malovat, jezdit na koni a třeba i účinkovat v bitvách.“

„Vždyť byste děti ještě mohli mít,“ dodal King.

„K tomu bych potřeboval jinou manželku,“ řekl Eddie s odevzdaným úsměvem, „a nejsem si jist, zda mám k tomu dost energie. Kromě toho, od Battleů se neočekává, že by se rozváděli. Je to něco nepředstavitelného. Kdyby mě kvůli tomu nezabila Dorothea, tak by to, sakra, asi udělala moje matka.“

„Inu, je to váš život,“ poznamenala Michelle.

Vyslal k ní divný pohled. „Myslíte, že ano?“ Dopil sklenici a řekl: „Slyšel jsem ve zprávách, že si na pomoc pozvali profesionály.“

„Včetně vaše starého přítele Chipa Baileyho.“

„Nebyl bych tady, kdyby nebylo jeho.“

„Vaši rodiče mu určitě byli vděčni“

„Ó, ano. Otec mu nabídl roli šéfa ochranky v jedné ze svých společnosti. Za velké peníze.“

„O tom nevím,“ řekl King. „Ale zřejmě to nevzal.“

„Ne. Myslím, že má raději službu u policie.“ Eddie ťuknul lžící o vidličku. „Vzpomínám, že v dobách, kdy jsem byl ještě kluk, tady nebylo nic, než kopce a lesy. Bylo to nádherné. Nikdy jsme se neobávali, že by se něco mělo stát.“

„A nyní?“ zeptala se Michelle.

„Nyní jsou lidé zabíjeni ve svých domovech, rdoušeni v lesích a zastřeleni v autech. Nemyslím, že bych tady zůstal, kdybych někdy měl nějakou rodinu.“

„Já se zase domnívám, že byste mohl žít kdekoliv,“ řekl King.

„Nejsem si jist, že by z toho byla matka šťastná.“

„Opakuji, Eddie, je to přece váš život. Nemám snad pravdu?“ řekla Michelle.

Tentokrát se jí Eddie neobtěžoval odpovědět.

28. KAPITOLA

Zatímco Kýle Montgomery páchal svůj zločin a Eddie, King a Michelle byli v baru, Bobby Battle ležel v nemocnici pod hromadou lékařských přístrojů. Remmy Battleová seděla vedle něho a ve své pravé dlani držela jeho stále ještě bledou ruku.

Remmyiny oči sledovaly řadu monitorů, které v impulzivních detailech zobrazovaly chabou vládu jejího manžela nad svým životem. Měl drobnou recidivu a musel být opět připojen na přístroj umělého dýchání, který vyslal své nepříjemné a ve vysoké výšce znějící zaskřípění, když se Bobbyho dech odchýlil ze svého kursu. Remmy cítila, jak se jí zrychloval dech a kolísavě propadal, když zaslechla ty strašlivé zvuky tohoto zpropadeného vynálezu.

„Zdravím vás, paní Battleová,“ řekla sestřička, když vstoupila do pokoje. „Je všechno v pořádku?“

„Ne! Neví o mně,“ odsekla. „Nikoho nepoznává.“

„Ale už je silnější, říkají lékaři. Chce to jen čas. Jeho životně důležité orgány pracují mnohem lépe. I když je stále připojen na umělém dýchání, skutečně se jeho stav zlepšuje.“

Remmyin tón se změnil. „Děkuji vám za vaše slova. Skutečně děkuji, drahoušku.“ Podívala se na statného muže na lůžku.

Ošetřovatelka se usmála, ale vzápětí se trochu zachmuřila. „Paní Battleová,“ začala uctivým tónem, jaký byl nepochybně vyhrazen těm několika zámožným lidem, jejichž jména byla na budově.

„Já vím,“ řekla Remmy tiše.

„Hodláte zde dnes přespat?“ zeptala se ošetřovatelka. „Pokud ano, připravím vám postel.“

„Ne, dnes ne. Přijdu zase ráno. Ale přesto vám děkuji.“

Remmy vstala a odešla. Sestra rychle překontrolovala svého pacienta a po několika minutách pokoj opustila.

Battle byl jediným pacientem na této krátké chodbě, která byla jinak využívána k uskladnění nemocničního zařízení. V centrální zóně, hned naproti sesterně, bylo uloženo deset ostatních lůžek, které byly vyneseny ven z jeho pokoje. Remmy Battleové pro svého manžela požadovala tento zvláštní pokoj, neboť poskytoval více soukromí. Na konci chodby byl ještě jeden východ, který jí umožňoval za použití zvláštního vstupního kódu přicházet, aniž by musela jít kolem velkého množství pokojů, ošetřovatelek a zvědavých pohledů. Místnost, ve které přespávala, se nacházela o patro níže pod manželovým pokojem.

Bylo několik po desáté a v této části nemocnice, izolované od jejího zbytku, probíhala noční výměna služeb. Ošetřovatelka, která až dosud pečovala o Battleho, měla strávit dalších pětačtyřicet minut na pokoji noční služby se svojí náhradnicí, odkud chodila kontrolovat pokoje nemocných, podávala jim předepsané léky a prováděla všechny úkony dle pokynů ošetřujícího lékaře.

Každý pokoj v této nemocniční jednotce byl sledován kamerou s živým přenosem do centrální stanice sester. Televizní monitory v sesterně měly být trvale sledovány, i když ve chvílích předávání služby tomu tak asi po dvacet minut nebylo, protože sestry přetížené povinnostmi a unavené až k samým hranicím se snažily vtěsnat úkoly jedné hodiny do její pouhé třetiny. Nicméně přístroje, které pomáhaly udržovat pacienty při životě, byly ve všech pokojích vybaveny varovným systémem, který okamžitě upozornil ošetřující personál na každou prudkou změnu ve stavu nemocného.

Krátce po odchodu Remmy se ve stejných zadních dveřích, kterými několik minut předtím odešla, objevil člověk ve sterilním obleku a bílém nemocničním plášti. Na obličeji měl ochrannou masku, která zakrývala spodní polovinu jeho obličeje. Vypadal, jako byskutečně patřil k lidem ze světa nemocnic, prošel kolem dveří pokoje, kde ležel Bobby Battle. Nahlédl dovnitř a uviděl, že kromě pacienta zde nikdo jiný není. Rychle se podíval za roh, směrem k sesterně. Ani tam nikdo nebyl. Vetřelec pak vstoupil do Battleova pokoje a zavřel dveře.

Zamaskovaný neztrácel čas a lehce pootočil kameru, která byla upevněna na zdi v takovém úhlu, aby nemohla živě snímat to, co se děje na lůžku. Pak se vrhl k přístrojům, které stály vedle lůžka. Z kapsy pláště vytáhl injekční stříkačku a celý její obsah napustil do vaku zavěšené infuze. Ještě jednou pohlédl na klidně ležícího Battlea, který měl dokonce i řádně zavěšenou hadičkou v hrdle. Vetřelec nadzvedl jeho paži, upevnil na ní hodinky a nastavil je na pátou. Pak vytáhl cosi z druhé kapsy a položil to opatrně na Battleovu hruď.

Bylo to bílé ptačí pero.

O několik minut později již neznámý zmizel zadními dveřmi, seběhl ze schodů, vklouzl na parkoviště a nastoupil do auta. Vůz prudce vyrazil z objektu nemocnice.

Řidič musel napsat dopis a vhodit do poštovní schránky.

Od jeho odjezdu uplynulo sotva deset minut, když se na jednom z přístrojů v pokoji Bobbyho Battleho rozezvučel varovný zvonek a po něm ještě jeden. Po několika vteřinách své ječivě zlověstné varování už vydávaly všechny.

Ošetřovatelky hromadně běžely do tohoto pokoje. Za minutu sem již uháněl tým nejzkušenějších lékařů, když se po celé nemocnici šířil kód „modrý“. Ale vše již bylo zbytečné. Robert E. Lee Battle byl ve 22:23 prohlášen za mrtvého.

29. KAPITOLA

Nejdříve zavládla představa, že Battle prostě podlehl následkům záchvatu. Bílé ptačí pero, které na jeho hruď umístil vrah, odlétlo bez povšimnutí na podlahu, když se tým lékařů pokoušel o resuscitaci. Péro posléze objevil jeden z nemocničních zřízenců, položil je na stolek vedle lůžka zemřelého, snad v domnění, že vypadlo z polštáře. Hodinky, které vetřelec upevnil na Battleovo zápěstí, byly schovány pod trubičkami a hadičkami, které vedly z medicínských přístrojů a také je zakrývala tabulka s Battleovými identifikačními údaji.

Hodinek a pera si nevšimla ani sklíčená a rozhněvaná Remmy Battleová, když dorazila a hned zase odešla. Teprve když jedna ze sester ptačí pero našla, začali se lidé divit, odkud se mohlo vzít. Z nemocničních polštářů nemohlo pocházet, protože v nich žádné peří vůbec nebylo. A navíc, rychlá a nepředvídaná změna Battleova stavu byla záhadná a jistě se s ní při kontrolách nepočítalo.

Nicméně až ve tři hodiny ráno, když si přijeli pro Battleovo tělo, aby je odvezli na nemocniční patologii, byly hodinky na jeho zápěstí konečně objeveny. To samozřejmě vyvolalo nutnost rychlejšího ohledání mrtvoly a současně i závěsných dávek s infúzi. V jednom z nich našel službu konající lékař otvor po vpichu injekční jehlou.

„Proboha!“ To bylo vše, co dokázal v tu chvíli doktor vyslovit.

Todd Williams byl vyburcován z postele a cestou zavolal Kinga a ten zase informoval Michelle. Všichni tři dorazili do nemocnice přibližně ve stejném okamžiku. Byli překvapeni, když zde spatřili Chipa Baileyho. Williams tomuto agentu FBI spěšně představil Kinga a Michelle.

„Byl jsem tady, nedaleko v motelu, když se ozval můj policejní poplachový snímač,“ vysvětloval Bailey. „Zatraceně Todde, to jsi musel do špitálu zmobilizovat celý svůj mančaft?“

„Je to Bobby Battle“, odsekl Williams. „Přední osobnost celé oblasti.“

King si v duchu představoval, co si asi ten muž právě myslí. A teď na tebe naplno dopadne hněv vdovy.

Lidé z nemocnice doprovodili čtveřici do Battleova pokoje. Mrtvý muž stále ležel připojen na všechny podpůrné aparáty s dýchací trubičku v ústech, ačkoliv jejich činnost již byla vypnuta, jejich skřípavý zvuk a digitální znaky už nebyly zapotřebí. Michelle se přistihla, jak trvale hledí na Battleho. Na muže,oněmž toho tolik slyšela, ale nikdy se s ním nesetkala. Z nějakého důvodu, ale nikoliv kvůli způsobu, jak zemřel, jí připadal stejně fascinující, jaký asi musel být i ve svém životě.

Vrchní sestra a službu konající lékař podali stručnou informaci o tom, co zjistili ohledně ptačího pera, hodinek a otvoru v závěsné dávce pro infúzi.

„Všechno je to velice neobvyklé“, řekl lékař, což mohlo vypadat jako nejzdrženlivější prohlášení roku.

„Jsme si naprosto jisti, že se to neděje každou noc,“ řekl King.

Williams si prohlížel hodinky. „Žádný Zodiak,“ řekl tišeKingovi a Michelle. „Ale jsou nastaveny přesně na pátou a hřídelík je vytažen.“

Když Todd Williams ukázal ptačí pero Chipu Baileyovi, agent výmluvně zareagoval, ale nic neřekl, dokud lékař se sestrou neodešli z pokoje.

„Mary Martin Specková“, prohlásil, když zůstali sami a dodal, „jedna ošetřovatelka, které říkali Florence Nightingpekelná, zavraždila třiadvacet pacientů v průběhu šesti let. Specková je momentálně ve federální věznici v Georgii, kde si odpykává doživotní trest. Její navštívenkou bylo bílé ptačí pero. Tvrdila, že vykonává Boží dílo.“

„Můžeme tedy čekat další dopis,“ řekl King.

„Vždyť jsme ještě dokonce nedostali žádný o Hinsonové,“ stěžoval si Williams. „Proč Bobby Battle? Proč ho vrah připojil ke svému seznamu? Vždyť takhle sem přijít bylo zatraceně riskantní.“

Ale jak rychle pochopili z dalšího rozhovoru s vrchní sestrou, vstoupit do těchto míst zadním vchodem nebylo tak obtížné, jak si původně mysleli. Kód byl jednoduchý, 4-3-2-1, a po léta se neměnil. V nemocnici bylo hodně lidí, kteří znali toto číselné značení a mohli je pravděpodobně sdělit i dalším osobám.

„Máme nějakou představu, co mohlo být vpíchnuto do infuze?“ zeptala se Michelle.

„V laboratoři to budou analyzovat se zaměřením na jedovatou látku,“ řekl Williams. „Naštěstí měl někdo tak ostrý zrak, že si všiml toho otvoru po jehle ještě dříve než to všechno bylo odmontováno a odhozeno do starého železa.“

„Kde je Sylvia?“ otázal se King.

Williams zavrtěl hlavou. „Marodí doma. Minulý večer dokončila tu Hinsonovou. Zřejmě chytila nějaký bacil a teď ho splachuje do záchodu. Alespoň mi to říkala, když jsem s ní telefonoval. Ale přijede sem, jak nejrychleji to bude možné.“

Pak se ozval Bailey: „FBI tady bude rovněž brzy. Je to už pátá vzájemně související vražda, alespoň pokud víme. Promiň, Todde, ale musíme tady zintenzivnit naší aktivní přítomnost.“

„Pak byste možná měli promluvit s Remmy. Až se ta ženao tom všem dozví, tak ze mne stáhne kůži.“

King řekl: „Neudělal bych to dříve, dokud nedostaneme dopis od toho vraha. Zdá se, že hodinky a pero znamenají, že Bobby byl další obětí, ale musíme mít naprostou jistotu, než tu složitou věc začneme s Remmy projednávat.“

„Dobrá poznámka,“ souhlasil Bailey.

„Ztratily se nějaké věci z Bobbyho pokoje?“ zeptala se Michelle. „Ten chlap, po kterém jdeme, jiným obětem vždy něco ukradl.“

„Nic jistého vskutku nevíme, dokud si nepromluvíme s Remmy,“ řekl Williams. „A teď bych rád definitivně prošel časový sled událostí.“ Na chvíli zmizel a pak se vrátil s ošetřujícím lékařem a vrchní sestrou.

„Můžete nám ještě jednou popsat, co se tady všechno odehrálo?“ požádal Williams.

„Ano, pane,“ odpověděla sestra. Paní Battleová zde byla od čtyř hodin. Odešla kolem desáté. Po celou dobu byla v tomto pokoji. „Pan Battle byl samozřejmě živý a když ho ošetřovatelka několik minut po desáté naposledy zkontrolovala, bylo s ním všechno v pořádku. Během té doby zde nebyly žádné jiné návštěvy.“

„A co bylo před příchodem paní Battleové?“ zeptala se Michelle.

„Přišla jeho dcera, Savannah. Bylo to krátce po poledni a zůstala jen chvíli. Přesný čas neznám. A pak zde také byla Dorothea Battleová, asi kolem půl třetí.“

„Přišly zadním vchodem?“ zeptal se Bailey.

„Savannah ano, Dorothea Battleová přišla předními dveřmi,“ odpověděla sestra.

„Budeme potřebovat přesné časové určení těchto návštěv,“ řekl jim Williams.

„Dobře, zjistíme to,“ řekl lékař s přemáháním. „Můžete mě teď, prosím, omluvit? Musím navštívit další pacienty.“ King si pomyslel, že ten muž se jistě domníval, že celé to vyšetřování mířilo proti zájmům nemocnice i jeho vlastní peněženky.

„Doufejme, že s nimi budete mít více štěstí,“ vypálil Williams, jenž zřejmě vyčetl v doktorově tónu stejnou myšlenku.

Když lékař odešel, Williams pokračoval ve výslechu ošetřovatelky. „Takže patnáct minut po desáté se Battleův stav změnil.“

Sestra přikývla. „Nastala zástava srdce. Když tam přiběhla první sestra, tak na EKG viděla jen vodorovnou linii. Přivolaný tým pohotovostních lékařů se pokoušel o resuscitaci, ale bez úspěchu.“

King řekl: „Takže mezi poslední kontrolou sestry, tedy v době asi deset minut po desáté, a zástavou jeho srdce, sem vnikl vrah a účinky jeho jedu zapůsobily, pokud se stalo to, po čem zde pátráme.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Bailey.

„Všiml jsem si, že v pokoji je videokamera,“ řekl King.

„Jsou všude. Můžeme tak sledovat všechny pacienty ze stanice sester.“

„Ale nespatřil nikdo nikoho jiného vejít do pokoje, když paní Battleová odešla?“

Ošetřovatelka znervózněla. „Někdy se stane, že v sesterně chvíli nikdo není.“

„Například při výměně služeb?“ zeptal se King.

„Ano. Jestliže sem někdo vstoupil po odchodu paní Battleové, pak musel přijít ze zadních dveří, protože jinak by ho někdo mohl spatřit.“

„To je jasné,“ odpověděl King.

„Přehled o lidech tady všude mají v pěkném bordelu,“ poznamenal Williams.

„Inu, když se někdo chce pokusit o něco takového,“ řekla sestra, „tak si k tomu vybere správnou dobu.“

„A tak to jistě udělal,“ řekl King.

Když dvojice soukromých detektivů odcházela z této nemocniční jednotky, King se zastavil na stanici sester.

„Nevadilo by vám, kdybych se tady rozhlédl?“ požádal vrchní sestru.

Vešel a postavil se za velkou desku s monitory a prohlížel si přenosy z videokamer z jednotlivých pokojů. „Jsou zaznamenány na páskách?“ zeptal se.

„Ne. Nejde zde o bezpečnost, ale jen o blaho pacientů.“

„Asi byste si tuto filozofii mohli zkusit přehodnotit.“

„Proč jsi to řekl?“ zeptala se Kinga Michelle, když opustili sesternu.

„Mám dojem, že ten, kdo se v této nemocnici vyzná, také může leccos vědět o videokamerách. Rozhodně si nepřál být zachycen kamerou, když někoho zabíjí. Hodil by si tak sám klacek pod nohy pro případ soudní obhajoby. Ve všech ostatních pokojích byl úhel nastavení videokamer takový, že snímaly celé lůžko a všechny přístroje po jeho obou stranách. V Battleové pokoji videokamera snímala jen lůžko a jeho pravou stranu.“

Michelle řekla: „Vrah otočil videokameru tak, aby nebyl zachycen při činu, kdyby se někdo podíval na monitor.“

„Samozřejmě.“

U východu z nemocnice se setkali s Harrym Carrickem. Ačkoliv bylo časně zrána, Carrick měl na sobě jen tvídové sako a frakovou košili s rozepnutým límečkem.

„Harry, co tady děláte?“ zeptal se King.

„Bobby Battle a já jsme staří přátelé. Tedy, byli jsme starými kamarády. A jsem také generálním poradcem nemocnice. Telefonovali do mého domu. Právě jsme skončili schůzku s jejím vedením.“

„Je to konflikt, který jsem připraven uznat. Ale co vy? Už jste viděli Remmy?“

„Ne, už tady byla a zase odešla, když jsme sem dorazili.“

Carrick řekl: „Dověděl jsem se něco o tom, co bylo nalezeno v Bobbyho pokoji. Předpokládám, že je toho víc.“

„Ano, ale jen nevíme, co všechno se tam skutečně nacházelo.“

„Takže, nebudu vás zdržovat, ale musíme se na chvilku sejít a promluvit o Juniorově případu.“

„Jak to s ním vypadá?“

„Rád bych se dověděl, co se až dosud zjistilo, ale celé věci to stejně asi není moc platné. Mám pocit, že okresní prokurátor vede případ nějak divně a pokud jde o mé potíže, tak zachovává kamennou tvář. Nejvíce problémů rozhodně vyvolává Remmy. Byla na tom špatně předtím a teď, když je Bobby mrtvý, tak se nedomnívám, že se její agresivita utiší.“

„Spíše se zvýší“, řekla Michelle.

„Pravděpodobně,“ řekl Carrick zachmuřeně. „Ale už vás nebudu zdržovat. Pokud se něco nového dozvíte o Bobbyho smrti, dejte mi vědět.“

Otočil se a odešel. Sledovali ho, jak nasedl do dokonale renovovaného britského MG se stahovací střechou, aby vzápětí vyrazil do rudé záře vycházejícího slunce.

Michelle se obrátila ke Kingovi. „Skutečně je mi Harryho líto. Je přítelem Battleů, zastupuje Juniora Deavera a nemocnici, kde Bobby skonal.“

King přikývl. „Určitě přijde žaloba na Wrightsburskou všeobecnou nemocnici. Je to dost velká ironie, když bude žalovat nemocnici, na které je jeho jméno.“

„Myslím, že to Remmy Battleovou ani v nejmenším neodradí.“

„Také si to myslím.“ Protáhl se a zívl. „Teď zůstává otázkou, zda jít do kanceláře, nebo zpátky do hausbótu a ještě si zdřímnout.“

„Já si jdu zaběhat,“ řekla Michelle. „Proč se nepřipojíš? Endorfiny jsou dobré pro činnost mozku.“

„Běhat! Vždyť jsi měla kickboxing!“ namítl King.

„To bylo včera, Seane.“

„Abys věděla, Bůh si vzal jeden den.“

„Kdyby byl ženou, tak by to neudělal.“

„O.K., přesvědčila jsi mne.“

Vypadala, že ji jeho poslední slova potěšila. „Takže jdeš si se mnou zaběhat?“

„Ne, vracím se do hausbótu, abych si odpočinul. Jestliže iBůh shledal, že je dobré si odpočinout, tak i já uvažuji stejně.“

30. KAPITOLA

Poštovní úřad dostal přísný pokyn, aby okamžitě předal policii každý podezřelý dopis, který je adresován redakci listu Gazette. Dopis týkající se Hinsonové přišel den po té, kdy byl zavražděn Bobby Battle. Byl stručný.

„O jednoho právníka méně, koho to zajímá? Pevně věřím, že tentokrát nevíte, kdo jsem. Brzy na shledanou.“

Mezitím Sylvia Diazová po nemoci vstala z postele a konečné provedla pitvu Roberta Battlea.

Když ji pak King s Michelle navštívili, usadila je ve své ordinaci a řekla jim, že jak policejní náčelník Williams, tak i Chip Bailey se zúčastnili této její práce.

„Myslím, že Todd nyní už naprosto snáší pitvy, bohužel je vnímá jen jako policejní statistiku,“ poznamenala Sylvia.

„Tak co zabilo Bobbyho?“ zeptal se King.

„Nebudu to jistě vědět, dokud nedostanu výsledky z toxikologie. To bude trvat asi týden. Ale vypadá to tak, že někdo napíchl silnou dávku chloridu draselného do jeho infuzního systému. Účinky se projevily za necelých deset minut v roztoku s výživou, pak přišly na řadu pružné kanyly a nakonec se ta látka dostala do těla. Jakmile k tomu došlo, v jeho srdci nastala komorová fibrilace. V jeho již beztak oslabeném organismu musel být konec rychlý a bezbolestný.“

„To ovšem znamená, že vrah musel mít nějaké lékařské znalosti,“ řekl King.

Sylvia se na chvíli zamyslela a pak řekla: „Faktem je, že KC1, tedy chlorid draselný, se k zabíjení lidí často nepoužívá. Ale pokud ta osoba měla nějakou medicínskou zkušenost, pak se jedná o lajdáka.“

„Co máte na mysli?“

„Battle měl na sobě standartní soupravu přístrojů, která ho udržovala při životě. Byl nasazen antikoagulant heparin který zpomaluje nebo blokuje srážení krve, dále výživný roztok, antibiotika proti možné plicní infekci z dýchacího přístroje a lék Dopamine na udržování správného krevního tlaku.“

„No dobře, ale co nám to všechno má říci?“ zeptal se King.

„Kdyby ta osoba napíchla chlorid draselný přímo do pružné kanyly, tedy do trubičky, namísto do infuzní dávky, pak by smrt samozřejmě také nastala, ale nebylo by možné označit za její příčinu právě účinky velkého množství KC1. Aby bylo jasno, tenhle chlorid draselný v infuzním dávce již byl obsažen a Battle jej měl v těle. To, že někdo přidal ještě další množství chloridu draselného do infuzní dávky jsem mohla zjistit pouze tak, že jsem porovnala jeho skutečnou hladinu v infuzní dávce a množství, jaké tam mělo být podle medicínských norem. A zjistila jsem, že ho tam bylo třikrát více, což na zabití snadno stačilo.“

„Chcete tím říci, že kdyby chlorid draselný putoval přímo do kanyly a nikoliv do infuzní dávky, že byste na to nikdy nepřišla?“

„Ano. Jeho zbytky v systému trubiček byly tak nepatrné, že by to nevyvolalo žádné podezření. Naopak, vlastně by bylo podezřelé, kdyby tam žádné residium chloridu draselného nezůstalo. A jak jsem řekla, Battle již měl KC1 v těle. Vstřebává se přirozenou cestou, což také vede k tomu, proč samotná pitva nemůže prokázat předávkování chloridem draselným.“

„Takže to vypadá tak, že ta osoba měla jisté medicínské znalosti, ale nebyla odborníkem?“ řekl King.

„Anebo jinak,“ řekla Michelle. „Ta osoba chtěla, aby se odhalilo, že Battle byl zavražděn. Jako by mu ty hodinky a ptačí pero nestačily.“

„To mu úplně stačit nemohlo,“ připomínal King. „Vždyť pero spadlo na podlahu a na hodinky se přišlo náhodou, když byly zakryté přístroji a tabulkou pacienta.“

„Nedává mi to smysl,“ řekla Sylvia. „Cožpak není prvním pravidlem při zabíjení snažit se o to, aby to vypadalo jako dokonalá vražda? A pokud ano, může být nějaká dokonalejší vražda, než taková, která vypadá, že nebyla vůbec spáchána?“

Michelle a King zavrtěli hlavami. Nemohli souhlasit s teorií, která se týkala vrahova chování.

Sylvia si povzdechla. „A nezůstává jen u toho, co jsem zjistila. Battle měla také arteriosklerózu. A rovněž nějaké neobvyklé zvrásnění na povrchu aorty. Na pravé plíci měl také malý nádor, snad začínající rakovinu. U kuřáka jeho věku se nelze divit.“

„A jaká byla příčina smrti Diany Hinsonové?“ zeptal se King. A vzápětí rychle dodal: „I když se to zdá být naprosto zřejmé.“

„Zemřela v důsledku masivního vnitřního krvácení způsobeného mnohačetnými bodnými ranami. Její aorta byla přetržena, srdeční komora a levá plíce protrženy. V jejím případě nastal konec také během několika minut.“ A ještě svá slova doplnila krátkou poznámkou: „Ale nebylo to tak bezbolestné, jako když umíral Battle.“

„Byla znásilněna nebo sexuálně zneužita?“ zeptal se King.

„Pitva to neprokázala, ale stále čekáme na laboratorní výsledky. Mimochodem, slyšela jsem o souvislosti s Florence Nightingpekelné. Domnívám se, že to dopis vysvětlí.“

„Dopis o Hinsonové naznačil, že vrah dá o sobě brzy vědět, a také se tak stalo,“ řekla Michelle. „Přinejmenším je to muž slova.“

King řekl: „Nejdříve exotická tanečnice, pak středoškoláci, po nich právnička a nyní Bobby Battle.“

„Vypadá to tak, jako by vrah přitom podstupoval stále větší riziko,“ poznamenala Sylvia.

„Od exotické tanečnice, kterou mohl sbalit v baru a pak zastřelit a nechat v lese až po otrávení nesmírně bohatého podnikatele ležícího v bezvědomí na nemocničním lůžku – ne, to mi příliš nehraje,“ řekl King. „Bez ohledu na krutý způsob mi není jasné, jak si ten chlap své oběti vlastně vybírá: podle umělecké štace nebo společenského postavení?“

„Jak jsem už řekla předtím, tato osoba se vymyká běžnému rámci,“ prohlásila Sylvia a promnula si své zarudlé oči.

King se na ní pozorně podíval. „Vypadáš hrozně,“ řekl s odzbrojujícím úsměvem. „Měla bys jít do postele.“

„Děkuji, že jsi si toho všiml. Zkusím to některý z těchto týdnů.“

„Kde je Kýle?“ zeptala se Michelle. „Nemůže být nápomocen?“

„Není patolog, nemůže pitvat. Na vaší otázku mohu odpovědět, že se ohlásil jako nemocný. Přála bych si mít takový status. Téměř celou noc jsem se objímala se záchodovou mísou a čekárnu mám plnou pacientů. Díky Bohu za antibiotika.“

„Co soudíte o tom, že by vrah napodoboval Maty Martin Speckovou?“ zeptala se Michelle.

„Myslíte ženu namísto muže?“

Michelle přikývla.

„Nevím“, řekla Sylvia a pokračovala: „Battle mohl být zabit ženou. Ke vpichu injekční stříkačky do infuzní dávky není zapotřebí fyzické síly. Ale vsadila bych svoji profesionální pověst, že vraždy Rhondy Tylerové a Diany Hinsonové spáchal muž. Žena by nemohla táhnout Tylerovou tak daleko lesem a bodné rány v těle Hinsonové byly velmi hluboké. Byl to bud muž nebo žena tak silná, že bych se s ní nechtěla setkat za šera v parku.“

„Z toho tedy vyplývá,“ začala Michelle pomalu, „že možná máme dva vrahy, muže a ženu.“

„Nelze to tvrdit s naprostou jistotou,“ namítl King. „Jako jediné vodítko by v tomto ohledu snad mohlo posloužit srovnání, které udělal Bailey se Speckovou a tím ptačím perem. Dokud nedostaneme dopis, nebudeme vědět, zda vrah chtěl vůbec napodobovat Speckovou. Vždyť to pero může pro něho symbolizovat něco jiného, něco výjimečného.“

„To je pravda,“ připustila Michelle. Sylvia přikývla na souhlas. King pohleděl na obě ženy a zeptal se: „Chcete slyšet něco skutečně vyšinutého?“

„Už se nemohu dočkat,“ řekla Michelle rychle.

„Bobby Battle byl velmi bohatý. Lámu si hlavu nad tím, kdo může mít prospěch z jeho pozůstalosti.“

Na delší chvíli se rozhostilo ticho, které přerušila Sylvia. „Domníváš se, že by ho zabil některý člen rodiny kvůli penězům a nastražil to tak, aby to vypadalo jako jedna z těch sériových vražd?“

„Eddie to být nemohl. Byl s námi v baru Sage Gentleman až do jedenácti,“ řekla Michelle.

„Správně,“ řekl King. „Ale Dorothea a Savannah byly v nemocnici už dříve. V této době tam dát jed nemohly, protože jinak by Battle musel být mrtvý dlouho předtím, než tam přišla Remmy. Ale předpokládejme, že jedna z nich schovala chlorid draselný někde v pokoji během své návštěvy toho dne, a pak se tam vplížila znovu, když viděla, že Remmy odchází, provedla to a sakramentsky rychle zmizela.“

„Eddie řekl, že Dorothea má nějakou pracovní akci“, připomněla Michelle.

„Musíme to ověřit.“

„Motivem mnoha mnoha vražd je přece finanční zisk,“ řekla Sylvia. „Asi jsi na správné stopě, Seane.“

„I když je to možné, tak přesto je nutno vzít v úvahu ještě jednu okolnost. Remmy byla v pokoji s Battlem několik hodin. Kdo říká, že by to nemohla udělat ona, těsně předtím než odešla?“

„Jakou by k tomu mohla mít Remmy motivaci?“ zeptala se Sylvia. „Vždyť je bohatá.“

„Co když Bobby pokračoval ve svých starých způsobech styků se ženami a Remmy už toho měla prostě dost? Takovou věc žádné peníze na světě nemohou urovnat?“

„To už je samozřejmě něco jiného. Máš k tomu nějaký důkaz, který by to mohl podepřít?“

King myslel na tajnou Battleovu zásuvku a také na to, že Remmy nenosila svůj svatební prsten, ale rozhodl se o tom před Sylvií nemluvit. „Netvrdím, že se mohu o něco opřít. Jen si pohrávám s tím, co kdyby? A možné, že dokonce víc než peníze bylo její dlouhodobou motivací opovržení. Tudíž odešla s pevným alibi a tu věc s perem a hodinkami udělala, aby zmátla vyšetřování. Vždyť zprávy o sériovém vrahovi zaplňovaly všechny noviny, o čemž jistě věděla do všech podrobností.“

„Ale dokonce už sám fakt, že tam byla, na ní vrhá stín podezření, zejména v souvislosti se zpožděným účinkem smrtelného otrávení,“ namítla Sylvia. „Kdyby se chystala něco takového udělat, musela by tam ještě jednou vklouznout, udělat to a odejít, aniž by ji tam někdo zahlédl. Pokud je to takhle, tak vskutku nemá vůbec žádné alibi.“

„No dobře“, řekla Michelle, „kdybych byla osobou, která zabila Battlea a zkoušela to přišít sériovému vrahovi v našem okrese, dávala bych to ostentativně najevo.“

„Co máte na mysli?“ zeptala se Sylvia.

„Že ten skutečný sériový vrah z toho bude dost špatný.“

„Pořád vám nerozumím,“ řekla Sylvia.

„Povím to tedy jinak. Sériové vraždy bývají naplánovány a provedeny pečlivě. Máme následné dopisy, ve kterých se vrah vysmívá policii. Jednoduše řečeno, ten chlap je mimořádně ješitné monstrum s velkými plány. A teď, když někdo jiný zabije Bobbyho Battlea a pokouší se to hodit na sériového vraha, naše monstrum to může považovat za poskvrnění jeho mistrovského díla. Bude se chtít pomstít na osobě, která zabila Battlea.“

„To ve svých důsledcích znamená, že můžeme mít co do činění s vrahem, který hodlá zavraždit jiného vraha,“ řekl King.

„Přesně tak,“ řekla Michelle.

31. KAPITOLA

„Určuji vás, oba, svými zástupci,“ řekl policejní náčelník Williams, když se nazítří posadil před udiveně hledícího Kinga a Michelle v jejich kanceláři. Dívali se na něho mírně ohromeni.

„Slyšel jsem dobře?“ zeptal se King. „Vždyť už jsem jednou byl vaším zástupcem, Todde. Nechci být znovu jmenován.“

„Nemáte žádnou jinou možnost. Potřebuji vás!“

„Zákon zakazuje smlouvy, které byly uzavřeny před dávnými časy,“ odsekl King.

„Co se děje, Todde?“ zeptala se Michelle.

„Federálové mě chtějí vytěsnit ze hry, to se děje.“

„Ale vždyť jste chtěl jejich pomoc,“ namítl King.

„Avšak také jsem nechtěl, abych byl odstaven z případu, který se odehrává zrovna tady, v mém městě. Nechci, aby si naši lidé mysleli, že nezvládám svoji práci. Jsem samozřejmě ochoten spolupracovat s federály. Dokonce nemám nic proti tomu, aby vyšetřování vedli společně se mnou. Ale budu zatraceně naštvaný, jestliže jim dovolím, aby mě vyšachovali z pátrání po řádění zločince v mém vlastním rajónu.“

King rozpačitě zavrtěl hlavou. „Todde, myslím, že jste se účastnil až příliš hodně pitev. Proč také nedáte jim takovou šanci? Mají na to lidi a zkušenosti. Přenechejte jim to bolení hlavy.“

„Víte Seane, existuje cosi, čemu se říká hrdost,“ opáčil Williams uraženě. „A vy oba jste už v této záležitosti vynaložili spoustu času. Uvažujete koncepčně a máte dobré nápady. Kdo říká, že když my tři budeme společně tahat za jedno lano, že případ nerozlouskneme rychleji než všemocná FBI? Chip Bailey se tedy, sakra, po okolí naparuje jako by byl mistr světa. Už jen čekám, že po mně bude chtít, abych mu vařil kafe. Taková je situace. Tohozabijáckého bastarda chci zastřelit jako první já.“V jeho očích byla vidět prosba. „Tak jdeme na to, ano? Vždyť vy oba máte tolik zkušeností, jako každý z těch Baileyho chlapů. Vím, že spolu to dokážeme. A mějte na paměti. Oni tady nežijí, ale my ano. Musíme udělat všechno, aby Wrightsburg bylo opět bezpečné místo pro život. Je to náš domov. Všichni na nás spoléhají.“

Michelle si s Kingem vyměnili pohledy.

Nejdříve promluvila Michelle. „Je to náročný návrh.“

„Řekl bych výzva k letu na rogalu,“ sykl King a dodal: „Tím nechci tvrdit, že bys to měla odmítnout.“

„No, tak Seane,“ řekla Michelle. „Případ tě zaujal, to přece nemůžeš popřít. Budeš o něm přemýšlet, bez ohledu na to, zda tu práci vezmeš nebo nevezmeš. Jako zástupci náčelníka budeme mít alespoň oficiální punc k vedení vyšetřování. Díky tomu může naše pátrání rychleji postupovat.“

„A co naše vlastní detektivní agentura?“

„Můžete ji vést souběžně,“ rychle odpověděl Williams. „Vždyť po vás nežádám, abyste dělali u mne na plný úvazek. Ale jsem připraven poskytnout vám přístup ke všemu. Nebudete se muset všude tahat se mnou. Můžete chodit a mluvit s lidmi, jak budete chtít a veškeré vaše pátrání bude probíhat s mým policejním odznakem. Mám k takovému kroku zplnomocnění. Mohu udělat svým zástupcem zatraceně každého, koho budu chtít.“

„A Bailey nebude dělat potíže?“ zeptal se King skepticky. „Tak mi to řekněte, Todde. Víte přece lépe než já, jak to chodí.“

„Myslíte, jako že by se stavěl proti? Nemůže říci ani slovo proti tmu, že budete mými zástupci. Ale jen to všechno nechte na mně. Budu si stát na svém, i kdybych měl jít za guvernérem.“

„Nevím,“ řekl King.“Může se z toho vyklubat pěkná mela a já už si své užil s těmi lidmi od tajné služby.“

Michelle ho žertovně šťouchla do ruky. „Prosím tě, cožpak to mohlo vážně bolet?“

„Ten psychopat by nás mohl zabít! Sázím se, že to by bolelo.“

Michelle se podívala na Williamse s zamrkala. „Beru to“.

Policejní náčelník pohlédl nervózně na Kinga. „Seane?“

„Tak dobrá,“ zamumlal po delší chvíli.

„V pořádku,“ řekl Williams a bylo vidět, že se mu ulevilo. Z kapsy vytáhl dva stříbrné odznaky, které jim předal po ocitování textu zákonné přísahy. „Dobře. Stali jste se oficiálně mými zástupci. Teď se podívejte na tohle.“

Vzal kus papíru a podal jim jej přes stůl. Začali současně číst.

„Dopis od Bobbyho vraha, snad ne od rádoby Mary Martin Speckové,“ řekla Michelle a pohlédla na náčelníka.

King začal číst nahlas: „Další je zlikvidován. To máme již pátého. Tentokrát to byl velký úlovek, ale další budou následovat. Ne, nejsem Mary, žádná Florence Nightingpekelná tady není. Pero tam bylo jen proto, aby vás upozornilo, že jste všichni jen pérová váha. Brzy na shledanou. Žádná MMS.“

Vzhlédl se zamyšleným výrazem. „Byl na obálce tohoto dopisu nějaký symbol zodiaka?“

„Ne, obálka byla čistá. Tak jako dopisy o Canney-Pembrokeové a Hinsonové. Už jsme je prozkoumali ohledně otisků a dalších stop. Nic.“

„Dopis tvrdí, že Battle byl obětí číslo pět,“ řekl King. „Jistě, je to pátá oběť, Seane,“ odpověděl Williams.

„Ale dopis o Canney-Pembrokeové se zmiňoval pouze o smrti jednoho mladíka. Vzato doslova, Battle by tedy měl být obětí pouze číslo čtyři. Je v tom teď nevysvětlitelný rozpor.“

Williams se rukou plácl do stehna. „No, vidíte. Proto vás dva chci mít na palubě. Vidíte do problému, tak dedukujte.“

„Můžeme se v našich dedukcích naprosto mýlit,“ namítl King.

„Nebo můžete být naprosto přesní,“ odpověděl Williams. „Ještě jednu věc byste měli vědět. Hinsonová nosila nákotník, zlatý nákotník. Na těle ho neměla a nikde nebyl k nalezení ani v jejím domě.“

„Prsten Pembrokeové, Canneyho medaile Svatého Kryštofa, zřejmě Tylerův prsten v pupku a teď nákotník Hinsonové.“

„Třeba je chce jako suvenýry,“ řekla Michelle. „Jako trofeje svých vražd.“

„Možná. Chybělo něco Bobbymu Battleovi?“

„Nic, o čem bychom měli vědět,“ řekl Williams a pozorně se díval na Kinga. „Co teď hodláte udělat?“

King chvíli přemítal a pak řekl: „Nastal čas, abychom se jednou provždy rozhodli, zda je nějaká spojitost mezi těmi všemi vraždami.“

„Ale Seane, přece už víme, že oběti zabila stejná osoba,“ řekl Williams.

„Ne, to nevíme,“ řekl King ostře. „Ale to jsem tak dalece neměl na mysli. Chci tím jen říci, že musíme vypátrat, zda je nějaká spojovací nit mezi oběťmi, zda nejsou nějak vzájemně provázané.“

„Ale v sériových vraždách tomu tak není,“ protestoval Williams.

„Může to být výjimka, která potvrzuje pravidlo,“ řekl King. „A zatímco se tady snažíme najít správnou cestu, lezeme možná přímo do lví tlamy.“

„Lví tlama“, řekla Michelle. „Co máš na mysli?“

„Musíme jít znovu k Battleům,“ odpověděl King.

„To bych raději strašila Priscillu Oxleyovou,“ řekla Michelle. „A dejte mi vědět, jestli mě ta dáma stále nazývá zajíčkem nebo hračkou, nebude to hezké.“

Když Williams odešel, Michelle se zeptala Kinga: „Co vlastně skutečně očekáváš, že tam u Battleů zjistíme?“

„S trochou štěstí dostaneme odpověď na tvoji otázku, proč Remmy nenosí svůj prsten. A také pravdu o tajné Bobbyho zásuvce.“

„Ale to všechno se týká jen vloupání a nikoliv vraždy.“

„Ano, až na to, že Battle mohl být zabit právě kvůli tomu, co bylo v té zásuvce. Dokonce i kdyby ho zabil někdo jiný, tak toho jiného musíme najít.“

„Dobře, ale jestliže ho otrávil někdo z rodiny a my budeme chtít s nimi mluvit, pak se můžeme setkat s vrahem.“

„A čím dříve k tomu dojde, tím lépe.“

„Když to bude vskutku jeden z nich, koho tipuješ? Eddie byl s námi, bude to tedy ta železná manželka, zhýralá dcera nebo snacha s hadím jazykem?“

„Prozatím se zdržím jakéhokoliv soudu. Ale Battleova smrt byla otrocky okopírovanou vraždou se samostatným motivem, což nás stále nevede k osobě, která zavraždila čtyři jiné lidi a zabývá se jejich počítáním.“

„Takže si myslíš, že budou další oběti?“

„Kdo ví?“ Přátelsky ji plácl po rameni. „Jen buď opatrná.“

„Přece víš, Seane, že se dovedu postarat sama o sebe.“

„Tak jsem to nemyslel. Chci, abys mě chránila.“

32. KAPITOLA

Zpráva o tom, že byl Bobby Battle zavražděn, se okamžitě dostala na titulní strany novin po celé oblasti. Palcové titulky se zdály být ještě křiklavější díky tomu, že se vražda připisovala sériovému zabijákovi. Tisku i veřejnosti však bylo zamlčeno, že oběti byly okradeny. Nikdo se také nic nedověděl o přesném znění dopisů, které zabiják vždy poslal po spáchání svého zločinu.

Obyvatelé Wrightsburgu zamykali své domovy, čistili si pistole a pušky, pořizovali domácí bezpečnostní zařízení a bedlivě zkoumali své spoluobčany. Pohled z jejich očí byl naprosto výmluvný: jestliže mohl někdo zavraždit někoho takového, jakým byl Bobby Battle v prostředí rušné nemocnice, pak se nikdo necítil v bezpečí.

Lidé se v tomto odhadu situace nemýlili.

Před dávnými věky se ve zvlněné vysočině východně od Wrightsburgu směrem na Charlottesville vytvořila jeskyně. Přístup k ní byl zavalen padlými borovicemi a listy velkého břečťanu a další lesní změtí, ani sem nevedla žádná viditelná cestička. Jícen ve skále byl dost velký aby v minulosti mohl posloužit jako brloh několika rodinek černých medvědů. Ale teď zde byl jediný obyvatel. Chodil po dvou nohách a byl neméně nebezpečným dravcem.

Seděl u hrubě otesaného stolu uprostřed jeskyně a přemýšlel. Byl zásoben dostatkem všeho potřebného k tomu, aby zde mohl delší dobu přežít. Za jediný zdroj světla mu sloužila bateriová lucerna. V ruce držel masku, kterou měl na sobě, když zavraždil čtyři lidi. Lehce po ní přejížděl svými prsty. Popravčí, ano byl popravčím. Obyčejným a prostým. Ale popravčí pouze provádějí spravedlivé rozsudky.

Podíval se na noviny. Hleděl z nich na něho Robert Battle ze řady let staré zrnité fotografie. Titulek volal tučnými písmeny Milionář, obchodník a filantrop Robert E. Lee Battle zavražděn v nemocnici. Senový vrah v podezření.

Sériový vrah! Tato dvě slova ho udeřila do mozku takovou silou, až zmuchlal noviny a smetl je ze stolu. V záchvatu zuřivosti vzal lucernu a mrštil s ní do stěny. V jeskyni se rozhostila tma. Postavil se a belhal se kolem stolu. Mlátil do všeho, co mu přišlo pod ruku, padal k zemi a zase vstával, a bil svými tvrdými pěstmi do skály a špinavých stěn, až v nich ztratil cit. Nakonec se vyčerpán svalil na chladnou zem jeskyně.

Náhle ze sebe vydal tak hlasitý výkřik, že měl dojem, že mu prasklo srdce. Pak ucítil, jak mu po celém těle stéká pot a dech se stává pravidelným, až se úplně uklidnil. Doškrábal se k velkému lodnímu kufru, nahmatal petlici, otevřel víko a vytáhl petrolejovou svítilnu. Zašmátral po kapse, odkud vytáhl sirky a zapálil knot. Když bylo v jeskyni opět vidět, rozhlédl se a spatřil noviny. Sedl si znovu ke stolu a četl text novinové zprávy, ale zrakem se odvracel od zrnitého snímku mrtvého muže.

Přemýšlel o tom, že to byla porážka, velký nezdar, musel si to připustit, ale život je plný zklamání. Teď musí udělat to, co vždy dělal: obrátit překážku ve svoji naprostou výhodu. Velký Bobby Battle mohl být mrtvý, ale bylo zapotřebí toho ještě více udělat. Více lidí bylo nutno zabít. Ne, popravit, rychle se opravil.

Znovu se podíval na titulek, alespoň na jeho poslední část. Sériový vrah v podezření. Ten, jenž se za něho vydával, mu ukradl jeho potlesk tím nejhorším možným způsobem. Ukradl jej a pak mu za to dával vinu. Ale musel připustit, že do jisté míry obdivuje profesionalitu toho bastarda. Ano, obdivuje, nikoliv odpouští.

Vytáhl kus papíru, na kterém byl zakódovaný seznam jeho obětí, těch již zavražděných a těch, které tento osud teprve čeká. Tužkou udělal otazník na poslední řádce stránky. Musí najít toho představitele jeho role dříve, než se to podaří policii. Musí ho zabít. Spravedlnost si to žádá.

33. KAPITOLA

„Kýle, co tady děláš?“ zeptala se Sylvia, když vstoupila do kanceláře u své ordinace soukromé lékařské praxe a viděla, jak Kýle sedí před monitorem počítače.

Otočil se v křesle. „Oh, ahoj, paní doktorko, nečekala jste mě tak časně, že?“

„Patrně ne. Tak, mi přesně řekni, co zde děláš?“

„Brouzdám po Internetu.“

„Už jsem ti dříve řekla, že ten počítač nemůžeš používat k soukromým účelům.“

„To také nedělám. Jen objednávám nějaké kartáčky na mytí rukou a chirurgické masky, které potřebujeme pro pitevnu i sem. Našel jsem mnohem levnější možnosti na webovských stránkách, než jaké nám poskytuje ten náš dodavatel.“

„Kýle, to je jistě dobré pro moji lékařskou praxi, ale pitevna patří vládě. Platí pro ni předpisy, velmi přísné předpisy. Nemůžeš proto sám od sebe něco objednávat a používat k tomu šek z vládních prostředků.“

„Ježkovy zraky! Paní doktorko, jen se tak snažím ušetřit nějaké doláče.“

„Oceňuji tvoji iniciativu. Ale jen znovu opakuji, že existují jisté mantinely, které musíme respektovat.“

„Někdy se divím sám sobě, proč se angažuji. Vzápětí mám stop.“

„Myslíš si, že mě to dělá nějaké potěšení? Uděláme to jinak. Pošli mi o tom e-mail. Vlož do něho i srovnávací ceny a já to dám do systému. Bude-li to dobrý byznys, použijeme jej, tady i vedle.“

Kýle se usmál. „Tak dobře, paní doktorko. To je skvělé.“

Sylvia složila ruce na prsou a hleděla na něho. „Vypadáš úplně uzdravený Musel jsi mít nějakou skutečně rychlou virózu.“

„Také že byla. A co vy? Už je vám lépe?“

„Ne,“ odvětila bez obalu. „Ale neměla jsem jinou možnost, než se tady zase rychle ukázat.“

„Ale jděte, paní doktorko. Mrtvým přece nevadí, když se trochu opozdíte.“

„Márnice jsou po celé zemi přeplněné a každou minutu se stav mrtvol více a více zhoršuje, důležité důkazy se tak vytrácejí a dramaticky se zvyšuje šance zločinců, že uniknou. Nechci, aby k tomu docházelo u nás.“

„Chápu vás, paní doktorko. Vy jste nejlepší.“

„Uh-huh. Přestaň s tím. Potřebujeme dokončit zprávy o pitvě Hinsonové a Battleovi a kromě toho čekáme dnes spoustu pacientů.“

„Ale vskutku jste jednička.“

Když Sylvia odešla, Kýle rychle dopsal to, co zde skutečně prováděl: zmanipuloval záznamy o zásobách léků, aby zamaskoval svoji krádež. Když skončil, vzpomněl si, že má na Internetu najít nabídku mycích potřeb pro Sylvii. O této ženě se naučil jednu věc: nikdy na nic nezapomíná. Jestliže by s tím návrhem za ní nepřišel, připomněla by mu to, a kdyby neměl odpověď, začala by ho podezírat. Neznal sice přístupový kód k záznamům o lécích, ale přístup zašvindloval na vrub jedné pacientky, která tento druh prášků dostávala. Tato žena přicházela k doktorce třikrát týdně, což mu poskytovalo dost možností, aby vždy mohl zakrýt své stopy, které zanechával, když „vyzvedával“ léky z lékárničky.

Nicméně, Sylvia příliš Kylemu nevěřila. Vlastně ho již podezírala. A toto podezření se bude časem jenom prohlubovat.

Když pak za ní Kýle přišel, dívala se do novin, které ležely vedle počítače. Titulek byl stejný, kvůli němuž vzteky řval muž v jeskyni: Battle byl zavražděn a obvinění padalo na sériového vraha. Kýle si rychle pročetl zprávu, která doprovázela titulek. Dočetl se, že k tomu došlo ve stejný večer, kdy vezl pilulky té ženě do baru Aphrodisiac. Vlastně se to stalo, jak se psalo v novinách, ve stejnou hodinu. Kýle byl přece v té chvíli na své cestě do pánského klubu a zrovna projížděl kolem nemocnice. Mohl se s vrahem potkat na silnici, což byla představa, která s ním na židli otřásla. Když se k tomuto okamžiku ve svých vzpomínkách vracel, náhle si uvědomil, co tam vlastně spatřil. Podle svého životního zvyku začal ihned přemítat, jak by tuto vědomost nejlépe zúročil ve svém zájmu.

34. KAPITOLA

Junior Deaver musel vyvinout velkou námahu, aby shodil ploché asfaltové šindele ze svého dodávkového vozu. Přistály na zem s temným žuchnutím, které rozrazilo ranní ticho. Junior seskočil z vozu a podíval se na dům, který stavěl pro svoji rodinu. Už se nacházel v hrubé stavbě, měl i střechu a již brzy měla být pokryta šindely. Nicméně, vše se stále protahovalo. Většinu práce zastal sám a jen čas od času si pozval kamarády na výpomoc. Nebyl to velký dům, ale rozhodně měl být větší, než obytný přívěs, ve kterém nyní žili. Z dodávky vytáhl svůj pás s nástroji, nasadil si jej a vydal se k benzinovému generátoru, aby jej nastartoval a mohl začít s pneumatickým kladivem zapouštět šindelové hřeby.

Teprve v tomto okamžiku zaslechl kroky někoho, kdo se k němu nenápadně blížil. Nikoho na tomto opuštěném místě nečekal. Kromě manželky nikdo nevěděl, že je zde. A dokonce ani nezaslechl brzdy přijíždějícího vozu.

Když spatřil přicházející ženu, zbledl.

Remmy Battleová byla oblečená v dlouhém černém koženém plášti s vyhrnutým límcem. Na očích měla široké brýle proti slunci. Vysoké boty skrývaly její nohy. Na rukou měla rukavice, i když nebylo chladno.

„Paní Battleová? Co tady děláte?“

Zastavila se asi na metr od něho. „Chci s tebou mluvit, Juniore. Mezi čtyřma očima.“

„Jak jste vůbec dověděla, kde mne najdete?“

„Vím toho hodně, Juniore, mnohem více, než si většina lidí myslí. Proto s tebou chci mluvit.“

Junior zvedl omluvně ruce nad hlavu. „Podívejte se, mám právníka. Bude lepší, když si promluvíte s ním.“

„S ním už jsem mluvila. Teď chci mluvit s tebou.“

Ostražitě se na nyní podíval a pak se rozhlédl, jako kdyby očekával, že spatří policisty, kteří se na něho vrhnou a zatknou ho. Jeho výraz ztvrdl. „Nevidím žádný důvod k tomu, abychom spolu mluvili. Už se vám podařilo dostat mne do vězení.“

„Ale teď jsi přece venku, ne?“

„Eh, to ano, ale na kauci. Téměř nás to zruinovalo. Neměli jsme takovou sumu peněz.“

„Ale, ale, Juniore. Tvoje manželka vydělává pěkné penízev tom klubu. Vím to naprosto jistě. Můj manžel tam pravidelně chodil. Dost možná, že si právě na něm vydělala malý balík.“

„O tom nic nevím.“

Přešla jeho námitku a důrazně řekla: „Můj mrtvý manžel.“

„Slyšel jsem o něm,“ tiše zamumlal.

„Byl zavražděn. Víš o tom?“ řekla podivně falešným tónem.

„Ano, slyšel jsem o tom.“

„Vyjdeš si z vězení a manžel je pak zavražděn.“

Hleděl na ní široce otevřenýma očima. „Podívejte se, paní, tak tohle mi nepřišijete.“

„Oh, jsem si jista, že máš alibi.“

„Na to si můžete vsadit.“

„To je pro tebe dobré. Ale kvůli tomu tady nejsem.“ Přiblížila se k němu ještě blíže a sejmula brýle. Oči měla zarudlé a opuchlé.

„Takže, proč jste sem přijela?“

„Chci to zpátky, Juniore. Chci to teď hned.“

„Zatraceně, paní Battleová, nevzal jsem váš svatební prsten.“

Remmy Battleová najednou začala křičet. „Seru ti na ten zatracený prsten. Chci ty druhé věci. Dáš mi je zpět. Dáš mi je teď hned.“

Junior se s pocitem křivdy plácl do stehna. „Kolikrát vám to mám říkat? Nemám nic z vašich věcí, protože jsem se do vašeho domu nevloupal.“

„Zaplatím ti, co budeš chtít,“ naléhala, aniž brala zřetel na to, že popírá to, z čeho jej obvinila. Pak pohlédla na rozestavěný dům. „Zaplatím prvotřídní stavbaře, kteří sem přijdou a dům pro tebe dokončí. Zdvojnásobím hodnotu domu, zaplatím ti bazén, cokoliv budeš chtít.“ Postavila se těsně k němu, jednou rukou pevně uchopila jeho džínový kabát. „Dám ti cokoliv budeš ty, nebo Lulu chtít. Ale jen mi vrať ty věci. Stačí, když mi je vrátíš a máš po všech finančních starostech a budeš mít skutečně pěkný dům. A ten zatracený prsten si můžeš nechat.“

„Paní Batleová, já…“

Dala mu facku. Junior ztuhl. Kohokoliv jiného, kdo by mu to udělal, byl schopen zabít. Ale teď nebyl ničeho schopen.

„Ale jestliže mi to nevrátíš, zařídím to tak, že si budeš přát být na dvacet zostřených let ve vězení. Budeš o to prosit, až uvidíš, co s tebou udělám. Znám nějaké lidi, Juniore, nemysli, že je neznám. Přijdou tě navštívit. Nikdy na jejich návštěvu nezapomeneš.“ Pak pustila jeho kabát. „Dám ti ještě trochu času na rozmyšlení, ale ne příliš.“

Otočila se a chtěla odejít, ale na chvíli se zastavila. „Ještě jednu věc, ti chci, Juniore, zdůraznit. Jestliže se pokusíš některé z těch věcí použít, jakkoliv a cokoliv z nich, nebo když je ukážeš někomu jinému, přijdu sama a pak uvidíš. Přijdu s brokovnicí dvanáctkou, kterou mi dal otec těsné před svojí smrtí. A já ti ustřelím tu tvoji velkou, hnusnou hlavu. Rozumíš mi, synu?“ To bylo vše, co řekla tichým, ale studeným tónem, jaký kdy Juniorovi v životě zazněl v jeho uších spolu s tvrdými údery jeho srdce.

Nezdálo se, že by si Remmy Battleová myslela, že se hned dočká jeho odpovědi. Nasadila si brýle, obrátila se a zmizela tak tiše, jak se objevila.

Junior nehnuté stál, jeho velké břicho se zvedalo a klesalo. Díval se, jak odjížděla. Ve svém životě prošel po barech nejedenou bitkou s velmi silnými chlapy, kteří mu chtěli dát za vyučenou. Několikrát ho i pořezali. Během těch rvaček byl někdy i vyděšen. Ale to nebylo nic ve srovnání s hrůzou, kterou pocítil právě teď, protože vůbec nepochyboval o tom, že tato bláznivá žena každé své slovo míní naprosto vážně.

35. KAPITOLA

Chip Bailey z FBI svolal na sklonku téhož týdne časně zrána poradu všech osob, které se podílely na pátrání po vrahovi nebo vrazích pěti lidí. Konala se na wrightsburském policejním velitelství. Mezi účastníky byl také King s Michelle, Todd Williams s lidmi od virginské státní policie a samozřejmě příslušníci FBI. King ani na chvíli nezapochyboval o tom, kdo se tímto laciným gestem snažit naznačit, že řídí celou akci. Ano, byla to FBI, čtyřistakilogramová gorila, což v něm poněkud rychlevyvolávalo špatnou náladu.

„Máme profil,“ řekl Bailey, když jeho asistent rozdával sedícím okolo stolu dokumenty.

„Dovolte mi hádat,“ řekl King. „V těch papírech jistě stojí, že jde o muže bílé pleti ve věku od dvaceti do třiceti let, přinejmenším středoškolského vzdělání a možná dokonce absolventa i nějaké vysoké školy. Jeho I.Q. je nadprůměrné, ale má potíže se zaměstnáním. Je prvorozeným synem z dělnické rodiny, v dětství prožil nějaké trauma, matka byla dominantní postavou, možná byl i nevlastním synem se sklony k vymáhání práva a stal se osamoceným monstrem, které se také záhy nadchlo pro sadomasochistickou pornografii, sexuální slídičství a mučení drobných zvířat.“

„Cožpak jste se už seznámil s hlášením?“ zavrčel Bailey.

„Ne. Ale většina z nich to takhle říká, nebo tak nějak zatraceně podobně.“

„Je tomu tak proto, že sérioví vrazi sdílejí tento druh vlastností. Platí to už celou řadu let,“ odsekl Bailey. „Právě čas potvrdil, že všechno v těchto profilech má své odůvodnění. Žel, máme hodně zkušeností. Více než tři čtvrtiny sériových vrahů na světě jsou v naší zemi s tím, že od roku 1977 mají na kontěpřes tisíc vražd, přičemž dvě třetiny z obětí jsou ženy. Jedinou zajímavou věcí na tomto našem chlápkovi je, že jeho styl je zřejmě jednou organizovaný a podruhé je tomu úplně naopak. V jednom případě projevil zdrženlivost, v ostatních nikoliv. Jednu oběť přemístil, jiné nechal na místě. Jednu mrtvolu ukrylv lese, ostatní zanechal tam, kde je zabil. V jediném případě chyběla na místě činu smrtící zbraň, v ostatních máme jasno. To jsou, Seane, holá fakta.“

„Většina z nich pravděpodobně neodpovídá tomuto profilu, ale nikoliv všechny. Některá se vůbec nehodí do žádné prekérní situace.“

„A ty si myslíš, že je to právě jeden z takových případů?“, zeptal se Williams.

„Přemýšlej o tom. Žádná z obětí nebyla sexuálně napadena nebo zohavena, což bývá v sériových vraždách téměř vždy pravidlem. A teď se podívejme na cíle těchto vražd. Většina sériových zabijáků nepatří k žádným hrdinům. Hrábnou po ovoci, které visí na dosah ruky: jdou tedy jen po dětech, psancích, prostitutkách, mladých homosexuálech a psychicky postižených lidech.“

Bailey odsekl: „Jedna z obětí byla exotická tanečnice a do jisté míry zřejmě i prostitutka. A další dvě oběti byli vlastně ještě děti ze střední školy. Jiná ležela v bezvědomí na nemocničním lůžku. Je to tedy docela jasné, pokud se mě chcete ptát na můj názor.“

„Nevíme, zda Rhodna Tylerová byla prostitutkou. A dokonce i kdyby byla, zavraždili jí proto, že byla prostitutkou nebo z nějakého jiného důvodu? A Canney a Pembrokeová nebyli psanci. A vy si skutečně myslíte, že vrah typu Teda Bundyho se vplíží do nemocničního pokoje a napíchne smrtelnou dávku do infuze těžce nemocného staršího člověka?“ Na chvíli se odmlčel, nechal zapůsobit svá slova a pak dodal: „A Bobby Battle byl velmi bohatý muž.

Mohl to být někdo jiný, kdo měl zájem, aby zemřel.“

„Máte tím na mysli, že jsou dva vrazi?“ řekl Bailey skepticky.

„Mám na mysli to, že nevíme, ale tuto možnost nelze ignorovat,“ chladně odvětil King.

Bailey se nenechal odradit. „Mám v těchto věcech o něco víc zkušeností, než vy, Seane, a dokud se něco nezmění natolik, že by mě to přesvědčilo o opaku, budeme pracovat s tímto profilem a vycházet z předpokladu, že máme co do činění pouze s jedním vrahem.“ Upřeně se podíval se na Kinga. „Vím, že jste se oba stali zástupci“ a hlavou kývl směrem k Michelle. „Chci jen, abyste věděli, že s tím nemám žádný problém. Vlastně v tomto případě mít v sestavě o dva zkušené profesionály navíc, je dobré.“

Ale, řekl si v duchu King.

„Ale,“ prohlásil Bailey, „náš postup se řídí předpisy. V jejich duchu musíme vše koordinovat a vzájemně se informovat. Je třeba, abychom stále o sobě věděli.“

Williams procedil mezi zuby: „A samozřejmě FBI bude toho všeho centrálou.“

„Správně. Jestliže se objeví nějaký tip, chci se o něm okamžitě dovědět. Pak zhodnotíme, kdo se bude nejlépe hodit k tomu, aby to řešil.“

King si s Michelle vyměnili krátké pohledy. Vypadalo to tak, že si vzájemně čtou myšlenky „Takhle Bailey a FBI shrábnou všechny body, provedou zatýkání a získají všechnu slávu.“

„Když je řeč o tipech,“ řekl King, „máte nějaké?“

Bailey se ve svém křesle pohodlně zvrátil dozadu a řekl: „Abych něco konkrétního řekl, tak na to je ještě trochu brzy. Ale teď když máme lidi v terénu, něco se vyskytne.“

„Je něco nového kolem hodinek se Zodiakem?“ zeptala se Michelle.

„Zatím nic,“ řekl Bailey. „Nemámě žádné jiné stopy, které by měly nějakou významnější souvislost s místy činu nebo s těly zavražděných. Pročesali jsme okolí, kde byla Dianě Hinsonová. Nikdo nic neviděl. Mluvili jsme s rodinami a spolužáky Canneyho a Pembrokeové. Nikde nebyl žádný žárlivý rival s černým svědomím viny.“

„A co Rhonda Tylerová?“ zeptal se King. „Co je o ní známo?“

Bailey zalistoval ve svém zápisníku. „Na rozdíl od toho, co byste si mohl myslet, Seane, FBI umí sbírat fakta,“ řekl a dodal: „Narodila se v Dublinu, stát Ohio. Ze střední školy ji vyhodili a tak se vydala na cestu do Los Angeles, aby se stala herečkou. A teď pozor! Když ten její sen vyprchal, dala se na drogy, odjela na východ, chvíli byla ve vězení za pár přečinů a pak se pustila na jih. Asi čtyři roky byla exotickou tanečnicí v několika nočních klubech od Virgínie po Floridu. Její smlouva v Aphrodisiaku skončila dva týdny před tím, než byla zavražděna.“

„Kde bydlela, když skončila v tom baru?“

„Není to dostatečně dobře známo. Noční klub má nějaké pokoje, které jsou děvčatům k dispozici, pokud účinkují. Jsou přímo v domě a k tomu zdarma tři teplá jídla denně. Takže jsou mezi striptérkami – promiňte, exotickými tanečnicemi – velmi populární. Mluvil jsem s manažerkou, Lulu Oxleyovou. Řekla mi, že když Tylerová přišla, tak byla v jednom z těch pokojů, ale pak si prý našla jiné bydlení.“

„V době, kdy stále pracovala v nočním klubu?“ zeptal se King.

„Ano. Proč?“

„Tyto tanečnice si moc nevydělají, takže vzdát se pokoje s jídlem musí být dost těžké. Měla zde nějaké přátele nebo příbuzné, u nichž mohla žít?“

„Ne. Ale zkoušíme zjistit, kde v této době mohla bydlet.“

„To si, Chipe, vskutku zasluhuje pečlivé pátrání,“ řekl King. „Jestliže si našla nějakého cukrouška v blízkosti místa, kde byla zavražděna, pak se musíme dovědět, kdo to je. Velice dobře to mohl být ten chlap, který přiložil pistoli do jejích úst a nechal ji tam na pospas vlkům.“

„To je zajímavé, také jsme na to mysleli,“ řekl Bailey, aniž dokázal zakrýt jízlivý úsměv.

„Už jste mluvili s Battleovými“ zeptal se Williams.

„Hodlal jsem tam jít dnes,“ řekl muž od FBI. „Chcete se k nám přidat?“

„Proč byste nemohli namísto mne vzít sebou Seana a Michelle?“

„Tak dobře,“ odpověděl zamračený Bailey.

Když byly ještě probrány některé další záležitosti spojené s vyšetřováním, porada byla ukončena. Zatímco Bailey vydal další rozkazy svým lidem, Williams ještě zdržel Kinga a Michelle. „Vidíte, měl jsem pravdu: federálové budou sbírat smetanu a dobývat slávu.“

„Možná ne, Todde,“ řekla Michelle. „Nemohu říci, že by nejednali racionálně. Ale to, co je důležitější, znamená dopadnout toho psychopata, bez ohledu na to, komu se to podaří.“

„To je pravda. Ale přece jen by bylo lepší, kdyby těmi, kdo ho sbalí, jsme byli my.“

„Půjdeme k Battleům a uvidíme, co tam lze zjistit,“ řekl King. „Ale, Todde, nečekejte žádné zázraky. Ten chlap se vyzná.“

„Vrah nebo Bailey?“ zeptal se nedůtklivě.

Výprava k Battleům jela v několika vozech. King a Michelle ve Whale a Bailey ve svém velkém sedanu od FBI.

„FBI vždy měla lepší vozy než tajná služba,“ řekl King, když sledoval Baileyho automobil.

„Jo, ale my zase máme lepší boty.“

„A to proto, že jsme je získali od protidrogového a ti je zase konfiskovali jihoafrickým kšeftmanům s narkotiky.“

„Hej, dělej to, co máš dělat.“ Řekla Michelle a pohlédla na něho. „Mimochodem, co to bylo za včelku, která tě na té poradě vletěla pod čepici? Bailey byl přece až dosud velmi ochotný ke spolupráci. Vypadalo to tak, jako by jsi se záměrně pokoušel ho nasrat.“

„Někdy je to jediný způsob, jaký máš po ruce, jenž se někomu zalíbí.“

Když za nimi zapadla závora velké brány Battleovy usedlosti, King řekl: „Jediný člověk, který ve mně vyvolává znepokojení, je Savananh.“

„Savannah? Miss Večírková Dívka? Co tě přimělo k tomu, že takhle uvažuješ?“

„Byla jsi někdy tatínkova holčička?“

„Ah, myslím, že pořád jsem.“

„Takže, jednou tatínkova holčička, pořád tatínkova holčička. A tatínek Savannah odešel.“

36. KAPITOLA

Když strážci zákona přijeli na parkoviště, již zde stálo několik automobilů. Mason otvíral dveře. King s Michelle to současně postřehli. Když kráčeli za ním, Michelle se naklonila ke Kingovi a šeptem řekla: „Nevypadá Mason šťastnější?“

„Ne,“ tiše pronesl King. „Spíše škodolibější.“

Remmy je přijala ve velké knihovně. Usadili se do velkých kožených gaučů a sledovali paní domu, jak se posadila přímo proti nim, jako královna před svým dvorem. Nevypadala na ženu, která právě přišla o svého zavražděného manžela, pomyslel si King. Avšak Remmy se jen zřídkakdy chovala jako ostatní lidé.

„Vím, že je to, Remmy, pro vás smutný den,“ začal Chip v přiměřeně sympatickém tónu.

„Zvykám si,“ odpověděla Remmy.

„Nechceme vás příliš okrádat o čas. Myslím, že znáte Seana a Michelle.“

„Ano, jejich poslední návštěva u nás byla velice pozoruhodná.“

King postřehl ostří v jejím hlase. Co na tom bylo tak pozoruhodného?

Bailey si odkašlal a řekl: „Jisté již víte, že Bobbyho smrt nebyla přirozená?“

„Jste si tím jist? Nedošlo k nějakému medicínskému selhání?“

King si ve zlomku okamžiku pomyslel, zda nepoložila tuto otázku proto, že možná zvažuje podání žaloby proti nemocnici, ale pak ho rychle napadlo, že jí jde o něco jiného. Kdyby jen tak mohl zjistit, co to mohlo být.

„Ne, šlo o záměrné předávkování. Vzájemné působení látek nastalo velmi rychle. V podstatě každý, kdo to udělal, mohl zřejmě vstoupit do pokoje vašeho manžela po té, když jste odešla.“

„A to velmi rychle po vás,“ dodal King. „Remmy, nikoho jste nezahlédla, když jste odcházela?“

„Odešla jsem jako obvykle zadními dveřmi. Nějaké lidi jsem viděla na parkovišti, ale to je všechno. Nikdo ani nic mi nepřipadalo podezřelým, pokud to myslíte takhle.“

„Nikoho jste nepoznala?“ zeptala se Michelle.

„Ne.“

„V kolik hodin jste se sem asi vrátila?“ tázal se Chip.

Remmy na něho ostře pohlédla. „Chipe, mám snad tuto otázku považovat za signál, že jsem podezřelá ze smrti mého manžela?“

Nastalo trapné ticho, které nakonec přerušil King. „Remmy, toto je vyšetřování. Agent Bailey koná jen svoji práci.“

„Pokud vám to nebude vadit, vyřídím to sám,“ řekl pevně směrem ke Kingovi Baily.

O.K., pomyslel si King. Zkoušel jsem být tvým přítelem. A tak si teď zůstaň osamoceným kovbojem.

„Remmy, musím zjistit, kde se každý nacházel v té době, kdy byl Bobby zavražděn. Stačí, když mi odpovíte a my se odporoučíme.“

Sotva to Bailey dořekl, objevil se Mason s podnosem, na kterém voněla káva.

King si všiml, že už předtím v kuchyni pro Remmy naplnil jeden ze šálků a teď jí jej podával.

Remmy řekla: „Velice děkuji, Masone.“

Mason se usmál, naznačil úklonu ke své paní a odešel.

Remmy řekla: „Nemocnici jsem opustila kolem desáté a jela domů.“

„Dobře,“ řekl Bailey a zapsal si to do notýsku. „V kolik hodin jste se dostala domů?“

„Asi kolem jedenácté.“

„Ale z nemocnice to sem netrvá déle než třicet minut,“ podotkl King.

„Jela jsem zadní cestou. Potřebovala jsem trochu čerstvého vzduchu. Jela jsem pomalu, abych měla čas na přemýšlení.“

„Může někdo potvrdit dobu vašeho příjezdu domů?“ tázal se Bailey.

Zdálo se, že se Remmy poněkud naježí, ale pak řekla: „Mason byl ještě vzhůru a otevřel mi.“ Dlouze se napila kávy. „Než jsem se stačila svléknout a jít do postele, telefonovali mi, že můj manžel je mrtev.“ Na chvíli se odmlčela, jako by studovala dno svého šálku. „Volala jsem Eddieho, ale nebyl doma.“

„Byl vskutku s námi v Sage Gentleman a odešel až něco po jedenácté,“ řekl King. „Večeřel a my jsme se k němu připojili na skleničku.“

Když to Remmy zaslechla zvedla obočí. „Kde byla Dorothea?“

„Jak nám řekl Eddie, měla nějakou práci v Richmondu.“

Remmy zasupěla. „Práci? Vrhá se do zatraceně velké spousty takových aktivit.“ Po chvilce odmlky již o poznání klidněji řekla: „Pak jsem jela zpátky do nemocnice a viděla mrtvého manžela.“ Pohlédla na všechny přítomné, z jednoho na druhého, jako by zvažovala to, co jim právě chtěla říci. „Tak skončil nejdelší den mého života.“

„Ztratilo se v nemocnici něco z Bobbyho osobních věcí?“

„Ne. Jsem na to dost choulostivá, a tak jsem si nechala od nemocničního personálu vystavit seznam jeho věcí.“

Bailey si znovu odkašlal. „Remmy, odpověď na to, na co se nyní hodlám zeptat, bude možná obtížná, ale chci, abyste se o to pokusila.“

Remmy poněkud ztuhla. „O co jde?“ zeptala se povýšeně.

Bailey se nejdříve krátce po straně podíval na Kinga a řekl: „Zdá se, že ostatní vraždy nemusí mít nic společného s Bobbyho smrtí. Je docela možné, že ho zabil někdo jiný.“

Odložila šálek, naklonila se kupředu a položila ruce na kolena. „Co máte touto otázkou přesně na mysli“

„Přesně toto: víte o někom, kdo by chtěl ublížit Bobbymu?“

Zatvářila se jako někdo, kdo je něčím zklamán, a zase se narovnala. „Každý má své nepřátele. Bohatý, úspěšný muž jich má mnohem víc než ostatní.“

„Máte někoho konkrétního na zřeteli?“

„Ne, to nemám.“

„Remmy, chceme se jen dobrat k pravdě“.

„Já také,“ ostře odsekla.

King řekl: „Ti’nepřátelé‘, o kterých mluvíte, jsou z obchodní branže nebo z okruhu známých?“

Pohled paní domu se nyní stočil ke Kingovi. „Jsem si jista, že na to bych odpovědět nemohla. A nyní mne, prosím omluvte, musím se zúčastnit příprav na pohřeb, když už jsem konečně dostala manželovo tělo z toho místa,“ řekla a nepochybně měla na mysli, že bylo nedůstojné, když ostatky jejího muže byly na pitevně.

„Remmy, máme ještě nějaké otázky,“ řekl Bailey.

„A vy víte, kde mě najdete, až mně je budete chtít položit,“ řekla.

„Tak dobře, ale potřebujeme mluvit se Savanahh. Je doma?“

Remmy téměř povstala a zase se zarazila. „Proč s ní chcete mluvit?“

„Byla v nemocnici ve stejný den, kdy Bobby skonal.“

„Co to má znamenat?“

„Má to znamenat tolik, že ona je někým, s kým musím mluvit,“ řekl Bailey velmi pevným hlasem. „Remmy, vy víte, že jsem vašemu synovi zachránil život. A tak si myslím, že byste podle toho měla pochopit, že vím, co dělám.“

King očekával, že Remmy Battleová po těchto slovech vybuchne, ale pouze řekla: „Chvíli to potrvá. Moje dcera nikdy nebyla žádné ranní ptáče.“ Pak odešla.

King si nemohl odpustit otázku: „Chipe, takže nevylučujete možnost dvou vrahů?“

„Při vyšetřování vraždy nic nevylučuji. Sám fakt, že se z Battleova pokoje nic neztratilo, mi jaksi napasuje s ostatními vraždami.“ Podíval se na Kinga a Michelle. „A co vy dva, co si myslíte?“

„Myslím, že se ta žena řídí vlastním programem a pokouší se získat od nás tolik informací, kolik se snažíme my získat od ní,“ odpověděla rychle Michelle.

„A já si myslím, že v tomto kole s převahou vyhrála,“ řekl King s upřeným pohledem do tváře šéfa pátrací skupiny FBI.

37. KAPITOLA

Onoho rána, kdy probíhalo vyšetřování v domě u Battleů, seděl Kyl Montgomery ve svém bytě a prsty přejížděl po strunách nové akustické kytary, kterou si koupil za peníze ze svého drogového zisku. Zabrnkal několik akordů, zazpíval pár slov textu z písničky, což bylo u něho normální, když o něčem intenzívně přemýšlel. Pak nástroj odložil, navlékl si rukavice, vytáhl tužku a list papíru a posadil se u kuchyňského stolu. Přemýšlel o tom, co napsat a jak to napsat. Po několika minutách přemítání začal vykreslovat velká hůlková písmena. Když byl v polovině, papír zmuchlal a zahodil. Udělal to tak ještě dvakrát, než se konečně propracoval do konečného znění, přičemž ještě stačil ožvýkat druhý konec tužky.

Opřel se o opěradlo židle a dopis si třikrát pročetl. Nepochybné by mohl u té osoby vyvolat pozornost, přesto se trápil dilematem, zda vlastně má dostatečně hodnotnou informaci, aby mohl někoho vydírat. Ale nádherné bylo to, že pokud dotyčná osoba byla vinna, pak již samotná formulace textu dopisu jistě zapůsobí. A v dalším dopise již bude požadovat peníze. Musí být dopraveny velmi bezpečným způsobem, o kterém ještě bude přemýšlet. Přemýšlel, kolik by to mohlo vynést a pak se definitivně rozhodl, že zatím takový požadavek ještě nebude upřesňovat. Pohlédl na svoji novou kytaru. Stačila hodina práce a dostal ji. Jedna hodina! A zatím musel celý den otročit za pakatel! Ale už to možná dlouho trvat nebude.

Vložil dopis do obálky, napsal na ni adresu a pak šel na roh ulice, kde byla poštovní schránka. Když za dopisem zaklapla její kovová záklopka, Kýle na vteřinku pomyslel na to, zda neudělal velkou chybu. Ale brzy ho ta děsná představa opustila. Její místo zaujala ještě silnější emoce: chtivost.

Čekali čtyřicet pět minut a Bailey už chtěl odejít a najít si někoho jiného z personálu v domě, když se do knihovny konečně přišourala Savannah Battleová.

Zatímco matka byla celá jako z kamene a ledu, dcera vypadala jako pokroucená a rozpadající se fotografie, kterou někdo těsně předtím zapálil.

„Ahoj, Savannah,“ řekl King. „Je nám líto, že vás nyní obtěžujeme.“

Zdali něco odpověděla, nikdo nevěděl, protože jí nebylo slyšet. Jen stála ve svých vyboulených teplácích a triku s krátkými rukávy se znakem univerzity William and Mary z virginského Williamsburgu, pod kterým neměla žádnou podprsenku. Byla jen tak naboso s vlasy jako ptačí hnízdo. Nos a tváře měla tak červené, jako kdyby se potopila hlavou napřed do velké nádoby se rtěnkou. A okusovala si nehty.

„Ah, Savannah, nechce se posadit?“ vybídl ji Bailey.

Mladá žena pořád jen stála a hleděla na podlahu, prst v ústech. Nakonec se Michelle zvedla, zavedla ji ke gauči, nalila šálek kávy a podala jí jej. „Napijte se,“ řekla pevné.

Savannah uchopila šálek oběma rukama a usrkla trochu kávy.

Následující rozhovor byl velmi frustrující. Když dostala Savannah otázku, tak něco zamumlala. Když jí požádali, aby svoji odpověď opakovala, opět cosi zamumlala. Odjela se podívat za otcem do nemocnice v poledne toho dne, kdy zemřel. To se dověděli, když po několika únavných pokusech a selháních dali dohromady to, co chtěla říci. Zůstala tam asi půl hodiny, nikoho neviděla a pak odešla. Otec nebyl v té době při vědomi. Nechtěli už ji zatěžovat otázkou, zda měla nějaký důvod se domnívat, že někdo mohl chtít jejího otce zabít. To by vyžadovalo jistou úroveň mentální bystrosti, která dívce momentálně chyběla. V době vraždy Bobbyho Battlea byla doma a nebyla si jista, že by jí to někdo mohl dosvědčit.

Když pomalu odcházeli z místnosti, Michelle se dotkla Kingovy paže. „Měl jsi pravdu. Tatínkova holčička je rozkolísaná.“

„Ale jsme si jisti proč?“

Chipa Baileye někdo volal telefonem a musel spěšně odejet. King a Michelle ho doprovodili k venkovním dveřím. King mu řekl: „Ještě se tady rozhlédneme. Však víte, záležitost zástupců“.

Bailey se nezatvářil příliš potěšeně, ale neměl žádný důvod, aby s tím nesouhlasil.

„Těší tě, že ho můžeš štvát, viď?“ řekla Michelle, když Bailey odešel.

„Vyhledávám malé radosti života, kdekoli se mi k tomu naskytne příležitost.“

King se s Michelle vrátil do knihovny, kde Mason otíral podnos, na němž předtím servíroval kávu.

„Dovolte, abych vám pomohl.“ King sáhl na podnos, přirazil dva šálky k sobě a několik kapek zbytků nápoje potřísnilo podnos. „Promiňte,“ řekl King a utřel loužičku ubrouskem.

„Děkuji vám, Seane,“ řekl Mason, když odnášel podnos. Šli za ním do obrovské kuchyně, která byla vybavena na vysoké profesionální úrovni se všemi těmi technickými vymoženostmi, které potřebuje kuchař k tomu, aby přípravu jídla proměnil v umění.

King údivem hvízdl. „Už se nedivím, že mohou Battleové podávat tak vynikající jídla, když mají takovou báječnou kuchyni.“ Mason se usmál. „Je to prvotřídní. Paní Battleová by jinou úroveň ani nepřipustila.“

King se opřel o roh stolu. „Bylo dobře, že jste byl ještě vzhůru, když se Remmy toho večera vrátila. Už kvůli tomu, co všechno musela prožít.“

„Je to těžké pro celou rodinu,“ řekl Mason.

„Nepochybuji. Takže přišla kolem jedenácté?“

„Bylo to tak. Pamatuji se, že jsem se podíval na hodinky, když jsem zaslechl, že přijela.“

Michelle si to zapsala a King se zeptal: „Byl jste pořád v domě, když jí telefonovali, že Bobby zemřel?“

Přikývl. „Něco jsem právě dokončoval a chtěl jsem odejít, když běžela dolů po schodech. Byla šílená, napůl oblečená, vykřikovala cosi zmateného. Chvíli mi trvalo, než jsem ji mohl natolik uklidnit, abych jí vůbec rozuměl.“

„Nám řekla, že volala Eddieho, aby se k ní připojil.“

„Jedině on nebyl doma. Chtěl jsem ji odvézt do nemocnice, ale řekla mi, abych tady zůstal, kdyby někdo volal. O deset minut později už byla pryč. Když se vrátila, vypadala jako duch, v očích neměla vůbec žádný jas.“

Mason svěsil hlavu, zřejmě se zalekl vlastních slov. „Ale to už bylo jasné, že ho zavraždili. Nyní je paní Battleová opět silnou osobností. Dokáže snést ránu. Ale dvě rány takhle za sebou, to už je něco jiného.“

„Dnes dopoledne se zdála být vyrovnaná,“ poznamenala Michelle.

„Je houževnatá,“ řekl ostře. „A také musí být silná vůči všem ostatním.“

„Ano, Savannah se však zdá být poněkud jiná. Myslím, že si byli s otcem hodně blízcí,“ řekla Michelle.

Mason zůstal zticha.

„Ačkoliv se v posledních několika letech doma příliš často neukazovala.“

„Stěží,“ řekl Mason. „Jestli to bylo dobře nebo špatně, to si netroufám říci.“

Už jsi to řekl, Masone, pomyslel si King a řekl: „Savannah byla ten večer zřejmě doma. Překvapuje mne, že nejela do nemocnice s Remmy.“

„Nevím, zda byla či nebyla doma. Jestliže byla, tak jsem ji neviděl.“

„Mohu mluvit upřímně, Masone?“ zeptal se King.

Muž se k němu obrátil a vypadal poněkud překvapeně. „Myslím, že ano.“

„Bobbyho smrt asi nebude mít žádnou souvislost s ostatními vraždami.“

„Chápu,“ řekl Mason pomalu.

„Takže, pokud byl zabit někým jiným, musíme začít pátrat po motivacích.“

Mason několik vteřin nic neřekl. „Máte na mysli někoho z rodiny?“

„Nemusí to nutně být někdo z rodiny, ale také to nelze vyloučit,“ řekl King a upřeně hleděl na druhého muže. „Jste už u nich dlouhou řadu let. Není těžké vidět, že jste zde víc, než jen jako zaměstnanec.“

„Zažil jsem s nimi dobré i špatné časy,“ řekl Mason.

„Povězte nám o těch špatných,“ řekl King.

„Podívejte se, když se pokoušíte dostat mne do situace, abych něco řekl, tak to ublíží paní Battleové…“

King ho přerušil. „Vše, co chci, Masone, je pouze pravda.“

„Ona by něco takového nikdy neudělala!“ řekl Mason ostře. „Milovala pana Battlea.“

„Ale svatební prstýnek na prstu neměla.“

Mason chvíli vypadal vyděšeně a pak řekl: „Myslím, že potřeboval opravit. Nechtěla riskovat další škodu. Víc o tom nedokáži říci.“

Pěkné zdůvodnění, pomyslel si King. „Na nic dalšího si kolem toho nevzpomínáte?“

Mason se na chvíli zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Skutečně nemohu nic víc říci.“ A pak rychle dodal: „Tedy, že nic jiného o tom nevím.“

Co platí? První nebo druhá věta? pomyslel si King. Podal Masonovi jednu ze svých vizitek a řekl: „Pokud by vás něco napadlo, zavolejte nám. Jsme mnohem příjemnější než FBI.“

Když v doprovodu Masona odcházeli, King se náhle zastavil před jednou z policí v knihovně, ve které byla spousta fotografií. Jedna z nich zvlášť upoutala jeho pozornost. Ukázal ji Masonovi.

„To je Bobby junior, Eddieho dvojče. Je to snímek z doby, když mu bylo asi čtrnáct let. Narodil se jako první. O několik minut dříve než bratr. Proto se stal Bobbym juniorem.“

„Ale vy přece nemůžete být tak dlouho u Battleů,“ řekla Michelle.

„Ne. Koupili tento pozemek a postavili dům. Pak měli chlapce a potřebovali někoho na výpomoc. Odpověděl jsem na inzerát a od té doby jsem tady. Další lidé z personálu přicházeli a odcházeli, ale já vždy zůstával.“ Jeho hlas se vytratil. Odvrátil se. Pak uviděl, že na něho King s Michelle upřeně hledí a řekl: „Chovali se ke mně skutečně dobře. Mohl bych jít do důchodu, kdybych chtěl.“

„Máte to v plánu?“ zeptala se Michelle.

„Teď vůbec nemohu paní Batikovou opustit. Nebo myslíte, že bych mohl?“

„Jsem si jist, že vaše přítomnost pro ní znamená mnoho,“ řekl King.

Michelle se dívala na nepřirozeně vyhlížející rysy v obličeji mladíka na fotografii. „Co bylo s Bobbym juniorem?“

„Trpěl silnou mentální retardací. Byl na tom špatně už když jsem zde začal pracovat. Pak dostal rakovinu a brzy zemřel, nedlouho po svých osmnáctých narozeninách.“

„Byl Eddieho dvojče, ale sám Eddie je v pořádku,“ řekl King. „Není to divné?“

„No, prostě se to tak stalo. Byli dvouvaječnými dvojčaty.“

„Jak vycházel Eddie se svým bratrem?“

„Udělal by pro něho všechno. Nemohl být lepší bratrský vztah. Myslím, že Eddie věděl, že ho jen z milosti Boží nepotkal bratrův osud.“

„A Bobby senior?“

„Pan Battle byl v této době hodně zaneprázdněn, samé obchodní cesty. Dokonce nebyl doma, když Bobby junior zemřel,“ řekl Mason a rychle dodal: „Ale jsem přesvědčen, že toho chlapce miloval.“

„Muselo to být pro Remmy velmi bolestné, když Eddieho unesli.“

„Kdyby nebylo agenta Baileyho, mohla přijít o oba syny.“

„Je to šťastná náhoda, že Bailey je opět u tohoto případu,“ řekl King.

Odcházeli z domu a když Michelle chtěla jít k vozu, King ji vzal za ruku, pohlédl na ní a řekl: „Je krásný den. Pojď se projít.“

„Kam?“

„Uvidíš.“ Vytáhl z kapsy ubrousek, který předtím použil při utírání skvrny po kávě a přičichl k němu. Pak se nad výsledkem své analýzy usmál.

„O co jde?“ zeptala se Michelle.

„Není to žádné velké překvapení, ale Remmy si dává malý bourbon do své kávy.“

38. KAPITOLA

Kingův nápad pokračovat v pátrání je zavedl do zadních částí usedlosti. Přešli až k místu, odkud mohli vidět okna, kde měla Remmy ložnici. King se díval na dům, kde žilo služebnictvo a pak se znovu pohledem vrátil k oknu jejich zaměstnavatelky.

„Jako by se někdo vskutku díval,“ řekl mlhavě.

Michelle řekla: „Mason určitě něco ví na Remmy. Možná si myslí, že se stane novým pánem na usedlosti.“

King se rozhlédl a spatřil ženu kráčející ke stáji.

„Bavme se o koních.“ Když se otočil, jeho pozornost upoutal výjev v okně prvního poschodí.

Byla to Savannah. A dívala se na ně. Ale zmizela tak rychle, že si King nebyl v té chvíli jistý, zda to skutečně byla ona. Ale musela to být Savannah. A její výraz ve tváři byl jasný: byla vyděšená.

Detektivní dvojice se u stáje pozdravila se Sally Wainwrightovou. Její šťastná povaha se dnes neprojevovala.

„Můj Bože, myslím na odchod,“ řekla.

„Kvůli tomu, že byl Battle zavražděn?“ zeptal se King.

„A čtyři další lidé,“ řekla Sally, když se dívala přes rameno, jako by čekala útočníka. „Když jsem sem přišla, bylo to pěkné, tiché město. Teď bych se pravděpodobně cítila bezpečnější na Středním východě.“

„Nedělala bych nic ukvapeně,“ řekla Michlle. „Možná byste toho jednou v životě litovala.“

„Chci jen žít,“ odpověděla Sally.

King přikýval. „Inu, takže byste nám mohla pomoci najít vraha dříve, než znovu udeří.“

Sally to šokovalo. „Já! Nic nevím.“

„Možná víte něco důležitého, pouze si nejste vědoma, že je to důležité,“ řekl King. „Například, mohla byste si vzpomenout, zda by někdo mohl mít úmysl ublížit Bobbymu Battleovi?“

Sally zavrtěla hlavou – příliš rychle, pomyslel si King.

„No tak, Sally, cokoliv řeknete, zůstane jen mezi námi.“

„Seane, já doopravdy nic nevím.“

Rozhodl se, že se pokusí o jiný kurs. „Proč bychom to nemohli udělat tak, že já se budu zmiňovat o některých možnostech, a vy pak naskočíte, když by z toho něco mohlo být.“

Zatvářila se pochybovačně. „Nuže?“

„Battle byl bohatý muž. Někdo může mít z jeho smrti užitek, ano?“

„Ale já si myslím, že paní Battleová dostane z toho většinu. A Savannah má svůj svěřenecký fond. Nemyslím, že potřebuje více peněz.“

„Eddie?“

Sally se podívala směrem ke garáži kočárů. „Nezdá se, že by škudlili šestáky. A určitě vím, že Dorothea Battleová vydělává velké dolary.“

„Jak to víte?“ zeptala se Michelle.

„Moje nejlepší kamarádka pečuje o její nehty. Dorothea se ráda předvádí“.

„Ovšem někteří lidé nikdy nemají dost peněz,“ podotkl King.

„Jen prostě nechápu, že by to měl být důvod,“ řekla umíněně Sally.

„Když ne peníze, tak co tedy jiného?“ King se upřeně díval na mladou ženu. „Domnívám se, že zde nepracujete dost dlouho, abyste věděla o Bobbyho cizoložnické minulosti.“

„Oh, vím víc než si myslíte,“ vyhrkla Sally. „Chci jen říci…“ Zarazila se a dívala se na své špinavé boty.

„To je v pořádku, Sally,“ ujistil ji King ukrývajíc potěšení, že se mu podařilo ji tak rychle chytit do své sítě. „Víte o tom hodně proto, že se Bobby zřejmě pokoušel o něco podobného i vůči vám?“

Sally zavrtěla hlavou. „Ne, nic takového nebylo.“

„Tak, co se tedy stalo?“ naléhal King. „Vážně by to mohlo být důležité.“

Sally se na delší chvíli odmlčela a pak řekla: „Pojďte se mnou.“

Prošli kolem stájí a domu pro služebnictvo po dlážděné cestě, která končila u velké cihlové patrové budovy s osmi staromódními dřevěnými vraty. Byla tam starobylá benzinová pumpa s průhledným kopulovitým krytem nahoře.

„Toto je soukromá garáž pana Battlea. Má, vlastně měl, sbírku historických automobilů. Myslím, že je nyní vlastní paní Battleová.“ Vytáhla klíč a vstoupili dovnitř.

Podlaha byla pokryta vzorkem černobílé šachovnice. Na policích stály zaprášené trofeje z přehlídek historických vozů. Před sedmi z osmi vrat stála v jedné linii pečlivě seřazená ročníková vozidla od Stutz Beracut až po impozantní auto s plátěnou střechou a kulatou maskou chladiče. Štítek na stojánku před tímto vozem oznamoval, že jde o šestiválcový Franklin z roku 1906.

„Slyšel jsem, že Bobby sbíral stará auta, ale netušil jsem, že je to tak rozsáhlá sbírka,“ řekl King, když se kolem rozhlížel.

„Ještě víc jich je nahoře, v patře. Vyváží je tam i dolů zvláštní výtah,“ řekla Sally. „Najal si mechanika na plný úvazek, který se o ně stará.“ Sally pak Kinga a Michelle vedla k poslednímu místu v garáži a zastavila se. Žádné auto zde nestálo. Oba se na ní tázavě podívali.

Sally na okamžik zaváhala a pak zašeptala: „Podívejte se, nic jsem vám neřekla.“ Oba přikývli. „Takže, přesně tady stával vůz. Byl velký, víte, jeden z těch robustních typů Rolls-Royce, které můžete spatřit ve starých filmech.“

„Co se s ním stalo?“ zeptala se Michelle.

Sally opět zaváhala, jako kdyby si rozmýšlela, zda jim to má říci.

King to vycítil a řekl: „Sally, už jste stejně zašla daleko.“

„Tak dobře. Je to už více než tři roky. Bylo to pozdě večer, když jsem se sem dostala, abych si to zde jen tak prohlédla. Neměla jsem klíč, ale mechanik, který zde pracoval, a měl mě rád, mi jeden dal. Byla jsem tedy uvnitř, když jsem zaslechla přijíždět vůz. To už jsem věděla, že právě na tomto místě jedno auto chybělo. Vrata se otevřela a viděla jsem světla toho vozu. Byla jsem k smrti vyděšená. Věděla jsem, že mě vyhodí, pokud mne tady najdou. Utíkala jsem a schovala se tam.“ Ukázala rukou na hromadu padesátigalonových sudů, které byly poskládané na sobě v jednom z rohů garáže. „Rolls vjel dovnitř a motor se zastavil. Pan Battle vystoupil a vypadal zle. Vlastně bych měla říci, že velmi zle.“

„Jak to můžete tvrdit? Nebyla snad tma?“ zeptal se King.

„Ve vratech je automatický vypínač. Když se za tmy vrata otevřou, světlo se zde rozsvítí.“

„Když říkáte, že vypadal zle, jak to myslíte?“ tázala se Michelle. „Byl nemocný? Opilý?“

„Ne, jako by byl vskutku rozčilený, znepokojen.“

„Přišla jste někdy na to, co bylo toho příčinou?“ zeptal se King.

„Ne. Ale, jak jsem již řekla, vypadal zle, ale náhle se začal usmívat a pak hlasitě smát. Smát! A smál se tak dlouho, než se objevila ona.“

„Kdo? Remmy?“ tázal se King.

Sally přikývla a řekla důvěrným tónem: „Kdyby měla u sebe pistoli, myslím, že by pan Battle zemřel již mnohem dříve.“

„Co bylo potom?“ ozvala se Michelle.

„Začali se hádat. Nejdříve na něho ječela ona. Většinou to nedávalo žádný smysl. Ale z toho, co jsem pochytila, šlo o nějakou ženu.“

„Vypadalo to tak, že ji Remmy znala?“ ostře se zeptal King.

„Pokud ji znala, tak její jméno nikdy nevyslovila, alespoň jsem je neslyšela,“ odpověděla Sally.

„Co udělal Bobby?“

„Začal řvát, řekl jí, že do toho, s kým spí, jí nic není.“

„A když pomyslím na to, že jsem toho muže částečně obdivovala,“ řekla znechuceně Michelle.

„Pak řekl něco, na co nikdy nezapomenu,“ řekla Sally. Odmlčela se, rychle se nadechla a znepokojeně na ně pohlédla.

„Pokračujte,“ řekl King. „Nemyslím, že už nás může něco překvapit.“

„Pan Battle řekl, že není sám, kdo v rodině uplatňuje tuto filozofii.“

„Spát s někým jiným?“ zeptal se King a Sally přikývla.

Michelle si s Kingem vyměnili pohledy. „A myslíte, že tím myslel Remmy?“ zeptala se Michelle.

„Je to jen domněnka, ale asi ano. Ale paní Battleová se vždy zdála být ženou, která je tak slušná a…“

„Stojící za svým manželem,“ doplnil King.

„Ano, přesně tak.“

„Tváře směrem k veřejnosti mohou být často zavádějící,“ poznamenal.

„A co ten Rolls?“ zeptala se Michelle.

„Ještě téhož večera zmizel. Nevím, co s ním bylo dál. A také odešel Billy Edwards – mechanik starající se o auta. Pan Battle pak úplně ztratil zájem o tuto svoji kolekci automobilů. Pokud vím, tak už sem potom nikdy nevkročil.“

„Toho Billa Edwardse jste před jeho odchodem už nikdy neviděla?“

„Ne, jeho byt byl hned druhý den vyklizen. Nevím, kdo pak přišel a odjel s tím Rollsem. Muselo to být v noci, ale někdo přece musel vidět to auto odjíždět.“

„Děkujeme, Sally, velmi jste nám pomohla.“

Když mladou ženu opustili, zamířili zpět do předních částí usedlosti.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptala se Michelle.

„Vyvolalo to řadu otázek. Koho to Bobby tehdy navštěvoval? Vztahovala se jeho slova o nevěře skutečně na Remmy? A proč se zbavil toho auta?“ King se tvářil trudnomyslně. „Rád bych věděl, zda je nějaká šance najít toho Billa Edwardse a zeptat se ho na tyto věci.“

„A co se obrátit přímo na Remmy?“

„Chtěla by vědět, jak jsme to zjistili. A Sally své pocity vskutku nedokáže skrývat. Stačí jeden pohled Remmy a ona se zlomí. Můžeme si to nechat do rezervy, ale teď musíme pátrat jiným směrem.“

„Máme více neodhalených otázek a žádné odpovědi,“ řekla Michelle.

„V určitém bodě musí nastat změna. I když se nám získané odpovědi nemusí líbit.“

39. KAPITOLA

Dorothea a Eddie Batdeovi nebyli doma a tak se King s Michelle odpoledne rozjeli do baru Aphrodisiac, aby si promluvili s Lulu Oxleyovou o zavražděné exotické tanečnici Rhondě Tylerové.

Když přijeli, parkoviště bylo již zaplněné vozy lidí, kteří sem přišli na oběd. Cestou po baru přitahovali na sebe letmé pohledy téměř nahých tanečnic, zatímco muži se nejen dívali, ale i pohvizdovali.

„Nehodlám jim tady dělat atrakci,“ řekla Michelle.

„Ten tyátr se netýká někoho, jako jsi ty.“

„Podívej, neříkal jsi, že ti jde o něco příjemného?“

„Ne, ale obávám se, že jsem v menšině mezi muži.“ Usmál se a dodal: „To přichází s tím, jak se člověk stává inteligentním, kultivovaným a citlivým.“

Zamířili do malé, zaneřáděné kanceláře Lulu Oxleyové, kde ji zastihli při pilné práci. Neměla žádnou radost z toho, že byla vyrušena.

„Všechno jsem už řekla lidem od FBI a náčelníkovi Williamsovi,“ řekla Lulu, zaklapla víčko zapalovače a dala si šluka z nové cigarety.

„Víte, my jsme teď zástupci policejního náčelníka, takže to můžete povědět i nám,“ příjemně řekl King a ukázal jí svůj odznak.

Vzdychla, znovu nasála kouř a opřela se v křesle.

„Pokud jste to neslyšela, tak ministr zdravotnictví prohlásil, že kouření vám škodí,“ řekla Michelle a rukou odháněla kouř od svého obličeje.

„Ministr zdravotnictví neřídí pánský klub,“ odsekla Lulu.

„Budeme dýchat tenhle již upotřebený kouř tak dlouho, dokud nám nepovíte o Rhondě Tylerové,“ řekl King.

„Tak dobře, po třetí tedy říkám, že Rhonda Tylerová, žena s tím uměleckým pseudonymem, teď si sakra nevzpomenu…“

„Zlatohnědý plamen,“ pomohla Michelle.

„Ano, máte dobrou paměť,“ řekla Lulu a pozorně se podívala na Michelle.

„Pracovala u nás na smlouvu. Bydlela v jedné místnosti klubu, ale krátce předtím, než jí končila pracovní povinnost, nám sdělila, že si našla jiné místo, kde bude spát. Pak svůj úkol u nás dokončila a to bylo naposled, kdy jsem ji viděla. Už jsme jejích služeb využívali dříve, a vždy vystupovala jako skutečný profesionál, nikdy s ní žádné problémy nebyly.“

„Nezmínila se někdy o tom, zda měla přátele nebo příbuzné v tomto kraji?“

„Mně ne. Ale vzhledem k tomu, co dělala, rodina bude před vámi plachá.“

„A co nějaký muž, s nímž se zde mohla seznámit?“ vyhrkla Michelle.

Lulu odklepla popel z cigarety do prázdného papírového šálku od kávy, který stál na stole. „O tom nic nevím.“

„A co někdo jiný, k němuž mohla mít důvěru?“ zeptal se King.

„Mohla mluvit s některými děvčaty.“

„Můžeme si s nimi pohovořit?“

„Pokud se vám podaří je vzbudit. Ta, která pracují v noci, zůstávají v posteli až do pozdního odpoledne. Děvčata, které lze zastihnout kolem poledne, jsou právě na scéně.“

„Vynasnažíme se to zvládnout, jak nejlépe dokážeme,“ řekl King.

„Ano,“ řekla Lulu a bedlivě sledovala Michelle.

Když přistoupili ke dveřím, Michelle se ohlédla a zpozorovala, jak ruka Oxleyové zmizela v zásuvce jejího stolu. Když ji vytáhla, nic v ní nebylo. Michelle pak odvrátila svůj pohled dříve, než Lulu mohla zahlédnout, že žena u dveří se na ní podívala.

„Mimochodem, existuje informace, která by vás mohla zajímat,“ řekla Lulu a dodala:

„Vznešená a mocná Remmy Battleová vyhrožovala Juniorovi.“

Oba na ní upřeně hleděli, když stručně popisovala jejich setkání, včetně nabídky, kterou Remmy udělala Juniorovi, když jí vrátí ukradené věci.

„Takže chtěla vrátit něco, co bylo v zásuvce, ale svatební prsten ji nezajímal?“ zeptal se zmatený King.

„Asi ta dáma něco skrývá.“

„Kde bude dnes Junior?“

„Pracuje v Lynchburgu. Asi ho nebudete moci navštívit. Ale večer bude v domě, který pro nás staví.“

„Rád bych se v tom lépe orientoval? Dejte mi, prosím, jeho telefonní číslo.“

Když psala číslice, King se ještě jednou zeptal: „Byl tady někdy Bobby Battle?“

Lulu se zřejmě velmi přemáhala, aby nebylo vidět, že je touto otázkou překvapená. „Myslím, že jsem ho zde několikrát viděla.“

„Nedávno?“

„Co je podle vás nedávno?“

„Posledních pár let.“

„To bych přesně říci nemohla.“

Jsem si jistý, že bys nemohla, pomyslel si King. „Děkujeme ještě jednou za všechnu vaši pomoc.“

„Ukáži vám, kde jsou pokoje,“ nabídla se Lulu.

Vedla je po schodech nahoru a rukou namířila k chodbě s rudým závěsem.

„Hodně štěstí,“ řekla tónem, který neodpovídal tomu, co si skutečně myslela.

Když se s ní detektivové loučili, dotkla se paže Michelle a řekla: „Uh, mohu se vás na něco zeptat?“

„Už jsme se vás dost navyptávali, tak teď se zase ptejte vy.“

„Nezvažovala jste někdy možnost tančit u tyče?“

„No, dovolte!“ řekla strnulá Michelle.

„Jen si myslím, že jste dokonale ryzí Američanka, jako vystřižená z dívčího románu, svůdná. To je vzácné v této branži. Jste štíhlejší než jiné dívky a v prsou trochu nezřetelná, ale nemyslím, že by to chlapům vadilo, kdyby viděli, co dovedete.“

Michelle zrudla ve tváři a řekla: „Jste ukecaná!“

„A plat je zde lepší, než si myslíte, a mohla byste tady dostat tipy, které potřebujete. Mohla byste tady být v noci a přes den dělat svoji normální práci. Zákon státu zakazuje celkovou nahotu ve všech striptérských klubech, takže byste si mohla na sobě nechat váš pás s pistolí. Ale nahoře zásadně bez, taková je filozofie tohoto klubu. Žádná prsa, žádné dolary.“

Michelle se ušklíbla. „Řekněme si to takhle: v ten den, kdy mě uvidíte tancovat u tyče jen s pásem a pistolí před houfem opilých pitomců, spadne obloha a všechny nás zabije.“

„Nevím, nevím,“ řekl King, jenž pozorně naslouchal této výměně názorů. „Vsadil bych alespoň dvacet dolarů, abych to mohl vidět.“

40. KAPITOLA

King a Michelle vešli do chodby, proklouzli za těžký rudý závěs a začali klepat na dveře. Některé pokoje byly odemknuté a nikdo v nich nebyl. Z jiných vycházely bud litanie nadávek, nebo chrápání spících osob. Kdykoliv se některé dveře odemkly a otevřely – vždy jen nedostatečně oblečenými mladými ženami s unaveným výrazem ve tváři – Michelle položila stejnou otázku, zatímco King odvracel oči.

„Cožpak jste ji vážně neznala?“, tak trvale zněl její refrén. Avšak z předposledního pokoje na této chodbě se ozvalo: „Vstupte.“ Michelle tam vešla. Když se vrátila po několika minutách, vypadala dost otřesená.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se King.

„Právě mi udělala nemravné návrhy metr osmdesát vysoká nahá žena jménem Heidi.“

„Jestli chceš, tak počkám venku v autě.“

„Sklapni!“

„Musíš být vskutku svůdná.“

Pak se otevřely dveře posledního pokoje a v nich stála mladá žena v dlouhé róbě, která nestačila zcela zakrýt její těžké proporce a veliké poprsí. Obarvené vlasy na blond měla sčesané do ohonu. Na nohou nic neměla. V ruce držela hrneček kávy, z něhož trochu upíjela. Představila se jen jako Pam. Když jí sdělili, co chtějí, pozvala je dovnitř.

Posadili se u stolku, kolem něhož byly čtyři židle. Pokoj vypadal jako vcelku pohodlně zařízený, ačkoliv se King nemohl ubránit pohledu na pomačkanou postel v rohu a nad ní rozvěšené prádlo. Otočil se zpět a viděl, jak se na něho Michelle ostře dívá.

„Tak tedy, vy jste Rhondu znala?“ zeptal se King.

„Ano, pane.“

King si ji prohlížel. Vyhlížela tak mladě, že kdyby ji spatřil napůl nahou, jak se vrtí u tyče, pravděpodobně by přes ní hodil nějakou deku a zavolal jejího otce, aby si pro ni přišel a dostal ji odtud. „Mluvila s vámi již policie?“

„Ano, pane, byli to lidi od FBI. Ptali se na totéž, co vy.“

„Můžete nám říci, co jste jim povídala?“

„Ano, pane.“

„Neříkejte mi pane, Pam. Já jsem Sean a toto je Michelle.“

Pam se podívala na své krátké prsty u nohou s popraskaným lakem a přeložila si jednu tlustou nohu přes druhou. „Promiňte, Seane, myslím, že jsem trochu nervózní.“

Michelle ji pohladila po ruce. „Není důvod, abyste byla nervózní.“

„Víte jsem z toho celá špatná, když byla Rhonda zavražděná a vůbec. Myslím, že to mohla být kterákoli z nás, i když Rhonda přijímala šance, jaké bych já nikdy nevzala.“

„Jaké šance?“ zeptal se King.

„Pracovali jsme společně ve stejném klubu. Odcházela s muži, o nichž vůbec neměla tušení, zda k ní budou hodní. Sama jsem to dělávala před několika lety a tak o tom vím více, než kdokoli jiný Ale přitom se vždy vrátila.“ V očích Pam se objevily slzy. „Pouze teď se nevrátila.“

„Máte nějakou představu, s kým mohla tentokrát odejít?“ zeptala se Michelle.

„Ne. Jak už jsem řekla ostatním, někdy mi před odchodem něco řekla, jindy zase nic. Tentokrát byla zticha.“ Upila trochu kávy a otřela si své odulé rty hřbetem třesoucí se ruky. King si všiml, že se jí odloupl rudý lak z nehtu.

„Kdy jste ji viděla naposled?“

„Několik týdnů předtím, než ji našli. Naše smlouvy končily a já jsem podepsala ještě měsíc navíc. Líbí se mi tady. Platí dobře a lidé se k nám chovají slušně. Není mnoho takových míst, kde vám poskytnou pokoj s jídlem a s tím vším ostatním.“

„Předpokládám, že vás tady žádní zákazníci neobtěžují,“ řekl King.

„Ne, pane, žádný z nich,“ řekla. „Dávají si na to vskutku dost pozor.“

„Nezahlédla jste zde někoho, koho jste neznala? Nebo nezmínila se ona o někom takovém?“

„Ne, lituji. O ničem takovém nevím.“

Podal jí jednu ze svých vizitek. „Kdybyste si na něco dalšího vzpomněla, zavolejte nás.“

King s Michelle odcházeli ven k autu ponoření do svých myšlenek.

„Těžko uvěřit tomu, že lidé si najdou čas sem zajít i uprostřed dne,“ řekl King, když se rozhlížel po stále zaplněném parkovišti.

„Jsi úplně vedle, když se mě ptáš na takové věci,“ řekla pořád zachmuřená Michelle a usedla za volant. „Cožpak nevíš, že k tomu, aby ses díval na striptýz, musíš mít podle zákona jedenadvacet let, ale že k tomu být jednou z nich, stačí mít osmnáct let? Jaký to dává smysl?“

King se posadil na místo spolujezdce. „Prosím, připusťme, je to směšné a ponižující. Proto máš tak špatnou náladu?“

„Ne! Legendární Aphrodisiac byl naprostou ztrátou času. To je ten důvod.“

„Jak to můžeš říci? Nejen, že jsi dostala nabídku na džob tanečnice u tyče, což by se mohlo vskutku hodit, až na naši firmu dolehnou nevyhnutelně hubená léta, ale mohla bys také mít v Heidi skutečně dobrou přítelkyni.“

O vteřinu později si King již otíral ruku, kam ho uhodila. „Zatraceně, Michelle, to bolí,“ stěžoval si.

„A bude to bolet ještě víc, jestliže s tím nepřestaneš.“

41. KAPITOLA

Junior Deaver vyšel ze svého napůl postaveného domku a podíval se na tmavou oblohu. Byl unaven, protože pracoval celý den v jiném zaměstnání a teprve nyní mohl zarážet hřeby do střešní krytiny a do překližky. Skončil těsně před rozbřeskem a tak se vrátil dovnitř, aby zde při světle pokračoval v jiných pracích. Všichni v jeho rodině se už těšili, že se dostanou z přeplněného přívěsu.

Nicméně, neměl dobrou náladu. Kazilo mu ji pomyšlení na nadcházející soud. Lulu o tom nikdy nepřestala mluvit. Vždyť by to mohlo zruinovat všechny naše sny, stále říkala. Co když je paní Battleová zažaluje? Pak bude po všem. Pak by jeho tchýně, Priscilla Oxleyová, znovu začala a nikdy by pusu už nezavřela. Junior už zažil mnohé pády. Ale tento patřil k nejhorším.

Přemýšlel o nabídce Remmy Battleové. Kdyby jí alespoň něco mohl dát. Zlobilo ho, že mu zřejmě nikdo nevěří. Ale chápal tu ženu, protože se všemi těmi důkazy, které se proti němu navršily, musela uvěřit, že je vinen.

Zvykal sendvič, popíjel pivo, které si vytáhl z ledničky a přitom si trápil hlavu přemýšlením o tom, jak dál. Mohl to všechno skončit hned, kdyby chtěl – tedy říci plnou pravdu o tom, co dělal oné noci – ale to by raději šel do vězení. To by Lulu nemohl udělat. Byl tehdy hloupý, vskutku hloupý. Ale zpátky už to vzít nemůže.

Spolkl poslední sousto sendviče. V kapse se zachvěl jeho mobilní telefon. Přinášel mu nějakou zprávu. Nenáviděl tu zatracenou věc, protože mu sdělovala, že každý něco chce, a to vždycky právě teď hned. Překontroloval seznam volajících. Jedno jméno z nich ho překvapilo: Sean King. Co tenhle chlápek může chtít, řekl si v duchu. Nu, dobře, musí počkat.

Junior se vrátil dovnitř. Bylo téměř osm hodin, tedy doba,o které lze prohlásit, že už je den. Byl zde již od čtyř hodin ráno. Necítil záda od toho věčného vystupování a sestupování po žebříku, když nosil krytinové desky. Říkal si, že už je starý na tento druh práce. Ale byl odhodlán ji dodělat, i kdyby měl padnout. Co jiného se čekalo od takového chlapa, jakým byl právě on?

Uder přišel přímo zezadu. Rozbil mu lebku. Otřesený Junior se chytil za hlavu a současně se obrátil. Ačkoliv mu krev rychle stékala po tváři, uviděl muže v černé kápi, jak se k němu blíží se zdviženou lopatou. Dokázal druhý úder ještě zadržet svým předloktím, ale nezabránil jeho roztříštění. Padl na záda s bolestným výkřikem. Když ležel na studené dřevěné podlaze, znovu spatřil letící lopatu. Podařilo se mu bleskově vykopnout pravou nohu a podseknout útočníkovy nohy.

Neznámý se těžce svalil, ale znovu vyskočil. Junior se dostal do sedu, držel si poraněnou paži. Zvedal se mu žaludek, stále kopal do útočníka a snažil se ho ve rvačce dostat od sebe. Juniorův žaludek zvrátil sendvič i pivo. Potřísnily útočníka i dřevěnou podlahu. Junior se napůl postavil, ale dostal další úder do zad a opět klesl k zemi.

Junior Deaver měřil téměř metr devadesát a vážil sto třicet kilogramů. Kdyby tak mohl svému menšímu soupeři uštědřit alespoň jeden úder, karta by se rázem obrátila. Zabil by toho bastarda. Když si uvědomil, jak je těžce zraněn, pochopil, že má pouze jednu šanci. Ze zkušeností z barových rvaček, na kterých se podílel, mu vyplývalo, že se musí na útočníka přisát.

Klečel s hlavou stále ještě téměř u podlahy, což vyvolávalo dojem, že je u konce sil. Ale když zahlédl napřaženou lopatu, prudce vyrazil kupředu a zasáhl vetřelce rovnou do břicha. To způsobilo, že se oba převalili po celé místnosti, až vrazili do stěny, která byla obložená krátkými dřevěnými sloupky.

Oba spadli na podlahu a snažili se odplazit od sebe. Junior se chtěl menšího muže zmocnit, ale zabránila tomu prudká bolest v ruce a rameni. Z roztržené rány na hlavě mu stále vytékala krev. Uder mu zřejmě způsobil silný otřes mozku, což se projeviloi tím, že začal rychle ztrácet pohybovou orientaci. Junior se pokoušel napadnout útočníkovy nohy, ale druhý muž byl rychlejší. Odvalil se na stranu, vzal jeden z rozbitých dřevěných sloupků a začal jím mlátit Juniora do hlavy, stále silněji a tak zuřivěji, až se štěpil na stále menší a menší kusy, přičemž vyhazoval ven ohnuté hřebíky, a nakonec se úplně rozlomil. Junior zasténal, klesl, převrátil se a už se nezvedl. Zvracel, krev mu stékala z několika poranění na hlavě. Zůstal ležet, kde byl, se zavřenýma očima.

Muž v masce se přiblížil opatrně. Nechtěl se dočkat ještě nějakého triku muže na zemi. Nejdříve proklínal Juniora a pak sám sebe, že svůj cíl tak podcenil. Byl si totiž jist, že bude stačit jeden přímý úder lopatou do týlu hlavy, aby Juniora zlikvidoval. Pak se uklidnil, ujasnil si myšlenky a řekl si, že svůj úkol splnil. Uspěl.

Ale žaludek měl jako na vodě, v hrdle cítil něco připomínající kus bavlny a vyplavovaná kyselina mléčná v jeho svalech mu způsobovala závrať. Poklekl k Juniorovi a ze své kapsy vytáhl dřevěný kolík a kus lana. Přes Juniorovu hlavu přetáhl škrtidlo, jaké používali dříve saniťáci na frontách k zastavení krvácení, upevnil je těsně kolem jeho silného krku a začal je pomalu utahovat. Vyvíjel přitom stále větší tlak, dokud jeho oběť nezachroptěla. Po několika minutách její těžké tělo ještě jednou sebou škublo a pak všechno skončilo.

Muž si pak přestal všímat škrtícího kolíku a posadil se. Následkem srážky s Juniorem a s dřevěnou stěnou cítil bolest v rameni. Ale nevadilo mu to. Více problémů mu přinášela skutečnost, že zápas zanechal řadu stop. Vzal proto Juniorovu svítilnu a začal se metodicky prohlížet. Byl pokryt nejen jeho krví, ale i jeho zvratky a slinami. Naštěstí měl kápi, rukavice a dlouhé rukávy. Byl si dobře vědom, že stačil jediný vlas z jeho hlavy nebo chloupek z paže, aby byl pomocí metody DNA soudními znalci usvědčen.

Prohledal okolí a pak i mrtvého Juniora, aby se ujistil, že zde není nic, co by se hodilo Sylvii Diazové. Důkladně se díval pod Juniorovy nehty. Věnoval tomu hodně času, protože zde mohla spočívat zrada v podobě částečky lidské tkáně. Když pak s uspokojením zjistil, že zde nezanechal žádné důkazy o sobě, vytáhl z druhé kapsy masku klauna a položil ji vedle mrtvého těla. Byla srážkou s Juniorem poškozena, ale i tak, policie jistě nemohla přehlédnout, co tím měl muž na mysli.

Usedl vedle Juniorova těla, aby se hmatem ujistil, že je bez pulsu a po pěti minutách si to ještě jednou ověřil. Věděl, že jedním z důkazů smrti, jsou drobné změny, které po chvíli nastávají na těle mrtvého. Uspokojilo ho, že se již začínaly projevovat. Ten chlap skutečně již byl mimo. Sáhl po Juniorově levé paži a opatrně ji nadzvedl. Povytáhl hřídelík z jeho hodinek a nastavil ručičky přesně na pátou hodinu, tedy na stejnou dobu, jak to udělal ten, který se za něho vydával v případě vraždy Bobbyho Battleho. To mělo vyslat jasný signál policii i podvodníkovi. Chtěl, aby oba byli informováni. Ruku mu sice nepodložil, jen ji nechal volně ležet, ale vytáhl z Juniorova pásu s nástroji černý fix a na překližkové podlaze nakreslil šipku, která směřovala k hodinkám. Nakonec odepnul Juniorovu velkou přezku z opasku s písmeny NASCAR, což bylo logo Národní asociace pro závody sériových automobilů, a dal si ji do své kapsy.

Zvuk, který náhle zaslechl, ho dost znepokojil, než si uvědomil, o co jde. Byl to Juniorův mobilní telefon. V průběhu rvačky mu vypadl a zůstal někde ležet. Muž se podíval na displej. Volali z majitelova domova. Mohli volat, jak se jim zachtělo. Junior se doma už neukáže.

Muž se postavil na své roztřesené nohy, pohlédl na mrtvolu se smyčkou škrtidla kolem krku a pak na vedle ležící masku klauna. Usmál se. Opět ve prospěch spravedlnosti, řekl si v duchu. Nehodlal se nad Juniorovým mrtvým tělem modlit. Odkopl bateriovou svítilnu a vše se ponořilo do tmy. Mrtvola zmizela jako když švihne kouzelným proutkem.

Další zvuk, který muž zaslechl, ostře pronikl do jeho smyslů.

Bylo to šumění přijíždějícího auta. Rychle se schoval pod jedním z venkovních oken. Světelný pruh z předních světlometů auta prořízl tmu a postupoval přímo k němu.

42. KAPITOLA

King a Michelle vystoupili z Lexusu a rozhlíželi se. Museli si u Kingova obytného člunu vyměnit auta, protože jeden ze světlometů Michellina vozu mělo poruchu. King vytáhl svítilnu, ale její svit byl příliš slabý, než aby si poradil s tmou, která je obklopovala.

„Je tady jeho dodávka,“ řekla Michelle, když narazila na bok potlučeného pickupu, který byl přeplněn nářadím a stavebním materiálem.

„Juniore!“ vykřikl King. „To jsem já, Sean King. Chceme s vámi mluvit.“

Michelle si přiložila dlaně k ústům a také volala: „Juniore! Juniore Deavere!“

Pohlédli jeden na druhého.

„Asi je v domě.“

„Co by tam dělal? Vždy je tam tma jako v pytli,“ namítl King.

„Možná je ve sklepě a odtud světlo nevidíme.“

„Tak dobře, myslím, že bychom tam měli jít.“

„Nemáš ještě jednu svítilnu v autě?“

„Ne, ale třeba ji bude mít Junior ve svém voze.“

Prohlédli vůz a jednu našli na podlaze. S dvěma proužky světla se vydali tmou.

Vešli do domu a rozhlíželi se.

„Juniore,“ zavolal King ještě jednou od venkovních dveří.

Pak si posvítili na pokoj. V jednom rohu spatřili velkou plachtu, která zakrývalo cosi vyhlížející jako hromada materiálu pro zdění za sucha bez malty. Všude okolo byly rozložené skládky dřeva, stavebnin, nástrojů, kbelíků a pytlů cementu, prostě změť.

„Hej, to vypadá jako tvůj dům,“ řekl King.

„Vidím, chlapče, že jsi dnes ve formě. Podívej se, schody do sklepa vedou tudy.“

Michelle zavolala směrem do sklepa znovu Juniorovo jméno. Nikdo se neozval.

„Co myslíš? Nezranil se?“ zeptala se.

King se rozhlédl. „Začíná to být poněkud tajemné,“ řekl tiše. „Proč ne…?“

Michelle už měla pistoli v ruce. Opatrně sestupovali po schodech do sklepa.

Ve odlehlejším koutě sklepa stála hromada plechovek. Podívali se za ně, ale bez výsledku. V jiném rohu byl umístěn kombinovaný systém vzduchotechniky a vytápění. Posvítili si na tuto hmotu kovu, ale opět nic nezjistili.

Za jedním z velkých teplovodních potrubí, kam jejich světlonedopadlo, muž v masce pozoroval, jak se vracejí po schodech nahoru. Pomalu se vysunul ze své skrýše.

V přízemí se King s Michelle rozhlíželi ještě důkladněji než dole. Byla to Michelle, kdo první spatřila důkaz hrůzy.

„Oh, ne!“ sykla. Chytla Kinga za ruku a tiskla ho k sobě.

„Krev“, šeptla mu do ucha a pak pustila paprsek ze své svítilny na podlahu. Karmínově červené skvrny byly jasně viditelné. Jejich světlo se pak posouvalo po této krvavé dráze, až k jejímu prameni: k plachtě.

Pomalu se přibližovali a pečlivě si přitom dávali pozor, aby do krvavých skvrn nešlápli. King se ohnul, nadzvedl plachtu a spatřili Juniora. King se mu rychle snažil nahmatat puls, ale byl to marný pokus.

„Zatraceně! Je mrtvý.“ Začal svítilnou přejíždět po místnosti, „Oh, do prdele!“

„Co je?“

„Má smyčku kolem krku.“

„Neříkej mi, že…“

King ještě víc stáhl plachtu a posvítil si na paži mrtvého muže. „Ano, je to tak. Na hodinkách má nastavenu pátou hodinu a vedle na podlaze je namalovaná černá šipka, která ukazuje právě k hodinkám.“

Michelle si posvítila na Juniorův obličej. „Nemůže být dlouho mrtvý, Seane.“

„Vím. Ještě je teplý.“ Kinga zamrazilo. „Co je to?“

Michelle se ohlédla. Světlo z její svítilny opsalo ve tmě oblouk. „Co má být?“

„Myslím, že jsem zaslechl kroky.“

„Nic jsem neslyšela…“ Její dech se zastavil, když zahlédla červenou laserovou tečku, která se objevila na Kingově hlavě. Bylo jí to okamžitě jasné. Muselo jít o zmodernizovanou střelnou zbraň typu Maxwell. „Seane, nehýbej se,“ řekla chraptivě. „Jsi sledován laserovým zaměřovačem.“

„Cože jsem…?“ Pak mu došel význam toho, co řekla. Po laserovém zaměřovači může každou chvíli následovat kulka, která dopadne přesně na místo, kde se v tomto okamžiku nacházela červená tečka: v tomto případě do jeho mozku.

Michelle sledovala pohyb červeného světélka, jak se pomalu přesunovalo k její pistoli. Třepotalo se jako nějaká smrtelně nebezpečná vosa, která se chystá píchnout své žihadlo. Byla to rovněž jasná zpráva. Zaváhala, zda je nějaká šance k tomu, aby zahájila palbu. Podívala se na Kinga. Zřejmě také spatřil místo, kam světélko dopadlo a jako by četl její myšlenky, zda vystřelit nebo nikoliv, vyjádřil své rozhodné ne, když zavrtěl hlavou.

Michelle neochotně položila pistoli na podlahu a nohou ji odsunula. Když se červená tečka objevila na její svítilně, zhasla ji a hodila na podlahu. King se pomalu přizpůsoboval. Laserový bod se pak ukázal na její hrudi a přejížděl po její postavě nahoru a dolů, zdánlivě jako by ji škádlil nebo jí chtěl jen hladit.

Michelle byla stále více rozčilená a začala přemítat, jak daleko by musela skočit, aby se znovu dostala ke své pistoli. Zatímcov duchu zvažovala všechna pro a proti, kdyby vystřelila dříve než vystřelí ten druhý, nevšimla si, že červené světélko již zmizelo.

Když si to konečně uvědomila, pohlédla do Kingovy tváře, jejíž rysy i ve tmě začínala rozeznávat.

„Už je pryč?“ zeptala se tiše.

„Nevím,“ zašeptal King. „Nic jsem neslyšel.“

Ale to vše se vzápětí změnilo, když zaslechli několik výstřelů. Rychle si lehli na podlahu. Michelle se zoufale plazila k místu, kde měla být její pistole. Ještě pár centimetrů, jen pár centimetrů. Tak kde jsi? Pojď ke mně! Když její prsty sevřely kovovou pažbičku, zastavila se a naslouchala.

„Seane, jsi v pořádku?“

Několik vteřin neodpovídal.

„Seane!“ zoufale zašeptala a její naděje začaly rychle klesat k bodu mrazu, když ani pak nezaslechla žádnou odpověď.

„Jsem v pořádku,“ ozval se King po chvíli.

„Sakra, málem jsi mě přivodil infarkt. Proč jsi nic neřekl?“

„Protože jsem spadl na Juniora. Proto jsem nic neřekl.“

„Oh.“

„Ano, oh.“

Čekali ještě několik minut. Když zaslechli, jak v dálce startuje auto, Michelle rychle vyskočila na nohy, chopila se svítilny a vyběhla ven s Kingem v patách.

Vklouzli do Lexusu.

„Zavolej 911,“ řekl King. „Oznam jim, aby silnice tady kolem dokola co nejrychleji uzavřeli. A pak informuj Todda.“

Michelle hned začala na telefonu vyťukávat čísla.

King šlápl naplno na plyn a vůz jen trapně poskočil. Auto sebou házelo, až to Michelle vyrazilo telefon z ruky. King zabrzdil.

Vyměnili si pohledy.

„Zatraceně, prostřelil nám pneumatiky,“ řekl King a nechtěl přitom věřit vlastním slovům. „Proto jsme slyšeli výstřely. Zkusme to ještě jednou, zda to pojede.“ Po několika stech metrech bylo jasné, že i kdyby jeli jen desetikilometrovou rychlostí, tak brzy zlomí osu.

Michelle vyskočila z vozu a svítila na gumy, které byly na její straně splasklé vpředu i vzadu. Pak utíkala zpátky, aby se podívala na Juniorovy pneumatiky. Uviděla stejný obrázek. Pak zavolala 911. Informovala je o tom, co se stalo, aby vzápětí telefonovala Toddovi, zatímco King sebou hodil na sedadlo svého auta.

Když Michelle skončila s telefonováním, vrátila se ke Kingovi a řekla: „Todd a jeho muži jsou na cestě.“

„To je dobrá zpráva,“ řekl tiše.

„Nikdy nevíš, Seane. Mohou mít štěstí a na toho chlapa natrefí.“

„Ti dobří muži mají málokdy takové štěstí.“ Zkřížil ruce na prsou a díval se dozadu, na rozestavěný dům.

Michelle poklepala rukou na kapotu vozu. „Můj Bože, cítila jsem se jako ten největší zelenáč na světě, když jsem toho chlapa nechal po nás přejíždět tím zaměřovačem. Nemohu tomu uvěřit, že jsme byli od toho maniaka možná jen deset metrů! A utekl nám.“ Pak se odmlčela, zahleděla se na chvíli kamsi dolů a nakonec se podívala na svého partnera. „Tak mi řekni, co si myslíš?“

Neodpověděl jí přímo. Když mluvil, hlas se mu poněkud chvěl. „Myslím na to, že dnes večer tři děti přišly o otce a žena o svého muže. A také myslím na to, kdy to všechno skončí.“

„Ne dříve, než ho někdo zastaví.“

King neodtrhl zrak od nedokončeného domu. „Začínáme právě teď, je to náš úkol na plný pracovní úvazek.“

43. KAPITOLA

Kingova předpověď se naplnila. Policie přijela příliš pozdě, než aby mohla chytit Juniorova vraha. Ale jakmile se po kraji rozšířily zprávy o další vraždě, všude zavládla atmosféra velkého rozčilení a beznaděje. Starosta Wrightsburgu učinil veřejné prohlášení, které ohromilo veřejnost. Fakticky v něm vyjádřil nedůvěru jak vůči Toddovi, tak i směrem k FBI a požádal, aby byla povolána Národní garda a vyhlášen výjimečný stav. Naštěstí nikdo nebyl ochoten tento požadavek podporovat. Ovšem nejvýznamnější sdělovací prostředky celonárodního dosahu se vrhly na Wrightsburg a jeho okolí s obrovskou chutí po detailech, bez ohledu na to, zda jsou pro vyšetřování malicherné nebo bezvýznamné. Velké vozy mediálních společností se satelitními anténami a reportéři se svými bezdrátovými vysílačkami se stali po celém okolí natolik všudypřítomnými, jako rašící jarní poupata. Radost z této situace měli pouze šéfové místních restaurací, majitelé hostinců a nadšenci vyžívající se v přemílání nekonečných teorií o těchto vraždách. Téměř každý se chtěl přiživit na několika minutách slávy.

Podobně jako Chip Bailey, i Todd Williams byl zahlcen žurnalistickou záplavou. Dokonce ani Kingovi a Michelle se nepodařilo úplně uniknout před tímto proudem a tak jen mohli žasnout, jak detaily z těžce získaných výsledků jejich dosavadního vyšetřování byly probírány a stávaly se součástí historek.

King se zamýšlel nad tím, zda přicházející posily z federálních a státních složek mohou pomoci, anebo naopak poškodit vyšetřování. Domníval se, že k jejich pátrání určitě nemůže přispět ani snaha těch lidí, kteří se chtěli zviditelnit.

Pak se konečně objevil dopis. Stálo v něm, že vrah Juniora Deavera nyní napodobil šaškovského vládce tmy, alespoň onohoznámého ze sériových vražd, jakým byl John Wayne Gacy. A vy jste si mysleli, že zabíjel pouze mladé muže a chlapce, posměšně se uvádělo v dopise. A teď víte, že mu nedělá problém zlikvidovat ani takového obrovitého křupana, jakým byla hora masa Junior Deaver.

Brzy ráno následujícího dne se všichni z pátrací skupiny sešli na policejní stanici. Velká zasedací místnost se přeměnila ve válečný stan s počítači a telefony s nepřetržitou obsluhou, mapami, grafy, hromadami spisů, tunami kávy a koblížků, mezi nimiž vysoce kvalifikovaní specialisté vyhodnocovali všechny tipy. Ale žádný viditelný podezřelý nebyl na dohled.

„Gacy uškrtil mnoho svých obětí, když použil techniku škrtidla k zastavení krvácení,“ vysvětloval Chip Bailey.

„Jistě znáte vaše sériové vrahy,“ řekla Michelle.

„Měl bych je znát. Radu let jsem strávil jejich pronásledováním.“

„A ve vězení tento velký správný chlapík začal malovat klauny,“ dodal King, „kteří nosí masku, tak jako v tomto případě, který nemůžeme vyřešit jedině kvůli vrahovu škrtidlu.“

„A Juniorovy hodinky byly zcela určitě nastaveny na pět hodin,“ řekla Michelle. „Takže buď náš sériový vrah neumí počítat anebo ten, kdo zabil Bobbyho Battlea, byl napodobitel.“

„Myslím, že můžeme brát v úvahu dva vrahy,“ usoudil Bailey. „Ačkoliv existuje ještě okrajová možnost, že je pouze jeden vrah, který se kvůli stejnému důvodu zaplétá s dalšími.“

„Cože? Takže ho chceme chytit, aby byl obviněn z pěti vražd namísto ze šesti?“ zeptal se King. „Neznám žádná jiná místa, ale ve Virginii popravují vrahy pouze jedenkrát.“

Williams zakašlal a sáhl po prášku. „Zatraceně, zase mě začíná bolet hlava.“

„Viděl jste poslední vůli Bobbyho Battlea?“ zeptala se Michelle.

Williams spolkl tabletky a přikývl. „Velká část jeho majetku byla odkázána Remmy.“

„Měli ten majetek ve společném držení?“ tázal se King.

„Ne. Většina byla pouze na Bobbyho jméno, včetně všech jeho patentů. Dům byl připsán automaticky na Remmy, ale ona již beztak měla podstatnou část majetku.“

„Mluvil jste o podstatné části. Kam půjde zbytek?“

„Na charity. Něco dostane Eddie s Dorotheou. Samozřejmě to by nestálo za zabití.“

„A co Savannah?“ zeptal se King.

„Ne, nedostala nic. Ale už má přece velký svěřenecký fond.“

„Ale přesto se mi zdá, že nic jí neodkázat je dost bezohledné.“

„Možná si nebyli tak blízcí“, řekl Bailey.

King se na něho podíval a řekl: „Jak dobře znáte jejich rodinu?“

„Stýkám se pravidelně s Eddiem. Chodíme spolu na lovy a byl jsem na jeho některých válečnických hrách. Přijížděl do Quantico a navštěvoval akademii FBI. A také tam vlastně jezdila i Remmy s Bobbym a rovněž jejich komorník Mason. Mám pár kousků z Eddiho malířské dílny. Dorothea mi pomohla najít dům v Charlottesville. A když byl jejich otec zabit, tak jsem s nimi strávil odpoledne. Byli tím otcovým koncem otřeseni, to vám tedy mohu potvrdit. Myslím, že Eddie se více obává toho, jaký to bude mít dopad na jeho matku.“

King přikývl. „Jistě, nemohl otce zabít, protože byl s námi.“

„A byl na těch svých válečných hrách, když byla zavražděna Rhonda Tylerová a Canney s Pembrokeovou,“ řekl Bailey.

„A co Dorothea?“ zeptala se Michelle.

„Prověřili jsme to. Je také čistá.“

„I pro tu dobu, kdy byl zavražděn Bobby?“ tázal se King.

„No, řekla nám, že zrovna jela do Richmondu, kde měla ráno druhého dne nějaké jednání.“

„Sama?“

„Ano.“

King řekl: „To ale neznamená, že by skutečně měla alibi. A co Dorothea? Když už je o ní řeč. Znáte ji dobře?“

„Jak už jsem řekl. Byla mým realitním agentem. Ale nemyslím, že by nemohla spát kvůli smutku nad Bobbyho odchodem.“

„Mají šťastné manželství?“ zeptala se Michelle.

„Eddie ji miluje, to vím. Nejsem si jist, jak je to z druhé strany. Ale upřímně řečeno, nebyl bych překvapen, kdyby neměla něco bokem.“

„Savannah řekla, že byla doma, když otec zemřel. Byla doma?“

„Požádal jsem o pomoc zaměstnance v jejich domě, ale všichni byli v tuto kritickou dobu mimo dům, kromě Masona, který si nevzpomíná, že by jí viděl. Když jsme s ní mluvili, tak jsem viděl, že jí to příliš nezapalovalo. Hodlám se jí zeptat ještě jednou.“

„Takže je pořád podezřelá. A co Bobby a Remmy?“ zeptal se King.

„Co má s nimi být?“

„Kdybych vám řekl, že jsme dostali informaci, že mezi nimi byla před nějakými třema roky velká scéna kvůli tomu, že Bobby s někým spal, překvapilo by vás to?“

„Ne. To se o něm vědělo. Někteří lidé si mysleli, že už toho nechal, ale staří psy jen zřídka mění své zvyky.“

„Což by tedy mohlo být velice dobrým motivem pro zabití manžela,“ řekla Michelle.

„Možná,“ odpověděl Bailey.

„A co Remmy?“ zeptal se King a dodal: „Myslím, zda i ona neměla nějaký dobrodružný románek?“

„Ne, nikdy,“ důrazně řekl Bailey.

„Domnívám se, že Mason si hodně myslí na Remmy,“ řekl King.

„O tom nepochybuji, ale není na její úrovni a nikdy nebude, pokud máte toto na mysli.“

King se několik vteřin díval na Baileyho a pak se rozhodl změnit téma. Pohlédl na Williamse a zeptal se: „Už Sylvia dokončila pitvu Juniora?“

„Jo,“ odpověděl Williams, jenž se už trochu dostal ze své mizérie, když zhltl čokoládový koblížek a dva šálky kávy. „Smrt nastala následkem uškrcení, ačkoliv měl hlavu rozraženou lopatou a předtím nějakým klackem. Ztratil zatraceně velké množství krve.“

„To víme,“ řekl King suše.

„No, dobře,“ řekl náčelník. „Mimochodem, Sylvia se domnívá že by tentokrát mohla mít nějakou stopu toho chlapa. Technici našli nějaká vlákna, která neodpovídají tomu, co měl Junior na sobě. A také máme kousek stopy pneumatiky, která zřejmě patří k tomu autu, ve kterém vrah odjel.“

„Asi by bylo dobré, kdyby ta vlákna byla zkontrolována s mým oblekem,“ řekl King. „Já… já se dostal do jistého kontaktu s Juniorem, když začala střelba.“

„Mluvíš o té střelbě, kdy byly prostřeleny pneumatiky tvého auta?“ zeptala se Michelle.

„Byly tam kulky ze čtyřiačtyřicítky,“ řekl Williams. „Nic speciálního. Doufám, že dostaneme zbraň, která se k tomu bude do nějaké míry hodit.“

„Ale ten chlap měl laserový zaměřovač, a to už je přece dost speciální věc,“ podotkl King.

„Také chybí přezka z Juniorova opasku,“ poznamenal Williams.

„Další trofej,“ řekla Michelle.

„Všechno nasvědčuje tomu, že Junior tvrdě bojoval,“ řekl Bailey. „Měl hodně poranění na ruce a na předloktí, která ukazují na obranu. A několik dřevěných sloupků bylo vytrženo ze stěny, zřejmě během zápasu.“

„Ten chlap prokazatelně začal dělat určité chyby,“ řekl Williams. „Vypadá to tak, že vy dva jste mu zcela náhodou překazili jeho dílo.“

„Nemyslím, že jsme toho tolik udělali,“ řekla Michelle, „kromě toho, že jsme ho nechali uniknout.“

King znovu zkoumal dopis a řekl: „Je to poprvé, kdy se zmiňuje o oběti jejím jménem.“

„Všiml jsem si toho,“ řekl Bailey.

„A teď bychom si měli vyjasnit, proč to vrah udělal?“ prohlásil Williams.

„Hraje si s námi. Chce, abychom se kodrcali po celém okolí.“

„Jaký to má smysl?“ zeptala se Michelle.

„Protože to bude součást něčeho většího, o čem zatím nemáme potuchy,“ odpověděl King.

„A co by to mělo být?“ zeptal se skepticky Bailey.

„Když to všechno promýšlím, tak vy budete až tím druhým, kdo se to dozví, „ řekl King, hleděl významně na Williamse a pak se ho tiše zeptal: „Jak to snáší Lulu, Todde?“

Williams se opřel a pokrčil rameny. „Vůbec neplakala, jen když byly kolem ní děti. Ale její matka, ta zatracená dáma, ta byla hysterická, vřískala něco o tom, jak velice Juniora milovala a co si bez něho na tomto světě počnou. Lulu ji pak z pokoje odvedla. To je tedy kousek, jen co je pravda.“

King si s Michelle vyměnili pohledy a jen zavrtěli hlavami.

„Ateď se dostáváme k zajímavému bodu,“ řekl Williams. „Pověděl jste nám, že Remmy vyhrožovala Juniorovi. A že od něho požadovala, aby jí vrátil nějaké věci a aby je Junior nikomu neukazoval.“

King přikýval. „Alespoň tak nám to řekla Lulu s tím, že to má od Juniora. Ale Remmmy Battleová nebyla tím, kdo mlátil Juniora předtím, než byl uškrcen.“

„Ale Lulu tvrdila, že Remmy řekla Juniorovi, že zná lidi.“

King s tím nesouhlasil. „Nejsem si jist, proč by ho Remmy chtěla zabít, alespoň ne teď. Podle Lulu chtěla Juniorovi poskytnout nějaký čas, aby si to promyslel. Kdyby byl mrtvý, už by jí asi nemohl dost dobře říci, kde jsou ty věci – vlastně by ani nemohl, protože je vůbec neukradl. Alespoň já tomu prostě nevěřím.“

„Ale jestliže bude mrtvý,“ poznamenal Bailey, „tak ty věci, ať jde o cokoliv, také nebude moci nikomu ukázat.“

Kinga to nepřesvědčilo. „Ale s tím by Remmy nemohla počítat. Mohl přece něco podniknout pro případ, že by se mu něco mělo přihodit.“

„Strefil jste se do černého,“ řekl Williams. „Ale to je něco, co musíme prověřit. Neříkám to proto, že bych se snad těšil na setkání s Remmy.“

„My teď musíme jít navštívit nějaké lidi a podívat se na nějaká místa,“ řekl King.

„Kam a koho“ zeptal se Bailey ostře.

„Otce Steveho Canneye a rodiče Janice Pembrokeové.“

„Už jsme s nimi mluvili. A také s každým, kdo se znal s Dianou Hinsonovou.“

„Ale nebrali jste v úvahu jiné páry očí“, řekla Michelle.

„Tak jděte,“ řekl Williams. „Máte k tomu plnou moc.“

„Jen mě informujte, když přijdete na něco zajímavého,“ řekl Bailey.

„Budu odpočítávat minuty,“ zamumlal King.

44. KAPITOLA

Ještě předtím, než King s Michelle navštívili rodiče Pembrokeové a Cannyeho, odskočili si na chvíli do kanceláře něco vyřídit. Když přijeli před dům, kde bylo sídlo jejich firmy, spatřili zde na parkovišti stříbrné kombi Volvo a BMW Eight Series.

„Eddie a Dorothea,“ řekla Michelle, když vystupovala ze svého auta. Jako na povel se ve stejné chvíli otevřely dveře obou zaparkovaných vozů a manželé vyšli ven.

„Přijeli každý zvlášť,“ potichu poznamenala.

„A možná také každý odjinud.“

Eddie měl na sobě šedivé společenské kalhoty, bílou košili a modré sako a v ruce nesl kožený diplomatický kufřík. Michelle musela v duchu ocenit, že ve svém slušivém oblečení s opálenou svěží tváří vypadal velice pohledně.

Dorothea byla celá v černém, což odpovídalo okolnostem, v jakých nyní žila rodina, ale King věděl, že to nemá nic společného se zármutkem nad ztrátou otce: síťované punčochy, střevíce na jehlách a velmi viditelná rýha ve výstřihu to jasně prozrazovaly.

King odemkl dveře domu jejich firmy a všichni vešli dovnitř.

Když se usadili, King řekl: „Dovolte, abychom vám, Eddie, vyslovili upřímnou soustrast nad ztrátou otce.“ Pohlédl na Dorotheu, ale neřekl nic, protože její pohled naznačoval, že o žádnou kondolenci nestojí.

„Pořád tomu nemohu uvěřit,“ řekl Eddie. „Maminka tam byla v deset a v půl jedenácté již byl mrtvý.“

„Remmy nám řekla, že když odcházela, tak nikoho neviděla,“ poznamenala Michelle.

„Je přece nemožné si myslet, že by někdo před Remmy vyskakoval a vykřikoval’teď hodlám vašeho manžela zabít‘“, řekla Dorothea nedůtklivě.

Eddie řekl: „Díky za tuto poznámku, Dorotheo. Jestliže nemáš nic užitečného, čím by jsi pomohla, tak proč nesedíš potichu a neodpustíš si takové trucování?“

Dobře řečeno, Eddie Battle, pomyslela si Michelle.

Vypadalo to tak, jako by Dorothea chtěla odpovědět nějakou nechutností, ale ovládla se. Zůstala sedět se složenýma rukama hledíc na podlahu.

„Co pro vás můžeme udělat, Eddie?“ tázal se King.

Eddie vytáhl z kufříku noviny a ukázal na článek, který vévodil titulní straně. King si od něho vzal noviny a očima projížděl text uvedeného článku, zatímco se mu Michelle dívala přes rameno.

Bylo vidět, že Kinga tato četba znepokojila. „Jak se, sakra, mohla informace o tom, že Remmy vyhrožovala Juniorovi, dostat do novin?“

„Možná Lulu,“ domnívala se Michelle. „Nebo její matka, Priscilla. Zdá se, že by to mohla udělat.“

„Přes to přese všechno,“ řekl Eddie, „teď si celé město myslí, že Juniora zabila maminka.“

„Ale v Gazette rovněž stojí, že Juniorova smrt je spojována se sériovými vraždami,“ podotkla Michelle.

Eddie se v křesle posunul a řekl: „Na tom nezáleží. Lidé si budou myslet, že někoho podplatila, aby to do těch sériových vražd zapadlo.“

„Jak to Remmy snáší?“

„Ničí jí to.“

„Ale nepopírá, že Juniorovi vyhrožovala?“ zeptal se King.

Eddie zpozorněl. „Seane, nechci s vámi hrát žádnou hru o významu slov, ale i kdyby mu pohrozila, s jeho smrtí neměla nic společného.“

„Nemohu vědět, co si lidé myslí.“

„Vím, ale jen jsem si myslel, že…“

„Co chcete, abychom podnikli, Eddie?“ vlídně se zeptala Michelle.

„Ano, bylo od vás milé, kdybyste se dostali k podstatě celé věci“, řekla Dorothea a dodala: „Musím teď dopoledne klientům ukázat ještě dva domy.“

Eddie ji ignoroval a řekl: „Mohli byste přijet a ještě jednou promluvit s maminkou? Vím, že jste u nás byli druhý den s Chipem a že ona rozhovor usekla. Ale jestliže přijdete ještě jednou, vím, že vás uvítá. Právě tede potřebuje někoho, s kým by si promluvila.“

„Co přesně by nám měla říct?“ zeptal se King.

„Nejsem si tím tak docela jist,“ přiznal Eddie. „Ale při nejmenším jí můžete uvést na správnou stranu celé záležitosti, na rozdíl od té žumpy v novinách.“

„Určitě to udělá Chip se svými muži.“

„Ale s vámi to pro ni bude příjemnější. Mezi námi a tady těmi zdmi, Chip a maminka se spolu příliš nesnášejí.“

„I když vám zachránil život?“

„Nevím, jak bych to vysvětlil. Pouze vím, že je to pravda.“

„Chip o ní mluví velmi hezky.“

„Asi jsem se špatně vyjádřil. Mamince na něm skutečně nijak nezáleží.“

„Tak dobře, promluvíme si s ní. Ale znovu zdůrazňuji, že to pomluvy mezi lidmi nezastaví.“

Dorothea vstoupila do rozhovoru. „Protože Eddie pořád chodí kolem horké kaše, dovolte mi, abych to řekla přímo. Na celém světě nenajdeme žádný způsob, který by vyloučil, že Remmy měla něco společného se smrtí toho muže. Avšak pokud vypátráte kohokoliv, kdo zabil Juniora, všechny klevety to zastaví.“

„Ano,“ řekl Eddie. „A pak možná najdete toho, kdo zavraždil i otce.“

„Takže vy si myslíte, že by to mohla být jedna a tatáž osoba?“ zeptal se King

„Zdá se, že spolu souvisí to, že Junior byl obviněn z vloupání do domu mých rodičů a pak byl v rychlém sledu zabit i on.“

„Ve skutečnosti je to vlastně můj názor,“ řekla pyšně Dorothea. „A to je také důvod, proč jsem zde. Přemýšlela jsem o tom minulou noc. Co když někdo použil řadu zabíjení k tomu, aby zakryl vraždy Bobbyho a Juniora? A pokud ano, pak musí být nějaká spojitost s tím, co bylo ukradené.“

„To si vážně zaslouží vzít v úvahu,“ uznal King.

„Vidíš!“ vykřikla Dorothea a ukázala na manžela. „Vždyť jsem ti to řekla!“

„Dobře, Dorotheo, dobře,“ řekl Eddie. „Takže, vy si myslíte, Seane, že je to možné?“

„Cokoliv je možné“, řekl King neurčitě. „Bude vaše matka dnes doma?“

„Ano, ale zítra je pohřeb. Hodně lidí jí teď kvůli tomu navštěvuje.“

„Tak to necháme až po pohřbu. V kolik hodin bude?“

„Ve dvě hodiny. Bohoslužba se koná v Kristově chrámu a pohřební obřad v Kensingtonu. Samozřejmě vás rádi uvítáme.“

Dorothea se naklonila kupředu a zeptala se: „Máte nějaké tipy? Podezíráte někoho?“

„Dorotheo, vyšetřování stále ještě probíhá. Nemůžeme je nijak komentovat,“ odpověděl King.

„Jen jsem si myslela, že když jsme vám pomohli, že byste nám mohli o těch věcech také něco říci,“ řekla odměřeně.

„Je mi to líto, ale takhle to nefunguje. Ale když už jste tady, mám na vás otázku. Navštívila jste Bobbyho odpoledne toho dne, když byl zavražděn?“

Dorothea se na něj podívala bezvýrazným pohledem. „Ano, a co má být?“

„Co bylo účelem této vaší návštěvy?“

„Byl to můj tchán. Chtěla jsem vidět, jak se mu daří. Nebylo to poprvé. A byla jsem tam dlouho předtím, než došlo k vraždě.“

„A ten večer jste jela do Richmondu. V kolik hodin jste tam přijela?“

„Nevzpomínám si. Už bylo pozdě. Šla jsem hned spát.“

„V jakém hotelu?“

„The Jefferson, Vždycky tam spím.“

„Nepochybuji o tom. A jsem si jist, že nám tam přesně řeknou, kdy jste tam přijela.“

„Kam tím, zatraceně, míříte? Přišla jsem teď sem, abych se pokusila vám pomoci a ne abych byla vyšetřována.“

„A já se pokouším pomoci vám. Jestliže jste byla v hotelu vzdáleném sto padesát kilometrů v době, kdy váš tchán byl zabit, pak máte neprůstřelné alibi. Jsem přesvědčen, že si to FBI již také ověřila.“

Dorothea ještě chvíli mlčky hleděla na Kinga, pak vstala a odešla. Eddie oběma poděkoval a rychle ji následoval. King a Michelle je pozorovali oknem, když šli ke svým automobilům.

Michelle řekla: „Že si nemyslíš, že byla v deset hodin v tom hotelu, nebo jí věříš?“

„Myslím, že byla někde a nechce, aby se manžel o tom dověděl. A jsem si jist, že Bailey to již zjistil a neobtěžoval se nám to sdělit. Její odpověď o tom, že už byla u Bobbyho dříve, je naprosto lživá. Ověřil jsem si to v nemocnici.“

Michelle sledovala, jak Eddie nastupuje do svého vozu. „Divím se, jak takový pěkný chlap mohl skončit u takové čarodějnice?“

King se na ní podíval a usmál se. „Jsi do něho celá pryč?“

Michelle zrudla a řekla: „Mluv vážně, Seane.“

„Co máš v plánu na zítra odpoledne?“

„Asi si půjdu zaběhat.“

„Ruší se! Jdeme na pohřeb.“

„Proč?“

„Není snad tak trochu známo, že vrazi často chodí na pohřby svých obětí?“

„No, ale na jiných pohřbech jsme nebyli.“

„Také žádné nebyly. Rodiče Rhondy Tylerové zřejmě nechtěli být nikým obtěžováni a tak dceru nechali pohřbít v umovém háji nedaleko Lynchburgu. Byl jsem tam. Kromě rodičů jsem tam viděl jenom hrobníky.“

„To mě překvapuje, že tam nebyl nikdo z Aphrodisiaku. Například ta Pam.“

„Myslím, že ta děvčata chtěla jen zapomenout, že se něco takového vůbec stalo.“

„Povídej, co jsi ještě viděl a nikdo neviděl tebe.“

„Steve Canney byl zpopelněn bez obřadu.“

„To je u velké fotbalové hvězdy poněkud neobvyklé.“

„Jeho otec měl jiný názor.“

„A co Pembrokeová?“ zeptala se Michelle.

„Její rodiče byli tak otřeseni z toho, co dělala s Canneyem než zemřela, že ji pohřbili na neznámém místě mimo náš okres.“

„Hinsonová?“

„Její rodiče odvezli její ostatky tam, kde se narodila. Tedy do New Yorku.“

„Co tedy říkáš tomu, že nás navštívil Eddie a Dorothea?“ zeptala se.

„Eddiemu rozumím. Asi ho k tomu přiměla matka. Poslušně loajální syn je jejím dokonalým nástrojem. Ale to, že přišla Dorothea, je mnohem zajímavější. Tvrdila, že to bylo proto, aby nám pověděla o té své teorii o vrahovi. Ale vlastně mě překvapuje, že se tím tolik zabývá. Myslím, že přišla jen proto, aby tady ulovila nějakou informaci.“

„Možná, že se jen vychloubala, že má v práci nějaký velký obchod s domy. Vždyť to přece zase tolik nepotřebuje.“

„Ne, myslím, že by to mohla potřebovat,“ odpověděl King.

„Co tím myslíš? Vždyť je královnou místního podnikání v nemovitostech.“

„Dorothea je zapletená do nějakých pochybných obchodů s realitami, které se na jihu odehrály teprve nedávno.“

„Zjistil jsi o tom něco?“

„Už nemám zájem přenechávat Chipovi Baileymu všechnu legraci.“

„Takže jsi mu to neřekl?“

„Je od FBI, tak ať si to zjistí sám.“

„Jinak řečeno, Dorothea potřebuje peníze a zkouší se dostat do přízně Remmy, aby nějaké získala.“

„Může to tak být,“ řekl King a podíval se na hodinky. „Domluvil jsem setkání s rodiči Rogera Caneye a Pembrokeové, které by měly začít za hodinu. Až to skončíme, můžeš jít nakupovat.“

„Nakupovat? Proč?“

Podíval se na ní a řekl: „Džíny a kožená bunda tajného agenta nejsou zrovna nejvhodnějším oblekem na pohřeb.“

45. KAPITOLA

Sylvia Diazová přepočítávala pilulky Počítala je znovu a pak ještě jednou. Procházela předpisy, které napsala za poslední tři týdny a porovnávala jejich počet se záznamy o lécích v lékárně její ordinace za toto období. A nakonec si sedla k počítači a prověřovala stavy léků i touto cestou. Záznamy v počítači odpovídaly počtům léků v zásobách lékárny, ale byly v rozporu s předepsanými recepty. Sylvie věřila předpisům, které sama vystavovala. Bylo jasně vidět, že léky chybějí. Zavolala svojí administrativní manažerku a dlouho s ní hovořila. Pak spolu prošly záznamy. Další, s kým o tom mluvila, byla sestra odpovědná za léky, která vyplňovala recepty v kanceláři. Po skončení všech těchto jednání nabyla Sylvia přesvědčení, že ví, v čem spočívá tento problém.

Promýšlela, co s tím udělat. Neměla žádný skutečný důkaz, pouze hodně okrajových známek podezření. Začala uvažovat, kdy se zde zloděj nebo zlodějové mohli pohybovat. Byl jen jeden způsob, jak to zjistit. Vnější dveře jak k pitevně, tak do její ordinace bylo totiž možné otevřít pouze kartou a to po celých čtyřiadvacet hodin, což platilo pro vstup i výstup. Byl v nich zabudován elektronický přístroj, který by jí ohlásil, kdo a kdy do budovy vstoupil. Zavolala bezpečnostní agenturu, jejím lidem poskytla nezbytné informace, včetně kódu karty a zodpověděla jejich otázky. Lidé z této agentury jí řekli, že kromě ní v minulém měsíci vstupoval do její ordinace pouze jeden muž: Kýle Montgomery. Sylvia si pak vzpomněla, že ho zde vlastně uviděla při jeho poslední večerní návštěvě kolem desáté hodiny, právě v tu dobu, kdy byl zavražděn Bobby Battle.

Matka Janice Pembrokeové byla starší, než King očekával. Janice byla nejmladší z osmi dětí, vysvětlovala paní Pembrokeová. Bylo jí čtyřicet jedna let, když se Janice narodila. Se svým druhým manželem, nevlastním otcem Janice, žili ve zchátralém patrovém domku z neomítnutých cihel na okraji města. Janice byla jediným dítětem, které zůstalo doma. Její otčím byl malý, břichatý muž s kyselým výrazem ve tváři. Za uchem měl cigaretu a i když bylo teprve devět hodin, v ruce už držel pivo značky Budweiser. Zřejmě asi vůbec nechodil brzy do práce. Chlípně se usmíval na Michelle a od té chvíle, kdy se posadili v zaneřáděném pokoji, nespustil z ní oči. Jeho žena byla hubená s výrazem vy čerpaného člověka, což bylo pochopitelné po té, kdy vychovala osm dětí a jedno ztratila takovým hrozným způsobem. Její paže a obličej byly také poznamenány několika velkými modřinami.

„Spadla jsem ze schodů“, vysvětlovala Kingovi a Michelle, když se jí na to ptali.

O své mrtvé dceři mluvila váhavě, často si přitom otírala oči papírovým kapesníčkem. Řekla jim, že vůbec nevěděla, že se stýká se Stevem Canneyem.

„Každý byl z odlišného světa,“ nevrle řekl nevlastní otec. „A spávala po okolí, ta malá špinavá čubka, a to jí přišlo draho. Asi se domnívala, že by mohla otěhotnět a pak se vdát za bohatého kluka, jako byl Canney. Řekl jsem jí, že je šmejd a že každý šmejd se vždycky stane ještě větším šmejdem. Takže na to došlo.“ Po těchto slovech se podíval na Kinga s triumfálním výrazem ve tváři.

Matka se překvapivě nepostavila na obranu dcery a King si domyslel, že poranění v obličeji a na rukou jsou toho příčinou.

Pokud rodiče věděli, tak Janice neměla žádné nepřátele a tak nemohli přijít na žádný důvod, proč by ji někdo chtěl zabít. Stejné řekli policii a také lidem od FBI.

„A doufám, že to bylo zatraceně naposled, kdy jsme si tohle museli zažít,“ řekl nevlastní otec. „Jestliže odešla a nechala se zabít, je to její sakramentská chyba. Už nemíním takhle vysedávat a lidem jako vy pořád a pořád opakovat tyhle věci.“

„Oh, zdrželi jsme vás snad od něčeho důležitého?“ zeptala se Michelle. „Například od dalšího piva?“

Zapálil si cigaretu, dal si šluka a zakřenil se na ní. „Líbí se mi váš styl, dámo.“

„Mimochodem, kde jste byl vy v ten večer, kdy byla zavražděna?“ zeptala se Michelle, která se zřejmě přemáhala, aby tomu muži nedala výprask.

Úsměv mu zmrzl. „Co to má, sakra, znamenat?“

„To znamená, že chci vědět, kde jste byl, když byla vaše nevlastní dcera zabita?“

„Už jsem to řekl policajtům.“

„My jsme také policisté. Takže nám to musíte říci znovu.“

„Byl jsem s kámoši.“

„Ti kámoši mají nějaká jména a adresy?“

Jména a adresy měli a Michelle si je zapsala, zatímco muž se nervózně díval.

„S jejím zabitím jsem neměl nic společného,“ řekl ostře, když je při odchodu doprovázel.

„Pak se nemusíte ničeho obávat,“ odpověděla Michelle.

„Máte, holčičko, pravdu, ničeho se nebojím.“

Michelle se prudce obrátila a řekla: „Jsem zástupkyně policejního náčelníka Maxwellová. A pokud to nevíte, tak zmlátit svojí manželku znamená trestný čin.“

„Nevím o čem, sakra, mluvíte,“ zasupěl.

„Myslím, že by s tím nemusela souhlasit,“ řekla Michelle a hlavou kývla směrem k paní Pembrokeové, která se vystrašeně krčila za záclonami, když se dívala na odcházející dvojicí detektivů.

Zasmál se. „Jsem jako ten pes, který nekouše. Jako hodný král na svém hradě. Proč se někdy nezastavíte a nepřesvědčíte se? Předvedu vám to, miláčku.“

Michelle ztuhla.

„Nedělej to, Michelle,“ varoval partnerku King a bedlivě ji sledoval. „Nech to být.“

„Odprejskni, Seane!“

Přiblížila se k nevlastnímu otci Janice a tiše, ale zřetelně řekla: „Poslechni, ty žalostný malý debile, ona už nebude muset podávat osobně žádné žaloby. Udělá to za ní stát. Takže, až se sem vrátím – a já to udělám – a když bude mít jen malinký šrám, jen jeden, tak tě, ty mizero, zatknu. Ale nejdříve z tebe vykopu všechny tvoje sračky.“

Z mužových úst vypadla cigareta. „To nemůžete, jste policistka.“

„Bude stačit, když řeknu, že jsi spadl ze schodů.“

Muž pohlédl na Kinga a vykřikl: „Právě mě vyhrožovala.“

„Žádnou hrozbu jsem neslyšel,“ odpověděl King.

„Takže takhle by se to mělo stát, jo? Víte, žádné takové vychrtlé holky jako vy se nebojím.“

Před dvorkem domu se táhl asi metr padesát vysoký dřevěný plot se staromódní lucernou. Michelle se k němu přiblížila a jedním úderem své silné pravé nohy jej rozkopla napůl.

Když muž s otevřenou pusou uviděl tuto ukázku destrukce, tak se k jeho spadlé cigaretě připojila ještě i plechovka s pivem.

„Uvidíme se, miláčku,“ řekla Michelle a šla k vozu.

King se sehnul a zvedl kus rozbitého dřeva a ohromenému muži řekl: „Umíte si, sakra, představit, že by to byla něčí páteř?“ Pak mu dal čtyřicet dolarů na opravu a odešel.

Když vstupovali do auta, King řekl: „Myslím, že měl skutečně mokro v kalhotech.“

„Bude se mi lépe spát, když on nebude spát vůbec.“

King jí pak tvrdě řekl: „Odprejskni, Seane?“

„Promiň, byla jsem zlostí bez sebe. Ale ani ty se nemůžeš od takových věcí odvracet.“

„Ale jsem na tebe vlastně pyšný.“

„Tak dobře. Vím, že žádné mé výhrůžky jí situaci neusnadní.

Otakovém chlapovi nikdy nevíš, co může udělat. Asi jsem spíše měla být zticha.“

„Ale můžeš se sem přece kdykoliv vrátit a zkontrolovat situaci, ne?“

„Na to vezmi jed.“

„Dej mi vědět, až se k tomu rozhodneš.“

„Proč, budeš mě to chtít rozmluvit?“

„Ne, rád bych toho bastarda podržel, až z něho budeš mlátit to hovno.“

46. KAPITOLA

Sledoval Kinga a Michelle k Pembrokeovým a teď jel za nimi, když zamířili přes město k domu, kde žil Roger Canney.

Dnes si nevzal modrý volkswagen, ale starou dodávku.

Propocený kovbojský klobouk, tmavé brýle proti slunci a nalepená bradka a knír jeho vlastní produkce mu měla zajistit uspokojivé maskování. Dvojice vyšetřujících detektivů mu začala dělat vážné potíže, ale nebyl si jist, co s tím udělá. Pembrokeová je nikam nezavede, ani smrt Diany Hinsonové. A také vyšetřování vraždy Rhondy Tylerové vedlo do slepé uličky. Ale Canney – to bylo něco úplně jiného. Ten chlapec byl klíčem, který by mohl způsobit, že by se celý jeho plán zhroutil jako domeček z karet.

Už neměl čas zabít Rogera Canneye a kromě toho by to vyvolalo dokonce ještě větší podezření, proč musela zemřít školní fotbalová hvězda. Neměl jinou volbu, než nechat proběhnout interview, analyzovat informace, které se tam objevily a pak přistoupit k odpovídající akci. Těšilo ho, že byl naštěstí natolik prozíravý, když umístil odposlech do Canneyova domu ještě předtím, než zabil toho chlapce.

Taktika, všechno záleží na taktice.

Promasíroval si záda, kde měl modřiny způsobené zápasem s Juniorem Deaverem. Nemohl si už příště dovolit další takové střetnutí. Byl svědkem toho, jak Michelle rozkopla nohou plot vejpůl, aniž by bylo vidět, že jí to stálo nějakou velkou námahu. Byla to nebezpečná žena. A King byl svým způsobem dokonce ještě nebezpečnější. Ve skutečnosti byl Sean King jediným člověkem, jehož se obával, že by ho mohl porazit. Měl by s tím něco udělat. A stejně tak by potom měl zabít i Maxwellovou. Nechtěl, aby ta žena šla po něm s cílem pomstít partnerovu smrt.

Když auto před ním vjelo na dlouhou příjezdovou cestu k velkému cihlovému domu, postavenému v koloniálním stylu, zabočil do postranní silnice, zaparkoval a nasadil si sluchátka, která měl schovaná pod kloboukem. Pohrál si s přijímačem na předním sedadle, našel správnou frekvenci k vysílači, který ukrylv Canneyově domě, pohodlně se opřel a čekal, až začne show.

47. KAPITOLA

„Čím se vlastně Roger Canney zabývá?“ zeptala se Michelle, když pozorovala působivě vyhlížející dům. Vyšla jim vstříc správkyně domu a odešla ohlásit jejich příchod svému zaměstnavateli.

„Nevím, ale ať je to cokoliv, dělá to dobře,“ odpověděl King.

„Na co zemřela jeho žena?“

„Ani to nevím. Nejsem přítel jejich rodiny.“

Michelle se stále rozhlížela. „Ale víš to, co já neznám.“

King přikývl. „Žádné rodinné snímky nejsou k dispozici.“

„Co z toho vyplývá?“

„Buď je nedávno stáhli kvůli otcově velkému smutku nebo zde nikdy nebyly.“

„Velký smutek? Vždyť svého jediného syna pohřbil pod příkrovem tmy.“

„Každý své city projevuje jinak, Michelle. Například někteří lidé pod tlakem svého rozpoložení rozpůlí kopancem dřevěný plot.“

Pak se objevil Roger. Vysoký, drsně vyhlížející muž s ohnutými rameny a s nešťastným, vyčerpaným výrazem v obličeji. Pokynul jim, aby si sedli na gauč v obývacím pokoji a sám usedl naproti nim. Když mluvil, tak se neobtěžoval, aby jim hleděl do očí. Díval se většinou na trámový strop.

„Nejsem si jist, zda je nutný další rozhovor,“ začal.

King řekl: „Vím, že je to pro vás strašlivě obtížná doba…“

Canney ho přerušil. „Dobře, dobře, věnujme se už vlastní věci.“

Detektivové položili standardní otázky, na které Canney reagoval jednoslabičnými odpověďmi pronášenými s mimořádnou neochotou.

Nespokojený King se zeptal: „Takže nevíte o tom, že by syn měl nějaké nepřátele. Nebo, že by se sám o nějakých zmínil?“

„Steve byl velmi populární. Každý ho měl rád. Nikomu nic špatného neudělal.“

Tón, jakým to vyslovil, nepatřil hrdému otci, nýbrž někomu, kdo se snaží něco předstírat. King si s Michelle vyměnili tázavé pohledy.

„Nezmínil se někdy, že zná dívku jménem Janice Pembrokeová?“ tázala se Michelle.

„Steve mi nedůvěřoval. Jestliže se točil kolem nějaké coury, byla to jeho věc. Bylo mu sedmnáct a hormony s ním cvičily. Ale pokud dostal nějakou dívku do jiného stavu, bylo by to pro mne víc než bolestné.“

„Jak je to dlouho, co zemřela vaše žena?“ zeptala se Michelle.

Canney stáhl pohled ze stropu a zaměřil jej na Michelle.

„Proč? Je to podstatné?“

„Ptám se jen ze zvědavosti.“

„Tak si vaši zvědavost nechte na podstatné věci.“

„Dobře, můžete si vůbec vzpomenout na něco, co vám mohl Steve říci nebo jste zaslechl, že říká, nebo co dokonce jeho přátelé říkají, prostě něco, co by pomohlo osvětlit jeho vraždu?“ požadovala Michelle.

„Podívejte se, už jsem vám řekl, že jsme vlastně nebyli žádní kamarádi. Bydleli jsme sice v jednom domě, ale to bylo vše.“

„Existuje nějaká příčina, proč jste si se synem nebyli blízcí?“ zeptal se King.

„Oba jsme k tomu měli nějaké důvody, ale nevztahují se k jeho smrti.“

„Obávám se, že o tom musíme rozhodnout my sami. Takže kdybyste nám mohl odpovědět…“

„Obávám se, že musím odmítnout,“ chladně řekl Canney.

„Nu, dobrá, jak chcete. Proberme si, co jste dosud řekl. Vy a váš syn jste měli mezi sebou vztah, který by mohl být reálně vysvětlen jako nepřátelský. Vy jste byl snad špatný z toho, že chodil na rande s nějakou courou, jak jste ji nazval, a byl jste zneklidněn, že budete muset za toto dítě platit. A pak byl Steve s touto ‚courou‘ zastřelen brokovnicí. Máte brokovnici, pane?“

Canney vstal a jeho tvář zbrunátněla. „Co tím, sakra, sledujete? Jak se opovažujete? Překroutil jste má slova.“

King se i nadále tvářil lhostejně. „Ne. Jen jsem argumentoval tak, jak by to udělal každý kompetentní žalobce. To, co jste nám řekl, z vás dělá možného podezřelého ze smrti vašeho syna. Jsem si jist, že ten žalobce se vás zeptá, kde jste byl, když syna zabili. Doporučuji vám, abyste na stejnou otázku odpověděl i nám.“

„Byl jsem doma a spal.“

„Sám?“

„Ano!“

„Takže nemáte žádné alibi,“ prohlásil King a pohlédl na Michelle. „My o tom teď podáme hlášení. Určitě vás nemine ještě šňůra vyšetřování, kterou FBI jistě provede se svojí příslovečnou aktivitou.“ Pak se podíval zpět na Canneye, začal se zvedat z gauče a dodal: „Jsem si jist, že vás lidé od FBI budou kontaktovat. Prosím, pro nejbližší dobu neopouštějte okruh svého domova.“

Canney už byl opět bledý a řekl: „Počkejte minutku, počkejte ještě zatracenou minutu. Nemám nic společného se Steveho vraždou.“

„Při vší úctě k vám, pane Canney, nikdy jsem se nesetkal s vrahem, který by řekl něco opačného,“ odpověděl King.

Canney stál, sepjal ruce, pak je zase svěsil podle těla, zatímco King vyčkával a pozorně se na něho díval. Nakonec si Canney znovu sedl.

Po chvilce ticha, jako kdyby hledal správná slova, řekl: „Steve byl zcela prostě dítětem své matky. Uctíval ji, zbožňoval ji. Když zemřela, jaksi mě to vyčítal.“

„Nevzpomínám si, co bylo příčinou jejího skonu?“ řekl King.

Canney si nervózně mnul ruce.

„Byla to autonehoda. Už jsou to více než tři roky. Sjela ze silnice do rokle. Byla okamžitě mrtvá.“

„Jak vám to mohl váš syn vyčítat?“ chtěla vědět Michelle.

„Jak to mám, sakra, vědět!“ náhle vykřikl Canney, ale vzápětí se uklidnil. „Promiňte. Jak si jistě dovedete představit, je to všechno velmi složitě.“ V pokoji se na chvíli rozhostilo ticho. „Byl v tom… prostě byl v tom zřejmě alkohol,“ nakonec Canney ze sebe dostal tichým hlasem.

„Vaše žena před touto jízdou pila?“

„Asi ano. Bylo to překvapení, protože nikdy moc nepila.“

„A vaše manželství bylo šťastně?“ zeptala se Michelle.

„Bylo jako mnoho jiných,“ řekl Canney defenzivně.

„Jak to myslíte?“ tázala se opět Michelle.

„Myslím to tak, že jednou to klapalo, po druhé zase byly třenice.“

V tomto okamžiku vstoupila do pokoje správkyně a sdělila Canneyovi, že ho volají k telefonu. Canney se omluvil a odešel z pokoje.

Michelle se obrátila ke svému partnerovi. „Víš, vůbec to neodpovídá tomu, co jsem čekala. Myslíš, že měl něco společného se smrtí manželky?“

„Nemohu to vyloučit.“

„Něco nám určitě zatajuje. Myslíš, že zabil syna?“

„Syn. To je zajímavé slovo.“

Udiveně se na něho podívala. „Co máš na mysli?“

„Jenom to, že Canney ho nikdy nenazval synem. Pouze jsme slyšeli Steve.“

„To je pravda. Ačkoliv to mohlo být pouze proto, že Steve byl téměř muž a vztah mezi nimi byl napjatý“

„Ne, myslím, že už nám mohl odpovědět.“

„A jak, Seane?“

„Vysvětlil, proč se jejich vztah zhoršil. Řekl, že mu Steve vyčítal matčinu smrt.“

„Tedy?“

„Těsně předtím řekl, že…“ King vytáhl zápisník a četl z něho: „Canney řekl: ‚Steve byl zcela prostě dítětem své matky.‘“

„Ano, a to znamená, že dával přednost matce před otcem.“

„Anebo, vzato doslova, že ona byla jeho matkou…“King se zarazil a pohlédl na Michelle.

Jeho poslední slova jí konečně došla a řekla: „A Roger Canney nebyl jeho otcem.“

Venku nastartovala dodávka. Muž za jejím volantem uslyšel vše, co potřeboval. Nastal čas k činu. Ale nejdříve musel připravit plán.

48. KAPITOLA

Kýle Montgomery na svůj vyděračský dopis dosud neobdržel žádnou odezvu. Najal si schránku na poště a její číslo oznámil svému adresátovi. Samozřejmě, že dopis nepodepsal. V tomto dopise se podle svého názoru zcela jasně rozepisoval o záležitosti, o které ve skutečnosti mnoho nevěděl. Spoléhal na to, že se příjemce dopisu zlomí pod svědomím viny, což by mu mělo přinést, jak se domníval, nějakou materiální výhodu. Ale přesto se nezbavil pomyšlení, zda udělal správně. Pak si řekl, že pokud se dopustil chyby, svět se stejně nezboří. Byl o tom přesvědčen.

Zamířil k baru Aphrodisiac s další zásilkou pro svou „klientku“. Nemusel si brát další dávku z lékárny, protože mu ještě od minule dost pilulek zbývalo. Nebyl důvod k tomu, aby pokoušel štěstí.

Přijel k přeplněnému parkovišti a vešel dovnitř. Nevšiml si vozu, který zaparkoval za ním. Kýle, plně v zajetí myšlenek na očekávané peníze, vůbec nevnímal, že byl sledován už od okamžiku, kdy opustil svůj byt.

Vstoupil do baru a jak bylo jeho zvykem, ještě chvíli sledoval tanečnice u tyčí. Byla tam jedna, která se mu velmi líbila, ale žádné velké šance zde neměl. Pro tyto dívky nebyl přitažlivý ani svým zjevem, ani tím, že především neměl tolik peněz, které požadovaly.

Vystoupil po schodech a vydal se k rudému závěsu, když se před ním objevila jakási žena. Vypadala podroušeně a nohy jí příliš nechtěly poslouchat.

„Kam jdete?“ zeptala se.

„Někoho navštívit,“ nervózně odpověděl. „Jsem očekáván.“

„Je to pravda?“ očividně opilá žena zabrebtala. „Máte nějaký průkaz totožnosti?“

„Průkaz totožnosti? K čemu? Nepiji ani nesmiřuji děvčata. Vypadám snad jako nezletilý? Nebo jste si nevšimla šedivých vousů na mé bradce?“

„Nedělejte na mně machra nebo odtud vyletíte.“

„Podívejte se, paní, o co jde?“ zeptal se Kýle mírnějším tónem. „Už jsem tady byl předtím.“

„To vím, viděla jsem vás,“ řekla žena.

„Cožpak vy sem často chodíte?“ zeptal se Kýle a trochu znervózněl. Náhle mu svitlo, že není dobré získat zde pověst pravidelného návštěvníka.

„Každý den“, odpověděla Lulu Oxleyová. Prudce švihla rukou k rudému závěsu a řekla: „Zaklepej, lotře.“

Lulu se vydala dolů po schodech, zatímco Kýle rychle prošel rudým závěsem.

Zaklepal na stejné dveře a zaslechl obvyklou odpověď. Vstoupil dovnitř. Žena ležela pod přikrývkou v posteli. Mohl ji sotva rozeznat. Taková byla v pokoji tma.

Nadzvedl svůj balíček a řekl: „Tady je to.“

Něco po něm hodila. Natáhl ruku, ale marně, takže předmět dopadl na podlahu. Ohnul se a věc sebral. Deset srolovaných stodolarovek zajištěných gumičkou. Položil svoji dodávku na stůl, vedle něhož se postavil a nervózně se na ní díval. Když uplynulo několik vteřin a žena nic neřekla, obrátil se a chtěl odejít. Zastavil se, když zaslechl zaskřípání per v posteli a spatřil světlo. S přimhouřenýma očima se ohlédl a viděl, že vstala a šla k němu. Měla na hlavě šátek a tmavé brýle. Přikrývku měla obalenou kolem těla. Když se přiblížila, mohl vidět, že má obnažená ramena a na nohou punčochy.

Jakmile byla od něho asi půl metru, nechala přikrývku spadnout na zem. Měla černé krajkované kalhotky a jim odpovídající punčochy a podprsenku. Cítil, jak se mu zrychluje dech a narůstá napětí v každém svalu. Její tělo bylo absolutně fantastické s plochým bříškem, hebkými boky a ňadry, které se vypínaly proti tenkému materiálu, který měl za úkol je držet. V této chvíli si nepřál nic jiného, než to málo, co měla na sobě, z ní strhnout.

Jako kdyby vytušila jeho myšlenky, které se zřejmě jevily jako průhledné, vložila ruku za záda, rozepnula si háček, a podprsenka sklouzla na podlahu a její prsa volně vyskočila.

Kýle zasténal a téměř klesl do kolen. Byl to nepochybně největší večer v jeho životě.

Naklonila se, jako by se ho chtěla dotknout, ale jen si vzala balíček, zvedla přikrývku a opět se zahalila.

Kýle se posunul kupředu. „To není třeba, holčičko,“ řekl a ze všech sil se přitom snažil o zachování elegantního klidu. „Bude to stačit takhle.“ Nikdy nebyl blízko takové ženy, jako nyní. Dostat tisíc doláčů a k tomu ještě zdarma sex! Co mohlo být lepšího? Přiblížil se k ní blíž a chtěl ji obejmout, ale odrazila ho takovou silou, že zůstal překvapeně zírat.

Zrudnul, když se začala smát.

Vrátila se do postele, znovu odhodila přikrývku na podlahu, lehla si na záda a protáhla se jako kočka. Pak se obrátila na všechny čtyři a sáhla po balíčku na nočním stolku. Schválně si dala záležet, aby to trvalo déle, což mu poskytlo dlouhý a ničím nezakrytý pohled na její tělo zezadu. Vyvolalo to v něm mocné vzrušení, které vskutku přecházelo až do bolesti.

Znovu se převrátila na záda, zvedla nohy do vzduchu a pomalu si stahovala punčochy, aby je vzápětí zmuchlala a hodila po něm. Pak na něho namířila ukazovák a opět se začala smát. Kýle pocítil, jak mu stoupá tlak, i když ostatní partie jeho organismu ochably.

„Ty kurvičko!“ Jeho fantazie se konečně vyčerpala a teď už jí chtěl jen dát pořádnou lekci. Rozběhl se k ní, ale stejně rychle se zastavil, když spatřil pistoli, která mířila přesně jeho směrem. Musela ji mít schovanou pod lůžkovinami.

„Vypadni!“ Bylo to poprvé, kdy na něho promluvila normálním tónem. Nepoznal její hlas. Ale snažil se ho rozeznat. Stále přitom hleděl na pistoli, která se pohybovala nahoru a dolů, nejdříve mířila na jeho hlavu a pak do jeho rozkroku.

Kýle začal ustupovat s rukama před sebou, jako by chtěl odklonit dráhu letící kulky. „Hej, jen klid, dámo. Už odcházím.“

„Tak hned!,“ řekla hlasitě, když se obalila přikrývkou a postavila se před něho s namířenou pistolí, kterou svírala oběma rukama, jakoby přesně znala způsob jejího použití.

Zvedl ruce ještě výše a řekl: „Už jdu, už jdu, zatraceně!“

Obrátil se a vykročil ke dveřím.

„Polož peníze na stůl,“ řekla.

Pomalu se otočil. „Cože?“

„Peníze na stůl!“ Svůj rozkaz doprovodila pohybem pistole.

„Přinesl jsem vám, co jste chtěla. To stojí peníze.“

Namísto odpovědi nechala přikrývku znovu spadnout a jednou rukou si přitom zakrývala ladné křivky svého téměř nahého těla. „To tedy stojí,“ řekla velice rozhodně. „Podívej se, hošánku, teď to bylo naposled, kdy tyto peníze vidíš.“

Po této urážce se naježil. „Tisíc dolarů! Za co? Za oplzlou atrakci, při které bych si ho mohl jen nahonit? Nedal bych tisíc dolarů ani za to, abych vám to udělal.“

„Neexistuje žádná suma, aby ses mě vůbec dotkl,“ řekla nepokrytě.

„0, jé! Kamaráde, to ses nechal napálit. Exhibicionistka žijící v pokoji striptýzového klubu? Ta, která se schovává za šátkem a těmi velkými tmavými brýlemi. Nejdříve přede mnou kroutí svým nahým zadkem a pak to zabalí. Kdo si, sakra, myslíte, že jste? No, co?“

„Už mě nudíš. Vypadni!“

„Víte co? Nemyslím, že byste z té pistole chtěla vystřelit, už ne kvůli té spoustě lidí tady okolo.“ Díval se na ní vítězoslavným pohledem, který však měl krátké trvání.

Poklepala na váleček, který byl upevněn na ústí hlavně pistole a řekla: „To je tlumič. Žádná rána vskutku není slyšet.“ Opět mu zamířila do rozkroku a zeptala se: „Mám ti to rychle dokázat?“

„Ne,“ vykřikl a stáhl se. „Ne.“ Hodil peníze na stůl, obrátil se, vyběhl z pokoje a práskl za sebou dveřmi.

Žena zamkla, vrátila se ke své posteli a polkla několik tabletek. Po několika minutách již vzdychala na podlaze, opět šťastná.

Od dveří pokoje této ženy bleskově odskočila Sylvia, těsně předtím, než odtud Kýle vyběhl. Slyšela všechno. Když vyšla z domu, stačila ještě zahlédnout, jak Kýle prudce rozjel svůj džíp z parkoviště, až za ním létaly kousky štěrku. Sylvia sejmula z hlavy klobouk a volně si rozpustila vlasy. Její podezření se potvrdilo. Kýle kradl léky a pak je prodával té ženě nahoře v pokoji. Sylvia se rozhodla počkat na parkovišti, aby viděla, zda vyjde ven.

Uplynuly hodiny. Už bylo časně ráno a Sylvia pozorovala více než stovku lidí, většinou muže, kteří odcházeli z budovy. Už se chtěla dalšího čekání vzdát, když se někdo objevil. Byla to ta žena, hlavu v šátku a sluneční brýle na očích, i když venku byla stále ještě značná tma. Kráčela dost nejistě, ale ke svému vozu, který byl zaparkovaný za domem, se dostala a odjela. Sylvia za ní nejela, protože by ji mohla snadno spatřit. Avšak viděla auto, do kterého žena nastoupila. Vzápětí nastartovala a odjela. I když se nyní našly odpovědi na několik otázek, přesto zůstávala ještě celá řada znepokojivých otazníků.

49. KAPITOLA

V den, kdy měl pohřeb Robert E. Lee Battle, byla modrá obloha, která se však záhy zakabonila. Když smuteční průvod dospěl ke hřbitovu, spustil se teplý, příjemný déšť. Velký houf lidí v černém seděl kolem čerstvě vyhloubené jámy pod obrovskou bílou plachtou.

King viděl, že hodně tváří zná a mnohé nikoliv. Říkalo se, že regionální letiště v Charlottesville a Lynchburgu byla přeplněna zaparkovanými soukromými tryskovými letadly přátel rodiny Battleů, kteří se přijeli naposledy rozloučit s Bobbym. Vedle pozvaných přivábila morbidní zvědavost pravděpodobně i další lidi, než obslužný personál.

Michelle seděla vedla Kinga. Teď měla na sobě skutečné šaty! King věděl, že lepší je to nekomentovat. Ruka ho stále bolela od jeho posledního bonmotu.

Battleové byli v první řadě, Eddie a Savannah po obou stranách matky. Chip Bailey sousedil s Eddiem. Dorothea seděla na konci řady se zkříženýma rukama. Mason stál po straně s očima na Remmy, která měla hustý závoj. Vždy oddaný služebník, pomyslel si King.

Z druhé strany Kinga seděl Harry Carrick. Jako vždy, byl úhledně oblečen, jeho bílé vlasy výrazně vynikaly proti pozadí jeho tmavého obleku. Než se posadil, lehce políbil Michelle na tvář a Kingovi pevně stiskl ruku.

„Dav lidí,“ zašeptal mu King. Michelle se předklonila a naslouchala.

„Bobby a Remmy měli mnoho přátel a obchodních partnerů. Dejte dohromady smuteční hosty a lidi, kteří sem přišli jen hltat očima senzaci, a dostanete ohromující číslo.“

„Myslím, že případ Juniora Deavera je vyřízený“ řekl King.

„Technicky ano. Nelze obžalovat mrtvého muže za vloupání, jaký by to mělo smysl?“

„Technicky, ale…“,řekl King a díval se na pozorně do tváře druhého muže.

„Avšak i kdyby moje domněnka byla správná a Junior byl nevinný, stále bych si přál toho zloděje chytit.“

„Chcete, abychom pokračovali ve vyšetřování?“

„Ano, Seane, chci. Musím brát zřetel na jeho ženu a děti. Proč by ti jeho malí měli vyrůstat v povědomí, že otec byl zloděj, když to není pravda?“

„Vlastně už máme naši vlastní motivaci, kterou hodláme dál sledovat.“

„Asi chápu o co vám jde, prostě zjistit, jak a proč byl Junior zabit.“

„Přesně. Co děláte po pohřbu?“

„Jsem pozván k Battleům,“ odpověděl Harry.

„My také. Možná, že najdeme tichý kout, kde bychom prodebatovali společný postup.“

„Těším se na to.“ Opřeli se o opěradla a poslouchali, jak kněz zahájil svojí řeč o mrtvém muži, o vzkříšení a věčném životě. Déšť neustával, takže zasmušilý den působil ještě depresivněji.

Když dlouhé kázání konečně skončilo, kněz šel kondolovat pozůstalým. King pohledem přejížděl skupinu kolem hrobu a po lidech stojících v jeho blízkém okolí. Šlo o stejnou techniku pozorování, jakou používal při sledování detailů při ochraně osobností, když působil u tajné služby. Tehdy pohledem vyhledával potenciální vrahy, nyní hledal někoho, kdo už zabíjel.

King ji zahlédl, když na pravé straně přešla přes malou vyvýšeninu.

Lulu Oxleyová byl celá v černém, ale na rozdíl od Remmy Battleové neměla žádný závoj. A pak náhle Kingovi svitlo: Juniorův pohřeb se rovněž konal dnes. A v celé oblasti byl pouze jeden hřbitov. Za přibližující se Lulu pochodovala Priscilla Oxleyová a tři Deaverovy děti.

„Oh, do prdele,“ zašeptal King směrem k Harrymu a Michelle. Zatímco Harry nevěděl, co se děje, dokud King na ně neukázal paží, Michelle je už zahlédla.

Harry sebou škubl a řekl: „Oh, dobrý Bože.“

Lulu se zastavila a pokynula matce a dětem, aby zůstaly stát tam, kde se právě nacházely. Okamžitě uposlechly a Lulu se pak znovu vydala na pochod. King, Michelle a Harry se současně zvedlize židlí. Také ostatní smuteční hosté ji zahlédli, protože mumlání doprovázející její kroky bylo stále silnější.

Když k ní trojice ochránců zákona přišla, což bylo asi patnáct metrů od Battleů, King řekl: „Lulu, přece to nemůžete vážně chtít udělat?“

„Odejdi mi, sakra, z cesty!“ řekla Lulu a King poznal, že pila.

Harry ji vzal za ruku. „Lulu, poslyšte. Poslyšte, co vám teď chci říct!“

„Proč bych, sakra, měla? Poslouchala jsem vás předtím a teď je Junior mrtvý!“ Kingovi připadala jako někdo, kdo se mohl každou chvíli buď zhroutit, nebo vytáhnout pistoli a začít palbu do všeho, co mělo na sobě nějaký oděv.

„Nebyl to dobrý nápad přijít sem,“ pokračoval Harry. „Není to dobré. Paní Battleová také truchlí.“

„Měla by se smažit v pekle za to, co udělala!“ Snažila se vyvléci ze sevření Harryho paže, ale starý muž tomu nějakým zvláštním způsobem zabránil.

Jeho hlas byl vyrovnaný a klidný. „Neexistuje ani střípek důkazu, že by měla něco společného s Juniorovou smrtí. Ve skutečnosti všechno nasvědčuje tomu, že byl zavražděn stejnou osobou, která zabila všechny ostatní, včetně Bobbyho Battlea. Stejný vrah zabil oba vaše manžele.“

„Tak tedy možná zabila svého manžela, to nevím. Ale vyhrožovala Juniorovi a ten je teď mrtvý.“

King se ohlédl a uviděl, že si Remmy Battleová nadzvedla závoj a dívala se na ně. A pak se nejhorší Kingovy obavy začaly naplňovat. Remmy přistoupila k Masonovi, něco mu řekla, ukázala na ně a vykročila k nim s otevřeným deštníkem.

„Oh, začíná to být lepší a lepší,“ zamumlal si King pod vousy. Všichni ostatní seděli a dívali se v očekávání katastrofického střetnutí obou vdov.

Díky svým dlouhým krokům se k nim Remmy rychle přiblížila. King jí okamžitě zablokoval cestu k Lulu.

„Uhněte, sakra, Seane. To není vaše věc.“ Její jižanský unylý přízvuk nikdy nevzbudil takovou pozornost, alespoň kam až sahaly Kingovy zkušenosti. Její pohled a tón nestrpěly žádnou opozici a King neochotně udělal to, co mu řekla.

Harry představoval další překážku, ale stačil sveřepý výraz ve tváři Remmy a také udělal úkrok stranou. Michelle pravděpodobně vycítila marnost takového počínání a proto se o to dokonce ani nepokusila.

Remmy nyní stála tváři v tvář Lulu, která na ní hleděla na svých vratkých nohách se slzami, které jí stékaly po tváři zkroucené výrazem nenávisti.

Aniž by se na ně ohlédla, Remmy řekla: „Paní Oxleyová, chci si s vámi soukromě promluvit. Musíme projednat nějaké věci, které se týkají jen nás dvou.“

Lulu začala: „Nemám nic, co bych měla říci…“

Remmy ji vzala za ruku, ale King, jenž nemohl vidět její rysy, se domníval, že to byl pravděpodobně pohled starší ženy, který způsobil, že obvykle nezkrotná Lulu nespustila své tirády.

„Prosím, promluvme si,“ o poznání klidněji řekla Remmy.

Trojice detektivů se pomalu vzdálila. King zůstával nablízku, připraven přiskočit, kdyby se ženy začaly navzájem škrtit.

Remmy najednou pevně stiskla paži druhé ženy. Ta se tomu z počátku bránila, ale Remmy se k ní naklonila a začala něco rychle říkat, jako by nechtěla, aby je někdo slyšel, i když se o to nikdo nepokoušel. Po delší chvíli se užaslý King už mohl jen dívat, jak byla Lulu klidná. A za ještě větší zázrak považoval, když po několika minutách rozhovoru Lulu natáhla paži a opřela se o paži Remmy. Jakmile obě ženy dokončily svůj rozhovor, zamířily ke Kingovi.

Remmy řekla: „Oxleyovi se k nám připojí v našem domě. Ale nejdříve se půjdu poklonit památce Juniora.“

Když odešly, King viděl, jak Mason shromáždil Priscillu a děti a pak je odvedl k limuzíně Battleů.

„Za svých více než pětasedmdesát let jsem neviděl něco tak divného a nevysvětlitelného jako toto,“ řekl ohromený Harry.

Když obě zmizely za menší vyvýšeninou, King řekl svým společníkům: „Zůstaňte tady.“ A lehce se rozběhl za oběma ženami.

Místo Juniorova hrobu nemělo žádný stan a ve všech ohledech bylo mnohem skromnější než vše, co se odehrávalo kolem Bobbyho pohřbu. Bylo to stejné, jako chtít srovnávat elegantní obchodní domy společnosti Saks na newyorské Páté avenui s tuctovými supermarkety typu Kmart, ačkoliv se jednalo o neoddiskutovatelnou skutečnost, že oba muži si byli ve své smrti rovni.

Jedinými lidmi zde byli dva muži, jejichž posláním bylo spustit prostou dřevěnou rakev do jámy a naházet na ní metr osmdesát tlustou vrstvu hlíny. King se díval zpoza velké ozdobné sochy matky s dítětem, která vévodila hrobu nedaleko od místa, kde právě Remmy mluvila s oběma hrobníky, kteří uctivé kývli hlavou a pak poodešli. Obě ženy poklekli na umělý koberec zeleného trávníku před rakví a sepnuly ruce k modlitbě. Zůstaly tak po několik minut. Když povstali, Remmy přišla k rakvi a položila na ni rudou růži. Lulu pokynula oběma mužům, kteří se znovu přiblížili, zatímco obě ženy, zavěšené do sebe, odešly.

King se stáhl zpět, když míjely jeho úkryt a sledoval je, dokud nezmizely za pahorkem. King se pak obrátil k Juniorovu hrobu. Hrobníci zamířili k nedaleko stojícímu nákladnímu vozu, zřejmě si šli pro lopaty. King se rozmýšlel, zda se má jít poklonit před místem posledního Juniorova odpočinku. King toho muže příliš neznal, ale věděl, že jeho žena a děti ho zřejmě velmi milovaly. Každý muž by měl za sebou zanechat takový odkaz. King si nevšiml, že by na pohřbu Bobbyho Batlea bylo prolito příliš slz, pokud vůbec nějaké uviděl.

Už byl na odchodu, když se zastavil a stáhl se hlouběji za sochu. Někdo se mihl u vedlejší skupinky stromů. Ta osoba rychle kráčela k hrobu a nervózně se přitom ohlížela. V jejích kradmých pohybech bylo zdánlivě něco jako pocit velké viny. King nemohl rozeznat, kdo to mohl být, zda muž nebo žena, protože vzezření osoby se skládalo z kalhot, kabátu a nízko naraženého kovbojského klobouku.

Když si neznámá osoba klekla před hrobem, King se vysunul kupředu, aby lépe viděl. Jakmile se sklonila k modlitbě, svezl se jí klobouk z hlavy. Podle délky spletených vlasů to vypadalo na ženu. Ale z úhlu, jaký měl King k dispozici za sochou, nemohl rozeznat její tvář. Měl tam jít a přesvědčit se o koho jde? Ale to by se sám prozradil. Ještě chvíli přemítal a pak se znovu stáhl za sochu matky s dítětem, sebral oblázek, namířil a hodil směrem k ukazateli, který byl vzdálen nějakých šest metrů po jeho pravici, blízko Juniorova hrobu. Výsledek se dostavil, jak doufal.

Žena rychle zvedla hlavu, když zaslechla zvuk kamínku, který narazil na ukazatel, což Kingovi stačilo, aby jasně zahlédl její tvář. Nasadila klobouk a rozběhla se ke skupince stromů.

King neměl žádný důvod ji pronásledovat. Věděl, o koho se jedná.

Ale proč se Sally Wainwrightová, žena mající na starosti Battleovy koně, modlila před hrobem Juniora Deavera?

50. KAPITOLA

Dům na rodinné usedlosti, kterému se říkalo Casa Battle, se sice vyznačoval velmi rozsáhlými prostory, přesto byl nyní zcela zaplněn hosty. Dlouhé a lněnými ubrusy pokryté stoly se v přízemí prohýbaly pod jídlem a nápoji. Harry s Kingem a Michelle si dali na své talířky něco k zakousnutí, vzali si sklenice s vínem a odebrali se do pracovny, aby si v klidu prodebatovali své záležitosti.

Harry řekl: „Nemyslím, že by nás tady někdo mohl vyrušovat. Je to dost daleko od všech těch pokrmů, a co je důležité, od pití. Zjistil jsem, že něčí úmrtí působí na lidi tak, že mívají zvlášť velkou žízeň.“

King se díval na starožitný psací stůl u jedné ze stěn místnosti. Byly na něm luxusní psací potřeby, kvalitní dopisní papíry s iniciálami REB, kožená pijáková kolíbka a několik staromódních kalamářů s inkoustem.

„Remmy je už od školních let dokonce ještě větším pisatelem dopisů, než já,“ řekl Harry dívaje se na Kinga. „Je to dáma, která nevěří nejen e-mailům, ale dokonce ani psacím strojům. A očekává, že i ona bude od ostatních dostávat rukou psaná poselství.“

„Líbí se mi, že má čas takto komunikovat. Myslím, že to přichází s tím, jak se člověk stává skutečně bohatým. Než jsme sem přišli, tak jsem si všiml, že Remmy a Lulu spolu odcházejí.“

„O poschodí výš má Remmy soukromý pokoj, vedle své ložnice,“ vysvětloval Harry. „Teď bych chtěl být mouchou a sedět tam na zdi.“

„Nedovedu si představit, co Remmy pověděla Lulu, že mezi nimi tak rychle zavládl mír,“ řekla Michelle. „Snad je možnémluvit o zázraku. Cítím se tak, jako bych téměř uviděla Pannu Marii.“

King se napil vína, uznale se usmál a pak řekl: „Valandraud of St-Emilion, dobrá značka vína. Remmy se nespoléhá na běžné odrůdy.“ Podíval se na starého muže a dodal: „Myslím, že mohu pochopit, o čem si Remmy a Lulu povídají. A co vy, Harry?“

Harry se napil trochu vína a kousl do zákusku z talířku, který držel na klíně, pak si uvolnil motýlka a upravil rukou vlasy. „Domnívám se, že můžeme doslova vycházet z toho, co řekla Michelle. Jinak řečeno, Remmy uzavřela všeobecný mír.“

„To přesně znamená co?“ zeptala se Michelle.

„Prostě řekla Lulu, že nevěří tomu, že Junior spáchal nějakou loupež a tudíž netrvá na žalobě požadující vrácení ukradených předmětů. Juniorovou smrtí končí kriminální vyšetřování, celá záležitost je oficiálně uzavřena.“

„Jsem si jist, že dodala něco na ten způsob, že nemá nic společného s Juniorovou smrtí a že je jí velice líto, že také Lulu ztratila manžela,“ poznamenal King.

„Možná přišla řeč i na to, že se Remmy postará o náklady spojené se studiem Oxleyových dětí na střední škole,“ dodal Harry.

„A snad mluvila i o finanční výpomoci pro Lulu, aby mohla vůbec dokončit stavbu domu,“ řekl King. „Už to vlastně nabídla Juniorovi, když se domnívala, že je za tím vloupáním. Asi pociťuje vinu za všechny potíže, které jim přivodila.“

Michelle se zmateně dívala na oba muže. „Vy si myslíte, že to všechno vyjednala během pár minut na hřbitově?“

Harry obřadně pozdvihl číši vína a řekl: „Remmy s ničím nedělá žádné cavyky. Nemusí se vždycky správně rozhodnout, ale když se do něčeho pustí, všichni to hned poznají! Na rozdíl od jisté vyšetřovatelky, kterou znám.“

Michelle se nad jeho poznámkou usmála a rychle přešla do vážného tónu. „A co bylo příčinou toho, že Remmy tak rychle změnila názor?“

„Jak už jsme řekli, Remmy ví, anebo při nejmenším věří, že Junior žádnou loupež nespáchal,“ řekl King. „Kromě toho, Junior v žádném případě nemohl zabít Bobbyho. Dokonce i kdyby měl nezbytné medicínské znalosti, které neměl, jen těžko by se vyhnul tomu, aby ho někdo v nemocnici nepoznal. Prověřoval jsem si to: na dobu Bobbyho vraždy měl alibi.“

„Takže si Remmy musí myslet, že zavraždění jejího manžela a krádež věcí z jejího domu spolu souvisejí,“ řekla Michelle. „Jestliže Junior nespáchal jedno, nemohl spáchat ani to druhé.“

„Přesně tak,“ řekl Harry. „To dokazuje, že byl falešně obviněn.“

King se rozhlédl po stěnách, které byly zaplněny knihami a pak vyhlédl z okna. Venku začínala odpolední melancholie, když se opět silně rozpršelo. Sledoval kapky šplouchající na střechy automobilů, které byly zaparkovány před garážemi.

„Když jsem sledoval Remmy a Lulu k Juniorovu hrobu, zahlédl jsem tam jiného truchlícího,“ řekl King. „Velmi neočekávaného.“

„Koho“? oba se zeptali současně.

„Sally Wainwrightovou.“

„Tu pomocnici ze stájí?“ divil se překvapený Harry.

Michelle luskla prsty. „Seane, vzpomeň si na den, kdy jsme poprvé mluvili se Sally. Zeptal si se jí, zda zná Juniora. Řekla, že ho v okolí viděla, ale sám jsi si všiml, jak se ti její odpověď zdála nervózní a vyhýbavá.“

„To je pravda,“ řekl King.

„Vzdát poslední čest člověku, kterého pouze viděla v okolí?“ zahloubal se Harry.

„Hodlám se slečnou Sally znovu promluvit,“ řekl King. Harry jim naznačil, aby si sedli na gauč naproti krbu, ale sám zůstal stát před nimi. „Teď se zdá být velice jasné, že to, co se přihodilo Juniorovi, bylo způsobeno někým, kdo má nějaké vědomosti o kriminalistickém vyšetřování.“

„Takže to má být další směr našeho pátrání?“ zeptala se Michelle.

Harry na její otázku neodpověděl, pouze si prohlížel staromódní kapesní hodinky, které visely na zlatém řetízku zavěšeném na jeho vestě.

„To je krásný kus, Harry,“ řekla Michelle.

„Patřil mému pradědečkovi. Jelikož nemám syna, tak je schovávám pro mého nejstaršího synovce.“ S velkou láskou na ně ukázal a řekl: „V tomto rozbouřeném světě je nádherný pocit vědět, že se najdou lidé, kteří si uvědomují stávající den stejným způsobem, jako lidé před více než sto lety.“ Zaklapl víčko hodinek a pozorně se podíval na oba detektivy. „Tak tedy k vaší otázce, Michelle. Teď si tam už jistě téměř všichni vypili při nejmenším jeden nebo dva drinky. Takže předpokládám, že když se vrátíme k těm přiopilým davům, můžeme si leccos vyslechnout a leccos uvidět. Není vyloučeno, že náš vrah je právě teď v tomto domě. Ale určitě tam můžeme získat alespoň trochu informací, které by mohly zastavit další vraždy.“

Trojice ukončila své jednání a odešla dolů mezi hosty.

51. KAPITOLA

Dole je čekal pohled na podivné hrátky. Mohli spatřit Savannah na zadní zasklené verandě s dvěma mladšími Oxleyovými dětmi. Ukázalo se, že si s nimi hraje zvláštní hru, která spočívala v tom, že je tahala za uši a předváděla jim pantomimické grimasy. Dívka, která byla z Oxleyových dětí nejstarší, stála v rohu a bez jediného úsměvu pozorovala hru.

„Šaráda,“ poznamenala Michelle. „Nikdy bych si nemyslela, že má Savannah v sobě schopnost pobavit malé děti.“

„Myslím, že je svým způsobem o hodně mladší, než se lidé domnívají,“ řekl King.

Chip Bailey a Dorothea spolu tiše rozmlouvali ve vzdáleném koutě obývacího pokoje. Eddie stál nedaleko, zřejmě zaujat rozhovorem s Toddem Williamsem, který nebyl na pohřbu, ale nenechal si ujít pohřební hostinu.

Detektivové také viděli, jak Remmy s Lulu sestupují po schodech. Hlavy všech přítomných se po obou těchto do sebe zavěšených žen otáčely.

„Proč mi to připomíná generály Granta a Leea u Appomattoxu?“ zašeptal Harry.

Chip Bailey ihned opustil Dorotheu a zamířil ke schodišti, aby se setkal s Remmy. Mason, jenž servíroval pokrmy, stál v pozadí, ale pořád nablízku.

„Sotva jen bývalý pán domu uložen do země a smečka už krouží kolem,“ poznamenal Harry.

„Chip Bailey také?“ zeptala se Michelle. „To bych nepředpokládala. Eddie řekl, že jeho matka toho muže nesnáší.“

„Stát se manželem nesmírně bohaté ženy stojí za úsilí o změnu jejího názoru,“ suše podotkl King.

Avšak Remmy zřejmě uvažovala jinak. Oddělila se od obou mužů a zamířila ke Kingovi a jeho skupince.

Když se Remmy přiblížila, kývla na pozdrav Harrymu a řekla: „Harry, vím, že jsi se setkal s Lulu, tak nebudu zdržovat s představováním.“

King měl dojem, že po těchto slovech zachytil v očích Remmy záblesk.

„Jsem rád, Remmy, že jste se už seznámili,“ odpověděl Harry. „A jak vidět, podařilo se to velmi pozitivně.“

„Řekněme, že jsme se setkali proto, abychom si vyměnili názory.“ Remmy se podívala na druhou ženu a stiskla jí ruku. „Byla jsem hloupá a zaslepená a nespravedlivá a právě to jsem Lulu sdělila.“ Opět pohlédla na Lulu a řekla jí: „Nic nám naše manžely už nevrátí, ale slíbila jsem vám, že pokud budu živa, tak vy a vaše krásné děti budete zajištěny.“

„Velice si toho vážím, skutečně, paní Battleová,“ zazářila Lulu.

„Vím, že jste ráda a prosím, říkejte mi Remmy,“ řekla Remmy a obrátila se ke Kingovi a Michelle. „Doufám, že děláte pokroky ve vyšetřování případu.“

„Každý den“ odpověděl King.

Pohlédla na něho zvědavě, ale nic neřekla.

„Chtěli bychom přijít a o něčem s vámi pohovořit,“ řekl King.

„Ano, Eddie se o tom zmiňoval. Klidně, nikam se nechystám.“

„Remmy, nenechte se deprimovat novinami“, řekl King.

„Novinami? Jestliže se chci dovědět, co se se mnou děje, tak se nepotřebuji radit s cizími lidmi. Stačím si sama.“

Ve stejném okamžiku se mezi ně vrhla Priscilla Oxleyová. Svůj vpád doprovázela nějakými kejkly s podnosem, který byl přecpaný různými pochoutkami a sklenicí vína. „Miláčku“, řekla směrem k Remmy, „děkuji vám za všechno. Proboha, vždycky jsem říkala Lulu, že jste svátá. Ano, a také jsem říkala, že kdyby měl svět více takových Remmy Battleových, jak by na něm bylo krásné žít.“

„Mami, prosím tě,“ řekla Lulu, ale Priscilla pokračovala. „A teď jste se vy a Lulu staly přítelkyněmi a pozvala jste nás do vašeho krásného domu a řekla, že budete pečovat o děti. Proboha, když jsme ztratily našeho ubohého Juniora, nevěděla jsem, co si má dcera počne.“ Její velká prsa se nadouvala a hlas se jí rozpaky zlomil. Bylo to vynikající představení, řekl si v duchu King.

„Mami, já mám zaměstnání, dobrou práci. Nejde o to, že by děti měly hladovět.“

Ale Priscilla byla až příliš rozvášněná, než aby se nechala zastavit. „A teď já zůstanu, abych pomohla Lulu a ve všem, když budeme mít ten nový dům dostavěný a těšit se z vaší trvalé podpory. Panebože, vím, že všechno bude jen dobré.“ Dvě slzy se skutálely po jejích ochablých lících. „Jako matka matce mohu vám říci, jaká je to úleva.“ Po těch slovech naráz vypila celou sklenici vína.

Pro Kinga, jako znalce, to byl vzrušující okamžik. Vždyť po této emociální produkci, pomyslel si, by si tato žena zasloužila mít vlastní zábavný televizní pořad.

„Jsem jenom ráda, že mohu být nápomocná, Priscillo,“ řekla Remmy zdvořile.

Priscilla k ní vrhla plachý pohled. „Asi už si nevzpomínáte, ale čekala jsem na vás, když jste navštěvovala Greenbrier v Západní Virginii.“

„Oh, Priscillo, na to si vzpomínám velice dobře.“

Priscilla ochladla. „Oh, ano? Tak dobře, ještě jednou děkuji.“ Po těchto slovech Priscilla zmizela stejně rychle, jak se objevila.

Pak se k nim připojili Eddie a Bailey.

„Byl to krásný obřad, Remmy,“ řekl Bailey.

„Reverend Kelly odvedl dobrou práci,“ odvětila. „Měl z čeho vybírat, vždyť Bobby vedl zcela mimořádný život.“

„Chci se v neděli podívat na jedno z Eddieho válečnických vystoupení,“ řekl Bailey.

„Co je na programu?“ zeptala se Michelle.

„Bitva u Cedar Creek nedaleko Middletonu,“ odpověděl Eddie. „Bude to střetnutí armády Phila Sheridana ze Shenandoahu proti armádě Jubala Earlyho z Valley. Obvykle se to předvádí v říjnu, ale teď to přesunuli.“ Sklopil oči a pak se podíval na Michelle. Vypadalo to jako by chtěl ještě něco vyslovit, ale zůstal zticha.

„Nebyl starý Jubal jediným generálem Jihu, který se nikdy formálně nevzdal?“ zeptal se Harry.

„Ano, je tomu tak,“ řekl Eddie. „Pak skončil jako advokát ve virginském Rocky Mount.“

„No vida, alespoň po válce měl nějaké úctyhodné povolání“, řekl Harry.

„Myslím, že s Eddiem hodlám strávit více času,“ řekl Bailey. King si pomyslel, že ten člověk se už nemohl vyjádřit výmluvněji.

„Těším se na to,“ řekl Eddie a vypadalo to tak, že je tím nadšen.

Jsi dobrý lhář, Eddie, řekl si v duchu King.

Remmy natáhla paži a vzala syna za ruku. „Jak se ti vede?“

„Právě doufám v lepší dny, maminko.“

„Možná byste měli s Dorotheu někam odejet, hlavně někam pryč.“

„Eh, asi to uděláme,“ odpověděl Eddie tónem, ve kterém nebyla ani stopa zájmu.

King si všiml, že Oxleyovy děti spatřily matku a vešly dovnitř. Když se k nim Lulu přidala, King se omluvil, odešel k baru, vzal dvě číše vína a zamířil k zadní verandě, aby se připojil k Savannah, která byla stále sama.

Mladá žena seděla na gauči a dívala se do ohně, který plápolal v krbu na konci verandy.

„Máte za sebou dlouhý den, Savannah,“ tiše se zeptal.

Podívala se nahoru, a když spatřila Kinga, usmála se. King jí podal sklenici a sedl si vedle ní. „Číše Chateau Palmer dělá s náladou pravé divy. Je to dobré francouzské víno.“

„‚Palmer‘ nezní francouzský,“ řekla dívajíc se do své sklenice, jako kdyby v ní mohla něco vyčíst.

„Palmer byl anglickým generálem pod Wellingtonem, jenž vstoupil se svou armádou do Bordeaux kolem roku 1814 a už tam zůstal. Koupil si pozemky a vinice, začal produkovat víno, které nakonec stalo známé jako Chateau Palmer. O tomto vínu se říká, že je, podobně jako pero, mocnější než meč.“

„O víně toho moc nevím,“ řekla a dodala: „Spíše jsem na koktejl Jacka Danielse a Coly.“

„To také není špatné, ale pokud byste se chtěla zajímat o víno, tak vám rád pomohu, ačkoliv byste měla začít zde, v tomto domě. Vaši rodiče mají sklep s nějakými deseti tisíci lahvemi. Téměř jsem šilhal závistí, když jsem to všechno poprvé spatřil.“ Trochu se napil a díval se na ní, jak hleděla do ohně. „Viděl jsem vás s Oxleyovými dětmi.“

„Jsou to rozkošná děcka,“ řekla tiše a pohrávala si se svojí šňůrou perel. „Ta malá, Mary Margaret, chudáček, moc plakala, když sem přišla. Svého otce doopravdy ztratila. Vzala jsem je sem. Matka si chtěla s paní Oxleyovou promluvit.“

„Zdá se, že vše dojednali.“

„Já si vážně myslela, že to Junior udělal.“ V očích se jí náhle zatřpytily slzy.

„I já si to myslel, alespoň zpočátku.“

„Vím, že jsem vám toho následujícího dne moc nepomohla.“

„Byla jste stále v šoku. Kdykoliv se budete chtít vyjádřit, jsem připraven vás vyslechnout.“

Nepřítomně přikývla a nervózně si pohrávala s perlemi. Čekal, že něco řekne, ale nestalo se tak. Jen se dívala do ohně.

King se konečně zvedl. „Kdybyste cokoliv potřebovala, vážně cokoliv, stačí mi zavolat.“

Podívala se na něho, uchopila ho za ruku a zeptala se: „Jak to, že nejste ženatý?“

Nejdříve ho napadlo, že s ním chce flirtovat, ale pak si uvědomil, že to myslí vážně.

„Bylo to už dávno a prostě to nevyšlo.“

„Myslím, že některým lidem je souzeno být sami.“

„Ale vy se přece mezi takové lidi nepočítáte, že ne?“

Zavrtěla hlavou a řekla: „Ne, ale myslím, že tatínek ano.“

Kinga to překvapilo a znovu se posadil. „Co vás k tomu vede?“

Než mohla odpovědět, zaslechli hlas Remmy: „Savannah, jsem si jista, že by tě tam nějací lidé rádi viděli.“

Oba se naráz ohlédli a viděli, jak Remmy stojí na chodbě a hledí na ně zkoumavým pohledem.

Savannah poslušně vstala: „Na shledanou, Seane.“

King se díval, jak matka s dcerou odcházejí a pak se odebral za Michelle do rodinného pokoje. Harry zadržel Remmy a Savannah, když se vracely z verandy dovnitř. Daly se s ním do řeči v odlehlém rohu.

Vysonduj, Harry, co nejvíce můžeš, pomyslel si King, protože já byl neúspěšný.

„Dověděl jsi se něco zajímavého?“ zeptala se Michelle.

„Savannah je zamindrákovaná žena. Něco ví, ale nejde to z ní dostat.“

„Použij svůj šarm, Seane. Vzrušuješ ji.“

„Oh, myslíš?“

„Prosím tě. Když na to přijde, tak jsou muži slepí.“

„Teď mi řekni ty, jestli jsi se něco dověděla?“

„Byla jsem pozvána na Eddieho příští vystoupení. Pojedu tam s Chipem.“

King zkřížil ruce a dlouze na ní hleděl. „Opravdu?“

Její pohled vyjadřoval obranný reflex. „Jo, opravdu. Proč se divíš?“

„Ženy jsou tak slepé, když na to přijde.“

„Ale jdi, Seane! Vždyť je ženatý.“

„Ano, to je.“

52. KAPITOLA

Michelle jela s Chipem Baileym do okolí virginského Middletonu. Bylo jiskřivé jitro se vším, co náleželo k příjemnému dni s modrou oblohou a lehkým vánkem, který přinášel úlevu z narůstajícího vedra.

„Dobrý den pro bitvu,“ řekl Bailey.

Existuje vůbec nějaký dobrý den k tomu, aby se lidé navzájem masakrovali? zeptala se v duchu Michelle.

Její společník, statný muž v khaki obleku, svetru a šátkem kolem krku, popíjel kávu a přežvykoval sendvič s vejci od McDonalďs. Michelle si pochutnávala na tyčince, která slibovala energii a třásla lahví s pomerančovým džusem. Měla na sobě džíny s koženou bundou a na nohou turistické boty.

„Nezahrála jste si někdy v něčem takovém, jako tihle lidé?“ zeptal se Bailey.

„Ne.“

„Jsou skutečně skvělí. Všechno to prožívají, bojové scény, výcvik pěchoty, ošetřování raněných v polních nemocnicích, vojenské kapely, tancování, dokonce i přepychové bály, odpolední čaje, toulky za soumraku. Báječné jsou akce jezdectva. Ti chlapi berou všechno naprosto vážně. Dnes uvidíte stovky z nich, ačkoliv ve skutečné občanské válce měly tyto armády desítky tisíc mužů. Ale předvádějí to velmi dobře, jako ve skutečném boji.“

„Jak se k tomu dostal Eddie? Cožpak nevypadá jako nějaký senzitivní umělec, který byl do toho nějak zatažen?“

„Myslím, že to byl nejdříve jeho otec, kdo se o to zajímal. Liboval si velice v historii. Na některé bitevní výjevy dokonce finančně přispěl.“

„Byli si Eddie s otcem blízcí?“

„Myslím, že Eddie to chtěl. Právě v tom spočíval důvod, proč se těchto akcí zúčastňoval, alespoň tak mi napovídá můj poučený odhad. Ale Bobby Battle byl nevyzpytatelný patron. A jinak se v těchto hrách příliš neangažoval. Myslím, že cestám v balónu po celém světě anebo výstavbě továren v Asii dával přednost před výchovou svých dětí.“

„Je pravda, že vám nabídl práci po té, když jste zachránil Eddieho?“

Baileyho překvapilo, že o tom věděla.

„Nabídl mi ji, ale neměl jsem zájem.“

„Nezlobte se, že se ptám, ale proč?“

„Nejde o žádné velké tajemství. Prostě se mi líbilo pracovat pro FBI. Byl jsem tehdy jen začínajícím agentem a chtěl jsem u této služby udělat dobrou kariéru.“

„Jak jste ten případ s Eddiem rozlouskl?“

„Dostal jsem tip a tak jsem šel přímo ke zdroji. Eddie byl tehdy na střední škole a tak jsem se tam trochu porozhlédl. Zjistil jsem, že ten podezřelý bydlel ve stejné koleji.“

„Proč nebydlel Eddie doma? Cožpak nešel studovat na Virginskou univerzitu?“

„Ne, odešel studovat na virginskou techniku do Blacksburgu, pár hodin odtud. Ukázalo se, že ten chlap se dověděl, kdo je Eddie, přesněji řečeno, kdo jsou jeho rodiče. Eddie se jednoho večera vrátil pozdě na kolej a pak už si vybavil jen jedno a sice, že byl svázaný v nějaké chatě uprostřed neznámé krajiny.“

„Jak jste se dověděl o té chatě?“

„Ten chlap ji už předtím používal, když chodil na lov. Neříkám, že byl v té boudě nějakým nejostřejším lotrem, s jakým jsme měli co do činění, ale byl nebezpečný. Battleové vyplatili peníze, ale my jsme ho sledovali, až došlo k vyzvednutí.“

„Moment, prosím. Myslela jsem, že Battleové neplatili žádné výkupné.“

„Ne, bylo to takhle. Zaplatili, ale peníze dostali zpátky – alespoň většinu.“

„To nechápu.“

„Při únosu je zločinec vždy vystaven nejriskantnějšímu okamžiku, když má vyzvednout peníze. Dnes to lze udělat elektronickou platbou nebo nějakým trikem přes počítač a podobně,i když je to stále choulostivé. Před dvaceti lety to bylo mnohem těžší. Ale ten chlap se domníval, že vymyslel způsob, jak nás převeze. Ten výběr, řekl bych mrtvou schránku, si naaranžoval v nákupním centru a to v sobotu, kdy bylo všude kolem hodně lidí. Musel si to tam důkladně prohlédnout, protože věděl, kde je zadní východ. Jakmile vzal brašnu, zmizel a ztratil se v davu.“

„A jak jste ho pak dopadli?“

„V té brašně jsme měli schované dva mikrovysílače. Ale předpokládali jsme, že s tím bude také počítat a brašnu někde zahodí a proto jsme dali mikrovysílač i do pásky, kterou byly peníze přebaleny. Vycházeli jsme z toho, že peníze nezahodí. A také to tak dopadlo. Brašnu zahodil. A my jsme ho sledovali až k té chatě.“

„Nebylo to riskantní? Nebylo lepší ho zatknout na místě?“

„Větším rizikem bylo nenajít Eddieho. Ukázalo se, že ten chlap jednal osamoceně. Pokud byl Eddie naživu, a to bylo to velké jestli, pak ten chlap se musel vrátit, aby ho osvobodil nebo spíše zabil.“

„A pak došlo k té přestřelce?“

„Musel nás spatřit a zahájil palbu a my ji opětovali. Měli jsme sebou odstřelovače a ten se mu trefil přímo do hlavy.“

„Řekl jste, že se vám podařilo dostat zpět většinu peněz?“

Bailey se zasmál. „Jakmile nás zahlédl a začal střílet, tak se zachoval jako idiot, když spálil pět set tisíc dolarů z celkové částky pěti milionů v bubínkových kamnech, která měl v chatě. Domnívám se, že si myslel, že nejdeme po něm, ale po těch penězích.“

„Jaké štěstí, že jste nezasáhli Eddieho,“ řekla Michelle.

Podíval se na ní přísně a řekl: „Je snadné být generálem po bitvě.“

„Nechci spekulovat o tom, co jste dělali, protože jsem se také dostala do podobné situace. Nikdy to není snadné. Důležité je, že Eddie byl naživu.“

„Tak jsem vždy uvažoval.“ Bailey pak ukázal rukou před sebe a řekl: „A tady ho máme osobně.“

Sjeli z dálnice a vjeli na parkoviště zaplněné nákladními vozy, koňskými povozy, táborníky a herci v úloze střelců z útvaru dobrovolníků. Podél jedné z jeho stran byla postavena dlouhá řada stanů. Michelle zamávala Eddiemu, který si zrovna upravoval výstroj. Vystoupili z vozu a šli k němu.

„Tak, kdo vlastně teď jsi?“ zeptal se Bailey.

Eddie se zakřenil. „Jsem muž mnoha talentů a tak dostávám víceúčelové role. Nejdříve jsem majorem 52. virginského pluku v brigádě Virgiňanů ze sestavy divize generála Johna Pegrama. Pak sedím v sedle 36. virginského jezdeckého oddílu Johnsonovy brigády v rámci divize generála Lomaxe. Vlastně patřím k různým jednotkám, které stále potřebují lidi. Už jsem, sakra, projel s jižanskými vojsky Tennessee, Kentucky, Alabamu a dokonce i Texas. Sloužil jsem u dělostřelectva, jezdectva, pěchoty a jednou dokonce i v pozorovacím balónu. Také jsem při různých příležitostech měl na sobě modrou uniformu Seveřanů. Ale to, prosím, neříkejte mé matce.“

„Jak vidět, jste pěkně zaměstnáván“, řekla Michelle.

„Eh, je to jen divadlo. V pozadí jsou manažeři, kteří to všechno koordinují, řeší problémy kolem rozpočtů, připravují marketingové plány, lámou si hlavu logistikou, hledají sponzory a tak podobně.“

Michelle ukázala na řadu stanů. „K čemu jsou?“

„Patří lidem, kterým se říká markytáni,“ odpověděl Eddie. „Během skutečné občanské války se za armádami táhly skupiny těchto lidí, kteří vojákům prodávali různorodé zboží. Dnes prodávají jak hercům, tak i divákům věci, které jsou připraveny v tehdejším stylu. Dělí se přitom na odlišné sorty prodavačů. Jedni, kterým se říká počítači příze, zajišťují, aby uniformy byly autentické, včetně počtu vláken příze, jakou měly tehdejší stejnokroje. Proto mají takovou přezdívku.“ Eddie se pak na chvíli zarazil a pak řekl: „Také jim říkají’Příšerky náckové‘.“ Bailey a Michelle se zasmáli. „Pak máte i druhou stranu tohoto spektra, které si vysloužilo pojmenování Farbyové. To jsou ti, kteří neváhají dávat si do uniforem polyester nebo používat plastikové nádobí během představení, i když takové věci samozřejmě v době občanské války ještě nebyly vůbec vynalezeny. Říkám jim Julie namísto Johnny Rebs.“

„A co tedy jste vy, nácek nebo Julie?“ zeptala se Michelle.

Usmál se a řekl: „Něco mezi. Většina mých věcí je autentická, ale někdy se také přikloním k pohodlí dnešní doby.“ Ztišil hlas a dodal: „Nikomu to neříkejte, ale moje uniforma také obsahuje nějaké umělé hedvábí, Bůh mi to odpusť. A budete-li na mne v tomto směru naléhat, tak nebudu zapírat, že i já používám některé věci z umělé hmoty.“

„Vaše tajemství je u mne spolehlivě uložené.“

„Dnes chci koupit nějaké věci od markytánů. Všichni se připravují na hru o bitvě u Gettysburgu, která se bude odehrávat v červenci v Pennsylvánii. Pak přijde na řadu tažení s bitvou u Spotsylvanii ve Virginii. Na podzim pochod na Atlantu a bitva u Franklinu. Ale to dnešní střetnutí je vskutku pěkně velkým kusem. Seveřané mají nad rebely přesilu, asi o jednu třetinu a to jak pěchotě, tak v jezdectvu, mají rovněž dvakrát více děl, ale zároveň budou mít dvakrát více padlých a raněných.“

Když mu Michelle pomáhala s upnutím jeho pistole, jídelní misky, polní lahve a bandalíru, povšimla si aktivity, která se kolem začala rozvíjet. „Vypadá to jako velká filmová produkce.“

„Jo, ale bez velkého honoráře.“

„Malí kluci, kteří nikdy nedospějí,“ řekl Bailey, zavrtěl hlavou a zasmál se. „Jen hračky mají větší a složitější.“

„Je tady Dorothea?“ zeptala se Michelle.

Eddie pokrčil rameny. „Moje drahá manželka by si raději nechala naráz všechny své vlasy sčesat do jednoho pramínku, než aby se přišla podívat, jak hraji vojáka.“ Zazněla polnice. „Tak vidíte, tábor začíná. Nejdříve budeme mít menší přednášku o boji a s tím souvisejících věcech, někteří pěšáci si projdou polní výcvik, pak přijde na řadu kapela a nakonec předvedení jízdy.“

„Říkal jste, že také jezdíte. Kde máte koně?“

Eddie ukázal na metr třicet vysokého, hbitě vyhlížejícího tennesseeského koníka, který stál uvázaný u přívěsného vozidla zaparkovaného vedle Eddieho náklaďáku. „Tak to je můj Jonas. Kůň, na kterém se dá jezdit a který je připraven pro některé skutečné akce. Sally o něho dobře pečuje.“

Všichni pak zamířili do armádního tábora. Michelle s velkým obdivem sledovala, jak si Eddie počínal jako pěšák, pak s Jonášem při složité krokové variaci během jezdecké přehlídky. Diváci byli potom požádáni, aby opustili tábor, protože dělostřelectvo se chystalo zahájit přehradnou palbu. Při první salvě si Michelle zakrývala uši.

V ampliónech se pak ozvalo, že začíná první den bitvy.

Eddie jim ukázal na jedno místo, kam měli přijít a kde mohli vidět, „jak umírám hrdinskou smrtí“. Také je upozornil na stany s občerstvením. „Tam jsou párky v rohlíku a vychlazené pivo Budweisser. To jsou vymoženosti, jaké voják z občanské války nikdy neviděl,“ řekl Eddie.

„Zaslechl jsem, že se to má filmovat,“ řekl Bailey.

„Ano. Hodně věcí z toho se natáčí. Pro potomstvo,“ dodal sarkasticky.

„Předpokládám, že všechny pušky a kanóny jsou nabité slepými náboji,“ řekla Michelle.

„I já si to myslím. Jsem si zatraceně jist, tak jako každý z nás, že tuto zásadu všichni budou dodržovat,“ usmál se Eddie a dodal: „Neobávejte se ničeho, jsme tady přece všichni profíci. Žádná kulka z muškety nebude nikde poletovat.“ Narovnal se a upravil si všechny součásti své výstroje a výzbroje. „Někdy si říkám, že mi není jasné, jak ti chlapi tenkrát s tím vším mohli pochodovat, nemluvě o samotném boji. Uvidíme se později. Držet mi palce.“

„Hodně štěstí,“ řekla Michelle, když se rychle vzdálil.

53. KAPITOLA

Kýle vyšel z bytu ke svému zaparkovanému džípu a když chtěl nasednout, spatřil na kapotě obálku. Jakmile ji otevřel a přečetl obsah dopisu, rozlil se mu na tváři široký úsměv. Byla to zpráva od jeho klientky, potrhlé a do pistole s tlumičem zamilované exhibicionistky, která od něho odebírala pilulky. Chtěla se s ním setkat pozdě večer v místním motelu. Dokonce připojila i číslo pokoje. Omlouvala se za to, co mu provedla a chtěla se mu odvděčit. Upoutal ho její slib na pět tisíc dolarů a zejména spiklenecky zformulovaná nabídka na to, co od ní minule očekával. Přála si ho, říkal dopis. Moc ho chtěla. Nikdy prý na to nezapomene. A ještě připojila další stimul: deset stodolarovek. Byly to pravděpodobně stejné bankovky, které tam musel pod jejím nátlakem nechat ležet.

Strčil si peníze do kapsy, nasedl do džípu a odejel. Jeho schéma vydírání dostalo novou podobu. Zřejmě se mýlil v hodnocení toho všeho, co tam zažil. Ale teď se mu sama nabízela nová příležitost a ještě k tomu s tisícovkou, kterou již měl v kapse. Co by tedy mohl ztratit? Jistě, řekl si, nehrála otevřenou hru, ale nemyslel si, že by znovu dělala nějaké další triky s pistolí. Proč by mu jinak dávala tolik peněz, kdyby to nemyslela tak, jak to napsala? Kýle si řekl, že bude velmi opatrný, ale i tak to považoval za nejšťastnější den svého života. A bude na ní drsný, aby jí trochu oplatil to, jak mu velice ublížila. Chtěl by se vsadit, že to má ráda na hrubo. Nuže, dá té čubce víc, než o co nyní prosila. Velký Kýle se vydal na válečnou stezku.

Michelle a Bailey svými dalekohledy sledovali průběh bitvy, lépe řečeno řadu jednotlivých střetnutí, které se odehrávaly pocelém bojišti: útoky a protiútoky a boje muže proti muži, které vypadaly neuvěřitelně realisticky. Po každé, když zahřměl kanón, Michelle nadskočila a Bailey se zasmál.

„Chlapík,“ zavtipkoval na její adresu.

Proudy mužů v šedivých a světle hnědých uniformách se valily, aby vzápětí narážely na hradbu jejich protivníků v modrých stejnokrojích. Dokonce i v té obrovské záplavě kouře, výstřelů, dělostřelecké palby, výkřiků, zmatku, rychlého pohybu nohou a řinčení šavlí o šavle, si mohla Michelle snadno udělat úsudek, jak strašná musela být skutečná válka. A to zde ještě netekla krev, žádné údy se nepovalovaly po okolí, ani se neozýval nářek raněných či poslední vzdechy umírajících. Dověděla se, že nejhorším poraněním při této hře byl pouze jeden podvrtnutý kotník.

Michelle velice zbystřila pozornost, když uviděla, jak Eddie a jeho divoká rota vyrazila z lesa s pověstným řevem rebelů. Uvítala je salva palby jejich nepřátel v barvách Unie. Polovina z nich klesla do prachu, měli být mrtví nebo zranění. Eddieho se tato první salva nedotkla a tak spolu s dalším asi tuctem mužů pokračoval ve zteči. Eddie vyskočil na dřevěnou předprseň zákopu a zapojil se do boje muže proti muži s třemi unionistickými vojáky, a jak si ohromená Michelle všimla, dva z nich srazil k zemi. Vlastně jednoho z nich nadzvedl a hodil do keře. Když všichni vojáci kolem něho padli, vytasil šavli a pustil se do jakési složité šermovačky s unionistickým kapitánem, až ho nakonec probodl.

Všechno to vypadalo tak skutečné, že když se Eddie obrátil, aby se podíval po jiném nepříteli a byl propíchnut přímo do břicha bajonetem na pušce jiného vojáka v modrém, Michelle se úzkostí téměř zastavil dech. A když Eddie klesl k zemi, pocítila téměř neodolatelné nutkání vytáhnout svojí vlastní zbraň, vběhnout na bojiště a zastřelit toho muže, který právě zabil Eddieho.

Otočila se a viděla, jak se na ní Bailey upřeně dívá. „Chápu vás. Měl jsem podobný pocit, když jsem ho viděl poprvé umírat.“

Když se nikdo z mužů několik minut ani nepohnul, začala být Michelle ještě nervóznější. Ale nakonec se Eddie posadil, naklonil se nad vedle ležícího muže a něco mu řekl. Pak se postavil a kráčel k Baileymu a Michelle, která se již uklidnila.

Sundal si klobouk a otřel zpocené čelo.

„Bylo to absolutně ohromné, Eddie,“ řekla Michelle.

„Eh, to ještě nic nebylo, paní. Měla byste mě vidět u Gettysburgu nebo Antietamu. Tam jsem byl ve výborné formě.“

Vypadáš velmi pěkně i dnes, pomyslela si Michelle a pak se zarazila, když si připomněla Kingovy námitky: je ženatý. Dokonce i když jeho žena o něho zřejmě nemá žádný zájem, je stále ženatý.

„Jak se to dělá, že někdo padne a jiný to přežije?“ zeptala se.

„Všechno je předem určeno. Většina těchto představení se konají od pátku do neděle. V pátek se účastníci sejdou a generálové si promlouvají s každým osobně a říkají jim, co od nich očekávají, kdo kam půjde, kdo zahyne a kdo zůstane naživu. Velice mnoho totiž záleží na tom, kdo má co předvádět a s čím – tedy s koněm, kanónem a s dalšími věcmi. Většina účastníků jsou zkušení, takže není třeba se příliš učit detailům naší hry. A vlastní boje jsou choreograficky vedeny, alespoň z valné části, i když zůstává prostor i pro improvizaci. Vezměte si kupříkladu toho chlápka, kterého jsem zvedl a hodil do křoví. Byla to moje malá splátka. Při minulé bitvě mě ten malý smrad uhodil jílcem své šavle. Tvrdil, že to bylo náhodou. Měl jsem ještě týden bouli na hlavě. A tak jsem ho nyní náhodou nadzvedl a hodil do trnitého keře.“

Pohlédla směrem k místu, kde stále ještě leželi „zabití“ vojáci. „Jsou nějaká pravidla na to, jak dlouho máte hrát padlého bojovníka?“

„Ano, existují. Ale jsou pružná. Někdy vám generál řekne, abyste v této póze zůstala do konce bitvy. Pokud máme ambulanční povozy, tak nás mohou z bojiště odvézt. Dnes se to filmuje, takže všechno je trochu poplatné trikům, ale kamera se po mé ‚smrti‘ stočila na jiné střetnutí, tak jsem se dopustil malého podvodu a zběhnul jsem,“ řekl s plachým úsměvem a dodal: „Scenérie je odtud mnohem lepší.“

„Vzhledem k zabitým? Nemyslím, že bych to měla brát jako kompliment,“ řekla Michelle a vrátila mu úsměv.

Později Michelle s Baileyem sledovali Eddieho v sedle koně, když vedl své muže do útoků, které byly prováděny v duchu taktiky průzkumu odolnosti linií Unie. Jezdci se míhali sem a tam, do kopce a z kopce a překonávali překážky, které jim stály v cestě.

„Kde se Eddie naučil tak skvěle jezdit na koni?“ zeptala se Michelle.

„Byla byste překvapená, co všechno tenhle muž dokáže. Viděla jste některé z jeho obrazů?“ řekl Bailey.

„Ne, ale ráda bych.“

Eddie pak přijel a hodil Michelle svůj vyfintěntý klobouk.

„Co se děje?“, zeptala se, když klobouk chytila.

„Nebyl jsem zabit. Musíte být mým šťastným talismanem,“ vykřikl a už znovu vyrazil na bojiště.

Po bitevní ukázce následoval dámský čajový dýchánek. Dalším číslem byla instruktáž o tancích z éry občanské války. Eddie požádal Michelle, aby mu dělala partnerku a pomáhal jí naučit se několik složitých kroků. Vlastní bál byl sice určen jen pro herce, ale Eddie měl po ruce i dámské šaty z období poloviny 19. století, které koupil pro Michelle od jednoho z markytánů.

Dárek si prohlížela s neskrývaným překvapením. „Co s tím mám dělat?“

„Proboha, milady, jestliže máme proniknout na bál, tak musíte mít odpovídající oblečení. Pojďte, můžete se převléknout v náklaďáku. Zůstanu venku na stráži, aby vaše čest zůstala nedotčena.“

Eddie měl oblek i pro Baileyho, ale agent FBI prohlásil, že musí odejet.

„Tak domů ji tedy odvezu já,“ řekl Eddie. „Stejně se už druhý den bitvy nemohu zúčastnit. Večer odjíždím.“

Michelle se zatvářila, jako by měla z těchto jeho slov poněkud nepříjemný pocit, ale Eddie řekl: „Slibuji, že budu dokonalým gentlemanem. A nezapomínejte, že v přívěsu máme Jonase jako gardedámu.“

Následující dvě hodiny strávili tancem, konzumací pokrmů a popíjením.

Eddie si konečně sedl, jeho statná hruď se těžce nadýmala a také Michelle vypadala, jako by nemohla popadnout dech. „Řekl bych, děvče, že také nemáte v plachtách žádný vítr.“

„Inu, v žádné válce jsem dnes nebojovala.“

„Jsem úplně zbitý a moje záda mě ničí. Příliš dlouho jsem byl na koni a prováděl všechny ty bojové kousky. Souhlasíte, že to pro dnešek už stačí?“

„Ano.“

Než odejeli, Eddie vzal polaroid a udělal jí snímek v jejích plesových šatech. „Asi vás už nikdy takto oblečenou neuvidím,“ vysvětloval, „a také bych chtěl mít z toho bálu něco na památku.“ Michelle se převlékla do svého obleku. Cestou se nejdříve bavili jen tak všeobecně o bitvě a představeních a pak se Michelle začala vyptávat na jeho rodinu.

„A co vy, máte hodně bratrů, eh?“ zeptal se Eddie.

„Někdy až moc. Byla jsem nejmladší, a i když to otec nikdy nepřiznal, bezmezné mě miloval. On, stejně jako všichni bratři, jsou policisté. Když jsem se rozhodla vstoupit do jejich řad, nebyl z toho vůbec nadšen. A dosud to nepřekousl.“

„Já měl bratra,“ řekl tiše. „Jmenoval se Bobby. Byli jsme dvojčata.“

„Vím, slyšela jsem o tom. Promiňte.“

„Byl to skvělý kluk. A skutečně takovým byl. Příjemný, byl schopen udělat pro druhé cokoliv, co by jiný neudělal. Miloval jsem ho. Věřte, miloval jsem ho a strašně mi chybí.“

„Myslím, že to skutečně muselo zdrtit celou vaší rodinu.“

„Ano, také si to myslím.“

„Domnívám se, že se Savannah nemáte příliš společného.“

„Je to rovněž dobrá holka, skutečně skvělá, ale patří k tomu druhu lidí, kteří jsou ztracení. Ale, sakra, nemohu ji přece pomlouvat. Podívejte se na mne, jaký to jsem bratr!“

„Myslím, že se chováte bezvadně.“

Pohlédl na ní a řekl: „To je vskutku kompliment, zejména od vás, olympijské sportovkyně proměněné v agentku tajné služby, ze které se stalo detektivní eso. Jak se vám spolupracuje se Seanem?“

„Je vynikající. Nemohla bych si přát lepšího partnera a učitele.“

„Je to inteligentní muž. Ale je třeba to vidět i obráceně: je šťastný, že má vás.“

Michelle se podívala z okna, zřejmě se jí to nelíbilo.

„Nechci si dovolovat, Michelle. Vaše spolupráce s ním se daří. Je to pěkné být v takovém týmu. Myslím, že vám závidím.“ Pohlédla na něho a řekla: „Jestliže jste nešťastný, Eddie, tak to přece můžete změnit.“

„Jsem nešťastný svým způsobem,“ řekl. „Ale nemyslím, že bych měl odvahu ke změně, ke skutečné změně. Rovněž tak i Dorothea. Jde si svou cestou a já zase svojí. Hodně manželství se odvíjí stejným způsobem a já nemohu dělat nic jiného, než se s tím smířit. Ale také mám svojí matku. Kdybych změnil život, co by bylo s ní?“

„Zdá se, že je osobností, která je schopná se sama o sebe postarat.“

„Byla byste překvapená, že to může být i jinak, zejména teď, když na ní všichni ukazují prstem.“

„Chceme ji se Seanem navštívit a všechno to probrat. Přitom se ukazuje, že všechno, co řekla Lulu, se dobře ujalo. Jestliže bude Lulu věřit tomu, že vaše matka nemá nic společného s Juniorovou smrtí, začnou tomu věřit také ostatní lidé.“

„Nejde jen o Juniorovu smrt, ale i o skon otce. Není žádným tajemstvím, že jejich manželství občas bylo na dně a tak ji někteří lidé podezírají, že ho zabila. Nejsem si jist, zda by takové pomluvy vůbec mohla přežít.“

„Byli bychom rádi, kdybyste se mohl, ještě předtím než se s ní setkáme, pokusit se jí zeptat, co jí bylo z její komory ukradeno.“ Eddie se zatvářil zmateně. „Myslím, že to byl jen její prsten, nějaká hotovost a pár dalších věcí.“

„Ne, muselo to být něco jiného. Něco, co chtěla tak důrazně zpět, že juniorovi za to nabídla velkou spoustu peněz.“

Eddie pevněji stiskl volant. „Co by to, sakra, mělo být?“

„Doufám, že na to přijdete. Myslím, že pokud by to měla někomu sdělit, tak se s tím svěří jenom vám.“

„Pokusím se, Michelle. Udělám pro to maximum, čeho budu schopen.“

Zastavil u jejího domu a doprovodil ji ke vchodu.

„Až si přijdete promluvit s matkou, zastavte se pak u mne a já vám a Seanovi ukáži některé z mých obrazů.“

Tvář Michelle se rozjasnila. „Ráda přijdu, Eddie. Velice ráda. A děkuji za báječný večer. Už jsem se dlouho tak dobře nebavila.“

Hluboce se uklonil a když se opět vzpřímil, dal jí svůj fešácký klobouk. „To je pro vás, milady“, a dodal: „A já se, sakra, tak krásně nebavil posledních dvacet let.“

Stáli tam chvíli dost nešikovně, aniž by se dívali jeden na druhého, až jí Eddie podal ruku, kterou okamžitě stiskla.

„Takže, dobrou noc,“ řekl.

„Dobrou noc, Eddie.“

Když odjížděl se svým nákladním vozem s připojeným přívěsem pro koně, Michelle stála, dívala se za ním a prsty přejížděla po jeho jezdeckém klobouku.

Michelle si dovolila jen občas přemýšlet o nějakém dlouhodobém vztahu s nějakým mužem. Nejdříve bylo jejím cílem stát se olympioničkou, pak policistkou v terénu a po dalších deseti letech se nechala unášet spletitostmi a obtížemi spojenými s prací agentky tajné služby. Taková byla její očekávání, cíle její kariéry, které jeden za druhým dobývala přímým útokem. A nyní, ve dvaatřiceti letech, usazené v malém městě na počátku nové kariéry, se jí začaly do mysli vkrádat myšlenky o možnostech něčeho jiného, než byla jen práce, než bylo úsilí vyškrábat se na nějaký vrchol nové profesionální dráhy. Nikdy si neuměla sebe samu představit jako matku, ačkoliv neměla důvod uvěřit tomu, že by nemohla být dobrou matkou, ale uměla se vidět v roli něčí manželky.

Hleděla na vír prachu, který se držel za Eddieho odjíždějícím nákladním vozem.

A najednou jí v uších opět zazněla Seanova slova. Eddie byl ženatý, i když nešťastně. A pokud šlo o ní, tak tím to končilo.

Vešla dovnitř a další hodinu strávila tím, že ze svého těžkého vaku vyhazovala všechny serepetičky.

54. KAPITOLA

Zatímco se Michelle dívala na válečnické hry, Kingovi do jeho obytného člunu zatelefonovala Sylvia Diazová.

„Postrádali jsme tě na pohřbu a na pohřební hostině,“ řekl King.

„Víš, neznám se s Battleovými a zřejmě jsem ani nebyla na to setkání pozvána. A nějak se mi tam nechtělo vnucovat.“

„Propásla jsi zajímavé momenty.“ Vysvětlil jí, co se odehrálo mezi Remmy a Lulu Oxleyovou, ale nezmínil se o tom, že spatřil Sally Wainwrightovou u Juniorova hrobu. Čím méně lidí o tom teď ví, tím lépe, pomyslel si.

„Potřebuji s tebou mluvit. Jsi večer volný?“ zeptala se.

„Cítím ve tvém hlase napětí. Děje se něco špatného?“

„Seane, myslím, že se děje něco velmi špatného.“

A tak se večer King rozjel do restaurace na okraji Charlottesville. Sylvia se nechtěla s ním setkat ve Wrightsburgu. Její záhadná odpověď na jeho otázku v něm zanechala velkou starost. Když se posadili k jednomu soukromého stolu v zadní části restaurace, nechtěl ztrácet čas a rovnou se zeptal: „Tak tedy, co se děje?“

Sylvia mu vylíčila, jak zjistila, že jí Kýle krade léky na předpis a navštěvuje tajemnou ženu v klubu Aphrodisiac.

King byl překvapen. „Její hlas jsi nepoznala?“

„Ne, byl tlumen dveřmi. Asi ani Kýle nevěděl, co je to za ženu. A byla ozbrojená, takže jsem nepokoušela štěstí nějakým dalším pátráním.“

„Ano, to jsi udělala dobře. Tisíc dolarů za jednu dávku, to už by mělo zúžit seznam.“

„Musí se jednat o bohatou ženu nebo o takovou osobu, která má přístup k penězům.“

„Myslím, že to byla jedna z tanečnic, které bydlí v těch pokojích.“

„Nejsem si jista, že to byla jedna z nich,“ odpověděla Sylvia.

„Z toho, co jsem zaslechla, si myslím, že mu předváděla něco ze striptýzu, a že se pak rozzuřil, když to neskončilo sexem. Vzpomínám, že zcela zřetelně na ní řval, že nejdříve před ním’kroutila svým zadkem‘ a pak že mu’nechtěla dát‘ a podobné takové sprosťárny. Díky Bohu, že jsem ho nikdy nepoznala z této stránky.“

„O jaký druh pilulek se jednalo?“

„Většinou šlo o utišující, ale silné prostředky. Jestliže je člověk bere v krátkých časových intervalech rychle za sebou anebo naráz větší množství, tak si může přivodit velmi dramatický šok, někdy až na samé hranici ohrožení života.“

„Viděla jsi ji odcházet?“

„Myslím, že to byla ona, ale stoprocentně si nejsem jista. Mluvím o ženě, která odjela v mercedesce s vyklápěcí střechou – víte, je to takový ten starší typ, něco téměř starožitného. Nepostřehla jsem číslo a vlastně ani barvu, ale bylo to spíše tmavší auto, možná zelené nebo tmavomodré. Pokud by to měla být ona, tak to určitě nebyla jedna z těch tanečnic. Jinak by zůstala v klubu.“

„Přece jen bychom se měli pokusit ten vůz vypátrat.“

„Co mám udělat s Kýlem?“

„Vypadá to na případ pro policii. Máš důkaz, máš svědka.“

„Myslíš, že bych ho měla konfrontovat?“

„Ne! Nikdo neví, co by mohl udělat. Promluvím o tom zítra s Toddem a uvidíme, co tomu řekne. Ale raději byste se měla začít ohlížet po novém asistentovi.“

Pomalu přikývla. „Budu si muset počkat, jak se to vykrystalizuje. Kýle vždycky všechno dělá promyšleně. Když jsem ho druhý den nachytala u počítače v mé kanceláři, tak lhal o tom, že nakupuje věci pro ordinaci. Zřejmě právě falšoval počty lékův naší lékárně, zatímco já tam zrovna vedle stála.“

„Asi je dobrým lhářem, a i když nevypadá jako násilnický typ, určitě náleží k těm, na které je třeba si dávat zvlášť dobrý pozor. Bude to první věc, se kterou se budu zabývat.“

Usmála se na něho a řekla: „Je to pěkný pocit, když člověk ví, že se pro změnu o něho stará zase někdo jiný.“

Vrátil jí úsměv a rozhlédl se kolem. „Mají tady vynikající vinný sklep. Nebude ti vadit, když objednám něco mimořádného?“

„Jak už jsem řekla, líbí se mi, když se o mě stará někdo jiný.“

„Pokud mi správně slouží paměť, tak mají Chateau DucruBeaucaillou, ročník 1982.“

„Ducru-Beaucaillou? Moje francouzština je už poněkud zchátralá.“

„Znamená to’nádherný křemínek‘“, řekl a hleděl jí do očí. „Myslím, že je to vhodné pojmenování.“

Následující dvě hodiny utekly velmi rychle a konverzace se odklonila od Kyleho k osobnějším záležitostem.

„George a já jsme sem chodívali každý rok, když jsme měli výročí,“ řekla Sylvia a podívala se z okna na měsíc, který se nad nimi vznášel.

„Krásné místo k oslavě,“ poznamenal King. „Vlastně jsme tady byli s Michelle, když jsme začínali s naší agenturou.“

„Ležela jsem v nemocnici tak umrtvená, že jsem ani nevnímala, že se pár dní předtím zabil.“

„Proč jsi byla v té nemocnici?“

„Praskla mi vychlípenina tlustého střeva. Operoval mě George. Když se dostal k tomu místu, tak se všechno trochu zkomplikovalo, zřejmě reakce na anestézii a tlak se mi úplně propadl. Ale promiň, to není vhodné téma k večeři.“

„Musí to být pro lékaře velmi těžké, když má operovat vlastní manželku.“

„Tento druh operací byla jeho specialita. Myslím, že instinktivně předvídal, že by to mohlo být o něco komplikovanější než ukázaly testy a měl pravdu. George byl zdaleka nejlepším chirurgem v celém regionu. Vskutku patřil k nejuznávanějším v celé zemi.“ Sylvia si rychle přiložila k očím ubrousek.

King se dotkl její ruky. „Vím, že to pro tebe bylo velice bolestivé, Sylvio. Je mi velmi líto, že jsi tím vším musela projít.“

Hluboce vzdychla a otřela si oči. „Možná si myslíš, že jsem to již do jisté míry překonala. Ale říkám si, že je to součástí života. Ve skutečnosti si to opakuji při každé pitvě oběti vraha. Smrt, někdy násilná, nespravedlivá smrt, je součástí života. Bez takového názoru bych svoji práci asi nemohla vykonávat.“

King pozvedl číši a řekl: „Tak na tvoji práci, kterou odvádíš mimořádně a skvěle.“

„Děkuji ti, je milé uslyšet takové ocenění.“

Ostýchavě na něho pohlédla.

„Prosím? Děje se něco?“

„Jen jsem se divila, proč jsme se zastavili a dívali jeden druhému do očí.“

„Začal jsem se tomu také divit.“

Lehce se dotkla jeho ruky. „Možná bychom o tom měli přemýšlet.“

„Asi bychom měli,“ řekl King.

55. KAPITOLA

Kýle zuřil. Do motelu dorazil přesně v dohodnutý čas, zaklepal na dveře pokoje a nikdo se neozýval. Počkal venku ještě dalších třicet minut, aby jí viděl, kdyby se ukázala. Ale neukázala se. Pak se rozhodl to zkusit ještě jednou. Možná, že spí. Anebo byla nadopovaná. Zaklepal. Opět nic. Vzal za kliku. Bylo zamčeno! Rozhlédl se kolem. Kromě jeho vozu byla zde zaparkována jen dvě auta, která však viditelně stála mimo rajón motelu. Když nastupoval do svého džípu, zahlédl nějaké auto přijíždět na parkoviště. Kýle se díval, jak velký těstovitý muž s pěknou ženou v úzké sukni nejistě kráčející na vysokých podpatcích vstupují do jednoho z pokojů, aniž by si ho všimli. Kýle zavrtěl hlavou. Alespoň jeden chlap si dnes trochu užije. Nastartoval a odejel.

Po celou dobu zpáteční cesty do svého bytu si promýšlel různé způsoby, jak tu ženu vypátrá a kruté potrestá za tento její nejnovější úskok. Ale ze všeho se trápil pomyšlením, že přišel o výplatu pěti tisíc dolarů.

Vjel na své parkovací místo, zabouchl dveře džípu a spěchal po schodech. Byla hodina po půlnoci a neměl nic, co by mohl nabídnout za ztracený spánek. A přece ho něco napadlo. Měl doma to, co ona chtěla, další drogu. Ukáže jí, zač je toho loket. Pojede do Aphrodisiaku. Jestliže tam pracuje, tak se tam také musí o ní dovědět. A pokud tam není zaměstnána, tak půjde do jejího pokoje, bude ji konfrontovat, pak jako odejde, ale počká si venku. Jakmile opustí klub, bude jí sledovat domů a zjistí si její totožnost. S takovou informací ji pořádně zmáčkne. Jestliže si mohla dovolit mu nabídnout tisíc dolarů za pilulky v hodnotě padesáti dolarů, tak by mu mohla nenápadně vyplácet menší sumy.

Ve chvíli, kdy otvíral dveře svého bytu, už měl promyšlenou většinu svého plánu. Začne ho uskutečňovat hned příští den.

Vešel do ložnice a chtěl rozsvítit. Pokoj zůstal ve tmě. Zatracená žárovka, zase zlobí, pomyslel si. Ale pak zpozoroval nějaký pohyb v posteli. Byla to ona! Zde, v jeho bytě. Ležela v jeho posteli, přes sebe měla přehozené jen prostěradlo. Dokonce i ve tmě rozeznal její šátek a brýle, které vždy nosila.

„Co tady, sakra, děláš? Čekal jsem v motelu skoro hodinu.“ Ani ho nenapadlo, aby se jí zeptal, jak se dověděla, kde bydlí.

Namísto odpovědi se posadila, nechala prostěradlo lehce sklouznout ze svých ramen, která byla nahá. Krev se mu opět vzbouřila a všechen jeho hněv rychle zmizel. Pak si svůdně vytáhla prostěradlo nahoru až na stehna, která také byla obnažená. Kýle cítil, jak mu v těle narůstá vzrušení, když ho vybízela, aby šel za ní, do postele.

„Tentokrát žádné pistole, ano?“ snažil se potlačit zajíkání.

Kývla hlavou a ukázala na stolek u zdi. Kýle se k němu obrátil a spatřil na něm rozložené bankovky.

Když se pak na ní podíval, vstala a postavila se před něho, téměř už bez prostěradla. Švihla rukou a znovu ho zvala lehnout si do postele.

Poslechl a usmíval se. Ale postavila se za něho. Otočil se tváří k ní, zády k posteli.

Prostěradlo spadlo na podlahu.

Zvedla ruku a Kýle ztuhl. To, co v ní držela, vypadalo jako pistole. Když vystřelila, vyhodil paže vzhůru, jako kdyby chtěl kulku odrazit.

Stlačeným vzduchem poháněná dvojice šipek upoutaných na pětimetrovém drátě vyletěla z pistole typu Taser a propíchla jeho tenkou košili. Jediný strašlivý náraz v hodnotě padesáti tisíc voltů do hrudi, který ho umrtvil, stačil snadno k tomu, aby složil stopadesátikilového fotbalového útočníka, natož pak vychrtlého asistenta z pitevny. Jeho ústřední nervový systém okamžitě zaplavila šokující vlna. Svalil se na záda do postele, kde sestočil do polohy připomínající lidský plod v matčině těle, protože se mu smrštily svaly.

Chvíli ležel bez pohnutí, zatímco žena rychle přiskočila k posteli a vytáhla mu šipky z těla. Uložila Taser do vaku, který ležel na podlaze a navlékla si rukavice. Pak vytáhla injekční stříkačku.

Kýle měl vyděšený výraz v obličeji, když si pootočila jeho paralyzovanou paži, stáhla mu rukáv, utáhla gumovým škrtidlem jeho předloktí, prohmatala na něm žíly, aby našla tu nejvhodnější a vpíchla do ní obsah injekční stříkačky. Pak mu pásek hbitě uvolnila a položila jej spolu s injekční stříkačkou na noční stolek vedle postele.

Hleděla na něho, jak se v posteli svíjel. To, co mu píchla, už začalo zabírat. Jeho křeče se stupňovaly, ale stále žil. Vzala polštář, položila jej na jeho ústa a přitlačila. Za dvě minuty bylo po všem. Sundala polštář a znovu na něho pohlédla. Sáhla na jeho ruku a již žádný puls nezjistila. Kýle byl mrtev.

I když to vypadalo, že je nahá, ve skutečnosti měla na sobě kalhotky a podprsenku. Z vaku si vytáhla tenké tepláky, rychle se do nich oblékla, sebrala peníze, prohledala Kyleho kapsy a našla v nich dopis, který jí napsal. Papír i prostěradlo, které měla předtím omotané kolem sebe, vložila do vaku. Ujistila se, že nic za sebou nezanechala, kromě injekční stříkačky a gumového škrtidla a opustila dům.

Když uháněla ve svém voze z bytu mrtvého muže, tak ji uklidňovalo pomyšlení, že teď musí vyřešit ještě jeden menší problém.

56. KAPITOLA

Druhý den ráno se King s Michelle vydali za RemmyKing svojí partnerku cestou informoval o rozhovoru se Sylvií. „Mluvil jsem před chvílí s Toddem. Chce dnes Kyleho zadržet.“

„Je něco známo o té záhadné ženě?“

„Myslím, že nejjednodušší bude zajít do toho klubu a pozeptat se tam. Jestliže zde trvale bydlí, nebo pracuje, tak ji přece někdo musí znát.“

Na oplátku Michelle zase vyprávěla Kingovi o hře na občanskou válku. „Bylo to úžasné, jak tam byly po celou dobu v pohybu stovky lidí. Byl to jeden velký chaos, jako kdyby byl člověk svědkem skutečné bitvy Eddie se domnívá, že něco z toho, co tam bylo nafilmováno, mohou dávat na místní televizní stanici PBS,“ řekla.

„Vlastně jsem to párkrát viděl. Jedna žena, se kterou jsem chodil, když jsem byl u tajné služby, tam měla bratra. Hrál tam velkou roli. Měl celé muzeum památek a věcí z občanské války. Pušky, uniformy, meče a dokonce soupravu na amputace.“

„Eddie tam odvedl kus velké práce. Ten člověk je ohromně zručný, ale sebevědomí má na dně.“

„V tomto ohledu má k otci daleko.“

„Ano, ale nelze říci, že by ve svém životě nic nemohl dokázat. A pokud se týče jeho osobnosti, měl bys ho vidět, když mluvil o svém bratrovi, o dvojčeti. Ve skutečnosti může být jistým způsobem nejvíce výjimečným ze všech Battleů.“

King ji zpytoval zkoumavým pohledem a zeptal se: „A říkala jsi, že tě odvezl domů? Jen vy dva?“

„Přestaneš s těmi trapnými narážkami? Nic se mezi námi nestalo a nic se nestane.“

„To je dobře, protože poslední věc, jakou potřebujeme, je mít Dorotheu, a nedej Bože, Remmy proti nám,“ revanšoval se King.

Eddie je přivítal před chodem do domu.

„Celou hodinu jsem se teď snažil ji přimět, aby mi řekla, co bylo v té tajné zásuvce, ale absolutně nikam to nevedlo,“ hlásil.

„Tak že, pokud to neřekla vám, nemyslím si, že by se nám mělo podařit ji obměkčit,“ řekl King.

„Možná, že jsem její odpor přece jen trochu nalomil,“ řekl Eddie a dodal: „Teď je na zadní terase a čeká na vás. Káva je ještě teplá. Mason ji před chvílí donesl s nějakými sušenkami s šunkovou příchutí.“

Eddie šel na terasu s nimi. Remmy zavřela desky, které skrývaly zřejmě nějaký deník, do kterého něco psala. Byl to onen typ staromódního deníku, který byl opatřený sponou se zámečkem. Vložila jej do kapsy svého kabátu.

Mezitím, co se King zdravil s Remmy, Eddie kývl na Michelle a zašeptal: „Až tady skončíte, přijďte se podívat do mého studia. Je to hned za garážemi. Něco vám tam ukáži.“

Eddie pak odešel a Michelle se obrátila a postřehla, jak ji Remmy pozorně sleduje.

„Prý jste se byla podívat, jak si Eddie hrál na vojáky,“ řekla pomalu.

Michelle si k nim přisedla ke stolu. King naléval kávu.

„Ovládá to vskutku velmi dobře,“ poznamenala Michelle. „Netušila jsem, že je pro to tak zaujatý.“

„Eddie se tomu začal věnovat, protože měl na tom zájem jeho otec. Nemyslím si, že by o to skutečně tolik stál.“

„Ale podle výrazu v jeho tváři se domnívám, že je do toho jistě zamilovaný.“

„Víte, výrazy ve tvářích mohou skrývat něco jiného, nebo ne?“

Obě ženy si vyměnily až příliš dlouhý nepříjemný pohled.

Ticho pak přerušil King. „Vy jste, Remmy, zázračný diplomat.“

„Co tím přesně myslíte?“

„Myslím na přeměnu Lulu z nepřítele na přítele.“

Remmy mávla ledabyle rukou. „Mýlila jsem se a uznala jsem to. Nedělejte z toho nějaké velké gesto shovívavosti.“

„Co vás tedy přimělo k tomu, že jste dospěla k závěru o svém omylu?“ zeptala se Michelle, když si vzala sušenku a kávu.

Remmy přiložila k ústům šálek kávy, napila se a odpověděla: „Udělala jsem Juniorovi nabídku, kterou nemohl odmítnout. Ale odmítl ji. A pak ho zavraždili. K tomu není třeba vědce na kosmické rakety, aby bylo jasné, že jde o mnohem více, než jsem si myslela.“

„Ale přesto do toho mohl být Junior zapleten. Ve skutečnosti mohl být zabit právě kvůli tomu,“ řekl King.

Remmy se na něho tvrdě podívala. „Cožpak jste se nesnažil, jak nejlépe jste dovedl, abyste mě přesvědčil, že je nevinný? Anebo znám ještě nějakého jiného Seana Kinga?“

„Jen si hraji na ďáblova advokáta.“

„Zapomněla jsem, že jste právník. Připomínáte mi důvody, proč tuto branži nesnáším.“

„Jsem tedy rád, že už jsem tu firmu přestal provozovat. Nechtěl bych vás mít za nepřítele.“

„Ne, to byste neměl chtít,“ řekla příkře.

„Jestli tomu dobře rozumím, tak vám velice záleží na tom, abyste dostala zpět to, co vám patří, ale přitom se nejedná anio šperky, ani o peníze na hotovosti.“

„Seane, už se to pokoušel zjistit Eddie,“ řekla Remmy. „A pokud jsem to neřekla jemu, tak jsem si sakramentsky jistá, že to nepovím ani vám.“

„Je to tak zlé?“ zeptal se King velmi vážným tónem. „Tak zlé, že byste tím více lidí vystavila riziku zavraždění?“

„Mám své důvody“.

„Doufám, že to jsou zatraceně dobré důvody. Ale myslím, že nejste jen sobecká, ale i krátkozraká.“

„Nejsem zvyklá, aby se mnou někdo takto hovořil“, odsekla.

„Když vyšetřuji vraždu, tak někdy ztrácím způsoby dobrého vychování. Ale jsem přesvědčen, že tyto mé priority jsou oprávněné,“ pevně odpověděl.

„To, co bylo v mé zásuvce, nemá nic společného s tím, že byl někdo zavražděn.“

„Váš manžel a Junior mohli být zabiti stejnou osobou. Pokud ano, pak za jediný spojovací článek mezi nimi spatřuji tu loupež.“

„To není možné. Ne, tak tomu nemůže být,“ řekla pevně.

„A vy nenecháte na nás, abychom to posoudili?“

„Ne, nenechám,“ odpověděla tvrdohlavě.

„Tak dobře, vraťme se tedy k tomu, proč jsme přišli. Eddie říká, že lidé mluví o vás, jako o někom, kdo mohl zabít Bobbyho a Juniora. A říká, že takové řeči ničí váš život.“

„Eddie příliš mluví. Myslela jsem, že jsem ho naučila, že rezervovanost a stoicismus jsou dvě největší vlastnosti, jaké může člověk vůbec mít.“

„Ale ne větší než láska,“ řekla Michelle. „A on vás miluje.“

„To vím!“ odsekla Remmy.

„Jestliže se o vás obává, pak k tomu musí mít důvod,“ namítla Michlle.

„Eddie se příliš znepokojuje nepatřičnými věcmi.“

„Remmy, nemůžeme vám pomoci, jestliže nám nedůvěřujete,“ řekl King.

„Nikdy jsem neřekla, že potřebuji vaši pomoc.“

„Tak dobře. Mimochodem, kde jste byla, když byl zavražděn Junior?“

„Dosud mi nikdo neřekl, kdy byl přesně zabit.“

Trochu se zamyslela, když jí King sdělil časové údaje vraždy. „Byla jsem samozřejmě tady. Četla jsem si v mém pokoji.“

„Může to někdo potvrdit?“

„Já to mohu potvrdit“.

Ve dveřích stál Mason. „Byl jsem ten večer v domě až do deseti hodin. Paní Battleová během večera vůbec ze svého pokoje nevyšla.“

King se chvíli díval na Masona a pak řekl: „Díky, Masone.“ Když se Mason vzdálil, znovu pohlédl na Remmy. „Je to pěkné mít takovou dobrou, loajální pomoc, že? Poslední otázka: proč byl váš svatební prsten v zásuvce a nikoliv na vašem prstu?“

Remmy hned neodpověděla. King se na ní díval v očekávání odpovědi. Nakonec řekla: „Prsten je symbolem lásky a závazku.“

„Ano,“ řekl netrpělivě King.

„Řekl jste, že je to poslední otázka. Věřím, že cestu ven najdete.“

Když byli venku, Michelle řekla: „Seane, ty přece víš, že Remmy nezabila Juniora.“

„Ano, to je pravda. Spatřil jsem Masona, jak šel do patia. Chtěl bych, aby nám řekl, kde v tu dobu byl on.“

„To je přece jasně.“

„Dokonce jasnější, protože řekl, že Remmy nikdy neopustila svůj pokoj“.

„Jak to myslíš?“

„Mám na mysli fakt, že Mason nemá alibi na dobu, kdy byl junior zavražděn.“

„Skutečně se domníváš, že je možno ho označit za podezřelého?“

„Ovšem, že je podezřelý, Michelle. Je sice starší, ale stále velký a dost silný, aby zaútočil na Juniora. A jak jsi si všimla, ten zabiják tam na nás vůbec nepromluvil. Pouze nám dával své pokyny pomocí laserového zaměřovače.“

„Myslíš, že bychom poznali jeho hlas, kdyby promluvil?“

„Přesně tak. A lhal o důvodu, proč Remmy nenosí svůj svatební prsten.“

„A pokud jde o prsten, tak stoická paní Battleová byla ve své odpovědi naprosto upřímná. Žádná láska, žádný závazek, žádný prsten. Ale přitom s tím mužem zůstávala v manželském svazku.“

„Zel, mnoho manželství takto funguje. Alespoň teď už se od něho osvobodila.“

Přišli ke Kingovu vozu.

„Chci se ještě podívat do Eddieho studia,“ řekla Michelle.

„A já se zase jdu poohlédnout po Sally a zjistit, zda bude více komunikativní než její zaměstnavatelka. Až to s ní skončím, tak za tebou přijdu k Eddiemu.“

„Co čekáš, že ti Sally řekne?“

„Už jsem unaven z toho, jak se ten případ vleče,“ řekl a kousavě dodal: „Určitě bude mít zatraceně dobré vysvětlení, proč se modlila před Juniorovým hrobem.“

„Seane Kingu, zda-li pak víš, že jsi velice sexy, když se vztekáš?“

„Říká se to o mně,“ odpověděl King a odešel směrem k ohradě, kde chtěl najít mladou chovatelku koní.

57. KAPITOLA

King viděl, jak se k němu blíží jezdec na koni. Ale nebyla to Sally, nýbrž Savannah, kdo seděl obkročmo na velkém valachovi s dvěma bílými skvrnami na předních nohách.

Zastavila u něho a seskočila ze sedla. Měla na sobě džíny, jezdecké boty a manšestrový žaket.

„Nádherný den na vyjížďku,“ řekl.

„Mohu vám nějakého koně osedlat.“

„Zatím jsem ještě na koni nejezdil“.

„Ale jen pojďte, je to jako jízda na kole.“

Ukázal na své sako a společenské kalhoty. „Stejně na to nejsem oblečen. A co naše úmluva?“

„Okay, samozřejmě platí,“ řekla, ale pochybovala, že to někdy splní.

„Neříkám to jen tak, Savannah. Myslím to vážně.“

„Tak dobře. Navštívíte matku?“

„Už se stalo. Bohužel, byl to jen krátký rozhovor.“

Savannah nemohla potlačit úsměv. „A to vás překvapuje?“

„Ne, považuji se za optimistu.“ Rozhlédl se kolem. „Neviděla jste Sally?“

„Je tamhle, ve stáji,“ řekla Savannah a ukázala přes Kingovo levé rameno. „Proč?“

„Jen tak se ptám.“

Podezíravě se na něho podívala, ale pak pokrčila rameny. „Děkuji vám, že jste mi věnoval svůj čas po pohřbu.“

„Byl jsem tím potěšen. Vím, jak to bylo pro vás těžké.“

„Myslím, že to bude ještě těžší. Byl tady opět agent FBI.“

„Chip Bailey? Co chtěl?“

„Chtěl vědět, kde jsem byla, když zabili otce.“

„To je naprosto běžná otázka. A co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že jsem byla doma, ve svém pokoji. Nikdo mě neviděl, alespoň pokud vím. Asi jsem pak tvrdé usnula, protože jsem neslyšela přijít matku. Dokonce až do následujícího rána jsem nevěděla, co se stalo s otcem.“

„To mě překvapuje, že nepřišla k vám a nevzbudila vás, když jí to zavolali.“

„Moje ložnice je na patře, a k tomu ještě až na opačném konci, než její ložnice. A já jsem, no prostě, já jsem chodila večer často ven a pozdě se vracela. Třeba si myslela, že jsem venku a neobtěžovala se to zjistit.“

„Chápu to. Nechcete chodit příliš pozdě spát, škodí to vaší pleti.“

„Dospěla jsem k závěru, že bych mohla chodit ven a domů, jak se mi zachce, dokud mám energii. Řadu let jsem byla hloupá a nudila se.“

„Nemyslím, že by vás někdo popisoval těmito pojmy. Učinila jste už nějaké rozhodnutí do budoucnosti?“

„Dostala jsem nabídku na místo inženýra v terénu u jedné velké petrochemické společnosti. Jedná se o práci v zahraničí. Přemýšlím o tom.“

„Určitě budete nejhezčí terénní inženýrkou, jakou kdy kdo mohl vidět.“

„Neměl byste takhle mluvit, nebo bych si mohla začít myslet, že máte nějaké úmysly.“

„Nemyslím, že bych mohl přestat o vás takto mluvit.“

„Možná byste mohl sám sebe překvapit, pane Kingu.“

Když Savannah odjížděla, Kingův pohled jí dlouho sledoval. Zapomněl na její zvláštní nadání v oboru chemického inženýrství. Ale také ona, jako mnozí další v tomto bizarním případě, neměla žádné alibi na dobu vraždy jejího otce. A to byla teprve jedna smrt a jeden vrah. Co asi právě teď dělá ten druhý vrah? Vyhledává další oběť do svého seznamu?

Sally našel ve stáji, kde uklízela stání pro koně.

Opřela se o lopatu a otřela pot z čela.

„Potkal jsem Savannah, když se vracela z vyjížďky.“

Podívala se na svojí lopatu a řekla: „Ale u takové práce byste ji asi nikdy nepotkal.“

King se rozhodl jít rovnou k věci. „Viděl jsem vás na pohřbu.“

„Paní Battleová má spoustu přátel. Jistě jich tam byly celé tuny.“

„Ne, měl jsem na mysli pohřeb Juniora Deavera.“

Sally ztuhla. „Juniora Deavera?“ řekla opatrně.

„Pokud nemáte sourozence v podobě totožného dvojčete, tak jste se modlila u jeho hrobu.“

Sally se znovu pustila do čištění stáje, zatímco si ji King pozorně prohlížel.

„Můžete to říci mně nebo lidem od FBI, záleží na vás.“

„Nevím, o čem to, Seane, mluvíte. Proč bych se měla modlit nad Juniorovým hrobem? Jak už jsem vám řekla, toho muže jsem sotva znala.“

„Právě kvůli tomu jsem teď přišel, abych se vás na to zeptal, protože jste ho zřejmě znala.“

„Mýlíte se.“

„Jste si jista, že chcete pokračovat tímto způsobem?“

„Mám toho dnes ještě hodně na práci.“

„Tak dobře, je to vaše věc. Znáte nějakého dobrého právníka?“

Sally se přestala lopotit s lopatou a bázlivě na něho pohlédla. „K čemu bych měla chtít právníka? Neudělala jsem nic špatného.“

King od ní vzal lopatu a postavil ji na stranu. Pak se k Sally přiblížil, až musela ustoupit ke vstupu jednoho z koňského stání. „Dovolte, abych vám vysvětlil, jak nejlépe dokáži. Jestliže máte nějaké konkrétní informace buď o vraždě Juniora Deavera, nebo o té loupeži a vědomě je utajíte před vyšetřovateli, tak je to zločin, který se trestá vězením. A jestliže budete z takového zločinu obviněna, budete potřebovat obhájce, tedy právníka. Pokud o žádném nevíte, tak vám jich mohu několik dobrých doporučit.“

Sally vyhlížela, jakoby ji od výbuchu pláče dělily už jen vteřiny.

„Nic nevím, Seane, nic nevím!“ vzlykla.

„Pak se absolutně nemusíte ničeho obávat. Ale pokud mi lžete, můžete se dostat do vězení. A i když tam nejsou koně, mají tam hodně hoven. Samozřejmě lidských.“

Vrátil jí lopatu. Pak vytáhl jednu ze svých vizitek a vložil ji do potní pásky jejího klobouku. „Až si to všechno promyslíte a pochopíte, že mám pravdu, zavolejte mi. Mohu vám pomoci.“

Když odešel, Sally vytáhla Kingovu vizitku a prohlížela si ji.

V rysech jejího obličeje se objevily známky bezmocnosti.

58. KAPITOLA

Eddie měl studio zařízené v zadní části patrového garážového domu, což byla rekonstruovaná stodola. Michelle vstoupila dovnitř bočním vchodem.

„Eddie?“

Všechno zde bylo zcela přestavěno. Okna z prvního patra stejně jako stropní světlík v hojné míře poskytovaly umělci dostatek osvětlení. Pracovní stoly, stojany a nádobky s barvami a další pomůcky byly úhledně seřazeny. Na stěnách visela velká i malá plátna v různých stádiích rozpracování. Vzduch byl obtěžkán pachem olejových barev a terpentýnu. Do prostoru v prvním patře, kde se nacházel pokojík bez oken, vedly schody.

„Eddie?“ opět zavolala Michelle, když skončila zběžnou prohlídku obrazů na stěně. Povšimla si, že portréty i krajinky byly vytvořeny s pečlivou pozorností na detail. Také tam byla jedna téměř dokončená scéna z bitvy občanské války, kterou by Michelle podle svého nesporně nezkušeného oka nechala zařadit do sbírky nějakého muzea.

Na protější stěně se nacházelo několik vkusně umístěných věcí opatřených štítky. Byly sestaveny z různých uměleckých postřehů, které si Eddie viditelně odnášel ze svého koníčka válečných her.

Obrátila se, když zaslechla kroky na schodech. Eddie měl na sobě malířskou halenku, která byla v přední části poznamenaná modrou barvou, zatímco jeho vlasy byly roztomile neupravené. Pod paží nesl plochý předmět zakrytý látkou. Zřejmě šlo o malé plátno.

„Ahoj, právě jsem něco dokončil,“ řekl.

Michelle ukázala na obrazy. „Nejsem znalec, ale nikdy bych nečekala, že to, co zde uvidím, má takovou úroveň.“

Mávl sice rukou, aby naznačil, že to nestojí za řeč, ale jeho úsměv prozrazoval, jak ho její slova velice potěšila. „Myslím, že je to možno říci, pokud jde o technickou stránku. Ale skutečně velcí malíři mají něco, co zřejmě nemůže nikdo změřit a co mi chybí. Ale nechrne to být. Jsem šťastný s tím, co dělám a myslím, že spokojeni jsou i moji klienti.“ Vzal kus, který přinesl, umístil jej na volný stojan, ale nechal jej zahalený.

„Měli jste nějaký úspěch u maminky?“

„Jestliže vaše matka nechce něco udělat, tak je to stejné, jako kdybyste se pokoušel pohnout horou. Ale budeme to zkoušet dál. A co je toto?“ Michelle ukázala na stojan.

Eddie jí odpověděl širokým úsměvem. „Tak dobře, zavřete oči“.

„Cože?“

„Nic nedělejte, jen zavřete oči.“

Michelle trochu zaváhala a pak udělala, oč ji požádal.

„Dobře. A teď je otevřete.“

Když to udělala, hleděla na sebe. Alespoň na svojí verzi na plátně v plesových šatech z bálu, který byl pořádán při válečných hrách. Michelle přistoupila blíže ke stojanu a podrobně obraz studovala a pak se s úžasem v očích obrátila k Eddiemu.

„Proto jsem vás chtěl vyfotografovat tím polaroidem“, vysvětloval.

„Je to krásné. Jak jste to tak rychle udělal?“

„Práce přes celou noc. Jestliže má člověk vhodnou motivaci, může vytvořit cokoliv. Ale ani tak tento obraz nevystihuje všechny vaše přednosti, Michelle, vskutku to nevystihuje.“ Obraz zabalil do hnědého papíru a přelepil maskovací páskou. „Je váš.“

„Ale proč jste mě vůbec maloval?“

„Strávila jste celý den, abyste se dívala, jak hraji vojáka. Takže tento obraz je to nejmenší, co jsem mohl udělat.“

„Byla jsem tam ráda a vůbec to nebyla žádná velká zásluha.“

„Přesto si vaší přítomnosti velmi cením.“

Dotkla se zabaleného plátna. „A já zase oceňuji tento obraz.“

Objala ho. Překvapilo jí, jak těsně se k ní přitiskl. A jak je silný! Opětovala jeho stisk. Chvíli k sobě stáli přivinuti. Vyzařovala z něho směsice pachů barev a potu a ještě něčeho dalšího, prostě čehosi, co bylo náruživě chlapské. Její ruce jemně přejížděly po tvrdých svalech jeho zad a ramen. Nechtěla, aby se to dále rozjíždělo, a tak se nakonec od něho sama odtáhla s očima sklopenýma k zemi.

Podepřel její bradu do pootevřené dlaně a mírně ji zvedl.

„Podívejte, vím, že vám to možná připadá poněkud nevhodné, ale já vás nechci zmást. Zítra se neprobudíte, abyste našla nové auto na vaší trase. Ale…“

„Eddie…“ začala, ale vzal ji za ruku.

„Ale je přece krásné mít přítele.“

„Myslím, že jich máte hodně, mužů i žen.“

„Ve skutečnosti jsem osamělý. Maluji a předstírám, že bojuji.“

„Obojí zvládáte mimořádně dobře,“ řekla.

„Ano, to je pravda,“ ozval se jiný hlas.

Ohlédli se a spatřili přicházejícího Kinga.

„Ahoj, Eddie,“ pozdravil King.

Oba muži si potřásli rukama, zatímco Michelle se tvářila zaraženě.

King se rozhlížel po obrazech na stěnách. „Máte skutečně fantastické oko.“

„Jste si jistý, že by vám moje matka za toto hodnocení nezaplatila?“

King pohlédl na stěnu s válečnými postřehy. „Zajímavá kolekce.“

„Jeden z mých koníčků.“ Eddie se zakřenil na Michelle. „Víte, Seane, potřebovali bychom vás zapojit do našich her. Dovedu si vás představit na statném oři, jak se řítíte přímodo bojové skupiny unionistických dělostřelců, jak spíte s komáry a obědváte tvrdé suchary, dokud vám neprasknou cévy.“

King se podíval na Michelle a usmál se. „V ten den, kdy toto uvidíte, spadne obloha a všechny nás pohřbí,“ řekl, když parafrázoval odpověď, kterou dala Michelle na nabídku stát se tanečnicí s tyčí u Lulu.

Eddie chtěl něco říci, ale v té chvíli zazvonil Kingův mobil. King něco řekl, chvíli naslouchal a pak přístroj zaklapl. Rysy v jeho tváři zvážněly.

„To byla Sylvia. Kýle Montgomery je mrtvý. Našli ho v jeho bytě.“

„Cože!“ vykřikla Michelle.

„Kdo je Kýle Montgomery?“ zeptal se udiveně Eddie.

„Asistent Sylvie Diazové,“ odpověděla Michelle. „Byl zavražděn?“

„Sylvia si tím není jistá. Řekla, že to vypadá na předávkování drogami, ale ani o tom není přesvědčena. Chce se s námi setkat v Kyleově bytě. Todd je tam také.“

Dvojice detektivů měla naspěch. Michelle ještě stačila přes rameno zavolat: „Eddie, děkuji, ještě zavolám.“

Když opouštěli budovu, tak se Eddie podíval na zabalený obraz. „Ale zapomněla jste svůj portrét…“ Už ho neslyšeli. Zklamaně pokrčil rameny a obraz odnesl nahoru.

59. KAPITOLA

V okamžiku, kdy King s Michelle dorazili do Kyleho bytu, tým soudních lékařů dokončoval svoji práci. Kýle ještě ležel na posteli, jeho oči bez života hleděly na strop tohoto malého, vlhkého bytu.

Sylvia si jejich příchodu nevšimla, protože se stále dívala na mrtvého. Otočila se, až když se King dotkl jejího ramene. V očích měla slzy. Otřela si je dlaní a narovnala se. Chtěla zřejmě opět nabýt vzhledu profesionála.

„To je v pořádku, Sylvio,“ řekl King. „Vím, že jste nebyli nejlepší přátelé, ale také chápu, že tě to pořád bolí.“

Vyčistila si nos do papírového kapesníku a kývla na vedle stojící techniky. „Můžete ho odnést.“

Uložili Kyleho do vaku a odnesli ven.

Todd Williams se připojil k Sylvii a k dvojici svých zástupců.

Michelle řekla: „Takže šlo o předávkování drogami? Nemusíme tedy pátrat po dalším sériovém vrahovi?“

Policejní náčelník zavrtěl hlavou. „Žádné hodinky a nic takového, jako obojek a podobně.“

King se podíval na Sylvii a řekl: „Ale v telefonu jsi mi řekla, že si nejsi jista, zda to bylo předávkování.“

„Samozřejmě, našli jsme náznaky, že tomu tak bylo,“ pomalu odpověděla.

„Injekční stříkačka, gumové škrtidlo a stopa po vpichu na jeho předloktí,“ dodal Williams.

Sylvia řekla: „Potřebujeme udělat testy zbytku v injekční stříkačce, abychom se dověděli, co to bylo. To zabere několik dní. Provedu toxikologii tělních tekutin, ale bude to trvat nejméně dva týdny, než budou k dispozici výsledky.“

„Z pitvy nevyčtete, co ho zabilo?“ zeptal se Williams.

„Ano i ne. Jestliže to byl například heroin, který potlačuje funkce dýchání, pak by v plicích mohlo být trochu hustší zahlcení nebo městnání krve a v dýchacích cestách zpěněné hleny. Pokud zemřel na předávkování, tak samotná pitva příčinu s naprostou jistotou neodhalí. Musíme se spoléhat na výsledky toxikologie. Jestliže to byl kokain, tak to potvrdí toxikologický test. Heroin, 6-monoacetylmorphine, tedy metabolit heroinu, lze v těle objevit. Ten je jasným důkazem předávkování heroinem.“

„Možná to byla nějaká léčivá droga z vaší ordinace.“

„Je to možné, ale jestliže se v Kyleho krvi nebo moči zjistí 6monoacetylmorphine a nenajde se přítomnost aspirinu nebo tylenolu, pak to bude dostatečný důkaz, že se do jeho organismu nedostalo žádné opiátové narkotikum, které je na lékařský předpis.“

„Tylenol nebo aspirin?“ zeptal se Williams.

„Ano, protože opiáty na předpis jsou často kombinovány s těmito léky. Ale to není případ heroinu nebo kokainu a dalších drog, jaké se prodávají na ulicích.“

„Kdo ho našel?“ zeptala se Michelle.

„Já,“ řekl Williams. „Po té, když jste mi ráno zavolali, jsem se rozhodl, že se na to osobně podívám. Přijeli jsme sem s mým zástupcem. Zaklepali jsme. Nikdo neodpověděl. Jelikož byl jeho džíp zaparkovaný před domem, tak jsme se domnívali, že musí být v bytě. Také jsme zkoušeli zavolat telefonem, ale ani v tomto případě se nikdo neozval. Neměli jsme sice povolení ke vstupu do bytu, ale podezření bylo tak silné, že jsem ještě odskočil do kanceláře šéfa. Když jsem dostal souhlas, otevřeli jsme si sami. A tak jsme ho tady našli.“

„Podle tělesné teploty a stupně rigor mortis lze předpokládat, že byl mrtvý méně než dvanáct hodin,“ domnívala se Sylvia.

King se podíval na hodinky. „To znamená něco po půlnoci?“

„Ano.“

„A nikdo neviděl nikoho vstoupit do domu, nebo z něho odejít?“ tázal se King.

„Stále to prověřujeme,“ řekl Williams.

„Tak dobře, musíme rychle najít tu záhadnou ženu z klubu Aphrodisiac,“ řekl King.

„Mám tam namířeno dnes odpoledne,“ řekl Williams.

„Rádi bychom šli s vámi, Todde,“ řekl King.“Mohl byste to o pár hodin posunout a setkat se s námi až na místě? Zavoláme vám.“

„Myslím, že to půjde.“

„Kdy budete dělat pitvu, Sylvio?“ zeptala se Michelle.

„Teď hned. Zrušila jsem pro dnešek své ordinační hodiny.“

„Nemůžeš nyní, když je Kýle mrtvý, najmout někoho, aby ti pomáhal?“ řekl King. „Mohou někoho poslat z Richmondu nebo Roanoke.“

„Ale hned to nemůže být, je to na takové oznámení příliš krátká doba,“ řeka Sylvia.

„Kdyby zemřel na předávkování, tak by na tom nezáleželo. Ale řekla jste přece, že k potvrzení výsledku budou zapotřebí dva týdny,“ řekl Williams.

„Mohl by se vyskytnout ovšem i další důkaz, který pomalu zmizí, zatímco my tady mluvíme,“ řekla Sylvia ostře. „Tělo k nám po smrti promlouvá, Todde, ale čím déle čekáte, tím bude jeho hlas slabší.“

„Tedy, pomohu vám,“ řekl Williams. „V každém případě tu pitvu potřebuji.“ A pak dodal: „Stává se z toho zatraceně rutinní záležitost.“

Když vycházeli z domu, King zadržel Sylvii a zeptal se: „Jsi v pořádku?“

„Myslím, že Kýle spáchal sebevraždu,“ řekla unaveně.

„Sebevraždu? Proč?“

„Možná měl podezření, že jsem po něm šla kvůli těm jeho kšeftům s léky.“

„Ale zabít se sám, to je poněkud drastické. A on na mne působil dojmem bezpáteřného chlapa. A nikde nezůstal žádný dopis, jak to dělají sebevrazi.“

„Zbabělci se zabíjejí sami, Seane. Obávají se důsledků svých činů.“

„No a proč se obviňuješ?“

„Jestliže to byla sebevražda, tak nemohu myslet na nic jiného, než že její příčinou je právě to, že mě podezíral.“

„Nejsi k sobě spravedlivá, Sylvio. Přece nemůžeš za to, že ten chlap kradl léky.“

„Ne, ale…“

„Než se začneš kvůli tomu obviňovat, proč to nenecháš až po pitvě? Přece navzdory své vysoké profesionální úrovni nejsi schopna předem říci, co se stalo, dokud to při pitvěnezjistíš.“

„Ale ani samotná pitva mi neřekne, zda předávkování bylo náhodné, anebo úmyslné.“

„To, co je rozhodující, je skutečnost, že to byla Kyleho volba. To bylo mimo tvojí kontrolu. A život sám je plný legitimní viny, aniž bychom vinu jiných měli klást na vlastní bedra.“

Sylvia vyloudila chabý úsměv. „Jsi velmi moudrý muž.“

„Mám hodně praxe. Především z vlastních stupidních chyb.“

„Zavolám vám, až budu s pitvou hotova.“

„Upřímně doufám, že je to na dlouhou dobu poslední pitva, jakou musíš za těchto podmínek provádět.“

Když se King chystal odejít, Sylvia řekla: „Ještě nikdy jsem se v posledních letech tak hezky nepobavila, jako minulý večer.“

„Stejné mohu říci i já.“

Venku se Michelle podívala na Kinga. „Mýlím se, nebo jste si se Sylvií oživili starou romanci?“ Odpověděl jí pohledem, ale nic neřekl. „No tak, Seane, nebalamuť mě frázemi, že jsem tvým partnerem a ne tvým cvokařem.“

„Proč ne? Je to pořád živé.“

Opřela se o sedadlo s poraženeckým výrazem. „Okey, tak dobře.“

„O co ti jde?“

„Jde mi o to, že jsme uprostřed velmi komplikovaného vyšetřování vraždy a nemáme zapotřebí, aby byla pozornost nejlepšího detektiva v případu a vynikající soudní lékařky odváděna nějakým milostným dobrodružstvím.“

„Kdybych tě lépe neznal, tak bych řekl, že žárlíš.“

„Oh, prosím tě!“

„Řekl jsem, kdybych tě lépe neznal. A víš, nezlob se, právě teď všechno ostatní vzhledem k případu ustupuje do pozadí.“ Odmlčel se a pak dodal: „Viděl jsem, jak se s Eddiem objímáte.“

Její pohled byl plný hněvu. „Ty jsi nás špehoval?“

„Ne, než jsem vstoupil do dveří, tak jsem se podíval oknem, zda-li tam jste. Nevěděl jsem, že vy dva se právě chcete vetřít jeden do druhého.“

„To je od tebe, Seane, velice nehezké. Jen jsem mu děkovala za obraz, na kterém namaloval můj portrét.“

„Oh, maloval tvůj portrét? To zcela jasně vypovídá o jeho úmyslech.“

„Je to nešťastný člověk.“

„Tvá práce se přece netýká léčení nešťastných lidí,“ namítl. „Takže, Michelle, věnujme se naší věci. To poslední, co nyní potřebujeme, je nechat si zatemnit náš zdravý úsudek.“

Zdálo se, že Michelle je připravena zaútočit, ale zůstala zticha.

King pokračoval: „Je to přitažlivý, veselý a příjemný mládenec, který si nese svůj kříž rodinné tragédie a ještě navíc se trápí mizerným manželstvím. Nebyla bys první ženou v historii, která chce pomáhat takovým lidem.“

„Mluvíš, jako bys byl zkušeným znalcem těchto záležitostí.“

„Svět je plný takových záležitostí. A nikdo z nás není před nimi imunní.“

„Tak dobře, dobře. Už jsi mi to vysvětlil. Kam jedeme teď?“

„Jedeme navštívit Rogera Canneye. Vypadá to tak, že přišel k velkým penězům právě v době, kdy zemřela jeho žena. Jejich původ je nejasný.“

„To je zajímavé.“

„A to jsi ještě neslyšela to nejzajímavější. Zesnulá paní Canneyová byla zaměstnaná.“

„Vážně? A kde?“ zeptala se Michelle.

„V podniku Battleů. Hádej, kdo byl její přímý šéf, kterému byla bezprostředně podřízená?“

„Bobby Battle!“

„Trefa do černého.“

60. KAPITOLA

Nikdo se neozval, když zaklepali na dveře domu, kde bydlel Canney.

„To je divné“, řekl King. „Vždyť jsem mu volal, že přijdeme. Řekl, že bude doma.“

„Alespoň hospodyně by tady někde měla být.“

Michelle obešla dům a podívala se garážovým okénkem. „Jsou tam dvě auta, velký Beemer a Range Rover. Pokud ta jeho hospodyně nedostává od něho nějaký obrovský plat, tak si nemyslím, že by jí tyto vozy patřily.“

King se opřel do vchodových dveří. Otevřely se. Když to Michelle uviděla, rychle vytáhla pistoli a připojila se ke Kingovi.

„Přísahám Bohu,“ zašeptala, „že pokud tam bude mrtvý s obojkem kolem krku a s hodinkami nastavenými na šestou hodinu, budu řvát celý týden.“

Tiše procházeli domem. Přední pokoj byl prázdný. Každou místnost důkladně prohlédli, než vstoupili do další.

Michelle ten rachotící zvuk uslyšela první. Zdálo se, že vychází odněkud ze zadní části domu. Rychle tam zamířili a celé místo prohledali. Nikdo tam nebyl, ale zvuk bylo opět slyšet. Tentokrát to vypadalo jako když zazvoní kov o kov.

Michelle hlavou ukázala na dveře, které byly na konci chodby. King přikývl, posunul se k nim a nohou je pomalu otevřel, zatímco Michelle ho kryla. King nahlédl dovnitř, ztuhl a pak se uvolnil. Naplno otevřel dveře a kývl na Michelle, aby ho následovala dovnitř.

Canney seděl zády k nim, sluchátka na uších a cvičil nohy na náčiní jeho dokonale vybavené domácí tělocvičny. King zabušil na dveře, Canney se ohlédl a strhl si z uší sluchátka.

„Co tady, sakra, děláte?“ zeptal se.

„Volal jsem vám ráno. Řekl jste, že v jednu můžeme přijít. A je jedna hodina. Nikdo se neozval, když jsme venku klepali a náhodu bylo otevřeno.“

Canney se postavil a odložil svůj CD přehrávač a otřel se ručníkem. „Omlouvám se. Moje hospodyně má dnes volno. Musel jsem ztratit přehled o času.“

„To se stává i v nejlepších rodinách,“ řekl King a dodal: „Počkáme, až se osprchujete.“

„Ne, myslím, že se do toho můžeme hned pustit. Nepředpokládám, že to potrvá nějak dlouho. Pojďme odtud. Udělám nějakou citronovou limonádu.“

Odešli do náročně komponované zahrady za domem, kde nechyběl oválný bazén, lázeňský kout a malá chatka.

„Báječné,“ poznamenala Michelle.

„Ano, mně se tady vzadu líbí.“

„Vypadá to jako nedávno zařízené,“ řekl King. „Nežijete tady stejně dlouho, že? Kolik? Asi tři roky nebo tak nějak, viď?“

Canney pil limonádu a pozorně se díval na Kinga. „Jak to víte?“

„Veřejné záznamy jsou prostě veřejné. Odešel jste teď do důchodu. Byl jste účetní?“

„Dvacet let se zdá být dost dlouho na to, že jsem se staral o peníze druhých lidí.“

„A teď máte dost vlastních, abyste se o ně obával. Předpokládám, že účetní práce je placena lépe než bych si mohl pomyslet.“

„Během těch let jsem udělal nějaké dobré investice.“

„A vaše nebožka manželka také pracovala, v rodinném podniku Battleů. Byla osobní sekretářkou Bobbyho Battlea, že? Vlastně u něho pracovala zrovna, když zahynula při automobilové nehodě?“

„Ano, na tom není nic tajného.“

„Neviděl jsem vás na Battleho pohřbu.“

„Protože jsem tam nešel.“

„Nebyl jste v kontaktu s rodinou?“

„To, že tam manželka pracovala, ještě neznamená, že jsme s nimi byli přátelé.“

„Když jsem si prohlížel spisy o vás, tak jsem zahlédl obrázek vaší manželky. Byla to velice hezká žena, myslím, že měla hodně ze zdejších krasavic.“

„Megan byla mimořádně přitažlivá, to ano. Týká se náš rozhovor něčeho konkrétního?“

„To konkrétní je, že pátrám po fotografiích vaší ženy, protože nejsou ani ve vašem domě. Není tady nikde ani váš syn.“

„Máte tím zřejmě na mysli, že nejsou vidět nikde venku.“

„Ne. Když se nikdo neozval po našem zaklepání, a viděli jsme, že jsou dveře otevřené, přepadl nás pocit, že něco není v pořádku a tak jsme šli místnost od místnosti, včetně vaší ložnice. Nikde ani jedna fotka vaší rodiny.“

Canney vstal a rozčileně řekl: „Jak jste se mohl opovážit!“

King zachoval klid. „Dovolte, Rogu, abych s vámi mluvil bez obalu. Ke svým penězům jste přišel asi před třemi lety, vlastně brzy po smrti manželky. Takže jste si to tady mohl koupit. Předtím jste byl normálním občanem, který počítá každý cent, má běžný plat a je rád, že i jeho manželka pracuje. Tento druh lidí neodchází do důchodu bezprostředně po té, když ztratí příjem manželky nebo manžela a nekupují si milionový majetek.“

„Měla životní pojistku.“

„Padesát tisíc dolarů. Zjistil jsem si to.“

„Co tím chcete naznačit?“

„Nezajímám se o žádné náznaky. Dávám především přednost pravdě.“

„Rozhovor skončil. Věřím, že cestu ven znáte, protože jste již můj dům prohledali.“

King s Michelle vstali. „Tak dobře, uděláme to tedy jinak. Tvrději.“

„A můžete to dělat s Gilesem Kinneyem, mým právníkem. Ten vás roztrhne vejpůl.“

King se usmál. „Giles mi strach nenažene. Nakopu mu zadek příští týden na golfu.“

61. KAPITOLA

King a Michelle se setkali s Toddem Williamsem a jeho dvěma zástupci v Aphrodisiaku. A již brzy po té navštívili v kanceláři Lulu a vyptávali se jí na obyvatelku pokoje a na Kyleho návštěvy. Nejdříve popírala, že by cokoliv o tom věděla, ale nakonec přiznala, že Kyleho nedávno v klubu zahlédla.

„Ale nevím, co je to za dámu,“ řekla. „Tady nepracuje. To vím zcela určitě.“

„Cožpak jste teď nějaký charitativní podnik, který přenechává zdarma pokoje bohatým narkomanům?“ řekl Williams sarkasticky.

„O ničem takovém jsem nevěděla. Platila mi za pokoj. Hotově. Myslela jsem, že potřebuje nějaké místo, kde by mohla přebývat.“

„Byla tady každou noc?“

„Skutečně lidi takto nesleduji. Pokud člověk nejde do jednoho z těch sálů, aby se podíval na produkci děvčat nebo do baru, tak nemusí ukazovat žádný průkaz totožnosti. Máme zde také restaurace a společenské místnosti a obchodní centrum. Kdokoli sem může přijít a vstoupit do jednoho z těchto míst. Jsme otevřeni pro veřejnost,“ horlivě dodala.

King zavrtěl hlavou. „Podívejte, Lulu, říkáte, že když ta žena sem poprvé přišla, tak jste s ní nikdy nemluvila? Jak tedy, sakra, můžete vědět, co vlastně chtěla.“

„Nechala zde hotovost a zprávu, ve které stálo, že chce pouze ten a ten pokoj.“

„A vy jste udělala co? Dala jste jí ho, aniž byste se cokoli zeptala?“

„Seane, vždyť je to jen pokoj! A peníze v hotovosti jsou peníze v hotovosti. Vždyť tady neprováděla žádnou kriminální činnost. Přicházela se jen vyspat. Během dne jsme i ten její pokoj uklízeli, jako všechny ostatní. Nikdy tam nic nebylo. Vím, že to zní trochu divně, a přiznávám, že mi to připadalo zvláštní. Když poprvé přišla, tak jsem skutečně měla oči na stopkách. Nikdy se tamodtud nic neozývalo, prostě tam byl klid. Kromě toho Kyleho jí nikdy nikdo nenavštívil.“

„Viděla jste ji přicházet a odcházet?“

„Někdy. Vždycky měla šátek, dlouhý plášť a brýle.“

„A to vám nepřipadalo podezřelé? Nikdy jste nepokusila zjistit, co je zač? Počkat si na ní a vidět, když odchází, prostě si ji tak trochu omrknout?“

„Ovšem, že jsem měla podezření, ale nepatřím mezi lidi, kteří čenichají v soukromých věcech druhých. Mé motto je žít a nechat žít. Jestliže chtěla soukromý pokoj a současně nechtěla, aby o ní někdo věděl, byla alespoň ochotna za takovou výsadu dobře zaplatit. Takhle se věci mají. Neodrazuji zákazníky“, řekla vzdorovitě.

„No dobře, ale teď když je Kýle mrtvý, možná zavražděný, tak se tyto věci, jak říkáte, dostávají do úplně jiné podoby,“ řekl Williams.

Lulu na něho nervózně pohlédla. „Nic o tom nevím. Určitě ho nezabili tady, takže nechápu, jakou to má souvislost s naším podnikem.“

„Tak mi tedy dovolte, abych vám to vysvětlil,“ řekl policejní náčelník. „Máme svědka, který tvrdí, že mezi Kýlem a zmíněnou ženou propukla v onom pokoji velmi ostrá hádka. Víme, že jí tam přinášel léky na předpis, které ukradl z lékárničky ordinace, kde pracoval.“

„O tom nic nevím.“

Williams pokračoval: „Hádali se nedávno a pak minulou noc Kýle umírá.“

„Ale já ho nezabila, a nevím, co je to za dámu.“

„Přišla sem včera večer?“

„Nevím. Alespoň jsem ji neviděla.“

„Kdy jste ji tady viděla naposled?“

Lulu se zamyslela. „Nejsem si jistá. Měla jsme v hlavě jiné věci, včetně pohřbu manžela,“ řekla naježeně.

„Rádi bychom položili pár otázek lidem, kteří ji tady mohli spatřit.“

„Někteří z nich přijdou do práce až později.“

„Tak teď bych se chtěl podívat na ten pokoj a chci si promluvit s každým, kdo je nyní přítomen a kdo ji mohl vidět.“

Lulu se na něho podívala nejistě. „Právě teď?“

„Je to snad nějaký problém?“

„Ne, jen jde o to, že některé z nočních tanečnic ještě spí.“

„Jak to že spí? Vždyť už je půl třetí odpoledne!“

„Tancují do rozbřesku!“

„Tak dobře, začněme tedy s těmi, které netančí, ale mezitím vzbuďte ty dívky a připravte na rozhovor s námi. Rozumíte, Lulu?“

„Rozumím,“ řekla rychle.

Když odcházeli, Michelle se ohlédla a uviděla, jak Lulu vložila ruku do zásuvky od stolu. Udělala to přesně stejným způsobem, jako když tady minule byla Michelle s Kingem.

Michelle se venku obrátila k Toddovi a řekla mu: „Todde, co říkáte tomu, že bych se spolu se Seanem tady trochu porozhlédla, zatímco vy budete dávat ty lidi dohromady a vyptávat se jich?“

„Dobrý nápad. Pak si své poznatky porovnáme.“

„Co se děje?“ zeptal se King, když policejní náčelník se svými muži odešel.

„Pojď, rychle.“

Michelle ho odvedla za budovu, kde zahlédli zavěšené kovové schodiště z prvního patra. Zůstali schováni za popelnicemi a vyčkávali. Přibližně během dvou tří minut byli za svoji trpělivost odměněni. Několik mužů, někteří s kabáty přes ruku, jiní s rozepnutými košilemi a rozcuchanými vlasy, se vynořilo v horních dveřích. Rychle pak sbíhali ze schodů, aby vzápětí nasedli do aut a zmizeli.

King si s Michelle vyměnili pohledy.

„Jak to tak vypadá, Aphrodisiac je rentabilní už kvůli svému názvu. To se ti povedlo, Michelle,“ řekl King.

„A prostituce je jedním ze způsobů, jak zvýšit celkovou hodnotu výnosů z tohoto podniku,“ řekla Michelle. „Co s tím tedy uděláme?“

„Myslím, že postačí ještě jeden rozhovor s Lulu.“

„Mrtvý manžel a tři děti. Seane, vím, že je to zločin, ale příliš mě nevzrušuje pomyšlení, že bych jí měla pomáhat dostat se do vězení.“

„Mohli bychom jí ukázat, že tahle cesta by ji mohla zahubit.“

Když se pak Lulu vrátila do své kanceláře, King už seděl za jejím stolem, zatímco Michelle stála vedle něho.

„Co tady děláte?“ vyštěkla Lulu.

Namísto odpovědi King sáhl do zásuvky od stolu a stiskl tlačítko bzučáku, který předtím odhalili.

„Doufám, že toto druhé zazvonění nevyplaší děvčata, ale že alespoň všichni ti kořeni si už dali posledního šluka nebo zahodili pichnu.“

Lulu údivem otevřela pusu, ale rychle se vzpamatovala: „Co to má znamenat?“

„Posaďte se, Lulu,“ velmi pevně řekl King a dodal: „Jsme zde proto, abychom vám pomohli. Ale pokud nás budete vodit za nos, třeba i jen maličko, řekneme to Toddovi, aby sem přišel a vzal si vás do parády. Pak už to nebude naše věc.“

Lulu se na ně dívala vztekle, ale nakonec si sedla s rukama složenýma do klína.

„Jestliže si chcete zapálit, prosím, poslužte si, nám to vadit nebude.“

Lulu si zapálila, nasála kouř a vypustila jej nosem.

King se v křesle opřel a řekl: „Tak a teď nám objasněte situaci.“

„Není to tak, jak si myslíte,“ řekla Lulu.

„Jste až příliš bystrá, než abyste nám něco vykládala starým způsobem, takže jsem si jist, že máte něco velmi chytře vymyšleného. Čekám a jsem velmi zvědavý, co to bude.“ Lulu je sledovala neklidným pohledem. „Celá léta jsem pracovala, abych to tady vybudovala. Dlouhé hodiny strávené v podniku, často na úkor dětí, a také Juniora. Chytila jsem z toho vředy. A zlozvyk denně vykouřit dvě krabičky. Jistě, jsem pouze menšinový vlastník, ale ve skutečnosti to tady řídím. Moji partneři tráví většinu času na Floridě. Ale vždy si sem přijedou pro zisky, aby si mohli kupovat větší čluny a pohlednější manželky. Víc, víc, víc – to je to, co pořád slyším.“

„Takže to byl váš nápad s těmi tanečnicemi?“

„Ve skutečnosti s tím přišli partneři. Nechtěla jsem to, ale naléhali. Řekli mi, že si najdou jiného manažera, který s tím bude souhlasit a mně se zbaví. Ale žádná dívka, která to dělat nechtěla, nemusela, to je mimo debatu. A já jsem na to nechtěla dojet.“ Zaváhala a pak řekla: „Kdybych vám řekla…“

„Lulu, jak už se o tom zmínil Sean, jsme tady, abychom vám pomohli,“ řekla Michelle.

Náhle zaječela. „Proč? Proč se staráte?“

King odpověděl: „Protože si myslíme, že jste v podstatě dobrá žena a matka s třemi dětmi, které vás potřebují. Byla jste pod strašlivým tlakem a právě jste ztratila manžela. To, co nám povíte, se dál nedostane, máte naše slovo.“

Lulu se nadechla a začala. „Mezi děvčaty a muži nedochází k žádnému peněžnímu kontaktu. Máme takovou… jakousi klubovou zásadu. Členové zaplatí vstupní poplatek, aby se mohli stát členy kluby a pak platí měsíčně podle toho jak… no, prostě podle poskytnutých služeb. V knihách to vedeme jako účty o obchodní aktivitě zájmové skupiny.“

„Hle, to je jistě originální způsob aktivit. Tak pokračujte,“ řekl King.

„Je to dost velká suma, takže klientela je početně omezená a jen na určitou společenskou úroveň.“

„Přeloženo do normální řeči: bohatí chlápkové realizují aktivity v posteli,“ komentoval King.

„Avšak musím podotknout, že člen klubu má přístup k děvčatům pouze na základě vzájemné dohody. Členům jsou sdělena jistá hesla, kterými se u dívek prokazují, takže děvčata vědí, že je všechno v pořádku. Všichni užívají ochranu a žádné nebezpečné věci se tady netrpí. Kdyby si někdo chtěl na děvče dovolit nějakou hrubost, je odtud na dobro vyhozen. Ale nikdy jsme žádné takové problémy neměli. Tanečnice, které se těchto aktivit zúčastňují, mají zvláštní příplatky.“

„Pěkně vymyšlené. Ale pořád je to nezákonné, Lulu. Stačí to k zavření klubu a k tomu, abyste šla do vězení.“

Lulu si zapálila další cigaretu a její výraz ve tváři napovídal, že jí není příliš dobře. „Vím,“ řekla roztřeseným hlasem. „Bože, já jsem věděla, že je to stupidní nápad.“

„A ten váš bzučák v zásuvce je napojen na pokoje, aby varoval děvčata a jejich klienty, že se vyskytl nějaký problém, takže vypadnou zadním východem.“

„Ano,“ řekla Lulu nešťastně. „A čas od času mám někoho, kdo má pod dohledem vstup do chodby.“

„Jak tedy mohl Kýle projít?“

„Ta dáma nechala zprávu a jeho fotku, takže jsem se domnívala, že je to v pořádku.“ Odložila cigaretu a pak řekla: „Řeknu vám ještě něco. Ten večer, když jsem nahoře v klubu viděla Kyleho, byl tam někdo, kdo ho sledoval. Řekl mi to pak jeden z těch, kteří tam dohlíželi.“

„Byla to Sylvia Diazová, doktorka, u které Kýle pracoval.“

„To jméno je mi povědomé.“

„Je to místní soudní lékařka. Než jste přešla k jinému, tak jste obě měly stejného gynekologa.“

„Gynekologa jsem nezměnila.“

„Tak dobře, teď chci říci, že to byla ona, kdo tady viděl Kyleho a kdo slyšel hádku mezi ním a dotyčnou ženou.“ Odmlčel se a pak řekl: „Lulu, skončete to tady. A to hned dnes, jinak se to všechno provalí.“

„Musím těm lidem vyplatit jejich peníze. Je to velká částka.“

„Ne, nedělejte to. Jejich účast na tomto podniku se naprosto vědomě odvíjí podle nezákonného schématu. Řekněte jim, že jste to dnes zavřela a je to. A také jim řekněte, že kdybyste jim měla zaplatit, pak by to později při vyšetřování vyšlo najevo. Uvidíte, že raději nechají ty peníze být, aby se vyhnuli riziku.“ Upřeně se na ní podíval a dodal: „Lulu, toto je jediná cesta, jak z toho ven.“

Nakonec souhlasně přikývla a řekla: „Budu je dnes celý den vyvolávat.“

„A promluvte si s vašimi partnery na Floridě. Dejte jim na vědomí, že dlouhá ruka virginského zákona dosáhne až k nim, na jih. Pokud nechtějí přijít o své čluny a kočičky, ať vám dají pokoj a raději se věnují tanci u tyčí a pivu, což podle mého názoru jistě vynáší pěkné peníze.“

King se postavil a kývl na Michelle, aby ho následovala. „A díky tomu, že vám Remmy finančně pomůže v péči o děti a při dokončení stavby vašeho domu, byste mohla omezit pobyt zde a být více doma. To je samozřejmě jen můj názor.“

Když odcházeli, Lulu na ně zavolala: „Jsem vaším velkým dlužníkem. Všechno, co mohu říci je – děkuji vám.“

King se obrátil. „Myslím, že si potřebujete odpočinout. Hodně štěstí.“ Chtěl s Michelle odejít, ale zastavil se, když na ně Lulu znovu zavolala.

„Vím, v jakém typu vozu ta žena jezdí. Jednou jsem ji v něm zahlédla.“

„Také to víme. Starší model Mercedesu s měnitelnou střechou.“

„Ještě něco navíc. Byl to skutečně klasik z roku 1959, sporťák 300 SL.“

„Jak to víte“ zeptala se Michelle.

„Jeden z mých partnerů je automobilovým fanouškem. Má jich celou flotilu, tam dole v Naples. Hodně mě o autech poučil. Vůz, ve kterém ta dáma jezdí, je opravdu krásný. Sám o sobě představuje slušný majetek.“

King si cosi zamumlal pod vousy. „Lulu, považujte svůj dluh za plně splacený. Pojď, Michelle.“ Vzal ji za ruku a vytlačil ze dveří.

„Proč ten spěch?“ zeptala se Michelle.

„Myslím, že vím, kde je to auto.“

62. KAPITOLA

King zaparkoval svůj Lexus na vedlejší silnici a spolu s Michelle vystoupili.

„Odtud musíme jít pěšky. Nechci, aby nás někdo viděl.“

„Kam vlastně jdeme?“

„Buď trpělivá. Dost toho za chvíli uvidíš.“

Přelezli zadní branku a vydali se po štěrkové cestě. Když v mezeře třímetrového živého plotu, který se táhl v dlouhé řadě po obou stranách, Michelle zahlédla vzdálený dům, tak poznamenala: „Vždyť jsme u Battleů.“ Jelikož King pokračoval v cestě dál od domu, Michelle rukou ukázala a řekla: „Seane, ten dům je přece tímto směrem.“

„Tam také nemíříme.“

„Kam tedy?“

King ukázal před sebe. „Do stodoly pro auta.“

Dorazili k velkému stavení, aniž je někdo spatřil. King snadno vypáčil postranní dveře a vešli dovnitř. Procházeli přízemím podél seřazených automobilů a King se u každého podíval pod plachtu. Pak se odebrali do patra.

Stálo tam několik vozů, které byly rovněž přikryté plachtou. King je začal prohlížet. Když přišel ke třetímu, plachtu úplně sejmul a hodil na podlahu. Podíval se na značku.

„300 SL.“ Poklekl, zkoumal pneumatiky a rukou přejížděl po jejich vzorku. Pak zvedl jeden prst a ukázal jej Michelle.

„Bláto,“ řekla. „Ale jak si mohl někdo odtud vzít tohle auto, aniž by o tom nikdo nic nevěděl?“

„Jednoduše. Sally nám přece řekla, že se tento barák už nepoužívá. A z rezidence sem není vidět. A štěrková cesta, po které jsme přišli, vede doprava k vedlejší silnici. Stačí, když jelapozdě večer nebo v noci a měla dobrou šanci, že ji nikdo nezahlédne.“

„Říkáš ji? Takže lze předpokládat, že víš naprosto jasně, kdo je ta naše striptérka a uživatelka v jedné osobě?“

King se narovnal. „Ano, je to tak. A také je mi jasné, že bude lepší, když za ní vyrazíme a promluvíme si.“

„To ale nezní dobře.“

„Věř mi: nevíme, že pravda je možná dokonce ještě hnusnější.“

Zamířili k hlavní budově. Ale ještě než tam došli, King změnil směr, prošel podél stájí a vstoupil do dveří, které spojovaly garážový objekt s rezidencí Battleů.

„Seane, kam jdeš? Savannah je přece v Casa Battle.“

King na její zavolání nereagoval a pokračoval dál. Spěchala za ním. Spatřil venku zaparkovaný vůz, zrychlil krok a zabušil na venkovní dveře garážového domu. Brzy zaslechli kroky a dveře se otevřely.

„Co chcete?“ zeptala se.

„Dorotheo, můžeme vstoupit?“ zeptal se King. Vsunul jednu nohu do chodby, kdyby nedostal odpověď, jakou očekával.

„Proč?“ dožadovala se odpovědi.

„Kýle Montgomery je mrtvý.“

Jednou rukou se Dorothea chytla trička na hrudi, ustoupila dozadu, jako by byla zasažena nějakým fyzickým nárazem. „Já… já nevím, kdo to je.“

„Dorotheo, víme všechno. Sledovali jsme auto.“

„Jaké auto?“

„300 SL ze stodoly, které jste si brala na cesty do Aphrodisiaku.“

Hleděla na ně se vzdorem. „Mýlíte se.“

„Plýtváme časem,“ řekl King netrpělivě. „Zahlédli vás, když jste z toho klubu odjížděla, Dorotheo. Máme svědka, který vás nedávno viděl nastupovat do auta a odjíždět ráno kolem páté.“

Vzdor se jí začal z tváře vytrácet.

„Stejná osoba slyšela, jak jste se s Kýlem hádali. Vytáhla jste na něho pistoli. Hrozila jste mu.“

„Vůbec jsem neohrožovala toho malého…“ Dorothea se zarazila a vypadala, že každou chvíli omdlí.

King řekl tiše: „Myslel jsem, že byste chtěla mluvit s námi dříve než s policisty. Ale pokud nechcete, můžeme odejít a hned je zavolat.“

„Oh, můj Bože,“ řekla. Během několika vteřin se její kamenná maska rozdrobila a po lících jí stékaly slzy. King otevřel dveře a všichni vešli dovnitř.

63. KAPITOLA

„Nezabila jsem ho, Seane. Já to neudělala.“

„Ale drogy jste si od něho kupovala?“

Seděli v obývacím pokoji. King a Michelle v pohodlných ušácích. Dorothea napříč od nich na malé pohovce. Držela se opěradla tak křečovitě, že by snad spadla na podlahu, kdyby z něho chtěla vstát.

„Byla jsem v poslední době pod strašlivým tlakem,“ pomalu začala. „Měla jsem nějaké… finanční neúspěchy.“

„Dát tisíc dolarů za večer za drogy není zrovna ten nejlepší způsob, jak řešit finanční problémy.“

Strnule se na něho podívala. „Mluvil jste s tím malým prckem?“

„Opatrně, nehodí se mluvit zle o mrtvém. Řekněte mi o té večerní příhodě.“

„Co všechno víte?“

„Dost, abych poznal, až začnete lhát, což se mi nebude líbit.“

„Nevím, co se to se mnou dělo, skutečně nevím. Mohla bych říci, že se Kýle chtěl se mnou vyspat. Bylo to naprosto zjevné. Muži jsou tak průhlední.“

„Ale vy jste se s ním vyspat nechtěla?“

„Ovšem, že ne. Ale měla jsem dost vypito. Rozhodla jsem se, že ten večer je to už naposled. Jak jste řekl, drogy neřeší mé problémy. Ale nešlo jen o peníze. Byly to i rodinné záležitosti… Vdát se do klanu Battleů sebou nese značný tlak a hodně stresu.“

„Dovedu si představit, že mít Remmy jako tchýni určitě není žádnou procházkou v parku,“ Michelle suše poznamenala. „Všechno to bylo naprosto jednou velkou noční můrou. Ať jsem dělala cokoliv, měla cokoliv na sobě, jedla nebo pila cokoliv,vždycky jsem byla pod její přísnou kontrolou. Ve své kritičnosti vůbec nebyli ohleduplní. Bobby byl mnohem horší než Remmy. Byl to takový tyran. A jeho náladové proměny byly děsivé. Chvíli se smál a byl šťastný, ale vzápětí řval a zastrašoval. Cílem jeho útoků mohl být každý, dokonce i Remmy. Začala jsem navštěvovat léčitele, protože jsem se pokoušela své problémy zvládnout nějak činoroději.“

„Ano, dobře,“ řekl King. „Ale mluvila jste o Kýlem.“

„Ano. Když Kýle přišel s těmi prášky, byla jsem trochu nadrátovaná a tak jsem se rozhodla si to s ním rozdat. Tedy já jsem… já…“ Přestala hovořit a zrudla. „Bylo to stupidní. Uznávám to.“

„Víme o striptýzu. Nemusíte jít do podrobností. Ale vytáhla jste na něho pistoli.“

„Chtěl mě napadnout! Musela jsem se bránit.“

„A požadovala jste vrátit peníze.“

„Zaplatila jsem mu dost. Stejně ty drogy kradl. Marže jeho zisku byla sto procent. Jen jsem se snažila, aby celá ta transakce byla pro mne o něco spravedlivější.“

„A tak jste dostala peníze zpět?“

„Ano. Předstírala jsem, že ho chci zastřelit a utekl. To bylo naposled, kdy jsem ho viděla. Přísahám, že je to tak.“

„Jak to vlastně mezi vámi a Kýlem začalo?“

„Věděla jsem, že pracuje v ordinaci Sylvie, ale nikdy předtím jsme se přímo neznali. Chodila jsem tam kvůli bolestem v zádech. Na léky, které mi Sylvia předepsala, jsem si zvykla, ale po skončení léčby, mi Sylvia už na žádné další předpis nedávala. Ale to už jsem byla závislá. Věděla jsem, že právě tyto léky má i Sylvia i v lékárně své ordinace. A tak jsem se rozhodla o ně říci Kylemu. Byla to přece jen osoba na okraji společnosti: pohotový a pro peníze schopný udělat cokoliv. Také mi bylo jasné, že prášky na předpis z ordinace byly mnohem bezpečnější, než cokoliv jiného, co bych musela shánět někde na ulici. Kromě toho jsem si nepřála nechat se zahákovat s nějakým drogovým dealerem. Jako místo schůzek jsem si vybrala Aphrodisiac, protože jsemtam chodívala na obědy a na různá setkání a rovněž jsem věděla, že tam pronajímají pokoje, aniž by se někdo na něco vyptával.“

„A to jste nepomyslela na to, že by vás mohl znát? Zřejmě vás spatřil v ordinaci Sylvie.“

„Vždy jsem tam měla tmavé brýle a šátek, světlo bylo jen tlumené a mluvila jsem velice málo. A byla jsem si jista, že kdyby mne poznal, tak by se mě pokusil vydírat.“

Po těchto slovech se King na ní pozorně podíval. Zachytila jeho pohled a zbledla.

„Seane, vím, že to vypadá špatně.“

„Dorotheo, je to skutečně zlé. Eddie o něčem ví?“

„Ne! Prosím, nic mu neříkejte. Nejsme žádné nejlepší manželství na světě, ale pořád mi na něm záleží a to by ho zabilo.“

„Nemohu vám nic slíbit, Dorotheo. A teď bych chtěl vědět, kde jste byla minulou noc.“

„Byla jsem tady.“

„Může to Eddie dosvědčit?“ zeptala se Michelle. „Vždyť už musel být doma z válečné hry.“

„Jak to víte?“ tázala se Dorothea.

Michelle poněkud znejistěla. „Jela jsem se s Chipem Baileyem podívat na tu bitvu do Middletonu. Jelikož Chip musel dříve odejet, svezl mě Eddie zpátky. Řekl, že tam nehodlá zůstat do druhého dne.“

Dorothea na ní hleděla s výrazem podezření a pak řekla: „Tedy, doma minulou noc nebyl. Asi byl ve studiu. Občas tam přespává.“

Michelle se chystala něco říci, ale zarazila se.

King řekl: „Takže, Dorotheo, nemáte žádné alibi. Mimochodem, zatelefonoval jsem do hotelu Jefferson v Richmondu. V ten večer, kdy byl Bobby zavražděn, jste se tam vůbec nezapsala jako host, i když jste nám to tvrdila. Lidé od FBI zjistili totéž. Byla jste ten večer v Aphrodisiaku?“

„Ano. Kýle mi tam kolem desáté přinesl prášky.“

„Jaká to ironie!“

„Jak, prosím?“

„Kýle byl vaším alibi ve věci vraždy vašeho tchána, ale teď je mrtvý. Takže pokud vás v klubu neviděl ještě někdo jiný, tak vaše alibi o tchánovi stojí na vodě.“

Dorothea složila hlavu do rukou a začala vzlykat. Michelle vstala, odešla do kuchyně a vrátila se k ní s vlhkým ručníkem.

„Jen klid, Dorotheo,“ řekl King. „Dosud není definitivně zjištěno, že Kýle byl zavražděn. Mohl zemřít na předávkování. Nebo to byla sebevražda.“

„Nemohu si představit, že by si takový člověk sáhl na život. Až příliš se zajímal o posilování svých zájmů, alespoň tak jsem ho za tu krátkou chvíli poznala.“ Dorothea si otřela tvář ručníkem a podívala se na Kinga. „Tak, co bude, prosím dál?“

„Nemůžeme své výslechy udržet v tajnosti.“

„Chápu, že to nemohu od vás očekávat,“ řekla Dorothea a rty se jí začaly chvět.

„Avšak o rozsahu toho, co bude zveřejněno, se ještě rozhodne.“

„Nezabila jsem Kyleho Montgomeryho ani svého tchána!“

„Když už je řeč o tchánovi, proč jste šla ten večer do nemocnice?“

„Je to teď vskutku důležité?“

„Mohlo by být.“

Zhluboka se nadechla. „Bobby mi slíbil peníze, větší část jeho realit. V tomto duchu bylo také třeba změnit smlouvu. Říkal, že to udělá, ale nikdy mi neposkytl žádný důkaz, že to skutečně udělal.“

„Takže jste tam šla, abyste se ujistila, že vám potvrdí, že už to udělal?“

„Slyšela jsem, že je při vědomí a že mluví. Nevěděla jsem, zda ještě někdy budu mít jinou šanci. Moje finanční problémy by byly vyřešeny, kdyby Bobby změnil svoji poslední vůli tak, jak mi to řekl.“

„Ne, chcete říci, že by byly vyřešeny, až zemře a vy konečně dostanete peníze,“ opravila ji Michelle.

„Ano,“ řekla tiše Dorothea a dívala se na podlahu. „Ale když jsem tam přišla, nebyl při vědomí a byl znovu napojen na kyslíkový přístroj.“

„Věděl Eddie o takové vyhlídce, pokud šlo o změnu otcovy poslední vůle?“

„Ne. Eddie si myslel, že si finančně stojíme dobře. Eddie se prostě ničím neznepokojoval.“

„Myslím, že se v tomto ohledu mýlíte,“ řekla Michelle.

„Proč by Bobby měnil svoji vůli ve váš a Eddieho prospěch na úkor Remmy?“ zeptal se King a dodal: „Z toho, co jsem se dověděl, vyplývá, že už vás oba zajistil.“

Dorothea se trpce usmála. „Cožpak může mít člověk jednou provždy dost peněz? Pokud jde o mne, tak vím, že nemohu. A Bobby jich měl zatraceně hodné.“

King ji bedlivě sledoval. „Bobby byl tvrdý vyjednávač. Takže, Dorotheo, kdo místo koho?“

„Raději bych to nekomentovala,“ odpověděla po chvilce. „Je to něco, na co jsem velice pyšná.“

„Vlastně si to dokáži domyslet. Ten malý striptýz, který jste předvedla Kylemu by ve srovnání s tím asi bledl závistí. Mimochodem, proč jste jezdila do Aphrodisiaku jedním z těch Bobbyho klasických vozů?“

Pohlédla na něho s triumfálním úsměvem. „Jsem přesvědčena, že mi dluží alespoň toto. Stejně už s nimi nejezdil.“

„Nevíte proč?“

„Myslím, že o ně ztratil zájem. Velký Bobby Battle byl tím známý. Ztratit o věci zájem a pak na ně zapomněl.“ Potlačila vzlyk.

King se postavil. Věnoval jí pohled, který nevyjadřoval příliš velké sympatie. „Jestliže se prokáže, že Kýle byl zavražděn, policie vás bude chtít vyslechnout.“

„Myslím, že na tom teď nezáleží. Už to stejně nemůže být horší.“

„O, ne, Dorotheo, může to být ještě mnohem horší.“

Když byli před domem, Michelle se zeptala Kinga: „Jak jsi věděl, že to byla ona? Mezi drogové striptérky bych spíše zařadila Savannah.“

„Ne, ta to být nemohla.“

„Proč ne? Vzpomeň si, jak se předváděla ten den u bazénu.“

„Přesně tak. Zde máš i odpověď. Sylvia řekla, že když byla v Aphrodisiaku, tak tam zaslechla, jak Kýle říká, že ta žena ukazovala svůj nahý zadek.“

„Ano, ale co má být?“

„Podívej, Savannah měla na zadku vytetované své jméno. Pochybuji, že by Kylemu ukazovala zadek, když chtěla zůstat inkognito. Ve Wrightsburgu je pouze jedna Savannah s takovým pozadím.“

64. KAPITOLA

Ještě téhož dne večer dostali od Sylvie zprávu, že dokončila pitvu Kyleho Montgomeryho. Sjednali si setkání v Kingově kanceláři. Když se Sylvia ukázala, byl s ní i Todd Williams. O minutu později přijel na parkoviště také Chip Bailey.

„Zavolal jsem mu,“ vysvětloval Williams. „Potřebujeme ho mít ve hře, i když Kyleho zabití nemá žádnou spojitost se sériovými vraždami.“

„Jste si jist, že tomu není naopak?“ opáčil King.

Williams se na něho ostře podíval. „Zkoušíte mne oblbnout?“

Když se v jednací místnosti usadili kolem stolu, Sylvia otevřela své desky.

„Jak jsem řekla, přesnou příčinu smrti nebudeme znát, dokud nepřijdou toxikologické výsledky,“ začala a pokračovala: „Nicméně, jsou zde některé nálezy z vnějšího ohledání, které mě vedou k domněnce, že jeho smrt je podezřelá.“

„Máš na mysli sebevraždu předávkováním?“ zeptal se King.

„Ne, mám podezření na zabití.“ Na chvíli se odmlčela a pak rychle a pevně řekla: „Kýle nebyl žádný známý narkoman. V jeho bytě jsme nenašli žádné jiné drogy nebo výbavu narkomanů. Na žádné části jeho těla nebyly žádné stopy po vpichu jehly.“

„Ale našla jste přece použitou injekční stříkačku s něčím uvnitř a také stopu po vpichu na jeho rameni,“ poznamenal Bailey.

„To něco uvnitř stříkačky byl prokazatelně heroin. Tak dobře, připusťme, že Kýle spáchal sebevraždu. Heroin je pouliční droga, takže si člověk nikdy nemůže být jist, co si vlastně vpichuje. A také si musí lámat hlavu, kde ji sehnat. V mé lékárně zcela zjevně žádná taková není.“

Williams řekl: „Ale znal o těchto věcech víc, než nějaký nováček. A je smutnou pravdou, že zdroje ilegálního přechovávání narkotik se nacházejí kdekoliv.“

„Ale jestliže se hodláte sám zabít, tak se snažíte, aby to vyšlo hned na první pokus. Dílčí závěr tedy zní, že heroin není dobrou volbou pro sebevraždu. Ale je zde ještě něco důležitějšího. Uprostřed Kyleho prsou jsem našla dvě drobná povrchová bodná poranění. Na místě činu jsem je neviděla, protože tam bylo málo světla.“

„Jaká bodná poranění?“ zeptal se Bailey.

„Jako by je způsobily vpichy tenkých jehel těsně vedle sebe. Mají podobu nějakého druhu vzorku.“

„Jako z injekční stříkačky?“ zeptala se Michelle.

„Ne. Přece byste nepoužila injekční stříkačku na svoji hruď. Nejlepším místem pro takový účel jsou ruce a nohy.“

„Co si tedy o tom myslíš?“ zeptal se King.

„Uviděla jsem něco podobného už předtím v Richmondu, po nějakých veřejných nepokojích. Jeden člověk tam zemřel na zástavu srdce, když ho policie zneškodnila použitím Taseru. Když totiž elektricky nabité šipky dopadnou na tělo, tak na něm zanechají dvě značky, podobné těm, jaké jsem spatřila na Kyleho hrudníku.“

Bailey řekl: „Takže někdo po něm vypálil z Taseru a pak mu vpíchl předimenzovanou dávku. To by mohlo vysvětlovat, proč jsme nenašli žádné stopy po zápasu.“

„Nemohu si být absolutně jista s tím Taserem, ale mám ještě něco. Našla jsem také malé krvavé skvrnky a krvácení v očích a ústech.“

„Že by to byly známky nedostatku kyslíku, tedy že byl dotyčný udušen?“ tázala se Michelle.

„Přesně tak. Krvácení nastává, když člověk lapá po dechu. Jelikož pitva nepřinesla žádné důkazy o uškrcení, tak se domnívám, že mohl být udušen nějakým předmětem, který nezanechá žádné stopy, například polštářem. A heroin působí jako respirační sedativum, takže jeho dýchání již tak bylo velmi povrchní, což vrahovi pomohlo, aby ho udusil.“

„Jestliže byl zavražděn a ta osoba se snažila, aby to vypadalo jako sebevražda, kdo tedy měl motiv ho zabít?“ zeptal se Bailey.

„Ta žena, které prodával drogy v Aphrodisiaku,“ řekl Williams. Bailey se na něho zvídavě podíval a pak svého policejního kolegu doplnil otázkou: „Proč ho zabila, když peníze dostala zpět?“

„Co když Kýle poznal o koho jde a pokoušel se jí vydírat?“ řekla Sylvia. „To by byl významný motiv pro vraždu: strach z odhalení.“

„Takže tu ženu musíme najít, a to rychle,“ řekl Williams.

Michelle si s Kingem vyměnili pohledy.

„Víme, kdo je ta žena,“ řekl King.

Všichni se na něho překvapeně podívali.

„Tak, sakra, kdo to je?“ zeptal se Williams.

„Dorothea Battleová. A pro dobu, kdy byl Kýle zavražděn, nemá žádné alibi.“

„Dorothea Battleová?“ Policejní náčelník se zvedl ze židle. „Proč jste mi to, Seane, hned neřekl?“

„Sami jsme to zjistili teprve nyní. Přiznala nám to.“

Williams vytáhl svůj mobilní telefon. „Rychle ji tedy musíme sebrat.“

„Je ve svém domě.“

„Chcete říci, že doufáte, že je tam. Jestliže vezme roha, tak vás poženu k odpovědnosti.“

„Todde, nemyslím, že zabila Kyleho.“

Williams to nevzal na vědomí a do telefonu diktoval rozkaz k zatčení Dorothei Battleové. Když skončil, tak se podíval na soukromého detektiva. „Z čeho tak usuzujete?“

„Vnitřní instinkt.“

„Děkuji, beru na vědomí.“

„Pokud Dorothea toho chlapa zabila, tak bychom mohli mít v okolí hned tři vrahy najednou. Sériového zabijáka, vrahaBobbyho Battlea a teď kohosi, kdo zavraždil Montgomeryho,“ řekl Bailey.

„Nebo Dorothea mohla zabít Bobbyho,“ řekl Williams a podíval se na Kinga. „Řekla něco o tom, proč šla do nemocnice za Battlem?“

„Dorothea doufala, že Bobby změnil svoji poslední vůli a odkázal jí více peněz. Řekla, že ho šla navštívit, aby se ujistila, že už ten dokument změnil. Ale ukázalo se, že to neudělal. Peníze tedy dostala Remmy. Takže z jeho smrti vůbec neměla žádný prospěch.“

Michelle řekla: „Dorothea nám pověděla, že tchán nebyl při smyslech. Ale co když to bylo jinak. Co když něco mohl říci, třeba to, že svoji poslední vůli nezmění, a ona ho v rozčilení otrávila?“

„Nemyslím si, že by byl Battle schopen odpovídat na nějaké otázky. Byl napojen na kyslíkový přístroj, který pacientovi neumožňuje mluvit.“

Bailey pohlédl na Kinga. „A jak vypadá vaše teorie pokud jde o to, že existuje nějaká vzájemná souvislost mezi oběťmi?“

King pokrčil rameny. „Pořád jde o motiv.“

Jakmile všichni odešli, King zvedl telefon a vyťukal číslo. Ale po chvilce zavěsil.

„Koho jsi volal?“ zeptala se Michelle.

„Harryho Carricka. Nebyl tam. Zkusím to znovu později. Jakmile Dorotheu zatknou, tak to bude skutečně pecka. Harry se přátelí s Remmy, takže bych ho rád předem varoval. Možná tam bude chtít jít a vidět ji. A Dorothea bude potřebovat právníka.“

„Co kdybych vyhledala Eddieho a řekla mu to?“

„Bude lépe, když mu to sdělí někdo jiný. Bailey to bude pravděpodobně považovat za své privilegium.“

„Proč jsi neřekl Baileymu o spojitosti mezi Canneyem a Battlem?“

„Nevím, zda taková spojitost skutečně existuje. Chtěl bych mít jistotu.“

„Ale máš podezření?“

„Ano, mám. A silné podezření.“

„Můžeš se o ně se mnou podělit?“

„Mám tušení, že Steve Canney je dítě, které měl Bobby Battle s paní Canneyovou. A že Roger Canney donutil starého pána, aby mu po smrti jeho ženy platil. To by také vysvětlovalo, proč tak náhle zbohatl a rovněž objasnilo fakt, že v domě nebyla ani jedna fotografie jeho cizoložné manželky a syna, který nebyl jeho.“

„Překvapuje mě, že čekal do té doby, než zahynula při automobilové nehodě, a že se předtím nesnažil Battleho vydírat,“ řekla Michelle.

King se podíval na partnerku. „Automobilová nehoda?“ pronesl pomalu.

„Ano, byla opilá a havarovala se svým vozem. Cožpak si na to nevzpomínáš?“

„Pamatuji si na to velmi dobře, děkuji za připomínku.“

Michelle si všimla, že se v partnerových očích objevil nepřítomný pohled. „Něco tě napadlo. O co jde?“

King se na ní podíval a řekl: „Co když Canneyova žena nezemřela při autonehodě?“

„Ale zahynula. Našli ji v jejím autě na dně rokle. Řekla jsem ti, že jsme to s Toddem zjišťovali.“

„Dobře. Zemřela při havárii auta. Ale to ještě nutně neznamená, že to byla nehoda. Nebo ano?“

65. KAPITOLA

King se konečně dovolal Harryho a řekl mu, co se stalo.

„Jedu přímo k Battleovým,“ řekl. „Proč bychom se tam nemohli setkat? Michelle, vy a já?“

Když přijel do rezidence, byl právě čas večeře.

U vchodu trojici uvítala Remmy. „Mason je právě mimo dům,“ řekla.

„Už jste slyšela?“ zeptal se King.

„Ano. Nedomnívám se, že se z toho snadno dostane.“

King se překvapeně podíval na starší ženu. „Remmy, vím, že vy dva nejste nejlepšími přáteli, ale pořád je ještě ženou vašeho syna.“

„Což je jediným důvodem toho, proč mám vůbec starost.“

„Kde je Eddie?“

„Radí se s právníky ve městě. Dorothea ještě nebyla formálně obviněna, že?“

„Dokonce ještě není známa přesná příčina smrti,“ vložila se do hovoru Michelle. „Dokud to nebude jasné, nemohou ji obvinit.“

„Viďte, Remmy, že si nemyslíte, že by toho muže zabila?“ zeptal se Harry.

Ostře na něho pohlédla. „Ne, ale také bych si nikdy nepomyslela, že bude od toho chlapa kupovat drogy.“

„Ale je přece jen určitý rozdíl mezi těmi drogami a vraždou,“ opáčil Harry.

Remmy je posunkem ruky vybídla, aby vstoupili. „Proč bychom nemohli v této fascinující debatě pokračovat u večeře?“

V jídelně se k nim připojila Savannah. Měla na sobě dlouhou sukni, bílou blůzku, tmavomodrý svetr, punčochy a lodičkyna nízkých podpatcích. Vlasy měly stylově upravené a byla mírně nalíčená.

Kingovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co vlastně vidí. Pak mu to došlo: dcera byla oblečena stejně jako matka. Podíval se na Michelle. Z jejího překvapeného výrazu bylo jasné, že myslí na stejnou věc.

Harry si sedl vedle Savannah a začal s ní konverzovat, zatímco se King a Michelle soustředili na Remmy.

„Dorothea fakticky nemá nic společného s Bobbyho smrtí,“ řekl King. „Chybí také motiv.“

„Motivy nemusí být jenom finanční povahy,“ odpověděla Remmy, když si mazala rohlík máslem.

Tak jako tvůj motiv pro zabití manžela? pomyslel si King.

„Máte tím něco na mysli?“ zeptala se Michelle.

„Ne, jen konstatuji to, co jsem považovala za zřejmý fakt.“

„Vy jste neměla žádné ponětí o tom, že si Dorothea bere jedno z Bobbyho aut a že má najatý pokoj v Aphrodisiaku? Nebo že má nějaké problémy s narkotiky?“

Remmy zavrtěla hlavou. „Nejsem přece opatrovnice mé snachy, nebo snad ano?“

„Já jsem věděla, že má potíže s drogami.“ Zraky všech přítomných se obrátily k Savannah.

„Zmínila se vám o tom?“ zeptal se King.

„Ne, ale jednou jsem ji viděla. Myslím, že to bylo právě tehdy, když se vracela tamodtud. Bylo to brzy ráno. Zrovna jsem vstávala, protože jsem chtěla jít na ranní procházku. Přicházela ve směru od garážové stodoly. Chovala se dost divně. Byla jsem překvapena, že vůbec dokázala dojet domů.“

„Nemyslela jste si, že je třeba opilá?“ zeptala se Michelle.

„Po čtyřech letech na vysoké škole poznám rozdíl mezi opilostí a narkotickým opojením.“

„To jsem ráda, že jsi za naše peníze nabyla takové neocenitelné vzdělání,“ odsekla Remmy.

„Vytkla jste jí v tom smyslu něco, Savannah?“ tázal se King.

„Ne, mne se to netýkalo. Jestli jste si nevšimli, tak jsme si s Dorotheou nebyli nijak blízcí.“

Po večeři se Remmy omluvila s tím, že musí napsat nějaké dopisy a také Savannah se formálně rozloučila a odešla. Nicméně, King si ještě odskočil do koupelny a požádal Harryho a Michelle, aby na něho chvilku počkali. Než se vrátil, tak Harry s Michelle stáli v rohu místnosti a důvěrně spolu rozmlouvali. Když se King vrátil, trojice se rozloučila s domem Battleů i mezi sebou.

Harry řekl: „Nehodlám vás, Michelle, přehlížet, ale obávám se o Savannah a chtěl bych si s ní soukromě promluvit.“

„Všiml jste si, že dnes byla oblečena stejně jako matka?“ řekl King.

„To naznačuje, že se někde stala chyba“ řekl Harry diplomaticky. „Remmy je žena, která umí nahnat velký strach. A myslím, že imunní před silou její vůle není ani tak nezávislá duše, jako Savannah.“

„A Remmy píše spoustu dopisů, vede si deník a zřejmě dostává hodně dopisů i od svých přátel,“ poznamenal King.

Harry se na něho šibalsky podíval. „Myslím, že ano. Tak jako já. Je to důležité?“

„Cestou do koupelny jsem náhodou šel kolem její pracovny. Pootevřenými dveřmi bylo vidět, že Remmy tam sedí a píše dopisy, jak to řekla.“

„Co z toho vyplývá?“ tázala se Michelle.

„Jedna věc, která mě znepokojuje, se stále týká toho, že nevíme, co se vlastně ztratilo z její a Bobbyho tajné zásuvky. Co když to byly dopisy nebo deník, či něco takového?“

„To by mohlo dávat smysl,“ řekl Harry. „Ženy jako Remmy si často přejí mít bezpečné místo pro své důvěrné dopisy.“

„Dopisy, které mohou být i poněkud usvědčující,“ řekl King. „Nikoliv nezbytně jen v kriminálním smyslu, ale i z osobního hlediska. Myslím, že i tato varianta stojí za pozornost.“

Pak opustili rezidenci. Michelle nastoupila do svého vozu. Rozloučila se s Harrym a Kingem a odejela. Harry si sedl do svého vozu s měnitelnou střechou, zamával na pozdrav a vyrazil kupředu.

King zůstal chvíli stát, protože na svém sedadle nalezl papír s nějakým vzkazem.

Byla to krátká a konkrétní zpráva. „Chci s vámi mluvit. Přijdu k vám v deset večer.“ Byla podepsána „Sally“.

King se rozhlédl, ale nikoho neviděl. Podíval se na hodinky. Bylo devět. Zvažoval, zda by neměl zavolat Michelle a také ji přizvat k tomu setkání v jeho obytném člunu. Pak si to rozmyslel. Mohlo by to Sally odradit. Usedl do vozu a nastartoval. Za hodinu mohla být část záhady vyjasněna, nebo alespoň trochu rozpletena. Právě teď by se to hodilo.

66. KAPITOLA

O hodinu později se již King sešel se Sally na konci své ulice a odvedl ji kolem staveniště svého nového domu do obytného člunu, který byl jeho dočasným domovem.

Mladá žena byla viditelně velmi nervózní. Aby jí uklidnil, King řekl: „Děláte správnou věc, Sally. Skutečně je to tak. Uvidíte, že se vám uleví, jakmile se nám svěříte.“

Sedli si k malému kuchyňskému stolku, který se spolu s člunem mírně pohupoval pod jemným nárazem vln jezera. Nabídl jí šálek teplého čaje a zvědavě čekal, co se od ní dozví.

„Junior,“ nakonec sám řekl. „Přišla jste mi něco říci o Juniorovi?“

Sally se hluboce nadechla a pak se střemhlav pustila do svého případu. „Byla jsem s ním, když došlo k tomu vloupání.“

Kinga to překvapilo. „Vy jste mu při té loupeži pomáhala?“

„Ne! Nebyla jsem v Battleově domě. Ale v Juniorově domě, v té novostavbě.“

„Takže on tu loupež nespáchal?“

„Ani nemohl. Byli jsme spolu od osmi večer až do téměř čtyř hodin ráno. A to je vzdálenost dobré hodiny jízdy od rezidence Battleů.“

„Proč jste byla s Juniorem v jeho novém domě?“

Sally se napila a poposedla na židli. Zrudla v tváři a začaly jí po ní stékat slzy. „Ach, můj Bože, nemohu uvěřit, že vám tohle všechno vyprávím.“

„Sally? Proč jste tam byla s ním?“ ostře se zeptal King.

„Seznámili jsme, když pracoval u Battleů. My jsme… myslím, že jsme oba byli osamoceni.“

„Měla jste s Juniorem poměr?“

„Tak to nebylo, vůbec ne?“ prudce odpověděla.

„Povězte mi, jak to tedy bylo,“ řekl King tiše.

„Byli jsme jen přátelé, Z počátku. Myslím, že jsme to tak brali.“ Odložila šálek a naklonila se kupředu. „Řekl mi, že bude v domě pracovat celou noc. Jeho manželka byla někde mimo s dětmi. Tak jsem tam přišla, svedla ho a měli jsme sex. Tam, v novostavbě. Tak to bylo. A tak vám to také povídám.“

„Vy jste ho svedla?“

Zatvářila se uraženě. „Seane, nechodím pořád jen v džínách a nejsem pořád pokecaná od koňských hoven. Umím se také dát, zatraceně, do parády. Samozřejmě byl překvapen, když mě tam spatřil. Ale dala jsem mu na vědomí, co chci.“

„Ale myslel jsem, že Junior skutečně miloval Lulu.“

„Ano, miloval ji. Avšak byl také chlap a já na sobě toho tehdy moc neměla a mojí nabídku jistě mohl jen těžko odmítnout. A já chtěla jen sex, bez žádných dotazů a bez žádných závazků. A z toho, co mi řekl, jsem pochopila, že mu Lulu ani na chvilku nevěnovala mnoho pozornosti. Vždyť sama pracovala dlouhé hodiny v tom klubu.“

„Takže jste zjistila, že Junior byl připravený, svolný a schopný?“

„Řekněme to asi takhle: fyzicky nebyl schopný tu loupež provést. Sakra, vždyť už bych mohla odejít, když už jsem všechno řekla.“

King se dotkl její paže a řekl: „Dobře, dobře, nemusím znát žádné další detaily.“

Sally si otřela oči. „Víte jde o to, že se mi skutečně líbil. Byl to samozřejmě velký a statně vyhlížející chlap, ale ve skutečnosti to byl něžný člověk.“

„Proč jste se neozvala, když byl Junior zatčen za vloupání?“

„Nechtěl. Řekl mi, že raději půjde do vězení, než aby se to Lulu dověděla.“

„Ano, tomu rozumím. Co dál?“

„To je vše. Odtrhla jsem se od Battleova pohřbu, abych se s Juniorem rozloučila nad jeho hrobem. Nepředpokládala jsem, že mě někdo uvidí.“ Svěsila hlavu a pohledem zabloudila pod stůl. „Dostane se to, co vám říkám, někam ven?“

„Asi ne. A to proto, že Junior je mrtev a Remmy je přesvědčena o jeho nevinně. A také si myslím, že není nutné ničit památku, kterou si uchovává Lulu na svého manžela.“

„Seane, on ji miloval. To, co k čemu mezi námi došlo, byla jen taková jednou za život projevená snaha něco si užít a dost,“ řekla Sally a tiše dodala: „Myslím, že je to také všechno, co jsem si mohla užít.“

Po odchodu Sally se King rozhodoval, zda by neměl zavolat Michelle, ale pak si řekl, že to nechá až na ráno. Měl za sebou dlouhý den. Šel si lehnout.

Venku před obytným člunem číhal muž, který se díval, jak Sally odchází. Měl zapnutý odposlouchávací přístroj, s jehož pomocí vyslechl celý rozhovor mezi Kingem a Sally. Sledoval, jak v člunu zhaslo světlo. Počkal, až King tvrdě usnul a pak se k němu vydal na poslední návštěvu.

67. KAPITOLA

Michelle odjela domů, na těžkém boxerském pytli zavěšeném v suterénu si chvíli vyzkoušela několik cviků z kickboxingu, pak z pračky vyndala prádlo a pustila se do úklidu v kuchyni. Potom se osprchovala a když už se chystala jít do postele, přepadl ji podivný neklid. Její mysl se opět vracela k vraždám. Nepřehlédli něco? King se domníval, že paní Canneyová nezahynula při autonehodě, ale že byla zavražděna. Pokud ano, tak kdo byl vrah?

V hlavě jí hučelo a tak se rozhodla, že se pojede projet autem. To jí vždy pomohlo rozjasnit myšlení. Jela k domu, kde sídlila její a Kingova kancelář. Zaparkovala a vešla dovnitř. Řekla si, že si projde své objemné zápisky o průběhu vyšetřování, které měla ve stole. Byla zvědava, zda jí přitom něco nenapadne.

Cestou přes malou předsíň si všimla, že na stole sekretářky, která pro ně pracovala na částečný úvazek, leží zápisy o telefonních vzkazech. Jeden z nich byl určen Kingovi od Billyho Edwardse. To jméno jí připadalo známé, ale nemohla si je přesně vybavit. Poštovní směrovací číslo odesilatele ukazovala na oblast Los Angeles. Na spolupráci s Kingem jí znepokojovalo, že si některé věci až příliš nechával jen pro sebe a to dokonce na úkor své partnerky. To jí ovšem mohlo poskytnout šanci dát mu to pěkně na vědomí. Zavolala Edwardse. Napotřetí telefon zvedl.

„Billy Edwards?“

„Ano, kdo volá?“

„Michelle Maxwellová. Jsem partnerka Sena Kinga z Wrightsburgu, Virgínie. Jsem přesvědčena, že mne znáte.“

„Ano, zrovna dnes jsem ho volal.“

„Je mimo a tak mě požádal, abych se vám ozvala.“

„To mě těší. Co chcete vědět o době, když jsem pracoval u Battleů?“

V tomto okamžiku si Michelle vzpomněla, o koho jde. Bill Edwards byl mechanikem, jenž pečoval o klasické automobily Bobbyho Battlea. Musel odejít den poté, kdy mezi Bobbym a Remmy vypukla bouřlivá hádka, kterou Sally Wainwrightová vyslechla.

„Ano, je to tak,“ řekla Michelle rychle a dodala: „Dověděli jsme se, že jste musel odejít naprosto nečekaně a hned.“

Edwards se zasmál. „Kopli mě do zadku bez varování.“

„Kdo? Bobby Battle?“

„Právě on a nikdo jiný Slyšel jsem, že prý zemřel. Je to pravda?“

„Ano. Měl nějaký důvod k tomu, že vás propustil?“

„Žádný důvod neměl. Ani ho nepotřeboval. Vím, že to nemělo nic společného s mojí prací. Připouštím, že mě vylili tak, jak se to běžně dělalo, ale ten člověk se ke mně zachoval dobře. Vyplatil mě pěkné odchodné a napsal zatraceně dobré doporučení, které mi pomohlo velmi rychle najít další zaměstnání. Bylo to ve státě Ohio u jiného bohatého chlápka s kolekcí starých automobilů, která byla ještě větší než Battleho.“

„Tak to bylo pro vás dobré. Víme, že v předvečer dne, kdy vás propustili, se manželé Battleovi v garážové stodole velice pohádali.“

„Remmy Battleová je tedy skutečně pěkný kousek. Rád bych jen podotkl, že se oba k sobě hodili, asi jako vyčnívající hlavy draka Godzilly a King Kong.“

„To odpovídá. Ale dověděl jste se něco o té hádce?“

„Ne. Jak jste se o tom dověděla vy?“

„Obávám se, že vám to nemohu říci. Je to důvěrné.“

„Uh-huh. Vsadil bych se, že to byla Sally Wainwrightová, že?“

„Proč si myslíte?“

„Protože se tam ráda potloukala. Ovšem, že někdy i se mnou,“ dodal a uchichtl se. „Oh, ano, užili jsme si spolu pěkné časy, Sally a já.“

„Takže vy jste se vídávali?“

„Ne. Bylo to jen takové flirtování. Byla divoká, abych to tak řekl. Kdyby se Battle dověděl, co jsme spolu dělali v některém z těch jeho automobilů…“

„Vážně?“

„Zatraceně ano. Ale nebyl jsem sám.“

„Kdo ještě?“

„Pracuje tam ještě Mason?“

„Ano.“

„No a jste doma.“

Michelle nemohla skrýt svůj údiv. „Mason spal se Sally?“

„Alespoň mi to tak ona řekla.“ A dodal: „Osobně jsem je nikdy nepřistihl. Ale je to pěkná ženská. Pravděpodobně bych to vám, jako ženě, neměl říkat, ale bydleli jsme v jednom domě, však víte, co se všechno může stát. Vídával jsem jí jen tak, spoře oblečenou, nebo jak vychází z koupelny přepásaná jen malým ručníkem. Eh, vždyť jsme jen lidé. Neomlouvám se za to.“

„Už si o tom všem dělám obrázek. Byl ještě někdo jiný?“

„Pravděpodobně, ale nemám pro vás žádná jména.“

„Sally řekla, že Bobby právě přijel s Rolls-Roycem, když se s Remmy posekali.“

„S tím jeho Rollsem? 0, to byla nádhera. Na celém světě bylo takových jen pět. Přestal se mu už vyhýbat?“

„Zřejmě, a to hned následujícího dne.“

„Myslel jsem si, že to udělal.“

Michelle ztuhla a zeptala se: „Z čeho tak usuzujete?“

„Ten den ráno, když měl vyhodil, jsem si šel do stodolové garáže pro své nářadí a osobní věci. Víte byl jsem pořád zatížený na toho Rollse. Byl to nádherný kus. Mimochodem, bylo to naposledy, kdy jsem ho měl spatřit. Ne že bych si rád jednoho takového pro sebe nechtěl koupit.“ Edwards se po těchto slovech zasmál. Ale Michelle byla napjatá jako tětiva luku. „A co jste udělal?“

„Chtěl jsem se prostě na ten vůz naposledy podívat. Odkryl jsem plachtu, sedl jsem si za volant a představoval jsem si, že je můj.“

„Dobře, dobře,“ opakovala Michelle netrpělivě. „Ale proč jste si myslel, že Battle s tím vozem už nechce mít nic společného?“

„Když jsem vůz pak zase zakrýval, tak jsem si všiml, že byl levý přední blatník promáčknutý a jeden světlomet rozbitý. Muselo se to stát během předešlé noci, protože při odpolední kontrole jsem vůz shledal v naprostém pořádku. Vskutku se nejednalo u o žádnou velkou škodu, ale u takového vozu by oprava přišla na několik tisíc dolarů. A žádné náhradní díly na automobil tohoto typu už neseženete. Byla to vážně ostuda. Myslím, že Battle někde narazil a nasral se. Ten chlap nesnášel, když se něco vymykalo řádu věcí. Přicházel do garážové stodoly a seřval mě, když našel olejovou skvrnu na podlaze nebo nahnutou poznávací značku. Asi ho to úplně vyřídilo, když na Rollsu spatřil ta poškození. A pokud to nemohl hned opravit, tak se raději rozhodl, že se tomu vozu bude vyhýbat. Takovým mužem byl Bobby Battle.“

„Řekl jste někomu, že byl Rolls-Royce poškozen?“

„Ne. Byl to jeho vůz. Mohl s ním dělat, co uzná za vhodné.“

„Nevzpomínáte si na přesné datum, kdy se to přihodilo?“

„Muselo to být večer před tím dnem, kdy mě vyhodili. Jak už jsem řekl, odpoledne jsem vůz kontroloval a nic na něm nebylo.“

„Chápu, ale kdy to bylo?“

Edwards se na chvíli odmlčel. „Bylo to před třemi roky, to vím určitě. Někdy na podzim. Měl jsem pak nějakou práci u společnosti v Severní Karolíně, než jsem dostal zaměstnání v Ohiu. Asi to bylo září. Ne, myslím, že říjen nebo listopad. Alespoň si to tak myslím,“ dodal s menší důvěryhodností.

„Nemůžete to nějak upřesnit?“

„Podívejte se, dělá mi potíže si vzpomenout, kde jsem byl minulý týden, natož pak co bylo před třemi roky. Také jsem se od té doby několikrát stěhoval.“

„Mohl byste se podívat do vašich mzdových papírů, od kdy jste pracoval u Battleů? A od kdy v Severní Karolíně a v Ohiu? To by mohlo celou věc objasnit.“

„Milá dámo, žiju v jednopokojovém bytě ve West Hollywoodu. Nemám žádnou zvláštní místnost na skladování takových věcí. Sotva se mi sem vtěsnají šaty.“

„Tak dobře, pokud si vzpomenete, mohl byste mi laskavě zavolat?“

„Jistě, když je to tak důležitě.“

„Je to velmi důležité.“

Michelle položila sluchátko a sedla si ke stolu. Před třemi roky na podzim. Jestliže to mělo být na podzim, pak to bylo před třemi a půl roku, protože teď bylo jaro. Vzpřímila se v křesle. Počkej chvilku, řekla si v duchu. Sally Wainwrightová by ten údaj mohla pravděpodobně znát přesně. Podívala se na hodinky. Už bylo příliš pozdě, aby jí zavolala. Stačí to až ráno. Ale teď hned se chtěla spojit s Kingem a říci mu, co se dověděla.

Vyťukala číslo jeho mobilního telefonu, ale odpovědi se nedočkala. Nechala mu tedy vzkaz. V obytném člunu neměl pevnou linku. Asi už spí. Podívala se na telefon a přemítala, co dělat. Něco uvnitř jí napovídalo, aby šla domů, ale když znovu pohlédla na telefon, začala mít podivný pocit. Sean měl přece lehký spánek. Proč to nezvedl? Vždyť jeho telefonní záznamník mu přece musel sdělit, že ho volá ona. Odpovědět by nemohl, pokud by mu v tom něco bránilo! Sáhla po klíčcích od vozu a utíkala ke svému stejšnu.

68. KAPITOLA

Sean King se neklidně převaloval ve své posteli. Člun se zahoupal a z jeho rtů se ozvalo slabé zasténání, jako kdyby mu v mozku zuřil požár. Ale neprobudil se. I když ho nepřepadla žádná noční můra, jeho tělo již nemohlo přijímat kyslík. Byl odsouzen k pomalé a tiché smrti.

Záře světlometů pronikla tmou, když Michelle přijela se svým stejšnem. Vyskočila a rychle spěchala po cestě k obytnému člunu.

„Seane?“ volala Michelle a bušila na dveře hausbótu. „Seane?“ Rozhlížela se. Jeho auto tam bylo zaparkované. Musel být tedy uvnitř. „Seane?“

Vzala za kliku, ale bylo zamčeno. Odstoupila na cestičku a nahlédla do jednoho z bočních oken. Nic neviděla. Zaklepala na okno, o kterém věděla, že náleží k ložnici, kde spal.

„Seane?“ Měla pocit, že zaslechla zvuk. Zbystřila pozornost. Byl to zasténání.

Přiběhla k předním dveřím a opřela se o ně ramenem, ale nepovolily. Ustoupila o krok zpět a vzápětí silným, dunivým bočním úderem nohy rozlomila dveře v místě, kde zámek zapadá do stojky zárubně. Pronikla dovnitř, pistoli v ruce. Okamžitě pocítila v plicích cosi těžkého, což ještě zvýšilo její paniku. Odněkud se šířilo jakési bzučení a dokonce i když vběhla do tmavého interiéru člunu, měla pocit, že se na ní tisknou studené úponky něčeho neznámého. O něco zakopla, než se jí konečně podařilo nahmatat vypínač. Světlo ozářilo tmavý pokoj.

„Seane? Seane?“ zakřičela.

Přiskočila k němu a snažila se ho probudit, ale nereagoval. Vytáhla ho z postele, a pak ho táhla přes kabinu ven před člun.

Ale i jí se na čerstvém vzduchu těžko dýchalo. King ležel nehybně. Jeho tvář byla hrozivě višňově červená. Otrava kysličníkem uhelnatým. Sehnula se k němu, stáhla si vlasy z obličeje a zkoušela dýchání z úst do úst.

„Dýchej, Seane, dýchej, zatraceně. Dýchej!“

Pumpovala do něho vzduch ze všech svých sil, než začala ochabovat a cítit závrať. A pak znovu tvrdošíjně pokračovala.

„Dýchej. Tak dělej, Seane, prosím, prosím! Dýchej kvůli mně, Seane, dýchej pro mne, miláčku, prosím. Nespi, Seane, nedělej mi to. To mi nemůžeš dělat. Tak rychle, ty bastarde, dýchej!“

Zkontrolovala jeho puls a pak mu vytáhla tričko, aby si poslechla srdce. Jeho tlukot byl sotva znatelný. Napumpovala do jeho plic další vzduch a několik vzácných vteřin obětovala k zavolání čísla 911. A pak znovu pokračovala v oživovacích pokusech. Byla připravena začít i s kardiopulmonární resuscitací, kdyby mělo dojít k srdeční zástavě. Ale srdce stále bilo, slyšela je. Jen kdyby ty jeho plíce začaly dělat tu svoji zatracenou práci. A tak stále do něho vháněla svůj vzduch, až měla pocit, že sama skoná. Vypadá, že je mrtvý. Odešel. Nezachránila jsem ho.

„Prosím, Seane, prosím, nedělej to. Nevzdávej se. Jsem tady, jsem tady, Seane. No, tak Seane, zvládneš to. Dokážeš to.“ Znovu začala do něho pumpovat jeden mocný vdech za druhým s největší možnou rychlostí, aby to plíce silně pocítily, rozšířily se a daly signál do mozku, že boj ještě neskončil.

Dokážeš to, Seane. Tvůj čas ještě nenastal. Zatraceně, ještě není konec. Neopouštěj mě, Seane Kingu. Nesmíš odejít.

Klela a nadechovala se. Nadechovala se a klela. Křičela, povzbuzovala ho a snažila se dostat se k němu, ať se nacházel kdekoliv, živý, mrtvý, nebo někde mezi.

Zůstaň se mnou, Seane. Zůstaň se mnou. Ještě nenastal tvůj čas. Ne, ještě ne. Věř mi.

A konečně se začalo něco dít. Jeho hrudník se začal zvedat a klesat stále víc a pravidelněji. Červená barva ve tváři bledla. Rychle odběhla do člunu pro vodu a polila mu obličej. Kde vězí ta ambulance? Už by tady měli být. Byl na tom už lépe, ale jeho stav se mohl každou chvíli zase změnit. A jestliže mu delší dobu chyběl kyslík, nemohlo se mu něco stát s mozkem? Snažila se potlačit tyto znepokojivé myšlenky a všechnu energii věnovat se ošetřování Kinga.

V okamžiku, kdy se chystala naposledy pokropit Kingovu tvář zbytkem vody a narovnala se, aby šla pro další, pohlédla dolů a ztuhla. Laserové světýlko se dotýkalo místa uprostřed jejích ňader. Přímo na srdci.

Ale pak nezaváhala ani tisícinu vteřiny, protože už měla po krk té hry na kočku a myš se zabijákem, jenž byl vždy o krok před nimi. A přitom měla takovou zlost, že jim po vraždě Juniora unikl. Se závratnou rychlostí skočila na stranu, současně vytáhla pistoli a zahájila palbu. Celý zásobník vyprázdnila, když střelbou pokryla celý široký úsek ve snaze zasáhnout muže, jenž si vzal tolik od tolika lidí.

Odkutálela se bokem, posadila se do dřepu za pevné zábradlí člunu, vyhodila z pistole prázdný zásobník a nabila do ní nový. Bleskurychle sklouzla pod obrubník hausbótu, odkud opatrně vykoukla. Pak zaslechla kroky někoho, kdo utíkal pryč. Už se chtěla vydat za svým potenciálním vrahem, když King velmi hlasitě zasténal. Okamžitě k němu přiskočila a všechny myšlenky na pronásledování vraha byly rázem mimo. King si chtěl sednout, ale jeho dech byl těžký a přerývaný. Pak se mu udělalo nevolno od žaludku. Michelle namočila kus látky do vody v jezeru a utírala mu tvář a pak ho ze všech sil uchopila.

„Opři se, Seane. Jen se opři, tak je to dobré. Jsem tady. Jen klidně lež. Jsem tady.“ Pokoušela se zadržet slzy, které byly nyní slzami štěstí. Nakonec je nechala volně stékat po tváři. Měla chuť křičet radostí, když ho tiskla k sobě.

„Co se stalo?“ zeptal se mdlým hlasem. „Co se, sakra, stalo?“

„Šetři si dech, Sanitka je na cestě.“

Díval se na ní, když držela jeho hlavu ve svém klíně. „Jsi v pořádku?“

Teprve nyní si Michelle uvědomila, že byla postřelena. Necítila bolest, alespoň z počátku o ničem nevěděla, pouze krvácela na paži. Spatřila dírku v rukávě, kudy proletěla kulka. Je to jen škrábnutí, pomyslela si. Žádná kulka jistě nikde nezůstala, alespoň si to tak představovala. Roztrhla dolní část rukávu a udělala si z ní obvaz, který si přiložila k místu poranění, aby zastavila krvácení.

„Michelle, jsi v pořádku?“ King se znovu ptal, tentokrát s větší naléhavostí v hlase, i když se mu zavíraly oči.

„Nikdy mi nebylo lépe,“ zalhala.

69. KAPITOLA

„Někdo zablokoval průduchy ve vašem topném systému, Seane,“ řekl Todd Williams, když se pak v nemocnici sešel s Kingem a Michelle. Přišel na návštěvu se svými dvěma zástupci a se Sylvií. „Všechny zplodiny šly zpátky do kabiny. Měl jste štěstí, že tam přišla Michelle a postarala se o vás.“

„Málem mi to nevyšlo,“ řekla, když si otírala poraněnou paži, kterou nyní měla na závěsné pásce.

King na ní zachmuřeně hleděl ze svého lůžka. „Řekla jsi mi, že jsi v pořádku. Nemohu uvěřit tomu, že se střelné zranění považuje za okay,“ zavrčel.

„Bylo to jen malé říznutí.“

„Ne tak úplně, Michelle,“ řekla Sylvia. „Rána v ruce je hlubší. Stačily ještě dva tři centimetry a kulka by zasáhla váš trup, což by bylo mnohem horší.“

Michelle tuto úvahu o krajní variantě odbyla pokrčením ramen a řekla: „Našel někdo kulku nebo toho střelce?“

„Ani kulku, ani střelce,“ řekl Williams. „Kulka je pravděpodobně na dně jezera. A střelec? Čert ví, kde je.“

„Víte, vyplývá z toho všeho jedna dobrá zpráva,“ řekl King a všichni k němu obrátili svoji pozornost. „Jestliže se mě vrah chtěl zbavit, musíme držet více pohromadě.“

„To je pravda, ale nechytíme ho, pokud tady budeme jen tak sedět,“ řekl Williams.

Když se svými lidmi odešel, Sylvia řekla Kingovi: „Na hausbót se nemůžeš vrátit. Můžeš zůstat u mne, mám tam dost místa.“

Michelle se zvedla a pevně řekla: „Bude v mém domě. Mohu tam na něho dohlížet.“

King se užasle díval na obě ženy. „Sylvio, Michelle má pravdu. Máš toho sama moc a nemůžeš sedět a pečovat o mne, i když se cítím dobře.“

Michelle zavrtěla hlavou. „Slyšel jsi, co říkal doktor, Seane. Několik dní si musíš dát pohov.“

„To je pravda,“ řekla Sylvia. „Napumpovali do tebe hodně kyslíku a můžeš se teď cítit dobře, ale tvé tělo prodělalo šok a pokud to budeš přehánět, skončíš zase tady.“ Pak se podívala na Michelle. „Tak dobře a dávejte pozor i sama na sebe.“

„Budu v pořádku, děkuji.“

Sylvia objala Kinga, něco mu zašeptala do ucha a pak odešla.

„Co ti řekla?“ zeptala se Michelle.

„Cožpak nemohu mít nějaké tajemství.“

„Nikoliv přede mnou. Právě jsem ti zachránila život. A vůbec to nebylo poprvé.“

King vzdychl. „Tak dobře, řekla mi, abych tě už víckrát takhle neděsil.“

„To, že řekla?“

„Je mi líto, jestli tě to zklamalo. Nebo jsi čekala, že se vyzná ke své věčné lásce? Stačí jen trochu zapracovat. Třikrát na večeři, do kina a divoké pomazlení. Alespoň jsem slyšel, že se to takhle dělá.“

„Domýšlivý osle. Je vidět, že už je ti lépe.“

„Můžeme odtud vypadnout? Teď hned?“

„Chtějí si tě tady nechat pár dní na pozorování.“

„Zatraceně, všechno, co potřebuji, je čerstvý vzduch a tady v té nemocnici žádný není.“

„Tak dobře, uvidím, co se dá dělat. Můžeme jet kolem hausbótu a ty si tam vyzvedneš svoje věci.“

„Máš přece poraněnou ruku. Můžeš s ní řídit?“

„Řídit i střílet. Vzhledem k tomu, jak se okolnosti vyvíjejí, budeme potřebovat obojí.“

Když asi po hodině vyjeli v jejím stejšnu z nemocničního parkoviště, King řekl mrzutě: „Tentokrát mi alespoň dům nevyhodili do povětří.“

„Obdivuji muže, který za všech situací dokáže najít ve zlémi něco dobrého.“

„Teď mám před sebou ještě jeden problém.“

Michelle na něho zvědavě pohlédla. „Co je to?“

„Přežít ve tvém domě.“

Venku bylo sotva vidět, když Sally Wainwrightová vstala ze své postele a šla do práce. Bylo zapotřebí koně nakrmit, projít se s nimi a vyhřebelcovat. Pak musela stáj vyčistit a zkontrolovat uzdy a sedlové řemeny a splnit ještě pár povinností, které zabraly několik hodin. Chodívala vždy brzy spát a také bývala první v práci, ale toho rána se pohybovala pomalu. Nespala dobře, protože jí stále děsila představa, co by se jí mohlo po rozhovoru s Kingem přihodit. Ale byla ráda, že řekl, že udělala správnou věc. Alespoň teď už budou všichni vědět, že Junior byl nevinný.

Oblékla se a vyšla ven. Svěží ranní vzduch jí pomohl, aby se rychlými kroky brzy dostala ke stájím. Přistoupila ke stání prvního koně, kterého musela vždy krotit. Přemýšlela, jak dlouho zde ještě asi bude muset pracovat. Vždyť na koních jezdila už jen Savannah a Eddie. A jestliže měla Savannah zřejmě odejít, tak bude vůbec zapotřebí, aby někdo pečoval o koně a stáje? Možná nastal čas, aby si hledala jiné místo. Stejně zde bylo již příliš hodně tragédie, příliš hodně smrti. Zachvěla se, když si na to vzpomněla.

Zubatý nůž hladce projel hrdlem Sally, přeřízl krční tepny a žíly, pronikl fakticky hluboko, až k její krční páteři, a zanechal za sebou rozeklaný půlkruhovitý řez od jejího levého ucha k pravému uchu. Prskala, pokoušela se něco říci, cítila, jak se jí krev řine po košili mnohem rychleji, než ji mohl její organismus nahradit. Upadla na kolena a pak na obličej. Ohromený mozek Sally Wainwrightové obdržel signál, že než zemřela, byla zavražděna.

Její vrah vzal hrábě a převrátil Sally na záda. Oči měla stále otevřené, ale nikoho samozřejmě již nemohla vidět. Hrábě pak dopadly přímo do jejího obličeje, rozbily jí nos. Další úder roztrhl tvář a třetí roztříštil jej levý oční důlek. V okamžiku, kdy sprška úderů hráběmi skončila, by Sallyina matka vlastní dceru již nepoznala.

Vrah hodil hrábě a nůž vedle mrtvého těla, nad nímž ještě chvíli stál. Jeho obličej byl poznamenán výrazem zuřivosti a nenávisti k ležící oběti. Za chvíli zmizel a Sally zůstala sama ve své smrti. Sláma kolem ní byla nasáklá její krví. Jediný zvuk, který byl slyšet, patřil koni, který neklidně vrážel kopytem do dveří stáje, když netrpělivě dával najevo, že je čas na ranní projížďku. Projížďku, která už nebude.

70. KAPITOLA

King ležel v posteli skromného pokoje pro hosty v malém domku Michelle. O tom, že je ráno, mu podávalo zprávu ranní světlo, které pronikalo dovnitř a také zvuky doprovázející kuchyňské práce. Cinkot talířů a nádobí v něm vyvolávaly obavy z toho, jakou nepoživatelnou směs pro něho Michelle připravuje. Věčně se mu pokoušela vnutit pít nějaké silné koktejly a jíst energetické tyčinky s nízkokalorickými sacharidy, ale vlastně to byly ty „pravé“ sacharidy, po kterých se mělo jeho tělo přes noc zázračně změnit.

„Skutečně nemám hlad,“ slabě zavolal. „Udělej, prosím, něco malého, třeba plátek chleba s trochou sójového tvarohu.“

Stále slyšel, jak o sebe hrnce zvonivě narážely, a jak tekla voda a také zřetelně rozeznal zvuk doprovázející křápnutí vajec a spuštění mixéru.

„Oh, Bože“, zasténal a znovu si položil hlavu na polštář. Syrová vajíčka v mixéru s čímsi neznámým. Začal přemýšlet o případu, aby se zbavil představy hrozící chuťové noční můry.

Sedm zabitých, počínajíc Rhondou Tylerovou a končíc, alespoň prozatím, Kýlem Montgomerym. Pět z nich bylo údajně dílem jednoho vraha. Domníval se, že Bobby Battle a Kýle do bilance tohoto osamoceného zabijáka nepatřili. Nevěděl, zda je zabil stejný vrah. A teď ještě k tomu musel připočítat fakt, že v ohrožení byl i jeho vlastní život a život Michelle. Zdálo se mu, že je až příliš mnoho potenciálních podezřelých a příliš málo stop. V každém případě však bylo jasné, že vrah nebo vrazi měli náskok. Sylvia mu řekla o Kyleovi a o krádežích a o té ženě v Aphrodisiaku. A vzápětí, když to začali vyšetřovat, byl také Kýle mrtvý. Sally za ním přišla, aby mu vyprávěla o svém sexuálním kontaktu s Juniorem a bezprostředně poté se někdo pokoušel o jeho život.

Prudce se v posteli posadil.

Sally!

„Michelle,“ zavolal. Ale cinkot nádobí pokračoval. Asi ho neslyšela. A tak vstal a dobelhal se do kuchyně. Stále ještě těžko udržoval rovnováhu. Michelle stála u dřezu a krájela cibuli a kladla ji do mixéru, kde už se ukazovalo cosi žluto-zeleného.

Otočila se a když ho spatřila, zeptala se káravým tónem: „Co tady chceš?“

„Musíme zjistit, co dělá Sally.“

„Sally? Proč?“

„Přišla za mnou minulý večer s důležitou informací. Jakmile odešla, šel jsem si lehnout. A pak měl můj topný systém potíže.“ Řekl Michelle o tom, že mu Sally pověděla, jak byla s Juniorem v té noci, kdy došlo ke vloupání u Battleů.

„To je ovšem otřesné. A ty se obáváš, že stejná osoba, která se nás pokoušela zabít, mohla vidět Sally u tebe?“

„Nic by mě už u toho chlapa nemohlo překvapit. Zdá se, že vždycky všechno ví s předstihem.“

Michelle si utřela ruce a vyťukala číslo Todda Williamse. Vyřídila mu Kingovy obavy. „Už tam vyráží s několika svými lidmi.“

„Možná bychom tam měli jet i my.“

„Jediným místem, kam pojedeš, je postel.“

„Jen se podívej sama na sebe: byla jsi postřelena a pořád zápasíš s vajíčky a krájíš cibuli.“

„Jen jdi hezky do postele. Jsem si jista, že Sally je v pořádku. Todd slíbil, že zavolá.“

King neochotně udělal, co mu Michelle přikázala. Předpokládal, že Sally měla ještě jisté vyhlídky, než aby se jí tak rychle něco mohlo přihodit.

Savannah bušila do dveří garážového domu tak tvrdě, až si odřela ruce. Dorothea se konečné objevila ve svém županu. Savannah se uvnitř téměř svalila na zem.

Doroteha si všimla vyděšeného výrazu ve tváři druhé ženy a zeptala se: „Proboha, Savannah, co se děje?“

Savannah ukázala směrem ke stájím. „Našla jsem… Našla jsem Sally. Ve stáji. Je mrtva. Hlavu má úplné rozdrcenou. Oh, můj Bože, je mrtvá!“ zaječela.

Dorothea se začala horečně ohlížet, jako kdyby snad byl vrah ukrytý někde v její hale. Spěchala po schodech do ložnice, kde spal Eddie.

„Eddie! Savannah našla zabitou Sally ve stáji. Eddie!“

Ležel nehybně. Přiblížila se k jeho posteli. „Eddie!“ Chytila ho za rameno a divoce jím zatřásla. „Eddie, vzbuď se!“

Jedinou odpovědí, jaké se od něho dočkala za své úsilí, bylo slabé zasténání. Změřila mu tep. Byl nepatrný, stejně jako dech. To ji vystrašilo. Vzala sklenici vody z nočního stolku a její obsah mu vychrstla do tváře. Eddie nezareagoval. Nadzvedla mu víčko pravého oka. Zornice byla zúžená do velikosti špendlíkové hlavičky. Dorothea, která se vyznala účincích drog, věděla, co to znamená. Zavolala telefonní číslo 911 a pak seběhla po schodech, kde vzlykala u dveří přikrčená Savannah. Měla na sobě jezdecký úbor. Dorothea si všimla, že její boty nechaly po celé hale stopy bláta.

Todd Williams se vzpřímil nad zabitou Sally a kývl hlavou. Přistoupila Sylvia, aby provedla ohledání mrtvoly, zatímco tým kriminalistů zkoumal stopy. Chip Bailey stál u dvojitých dveří do stáje a sledoval práci ostatních, když k němu přišel Williams.

„Jak je na tom Eddie?“ zeptal se Bailey.

„Pořád je v bezvědomí. Nevím, zda byl otráven nebo co se mu vlastně stalo. Vůbec vlastně, sakra, nevím, co se tady děje. Mám na mysli to, kdo chtěl zabít Sally a Eddieho?“

„Nemyslím si, že by ta dívka s tím vším tady měla něco společného.“

Sylvia se po několika minutách zvedla od oběti a připojila se k oběma ochráncům zákona.

„Její hrdlo bylo podříznuté téměř od ucha k uchu. Ztráta krve byla příšerná. Smrt nastala asi během jedné či pár minut. A pak její tvář vrah rozdrtil na kaši.“

„Jste si tedy jista, že nejdříve to bylo hrdlo?“ zeptal se Bailey. „Ano, údery přišly až poté, kdy skonala.“

„Doba smrti?“

„Nastala ne více než před čtyřmi hodinami. Změřila jsem teplotu v konečníku, která to společně se stupněm rigor mortis potvrzuje.“

Williams se podíval na hodinky. „Takže by to mohlo být dnes ráno v půl šesté.“

„Vypadá to tak. Nezjistila jsem žádné stopy po znásilnění ani po sexuálním napadení. Vrah musel zaútočit zezadu a je to pravák. Hrdlo bylo proříznuté zleva doprava.“

„A našla ji Savannah?“ zeptal se Bailey.

„Chtěla si vyjet a tak nalezla tělo,“ řekl Williams. „Alespoň si myslím, že to tak řekla. Plakala přitom tak intenzívně, že si vskutku nejsem jist.“

„A pak šla pro pomoc do garážového domu?“ zeptal se Bailey. „Ano, protože garážový dům je ke stájím blíže než rezidence nebo dům, kde Sally přebývala,“ upřesnil Williams.

„A dveře jí otevřela Dorothea? Zkoušela probudit Eddieho a pak zavolala pomoc?“

„Ano,“ odpověděl Williams.

Bailey se zadumal. „Takže Dorothea a Eddie byli spolu doma. Dorothea je v pořádku, ale Eddie dostal dávku jedu nebo něčeho jiného.“

„Dosud jsem Dorotheu úplně nevyslechl,“ řekl Williams. „Myslím, že jsi udělal dobře.“

„Ne, já si myslím, že jsem měl spíše zavolat Seana a Michelle,“ řekl Williams. „Ráno mi volali ohledně Sally, ještě předtím, než nám telefonovala Dorothea. Zřejmě věděli něco, co jsme my neznali.“

71. KAPITOLA

Zatímco King čekal, až Williams zavolá, vstoupila Michelle s podnosem. Musela vyvinout značné eskamotérské dovednosti, aby jej udržela v jedné zdravé ruce.

Díval se na ní zamračeně. „Počkal bych na tebe.“

„Tak tady to máš, uvidíš, že si pochutnáš,“ řekla, když pokládala podnos na stůl a začala vypočítávat jednotlivé pochoutky: „Můj proslulý super silný koktejl, vločky s proužkem banánu a jako malou lahůdku, nízkokalorický chléb s avokádovou pomazánkou.“

„Co je to za super silný koktejl? Ale, promiň, vlastně to nechci vědět.“ Trochu se napil, ale sklenici zase rychle odložil. „Myslím, že je třeba se k tomu nejdříve trochu nadechnout.“

„Seane, není to víno.“

„Ne, určitě ne,“ řekl rozhodně. Otřel si ústa ubrouskem. „Ještě jsem se nestačil zeptat, proč jsi minulý večer ke mně přijela tak pozdě?“

„Oh, zatraceně. Úplně jsem na to zapomněla. Z Los Angeles volal Billy Edwards, ten bývalý Battleův mechanik.“

King se napřímil. „Co řekl?“

Michelle ho informovala o poškození Rollse. Ale než mu mohla všechno dopovědět, King už byl z postele venku a začal sahat po obleku.

„Co to děláš?“ ptala se udiveně.

„Někoho musíme navštívit a to rychle.“

„Koho?“

„Rogera Canneye.“

Když dorazili do Canneyova domu, nikoho zde nezastihli. Dívali se skrze tmavá okna a zkoušeli všechny dveře, ale byly zamčené. King si všiml, že na schodech ležely ranní noviny. Pakspatřili kolemjdoucího muže s dvěma velkými loveckými psy z plemene bassetů.

„Není doma,“ volal na ně muž s čepicí basketbalového týmu Marylandské želvy. „Viděl jsem ho odjíždět, hm, asi před dvěma hodinami, když jsem si byl zaběhat.“

King pohlédl na hodinky. „Dost časně.“

„Měl nějaké tašky, které nakládal do auta. Asi jel na výlet.“

„S jakým vozem? Byl to Beemer nebo Range Rover?“ tázala se Michelle.

„Range Rover.“

„Řekl něco, když odjížděl?“

„Nic. Vyrazil tak rychle, že mě málem přejel.“

Poděkovali mu, nastoupili do jejího stejšnu a odjeli.

„Seane, co se děje?“

„Vzpomeň si, jak zemřela jeho manželka.“

„Byla opilá a zabila se při autonehodě. Ale ty se domníváš, že mohla být zavražděna.“

„Správně. Zavražděna a sražena do rokle, když do jejího vozu narazil velmi těžký Rolls-Royce, který řídil Bobby Battle. Obě události se odehrály asi před třema a půl roky.“

„Tvrdíš, že Bobby Battle zabil paní Canneyovou. Proč?“

„Co když to nebyl Roger Canney, kdo jako první začal vydírat Battlea? Možná to byla paní Canneyová, která Battleovi pohrozila, že odhalí, že je otcem jejího syna a Battle neodpověděl tak, jak zamýšlela nebo nehodlal platit. A pak po smrti své manželky začal Battlea vydírat právě Roger Canney.“

„Ale jak mohl Roger Canney vědět, že byl Battle zapletendo smrti jeho ženy?“

„Canney se mohl dovědět o manželčině plánu vydírat Battlea. Nebo je docela jednoduché, že s tím nápadem přišel sám Canney a žena mu pomáhala tlačit na Battlea. A pak se jeho žena jen tak, bez obtíží zabije? Je to bystrý chlap. Dokonce, i kdyby neměl skutečný důkaz o vraždě, umí si dát dohromady dvě a dvě.“

„Takže konfrontuje Battlea, řekne mu, že ví, že zabil jeho ženu a zplodil Stevea a že chce peníze, aby se všechno ututlalo.“

King přikývl. „A tak došlo k velké ironii. Když se Battle snažil vyhnout vydírání ohledně nelegálního syna a zabil paní Canneyovou, tak se vlastně sám dostal do situace, že byl vydírán kvůli vraždě.“

„Ale cožpak si Battle neuvědomoval, že by Canney musel odhalit svoji účast na vydírání, kdyby šel na policii a řekl, že Battle zabil jeho manželku? Myslím, že by tak policistům poskytl důkaz o hodnověrném motivu.“

„Jednoduše mohl využít skutečnost nelegitimního syna. Mohl se distancovat od jakéhokoliv vydírání nebo od požadavku nějakých peněz a to všechno mohl svalit na mrtvou manželku.“

„Chytrý chlapec.“

„To ano.“

„Vypadá to, jako bychom ho vystrašili a že proto před námi utíká.“

„Doufejme, že daleko neuteče. Potřebujeme, aby nám pomohl zaplnit řadu děr.“

Zrovna ve stejné chvíli, když chtěl King zavolat Williamse, policejní náčelník telefonoval. King mu řekl, co mu minulý večer pověděla Sally a také se mu svěřil se svým podezřením ohledně Rogera Canneye, který je právě na útěku. Williams vydal pokyny k pátrání po pohřešovaných nebo hledaných osobách a pak dvojici detektivů požádal, aby se s ním setkala u Battleů. Odmítl říci proč a rovněž neodpověděl na Kingovu otázku, týkající se Sally.

King se zvrátil v sedadle s výrazem beznaděje. Ona je mrtvá.

72. KAPITOLA

Když dvojice soukromých detektivů dorazila k Battleům, Williams a Chip Bailey již čekali, aby společně všichni odešli do stájí. Cestou je Williams seznámil s novými informacemi o Sally a o tom, co se přihodilo Eddiemu. King zbledl a musel se opřít o plot. Michelle ho svojí zdravou rukou podepřela.

„Jen pomalu. Vždyť nepotřebujeme, abys tam také chodil.“

„Nůž, kterým byla Sally zavražděna, byl vrahem vytažen z poličky na nářadí, tady přímo ve stáji a pak na místě činu odhozen,“ řekl Bailey. „Stejné opakoval s hráběmi. Sylvia už před chvílí odjela, ale řekla, že smrt nastala velmi rychle.“

„Můžeme vidět tělo?“ zeptal se King.

„Seane, není to hezký pohled. Být vámi, tak bych to nechtěl,“ odpověděl Williams.

„Chci je vidět,“ řekl King pevně.

Williams je neochotně odvedl do stáje k tělu Sally.

„Můj Bože,“ řekla Michelle.

„Vypadá to tak, jako by vraha v její přítomnosti kvůli něčemu popadl záchvat zuřivosti,“ řekl Williams. „Pořád a pořád jí musel rozbíjet hlavu.“ Podíval se na Kinga. „Sally možná věděla víc, než řekla.“

„Možná“, řekl pomalu King a odvrátil oči. Stál tiše před stájí a díval se, jak tělo Sally odnášejí v černém pytli.

Když zapadly dveře ambulance, King se obrátil k Williamsovi. „Byla to moje chyba. Nutil jsem ji, aby mi řekla pravdu a nikdy by mne nenapadlo pomyslet si, že by kvůli tomu mohla být dokonce v nebezpečí.“

„Bojoval jste, Seane, o svůj život,“ opáčil Williams. „Skutečně jste neměl příležitost myslet na nic jiného.“

„Jak se vede Eddiemu?“ zeptala se Michelle.

Bailey odpověděl: „Před chvílí jsem volal do nemocnice. Řekli mi, že je stále v bezvědomí, ale mimo nebezpečí.“

„Vědí už, co se mu přihodilo?“

„Ne. Chtěl bych tam ještě dnes později zaskočit, jestli chcete, pojďte se mnou. A teď hned bych si rád ještě jednou promluvil s Dorotheou. A pak se Savannah, i když jsem slyšel, že se zhroutila.“

Cestou se Williams naklonil ke Kingovi a řekl: „Jestliže se prokáže ta věc s Canneyem, budu vaším dlužníkem. Nikdy bych si nepomyslel, že by to takhle mohlo být.“

„Je to jen jedna z celé řady záhad, Todde,“ odpověděl King.

Dorothea na ně čekala ve svém domě. Byla bledá a přepadlá. Zatímco Williams, King a Michelle s ní mluvili se soucitem, Chip Bailey se k tak laskavému tónu nehodlal propůjčit. Jeho pohled byl směsicí hněvu a rozhodnosti. Vstoupili do haly, kde ještě byly stopy po blátě a pak vešli do obývacího pokoje.

„V kolik hodin jste šli vy a Eddie spát?“ tázal se Williams.

„Asi půl hodiny po půlnoci. Byl venku a pracoval v ateliéru. Ale když se vrátil, tak jsme ještě spát nešli. Až asi za hodinu.“ Usmála se s rozpačitou strojeností. „Nemyslím si, že by se někdo zapletený do vraždy mohl pak s takovou vervou dožadovat sexu. Ale Eddie v této tvrdé zkoušce obstál vynikajícím způsobem.“

„Dobrý muž to pilně vyžaduje i v době potíží“, řekla Michelle úsečně.

„Začínám si to uvědomovat,“ odpověděla s překvapující upřímností.

Bailey je přerušil. „Dorotheo, byl zdrogován. Mluvil jsem s lékaři z nemocnice a ti mi řekli, že byl pod vlivem nějakého silného narkotika.“

Náhle vypadala vyděšeně. „To je to, čemu nerozumím. Já… já vám musím říci, že když Savannah začala bušit do našich dveří, tak jsem se probudila v úplné mlze. Ani teď se ještě necítím úplně v pořádku.“

Bailey se na ní podezíravě podíval a řekl: „Nezmínila jste o ničem jiném, než co jste řekla, když jsme sem ráno přišli.“

Dorothea mluvila rychle. „Všechno se seběhlo tak náhle. Savannah byla špatná, Sally mrtvá a já nemohla probudit Eddieho. Bože, všechno to bylo jako noční můra.“

„Kdy sem Savannah přišla?“ zeptal se Bailey.

„Něco po osmé. Vím to proto, že jsem se podívala na hodiny v hale.“

„Co Eddie večer jedl nebo pil?“

„Měli jsme normální večeři. Nic neobvyklého, pak nějaké víno. Potom šel malovat do ateliéru a já jsem si ve své pracovně procházela papíry.“

„Mohli bychom vidět zbytky jídla a láhev toho vína?“ zeptal se Bailey.

„Nemáme žádné zbytky. A ta láhev by tady někde měla být.“

„Ocenil bych, kdybyste mi mohla ukázat, než odejdu, kde je ta láhev,“ řekl Bailey.

V její tváři se objevily rysy vzdoru. „Co tím chcete vlastně dokázat?“

Chladně se na ní podíval a řekl: „Eddie se večer napil něčeho, co ho úplně vyřídilo a dosud se z toho zcela nedostal. Musí to být nějakým způsobem vysvětleno.“

„Nemám potuchy, jak se to mohlo stát,“ řekla nakvašeně.

„To je v pořádku, zjištění příčiny už přenechte mně,“ řekl Bailey. „Co drogy, které jste kupovala od Kyleho? Máte ještě nějaké?“

„Nejsem si jista. Mohu se podívat.“

„Ne. Řeknu vám, co teď udělám: hodlám nechat u vás provést domovní prohlídku. Máte s tím nějaký problém?“

Dorothea se s obtížemi postavila. „Myslím, že bych si měla nejdříve promluvit se svým právníkem.“

Bailey se rovněž zvedl ze židle. „Dobře, udělejte to. Mezitím nechám vystavit příkaz k prohlídce. Postavím jednoho ze svých agentů před dům pro případ, že by něco důležitého mělo odtud odejít. A můžeme zkontrolovat i odpady. Říkám to proto, že jakýkoli důkaz spláchnutý do vašeho septiku, jsme schopni nalézt.“

„Vaše urážky jsou směšné,“ vykřikla. „Já jsem Sally nezabila ani nezdrogovala manžela.“

„Jestliže nenajdeme konečný důkaz o smrti Kyleho Montgomeryho, bude to pro vás hodně zlé. Kdybychom ho našli, mohla jste být právě teď ve vězení. A to by bylo pro vás přece slušné alibi.“

Bailey odešel, zatímco Dorothea se dívala na Kinga pohledem plným prosby o soucit. „Seane, co to má znamenat?“ Přistoupil k ní a zachytil jí včas, než se mohla svalit na zem. Pomohl jí ke gauči.

Pak se obrátil k Michelle. „Podej mi nějakou sklenici s vodou.“

Michelle rychle odběhla a King se znovu podíval na Dorotheu. Stiskla jeho paži.

„Bože, mně je tak zle. Hlava mi třeští a žaludek dělá kotrmelce.“

„Zavolám Masona, aby přišel a postaral se o vás.“

Stiskla jeho ruku ještě silněji. „Nic jsem neudělala, Seane. Musíte mi to věřit.“

Michelle se vrátila se sklenicí vody a Dorothea ji naráz vypila.

„Věříte mi, že?“ zeptala se naléhavě.

„Dovolte, abych vám to řekl takhle: věřím vám natolik, jako teď věřím komukoli jinému.“

Když King, Michelle a Williams opustili Dorotheu, spatřili Baileyho, jak se baví s jedním ze svých mužů a ukazuje na dům. Vydali se k němu.

„Chipe, vskutku jsi jí nedal žádnou šanci.“

„Nejsem si vědom, že by si nějakou zasloužila,“ odsekl agent FBI.

„Muselo to být dnes pro ni zatraceně traumatické ráno, vlastně už několik posledních dní.“

„Jestliže si je takové sama zavinila, proč bych ji měla litovat?“

„Vy si myslíte, že zdrogovala svého manžela, pak vyklouzla ven a zabila Sally?“ zeptal se King.

„Myslím, že je docela možné, že omámila Eddieho a že někdo jiný zabil Sally, zatímco Eddie byl bez sebe. Stáje jsou dost blízko ke garážovému domu. Kdyby tam došlo k nějakému zápasu, nebo kdyby byla Sally schopna křičet, Eddie by to mohl slyšet a jít jí na pomoc. Ale pokud by byl pod drogami, tak by tam přijít nemohl.“

„A s kým se podle vás Dorothea v tomto všem mohla spolčit?“

„To kdybych věděl, tak jsme pravděpodobně všichni mohli jít domů.“

„A motiv pro zavraždění Sally?“

„Věděla více než kdokoliv druhý, včetně vás. Řekla, že pro Juniora představovala alibi. V tomto ohledu máme jen její slovo, protože s tím přišla až po Juniorově smrti. Dosvědčit to nemůže. A teď předpokládejme, že s ním během té noci, kdy došlo k loupeži, nebyla. Předpokládejme, že pomáhala někomu jinému vloupat se do rezidence, nebo že to udělala sama. Co teď“

„Kdyby to tak bylo, proč tedy přišla s tvrzením, že byla s Juniorem?“ zeptal se Williams.

King odpověděl: „Protože jí to poskytovalo alibi, že v době loupeže byla jinde.“

„Přesně tak,“ řekl Bailey a vítězoslavně hleděl na Williamse. „To vskutku není špatná teorie, Chipe,“ řekl King.

„Děkuji. Už musím jít.“ Nastoupil do svého vozu a odjel.

73. KAPITOLA

Odpoledne kolem třetí hodiny se Eddie konečně probral.

Williams, Bailey, King a Michelle se sešli v jeho nemocničním pokoji. Hleděl na ně ze svého lůžka, celý pobledlý, nervózní a rozcuchaný. Remmy seděla vedle něho, pevně mu držela ruku a čas od času otírala jeho čelo vlhkou žínkou. „Bože, Eddie, už mě víckrát nesmíš takhle vyděsit.“

„Vůbec to nebyl můj nápad,“ řekl unaveně.

„Co si pamatujete z minulé noci?“ zeptal se King.

„Dorothea a já jsme večeřeli a mluvili jsme, však jistě chápete, o posledních událostech, lesně předtím jsem byl na chvíli u právníka.“

„Proč k němu nešla s vámi?“ zeptala se ostře Michelle.

„Chtěl jsem, aby šla, ale odmítla. Zní to možná ztřeštěně, ale myslím, že uvěřila tomu, že když to všechno bude ignorovat, tak to samo odezní. Nicméně, po večeři jsem šel do ateliéru, abych přišel na jiné myšlenky.“ Letmo se po straně podíval na Michelle a pokračoval: „Přibližně okolo půlnoci jsem se vrátil a šel si nahoru lehnout. Dorothea byla ještě vzhůru. Ve skutečnosti byla velice vzhůru, jestli víte, co mám na mysli,“ dodal, viditelně v rozpacích.

Remmy zavrčela. „Za těchto okolností mě to připadá neuvěřitelné, ale už před několika lety jsem se vzdala pokusů porozumět tvé ženě.“

„Byla to spíše má záležitost, než její,“ řekl ostře směrem k matce a s pohledem na Michelle dodal: „Myslím, že to byl jistý druh mentality společně čelit vnější vlivům. Ale připouštím, že to načasování bylo divné.“

„Co se stalo potom?“ rychle se zeptal King.

„Šel jsem spát. Mám na mysli skutečný spánek. Pak už jen vím, že jsem se probudil tady, v nemocnici. Co se, sakra stalo?“

„Lékaři hovoří o síranu morfina, také se tomu říká MC Contin,“ odpověděl Williams. „Látka, která vás vyřadí na osm, devět nebo více hodin.“

„Ale proč?“ ptal se Eddie. „Co se tím sledovalo?“

King se podíval na Williamse. „Vy jste mu to neřekl?“

„Co mi měl říci?“ dožadoval se Eddie.

Williams se podíval na Eddieho a řekl: „Sally Wainwrightová byla zavražděna dnes ráno kolem půl šesté.“

Eddie se na lůžku narovnal tak prudce, že si málem vytrhl hadičku od infuze. „Cože!“ vykřikl. „Sally?“

„Eddie!“ zvolala jeho matka, když se ho pokoušela znovu uložit. „Mohl by sis ublížit.“

Eddieho tvář náhle nabyla zuřivého výrazu. A znovu vybuchl: „Můj Bože! A co Dorothea? Je v pořádku?“

„Ano,“ řekl rychle Williams. „Je naprosto v pořádku.“

„Alespoň prozatím,“ zamumlal Bailey.

Eddie si opět lehl a stiskl matčinu ruku. „Někdo zabil Sally, když spala?“

King řekl: „Ne, byla zabita ve stáji.“

„Ale proč Sally?“ chtěl znát odpověď Eddie.

Williams se podíval na Kinga, jenž řekl: „Přišla s důležitou informací, podle které byl Junior vyloučen ze spáchání loupežev domě vaší matky.“

Nyní se Remmy zatvářila překvapeně. „Vždycky jsem věděla, že to neudělal, ale jak to mohla Sally dokazovat?“

„Dokázala to, ale pro tuto chvíli už toho necháme,“ řekl Williams.

„Máte podezření na někoho jiného?“ zeptal se Eddie.

„Ne,“ odpověděl King.

„Tak proč ji tedy zabil?“

„Na to mi chybí odpověď. Nemám odpověď na spoustu věcí.“

Pak si vzal slovo Bailey. „Ale, Eddie, to co víme, je, že jste byl minulou noc omámen a že právě v této době někdo zabil Sally.Někdo, kdo znal její způsoby a že bude právě v tu kritickou ranní hodinu ve stáji.“

Všichni zůstali zticha po nepříjemně dlouhý okamžik, než Eddie řekl: „Snad si nemyslíte, že moje žena…“

Bailey mu skočil do řeči. „Nic si nemyslím. Pouze konstatuji holý fakt. Ale Dorothea je podezřelá.“

Eddie zavrtěl hlavou. „Je to vážená podnikatelka.“

„Zatížená problémy s drogami a zřejmě i podezřením z vraždy,“ ostře řekla Remmy.

„Drž hubu, matko!“ vykřikl Eddie.

To všechny zaskočilo. Remmy pomalu odtáhla svojí ruku od synovy paže.

Eddie vyčítavě namířil prst na Baileyho a řekl: „Jestliže si třeba jen na jedinou minutu myslíte, že mě Dorothea omámila a zabila Sally, tak plýtváte časem všech, zatímco skutečný zabiják je pryč.“

„Naší povinností je prověřit všechny možné tipy,“ řekl Bailey klidným tónem.

„Včetně absurdních?“

„Eddie, raději byste měl odpočívat,“ řekl jemně King a dodal: „Měl jste těžkou noc.“

„Dobře, rád bych teď chtěl být skutečně sám.“

Eddie odvrátil svůj pohled od všech přítomných a zakryl si tvář předloktím.

Remmy se zvedla a zamířila ke dveřím. „Přijdu se na tebe, chlapče, zase brzy podívat.“

„Jak myslíš“, úsečně odpověděl.

Remmy šla ke dveřím a pak se obrátila k Williamsovi. „Víte, mně se zdá, že jsme vůbec nepokročili, prostě že jsme tam, kde jsme začali. Už bylo zabito hodně lidí a dopaden nebyl dosud nikdo.“ Zle se podívala se na Baileye a řekla: „Platí to i pro slavnou FBI. Divím se, proč platím daně.“ Po těchto slovech odešla.

Muži ji následovali.

Michelle se na chvíli zastavila ve dveřích a podívala se na Eddieho. Stále ležel na zádech s rukou na obličeji. Tiše odešla.

74. KAPITOLA

Uplynuly dva dny a Roger Canney byl stále nezvěstný, i když Chip Bailey a policejní náčelník Williams celou oblast uzavřeli,

„Vypadá to tak, jako by se někde propadl do nějaké zatracené díry,“ mrzutě vysvětloval agent FBI na poradě vyšetřujícího týmu.

Wrightsburg se svými osmi vraždami a s pokusem o zabití Kinga a Michelle byl nyní zaplaven ochránci zákona, kteří bojovali o kontrolu nad celou oblastí, o důkazy a také o to, jak vhodným způsobem uspokojit hordu novinářů, kteří vtrhli do města. Jen stěží by se našel jeho jediný obyvatel, jehož by se snad nepokoušel získat k rozhovoru některý z reportérů, kteří zastupovali různé agentury a redakce. Každý, kdo sledoval celoamerický televizní okruh nebo četl Washington Post, New York Times či USA Today, nemohl nepostřehnout zprávy o masakrech ve Wrightsburgu. Jeden vědátor za druhým navrhoval jedno řešení za druhým, která ovšem v podstatě neměla nic společného s fakty celého případu. Lidé si nechávali do svých domovů zřizovat varovné systémy, obchody na okrajích města byly zavřené. Vypadalo to tak, jako by veřejné povědomí nebylo daleko od obav, že pokud brzy nedojde k dopadení vraha nebo vrahů, město by mohlo přestat existovat. Nepřekvapovalo, že vedoucí činitelé místních obchodních a politických kruhů žádali hlavu policejního náčelníka Williamse společně s jeho nejbližšími – a teprve nedávno ustanovenými – zástupci Kingem a Maxwellovou. Také Baileyovi bylo horko z výtek nadřízených, ale pokračoval ve své práci, když metodicky shromažďoval a prověřoval všechny tipy, které vypadaly slibně, ačkoliv většina z nich byla bezcenná.

Eddie byl z nemocnice propuštěn přibližně v době, kdy Sylvia dokončila pitvu Sally. Její výsledek nikoho už nepřekvapil,protože nezpochybnil již předtím stanovenou příčinu smrti. Žádné nové tipy se neobjevily, ale přinejmenším bylo dobré, že alespoň nikdo jiný nezemřel.

Uprostřed tohoto chaosu a přísného režimu, kdy se zdálo, že každou chvilku celé město vyletí do povětří, vytáhl Sean King ze své přenosné ledničky dvě láhve vína, když se chystal jít s Michelle na večeři do domu Harryho Carricka.

Nemohl z ní spustit oči, když odcházela ze svého domečku a usedala do kabrioletu značky Lexus. „Vypadáš báječně, Michelle“, řekl, když si jeho oči prohlížely přiléhavý oblek, aby se zastavily v polovině jejich stehen, která prozrazovala zdravím kypící olympijské nohy. Ačkoliv už nenosila šátek, měla přes ramena okázale přehozený stylový modrý šál. Kosmetická úprava jejího obličeje, stejně jako vlasů, které už jí nepadaly do tváře, dotvářely její zevnějšek. Prostě vše, co měla nyní na sobě, ostře kontrastovalo s jejími obvyklými džínami, koženými bundami, teniskami, běžeckým úborem a rozevlátými vlasy.

Pokud jde o Kinga, tak byl ve vycházkovém obleku s kravatou. Dokonce mu z náprsní kapsičky saka vykukoval kapesníček.

„Chtěla bych udělat na Harryho dojem,“ řekla rychle a dodala: „Ale od tebe jsem takovou poctu nečekala.“

„Nejsem si jist, zda vím, o čem mluvíš.“

„Mluvím o snídani a obědu, které jsem ti opět uvařila z těch obyčejných konzerv. Jestliže ti moje kuchyně nechutná, stačí říct. Moje city to nijak nezraní.“

„Oh, andílku, neplýtvej časem v kuchyni,“ řekl King, když se ze všech sil snažil imitovat slavného Bogarta a dodal: „To není tvůj styl, andílku.“

Usmála se a řekla: „Děkuji Bohu i za malé projevy přízně.“

„Ale když už se bavíme o jídle, tak ten tuňák, kterého jsi udělala k následující večeři, byl skutečně dobrý.“

„O, jak vysoké ocenění z tvé strany.“

„Řeknu ti něco: příští jídlo budeme dělat spolu. Znám několik triků, které ti ukáži.“

„Dobře, domluveno.“

„Co dělá ruka?“

„Jak už jsem řekla, je to jen škrábnutí.“

Když za teplého večera s oblohou pokrytou hvězdami projížděli po klikaté silnici v kopcovité krajině, Michelle na něho pohlédla s nelíčeným obdivem a poznamenala: „I ty vypadáš velice elegantně.“

„Jako Eddie Battle. Dokáži se vyfešákovat podle příležitosti.“ Zasmál se, aby prokázal, že jen žertuje.

„Budeme jedinými hosty?“

„Ano, protože jsem to byl já, kdo navrhl toto společné setkání.“

„Ty? Proč?“

„Nastal čas, abychom si sedli a probrali případ. A mně to nejlépe zapaluje nad jednou nebo dvěma láhvemi dobrého vína.“

„Jseš si jist, že jsi nechtěl pouze uniknout před dalším jídlem v mém domě?“

„Taková myšlenka by mě nikdy nenapadla.“

Harryho dům byl velký a starý s krásnými dekoracemi v interiéru.

Harry očekával dvojici detektivů u dveří a pak ji zavedl do knihovny, kde navzdory večernímu teplu, plápol v krbu mírný plamen. Starý právník měl na sobě stále ještě stylově kostkovaný oblek s vestou. V klopě saka nechyběl karafiát. Nalil všem nápoje a pak si sedli na měkkou, popraskanou pohovku, která stála před krbem. Působila dojmem, že už sloužila alespoň pěti generacím.

Harry pozvedl číši. „Připíjím svým dvěma přátelům.“

Když se napili, Harry se podíval na Michelle a dodal: „A jsem vskutku přesvědčen, že na řadě je ještě jeden přípitek.“ Pozvedl znovu sklenici. „Na jednu z nejpůvabnějších žen, s jakou jsem se kdy setkal. Michelle, dnes večer jste mimořádně krásná.“

Michelle se usmála a pohlédla na Kinga. „Ještě kdybych tak uměla vařit.“

King se chystal něco pronést, ale pak si to rozmyslel a raději si rychle usrkl ze svého koktajlu.

„Jak je to tady neuvěřitelně zajímavé,“ řekla Michelle, když se rozhlížela po zabudovaných, červotoči prolezlých policích s něčím, co vypadalo jako tlusté starobylé knihy.

Harry svým pohledem sledoval, jak se Michelle dívá na knihovnu. „Ovšem, že je to strašidelné, jak se sluší a patří na místo, které pamatuje světlo osmnáctého století.“

„Strašidelné?“

„Ó, ano. Během těch let, co zde žiji, jsem už viděl řadu zjevů. Některá z těch strašidel považuji za pravidelné návštěvníky. Od okamžiku, kdy jsem se do tohoto domu vrátil,považuji za svoji reálnou povinnost se s nimi seznamovat, protože se k nim připojím již v nepříliš vzdálené budoucnosti.“

„Harry, vy přece ještě máte dost času,“ poznamenal King.

„Co bychom si bez vás počali?“ řekla Michelle a přiťukla si svojí sklenicí whisky s Harryho číší bourbonu.

„Dokonce ještě předtím, než druhá větev rodiny generála Lee vybudovala pevnost ve Stratford Hall, naše rodinná linie již stavěla tyto kamenné budovy.“ Harry se podíval na hodinky. „Calpurnia bude servírovat přesně v půl osmé. Máme tedy ještě trochu času, abychom si před jídlem pohovořili, ačkoliv je mi jasné, jaké asi bude téma i u večeře.“

„Calpurnia?“ zeptala se Michelle.

„Calpurnia je moje kuchařka a správcová. Skvělá dáma, která u mne pracuje řadu let. Objevil jsem ji, když jsem působil u nejvyššího soudu v Richmondu. Vlídně souhlasila s tím, že se sem vrátí se mnou. Bez ní bych byl naprosto ztracen.“

Upil trochu bourbonu. Pak sklenici odložil a sepnul ruce k sobě. Výraz v jeho tváři nyní zvážněl.

„Musíme tu věc vyřešit a to brzy, což je vám jisté jasné. Není přece možné zabíjet lidi jenom proto, že si to někdo přeje.“

„Jistě,“ řekl King a postavil se tváří k nim a zády ke krbu. „Pořád jsem na to velice myslel, když jsem nemohl nic dělat během té doby, kdy jsem se dostával z toho hlubokého omámení oxidem uhelnatým. A teď už máme osm vražd.“ Zvedl prsty jedné ruky a řekl: „Ale chtěl bych mluvit jen o pěti, alespoň na začátku. A začal bych s Rhondou Tylerovou.“

„To byla ta tanečnice?“ zeptal se Harry.

„Prostitutka.“

„Jseš si tím jist?“ zeptala se Michelle.

„Ověřoval jsem si to u Lulu. Tylerová byla jednou z těch, která se rozhodla pro systém’zvláštních příplatků.‘“

„Co je to?“ zeptal se Harry zvědavě.

„Vedlejší kolej podniku Aphrodisiac. Funguje to od doby, kdy to bylo oficiálně zakázáno,“ řekl King neurčitě.

Harry přikývl na znamení, že chápe o co jde. „Vždycky jsem měl podezření, že se to tam děje. Tedy, že nelze sledovat nahá děvčata, krmit je alkoholem a očekávat, že by dotyčný nechtěl víc, než být jen pouhým čumilem.“

„Přesně. Takže Rhonda byla prostitutkou. Byl to důvod toho, že jí někdo zavraždil?“

Michelle se pokusila odpovědět. „Myslím, že prostitutky jsou ve statistice sériových vražd pravděpodobně obětí číslo jedna.“

„Opět správně. Máme tedy co do činění jen s ‚běžným‘ sériovým vrahem, který se rozhodl začít’klasicky‘ s takovou obětí číslo jedna podle statistik, nebo jde o něco jiného?“

„Co tím máte na mysli, Seane?“ zeptal se Harry.

„Byla Tylerová nějakým symbolem nebo měla být její smrt spíše osobní záležitostí?“

„Jak odpovědět na takovou otázku s tím málem, co známe?“ zeptala se Michelle.

„Dovol mi odpovědět otázkou. Mohl mít Bobby Battle nějaké potěšení ze služeb Rhondy Tylerové? V baru Aphrodisiac působila ještě předtím, než Bobbyho postihl ten záchvat. Vědělo se o něm, že tam často chodil, i když Lulu se dost nejasně vyjadřuje o tom, kdy ho viděla naposledy.“

„Tento úhel pozorování jsem v úvahu nebral,“ řekl Harry tiše. „Ale řekněme, že s ní spal. Proč by tedy měla být terčem útoku našeho vraha spolu s dalšími alespoň čtyřmi lidmi, kteří s Bobbym zřejmě neměli nic společného?“

„A co když některá z těch obětí s ním přece jen nějakou spojitost měla?“

„Jako například?“

Michelle řekla: „Sean se domnívá, že Steve Canney byl Bobbyho nelegitimním synem. Jeho matka pracovala pro Battleho a zřejmě s ním otěhotněla. A tak si myslíme, že Roger Canney vydíral Bobbyho. Rovněž se domníváme, že Bobby mohl být zapleten do smrti paní Canneyové před třema a půl roky a že právě v této době začalo vydírání.“

„Můj Bože!“ zvolal Harry.

„Ale Seane,“ řekla Michelle. „Také jsem o tom všem přemýšlela. Bobby udržoval poměr s těmi ženami zcela otevřeně, spal s prostitutkami. Jestliže by mělo být to, co říkáš, pravda, proč by se tedy měl obávat prozrazení, že má nevlastního syna? A proč by se tedy měl nechat vydírat kvůli svým sexuálním hrátkám?“

„Myslím, že na to mohu odpovědět,“ řekl Harry. „Asi ve stejné době, o které mluvíte, se Bobby nacházel uprostřed jednání o prodeji své společnosti. Řada místních právníků, které jsem znal, pracovala na tomto obchodě v zastoupení Battlea, takže jsem se dověděl o všech těch válečných příbězích, které doprovázely toto jednání. Kupcem byla velká nadnárodní korporace s vynikající pověstí. A Bobby zosobňoval prestiž své firmy před veřejností.“

„Takže zprávy o nelegitimním synovi by mu při jednání rozhodně nepomohly,“ řekl King.

„Přesně tak. Pokud jde o zmíněný obchod, všechno zdárně proběhlo, Bobby získal více peněz, než by byl za celý život schopen utratit. To bylo pro něho zřejmě dobré.“

„Proč to říkáte?“ zeptal se King.

„Battle byl vždycky excentrický, ale v poslední době byl ve svém chování stále více bizarní. Výbuchy divokých nálad střídaly výkyvy deprese, po nichž zase následovalo období nerealistické euforie. A jeho mozek už nebyl tím, čím býval. Svého času jeden z nejskvělejších inženýrů a podnikatelů zapomínal jména a důležité údaje z byznysu. Jeho záchvat mě vůbec nepřekvapil. Vlastně jsem měl podezření, že už předtím utrpěl několik menších záchvatů, které negativně zapůsobily na jeho myšlení. Ale to už se příliš vzdalujeme od otázky vydírání.“ Harry se obrátil ke Kingovi a dodal: „Omlouvám se za tu okliku.“

„Ne, to je v pořádku. Potřebujeme tolik informací, kolik jsme schopni pojmout. Z doby toho prodeje Bobbyho společnosti mě vyplývá, že plán na vydírání mohl vymyslet jen Roger Canney. Člověk by si mohl pomyslet, že paní Canneyová věděla, kdo je otcem jejího syna, nebo přinejmenším, že by to mohl být Bobby. Steven Canney zemřel, když mu bylo sedmnáct. Kdyby byla chtěla vyjít na světlo s požadavkem na odškodné, nemusela by po celé tyto roky čekat. Vždyť Bobby byl přece také bohatý už před těmi sedmnácti lety.“

Harry se chopil této myšlenky a řekl: „Ale Roger Canney mohl vědět, že Steve není jeho biologickým synem a čekal, až jeho žena umře a pak se vrhne na Bobbyho. Možná vyčkával i proto, že jeho žena s tím nesouhlasila. Zcela jistě věděl o tom, jak velkým obchodem byl prodej Bobbyho společnosti. Psalo se to tom v novinách.“

„A nebo,“ řekla Michelle, „Roger Canney nechtěl čekat, až jeho žena zemře přirozenou smrtí a tak její konec urychlil zabitím na silnici, takže měl volné ruce k zahájení svého plánu vydírání.“

„Ale v době autonehody paní Canneyové byl přece poškozen Bobbyho vůz,“ řekl King. „Zdá se tedy mnohem pravděpodobnějším, že ji zabil Bobby.“

„Chtěla jsem jen poukázat na to, že Roger Canney mohl mít motiv, aby jí také zabil,“ řekla Michelle.

King se na ní obdivné podíval. „To je dobrý postřeh, Michelle. Takhle jsem nad tím vskutku nepřemýšlel.“

„Kam nás to tedy přivedlo?“ chtěla vědět.

Jejich debatu přerušil zvonek k večeři.

„Řekl jsem Calpurnii, že vyzvánění k večeři je naprosto staromódní, ale ona mi tvrdí, že můj sluch už není tím, čím býval, a že je to jediný způsob, jak může upoutat mojí pozornost, aniž by se musela plahočit po domě, než mne najde. Takže, můžeme jít?“

75. KAPITOLA

Sean otevřel obě láhve vína, která sebou přinesl, takže si mohli před večeří trochu oddechnout. U stolu pak z první nalil do všech sklenic a řekl: „Toto je La Croix de Peyrolie z Lussac-St-Emilion.“

„Jsem přesvědčena, že má jistě nějakou fajnovou historii,“ podotkla Michelle, když víno ochutnala.

„Dělá se vlastně pod jménem Carole Bouquet, což je známá modelka, která byla dívkou Jamese Bonda v jednom z jeho filmů. Tuším, že šlo o snímek Jen pro tvé oči. Ta druhá láhev je Ma Vérité de Gérard Depardieu, Haut Médoc.“

„Dovolte mi hádat. Je to podle toho francouzského herce?“ zeptal se Harry.

„Ano. Tato vína jsou skutečně vynikající a otevírám je pouze při zvláštních příležitostech.“

„Harry a já se tím cítíme velice potěšeni,“ sladce se ušklíbla Michelle.

Připili si a pustili se do jídla, které servírovala Calpurnia. Bylo jí šedesát. Přes metr osmdesát vysoká, pevně stavěná žena se šedivými vlasy, které byly vzadu stažené do tvrdého uzlu. Vypadala jako zjev, který děsí všechny děti ve školních jídelnách. Ale jídlo bylo vynikající.

Když Calpurnia odešla, Harry řekl: „A teď dlužíme odpověď na dotaz Michelle ohledně spekulací o tom, jaký měl Steven Canney rodokmen, a o tom, jaké mohl mít Bobby Battle kontakty s Rhodnou Tylerovou.“

„Fakt, že Bobby Battle mohl mít nějaké spojení s oběma oběťmi, by rovněž mohl zavdat příčinu k otázce, zda se to netýkalo i jiných obětí?“

„Janice Pembrokeové?“ zeptala se Michelle.

„Ne, to ne. Myslím, že to byla jen osoba, která se nacházela na špatném místě ve špatné době,“ odpověděl King.

„A co Dianě Hinsonová? Byla právnickou. Možná, že se podílela na nějakém obchodním případu s Bobbym,“ domnívala se Michelle.

King zavrtěl hlavou. „O tom bych pochyboval. Byla to soudní právnička. Hodně jsem se na ní vyptával a nenašel jsem nikoho, kdo by něco věděl o nějakém jejich vzájemném obchodním propojení. Nechrne teď Hinsonovou na pokoji a pojďme dál. Další na řadě je Junior Deaver. Ten ovšem měl jasné spojení na rodinu Battleů.“

„To je pravda,“ řekla Michelle a dodala: „Pracoval u nich a byl obviněn, že se k nim vloupal.“

„Ale ta loupež se stala až poté, kdy Bobby dostal infarkt,“ řekl Harry.

„Nikdy bych si nemyslel, že by Bobby snad kromě paní Canneyové někoho zabil,“ řekl King a pokračoval: „Ale máme tři lidi s možnou vazbou na Bobbyho Batlea. Každý z nich byl zavražděn způsobem, jaký použil ten hanebný sériový vrah, tedy s hodinkami na ruce oběti, které byly nastaveny na určitou hodinu a s dopisem, který vzápětí následoval.“

Zdálo se, že to Michelle nepřesvědčilo. „To je nesporné, avšak Pembroková mohla být zabita jenom proto, že byla zrovna s Canneyem, přičemž Hinsonová byla zavražděna na způsob Nočního stopaře. Ale říkáš, že neměla nic společného s Bobbym.“

„Její hodinky byly nastaveny na minutu po čtvrté,“ řekl King. Odmlčel se na chvíli a řekl: „A vzpomeň si, hodinky Pembrokeové byly nastaveny na minutu po druhé. Všechny ostatní pak už byly seřízeny přesně na celou hodinu.“

„Takže Hinsonová a Pembrokeová byly na tom stejně, prostě byly stejným způsobem odfajfkovány“ řekla pomalu Michelle.

„Přesně tak.“ King se na ní podíval s neskrývanou hádankou ve svém pohledu. „Stejným způsobem odfajfkovány? Na této frázi je něco důvěrně známého, ale nemohu si vzpomenout co to je.“

„Neznamená to, že vrah nám záměrně sděluje prostřednictvím hodinek, že některé oběti prosté ignoruje?“

„Myslím, že nám říká, že Tylerová, Canney a Junior byli zavražděni plánovitě, protože měli spojení na Bobbyho. Pembrokeová a Hinsonová už nebyly takto pojatým terčem, protože s Bobby neměly nic společného.“

„Tak dobře, předpokládejme tedy, že Pembrokeová byla zabita proto, že byla s Cannenyem. Proč byla zabita Hinsonová?“ zeptala se Michelle.

„Sledovali jsme četné stopy, zda budou mít nějaký smysl, ale neměly. Náš zabiják nechal zemřít Pembrokeovou ve stejnou dobu, jako Canneye, což byla pro jeho účely čistě komedie se snadným úspěchem. Ještě více nám to zkomplikovalo pátrání. Kdyby byl Canney sám, pak bych se vsadil, že bychom měli co dělat s nějakou vraždou, jako byla vražda Hinsonové, aby to zakrylo spojení s Bobbym. A také to vysvětluje, proč vrah použil slovo ‚děcko‘ namísto ‚děcka‘ ve svém dopise, který následoval po smrti těch mladistvých. Jeho terčem byl jen jeden mladík: Steve Canney.“

„Ale, Seane, pokud nás chtěl vrah skutečně zmást, proč nenastavil hodinky tak, aby všechny byly stejným způsobem odfajfkovány? Kdyby je všechny nastavil na stejnou dobu, pak bys nikdy neměl šanci narazit na tuto souvislost.“

„Myslím si, že z nějakých důvodů se ten chlap s námi pokouší o fair play, když nám nabízí legitimní stopy.“

„Anebo nás jen vytáčí,“ řekla Michelle.

„Možná, i když si to nemyslím.“

Michelle se pořád tvářila skepticky. „Tak dobře, předpokládejme, že to všechno je pravda. A tak je nyní pro nás Bobby Battle možným společným jmenovatelem. Ale přece si nemyslíš, že byl zabit stejnou osobou. Není to, že ho spojujeme ještě s jedním vrahem až příliš velká náhoda? A jsou zde přece také ještě Kýle a Sally. Jak tyto smrti do toho zapadají?“

„Navzdory tomu, co Sylvia zjistila, Kýle mohl vskutku spáchat sebevraždu. A Sally mohla být zavražděna, protože nepřišla s tím, že poskytla Juniorovi alibi.“

„Teď vám nerozumím, Seane,“ řekl Harry.

„Kdyby byl Junior zavražděn jenom proto, že něco u Battleů ukradl a pak vyšlo najevo, že ve skutečnosti žádnou loupež nespáchal, tak by to znamenalo, že byl zabit z nějakého jiného důvodu. Vrah se tedy mstil sám sobě a ve své zvrácené mysli se snad domníval, že se mstí za Juniora i tím, že zabil Sally. V jejím případě se mohl vzdát své tradiční značky v podobě hodinek i těch odporných indicií sériového vraha, protože byl příliš rozzuřen, nebo ji nepovažoval za příliš významnou. A neměl moc času, aby to naplánoval. Sally mi řekla pravdu jen sotva nějakých sedm hodin předtím, než byla zavražděna.“

„Dobře“, řekla Michelle, „její obličej byl zdevastovaný opakovanými údery až poté, kdy nejevila známky života, což zřejmě odpovídá teorii odvety. Někoho, kdo se nacházel ve velkém vzteku.“

„Správně. Člověk, který je schopen takového zuřivého útoku a…“ King ztuhl. „Sedm hodin.“

„Co je, Seane?“ zeptal se Harry.

„Nejsem si jist,“ řekl po chvíli. „Jen mě napadlo, že jak jsem řekl těch sedm hodin, ale ne, tak to být nemohlo.“ Na chvíli se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Promiňte, pravděpodobně to byla jen taková předčasně vyslovená úvaha o hlavním aspektu.“

„A co teorie Chipa Baileyho, že Sally lhala o tom, že byla s Juniorem a sama spáchala tu loupež nebo jí napomáhala?“ zeptala se Michelle.

Harry nadzvedl obočí. „To je velmi zajímavá domněnka.“

„Ano, to je,“ pomalu řekl King. „Ale nejsme schopni ji právě teď celkově probírat, i když mi můj instinkt říká, že se Chip mýlí.“

Pokračovali v jídle a také dopili druhou láhev vína. Pak si v knihovně dali kávu, kterou naléval Harry. Nabídl jim koňak, ale oba s díky odmítli.

„Budu řídit,“ řekl King. „A vína už bylo dost.“

„A já zase musím na něho dávat pozor, až nás poveze domů,“ dodala s úsměvem Michelle.

V pokoji se ochladilo a Michelle se postavila před krb, aby si ohřála své dlouhé nohy. „Šaty jsou velmi náchylné na průvan,“ řekla rozpačitě.

Harry se obrátil na Kinga. „Co Dorothea? Jak se na ní díváte?“

„Inu, zdrojem drogy, kterou byl Eddie omámen, nebylo víno, ani se nenašly žádné drogy, které Dorothea kupovala od Kyleho,“ řekl King a pokračoval: „Ale ověřoval jsem si to u Sylvie. Síran morfinu, který Eddieho uspal, je preparát, který se nachází v její lékárně a mohl být jedním z těch, které jí Kýle vozil do Aphrodisiaku. A Dorothea nemá žádné alibi na dobu, kdy byl Kýle zabit. Řekla, že byla doma, ale Eddie ji neviděl.“

„Ve skutečnosti byl v ateliéru a celou noc maloval můj obraz,“ řekla Michelle vzrušeným tónem.

King se na ní bedlivě podíval, ale nic neřekl.

Harry si ji chvíli zvědavě prohlížel a pak řekl: „Takže ona kupovala drogy a je možnou podezřelou v případě smrti, jak Bobbyho, tak i Kyleho Montgomeryho. A také byla tou osobou, která měla nejlepší příležitost omámit Eddieho a žila velmi blízko místa, kde byla zabita Sally. Všechno je to očividně druhořadé, ale pořád závažné.“

„A deprimovaly ji finanční neúspěchy a rodinné záležitosti, jak nám o nich vyprávěla,“ řekla Michelle. „Žena obklopená jen potížemi.“

King odpověděl: „Nesouhlasím s tebou, ale těžko se mi hledá její motiv. Řekla, že Bobby jí slíbil změnit poslední vůli v její prospěch, ale neudělal to. A tak z toho vyplývá její motiv k tomu, aby ho zabila.“

„Dokud ovšem nezjistila, že to neudělal a dokud nebyla tak rozzuřená, aby ho zabila,“ řekla Michelle.

Harry se zvedl a postavil se vedle Michelle před krb. „Když je někomu přes sedmdesát, tak se mu do celého těla dostává průvan bez ohledu na to, jak hodně je oblečen, nebo jaká je odpovídající teplota v místnosti,“ vysvětloval.

Aby se vrátil do debaty, tak řekl: „Ještě může existovat třetí možnost. Zaměřovali jsme se na to, co bylo uloupeno z pokojíku Remmy, ale co zmizelo z Bobbyho pokojíku?“

Oba na něho hleděli, ale nic neřekli.

Harry pokračoval: „Poslední vůle, která všechno odkazuje ve prospěch Remmy je tou věcí, kterou se zabývali právníci. Byla sepsána před mnoha lety.“

„Jak to víte?“ zeptala se Michelle.

„Právník, který ji sestavoval, býval mým úředníkem, dnes je partnerem jedné advokátní firmy v Charlottesville. Měli originál a to je ten dokument, který byl ověřen.“

„Viděl někdo další, nějakou pozdější vůli?“ zeptal se King.

„To je ten problém. Nemyslím si to. Ale co když to byla právě ta poslední varianta Bobbyho poslední vůle, která byla ukradena během vloupání?“

King řekl: „Ale pokud byla v Bobbyho tajné přihrádce, Remmy neměla možnost ji rozbít. Řekla nám, že o ní nevěděla.“

„Neříkám, že to byla Remmy. Jak jsem se dověděl, tak Bobby měl záchvat, blouznil a v nemocnici plácal cosi nesrozumitelného,“ řekl Harry.

„A možná se přitom zmínil o druhé vůli,“ řekl King a luskl prsty.

„Ten, kdo to slyšel, mohl mít na svědomí to vloupání,“ řekl Harry.

„Ale kdyby to zaslechla Dorothea, nenechala by si to pro sebe, že?“

„Myslím, že otázka, odkud ta informace pochází, je méně podstatná,“ řekl Harry a dodal: „Nepředpokládám, že by se chtěla přiznat k vloupání.“

King se zatvářil záhadně. „Ale, Harry, něco jsme přehlédli. O Bobbyho smrti bylo hodně publikováno. Kdokoliv by sestavil jeho novou poslední vůli, tak by si to teď nenechal pro sebe.“

„Možná, že Bobby k jejímu sepsání nepoužil advokátní firmu.“

„Pokud by to napsal sám, tak by přece potřeboval svědky.“

„Nepotřeboval by je, pokud by se jednalo o rukopisný dokument, tedy celý sepsaný jeho vlastní rukou.“

„Pokud tedy taková poslední vůle existuje, kdo ji má, a proč s ní nevyšel na veřejnost?“

„Toť otázka, na kterou bych tak velice rád dostal odpověď,“ poznamenal Harry a dopil svoji skleničku koňaku.

76. KAPITOLA

King a Michelle se rozloučili s Harrym a odjeli. Počasí bylo stále ještě dobré, takže střechu auta měli pořád staženu. Nicméně Michelle si šál přitáhla těsněji kolem ramen.

„Jestli chceš, tak mohu střechu zvednout,“ řekl King, když si všiml jejího pohybu.

„Ne, ten větřík je báječný a vzduch tak pěkně voní.“

„Jaro na venkově ve Virginii, co je lepšího?“

„Mám pocit, že jsme dnes trochu pokročili.“

„Přinejmenším jsme měli čas, abychom si vyměnili názory z odlišných pozorovacích úhlů. To je vždycky prospěšné.“

Podezíravě se na něho podívala a řekla: „Jako obvykle říkáš méně než znáš.“

Předstíral, že se ho její poznámka dotkla. Ale usmál se a to ho prozradilo. „Neskrývám, že něco vím. Ale dívám se s podezřením na některé věci, které bych neměl vyslovit.“

„Ani před partnerem?“

„Mám na mysli to, že jsem strávil báječný večer nad dvěma vynikajícími lahvemi vína s přitažlivou ženou a mluvil jsem s ní o vraždách a zmatcích.“

„Vymlouváš se. Zmiňovat se o vínu a teprve pak o mně, to už hodně znamená.“

„No tak dobře, znám ty lahve déle než tebe.“

„Velice děkuji, ale pořád se jen vykrucuješ.“

Velký sportovní terénní vůz do nich vrazil zezadu tak prudce, že kdyby neměli zapnuté bezpečnostní pásy, tak oba mohli hlavou proletět předním sklem.

„Do prdele, co je!“ vykřikl King, když se podíval do zpětného zrcátka. „Odkud se tady vzali?“ Sotva to dořekl, nastal dalšínáraz. King zápasil s volantem, když se snažil udržet dvoudveřové kupé Lexus na klikaté silnici.

Michelle odkopla střevíce a bosýma nohama se zapřela o podlahu. Sáhla do kabelky, vytáhla pistoli a jedním hladkým pohybem natáhla závěr a zbraň odjistila.

„Můžeš vidět, kdo to řídí?“ zeptal se King.

„Nejde to. Jeho zatracené světlomety mi svítí přímo do tváře. Ale měl by to být ten náš vrah.“

King vytáhl svůj mobilní telefon. „Nastal čas, kdy toho parchanta dostaneme.“

„Podívej, zkouší to znovu,“ křikla Michelle.

Další náraz mnohem těžšího vozu téměř vyhodil zadní část jejich kupé mimo vozovku. Kingovi mobilní telefon vypadl z ruky, narazil na přední sklo a odrazil se zpět. Pak vyletěl až ke sporťáku, smekl se po jeho kapotě, dopadl na cestu a rozlomil se.

King znovu bojoval s volantem a snažil se získat řízení pod kontrolu, když se oba vozy od sebe oddělily. Kingovo auto bylo alespoň o tunu lehčí a hbitější než ta bestie, která na ně útočila a také mělo tři sta koní pod kapotou. Když se ukázal rovnější úsek, King sešlápl plynový pedál až na podlahu, Lexus poskočil kupředu a nechal druhé auto hodně za sebou.

Michelle si odepnula bezpečnostní pás.

„Co to sakra děláš?“ zvolal King.

„V těch serpentinách mu neujedeš a já nemohu slušně střílet, když jsem přikurtovaná. Jen se snaž být stále před ním.“

„Počkej s tím chvíli. Zavolej nejdříve 911.“

„Nemohu. Nevzala jsem si mobil. Kabelka je příliš malá, než aby se do ní vešel telefon a ještě moje pistole.“

King se na ní skepticky díval a řekl: „Ty jsi si nevzala mobilní telefon, ale pistoli ano?“

„Myslím, že tyto mé priority jsou správné,“ řekla ostře a dodala: „Co mohu dělat s telefonem: volat ho, že ho tak zlikviduji?“

Obrátila se na svém sedadle, naklonila se a loket si položila na opěrku hlavy zadního sedadla. „Snaž se udržovat náskok,“ opakovala.

„A ty se, kruci, zase snaž, aby tě nezabil,“ odsekl.

Velký vůz se znovu přibližoval se svojí obrovskou hmotností, která hrozila srážkou kovu o kov. Ale ještě předtím, než k tomu mohlo dojít, King strhl řízení napříč silnicí k její druhé straně, přičemž zazněl příšerný zvuk oznamující, že rozdírá štěrkovou krajnici vozovky, než se mu opět podařilo dostat se na její tvrdý podklad. Zařadil nižší rychlost, ručička tachometru klesla na devadesátku, pneumatiky řvaly. Náhle ucítil, že pravá kola ztrácejí kontakt s asfaltem a jeho stokilogramové tělo sebou zmítalo ze strany na stranu, narazil na Michellin bok a odhodil ji k dveřím spolujezdce.

„Nejsme v pořádku. Potřebujeme rovnováhu. Vydrž v té poloze, jak jsi, asi vteřinu.“

Snížil rychlost ještě o několik desítek kilometrů a pak si zhluboka uklidněné oddechl, když se pneumatiky opět dostaly na pevnou zemi.

Vjeli na další rovný úsek, o kterém King věděl, že je dlouhý asi čtyři sta metrů a že pak bude opět následovat řada zatáček. Stiskl plynový pedál tak mocně, až nabyl jistotu, že kdyby ještě přidal centimetr, tak by jeho mokasíny narazily na povrch vozovky. Když se ukazatel rychlosti vřítil do sféry trojciferných číslic, stromy se kolem míhaly takovým závratným tempem, že kdyby je sledoval, tak by začal zvracet.

Řidič vozu za nimi na tomto rovném úseku dokázal jet rychlostí přesahující stopadesátku, což znamenalo, že se mu stále dařilo udržovat potřebnou vzdálenost k novému útoku. Když tachometr v kupé hlásil rychlost dvě stě kilometrů za hodinu, tak se King začal shánět po nějakém dalším vyšším rychlostním stupni. Ale Lexus už žádný takový neměl. Jediné, na co teď pomyslel, byla otázka kolik airbagů má tohle zatracené auto? Doufal, že alespoň tucet. Vypadalo to tak, že budou každý potřebovat, protože řada serpentin se už hrozivě blížila. Jestliže zpomalí, budou mrtvi. Jestliže tuto rychlost udrží, také zemřou.

Michelle viděla, že jejich pronásledovatel ztlumil dálková světla a tak zahlédla jeho siluetu. Naklonila se nepatrně kupředu, upevnila polohu svého pravého lokte o horní část karosérie a zamířila pistoli, kterou svírala oběma rukama.

Vjeli do úseku zatáček a King přibrzdil na devadesátku, kde silniční značka nařizovala čtyřicítku. Dopravní inženýři při svých kalkulacích o bezpečném provozu na silnici nepochybně nepočítali s vražednými úmysly sportovních užitkových vozů. To zadnímu autu umožnilo získat další metry. „Blíží se,“ varoval King. „Už nemohu jet rychleji, jinak nás to úplně vyhodí.“

„Jen udržuj rychlost. Jestli se nestáhne zpět, tak mu prostřelím přední gumy.“

Stíhač se přiblížil, nejdříve na patnáct metrů, pak na šest. Musel vidět, že na něho mířím, pomyslela si Michelle, a přitom necouvl ani o chlup. Pak se svým sporťákem udělal neuvěřitelný skok kupředu, tak s ním prudce vyrazil.

King to zpozoroval a stejný manévr napodobil. Lexus také poskočil kupředu, ale stíhač za ním v těsném závěsu. King vyklenul své tělo a s veškerou silou šlápl oběma nohama na plyn, jako kdyby to mohlo v jeho motoru vyvolat mohutnou sílu přídavného spalování, kterou nyní tak zoufale potřeboval.

Ale King nemohl počítat s tím, že se po silnici bude zrovna v tomto okamžiku loudat skupina srnek.

„Podívej!“ vykřikl King. Strhl volant doleva a pak zase doprava. Sjeli z tvrdého povrchu silnice a odírali silniční zábradlí, až se zvířata rozprchla. King pocítil, že zábradlí zanechalo svůj podpis na jeho kdysi krásném otočném nýtu a přeměnilo jej v nýt vrzající. Pak se mu znova podařilo vrátit vůz na tvrdý podklad silnice. Ohlédl se. Jejich pronásledovatel prudce brzdil, aby se vyhnul srnkám. Ale k okraji vozovky se nedostal, takže získal další metry a opět se k nim valil.

King už neměl dost času, aby znovu dosáhl původní rychlosti a kromě toho zaslechl, jak motor začíná kvílet. Pomyslel si, že zábradlí jeho vozu způsobilo asi víc, než jen kosmetickou škodu. Ale jisté bylo jedno: tachometr klesl pod sto čtyřicet a výš už se nevyšplhal.

„Zapři se pořádně,“ vykřikl na Michelle. „Už ten parchant přijíždí“. Když stíhač vrazil do zadního nárazníku jejich vozu, Michelle vypálila dvě rány. Útočníkův vůz jim vyrazil otvor v zadní části kupé a to, co zbylo z tvarovaného nárazníku odletělo do lesa. Michelle byla tím nárazem vržena dozadu. King na poslední chvíli stačil zachytit kotník jedné z jejích končetin, které letěly kolem něho a pak ještě ovinout ruku kolem celé její nohy a tak jí zřejmě zachránil život. Vzápětí se před nimi otevřel další rovný úsek a King z motoru vyloudil vyšší rychlost a nechal pronásledovatele zase hodný kus za nimi.

„Do prdele!“ zaječela Michelle.

„Co je? Jsi zraněna?“

„Ne, vypálila jsem několik ran, ale pistoli už nemám. Přišla jsem o ni. Zatraceně, měla jsem ten švýcarský model SIG pět let.“

„Zapomeň na pistoli. Ten chlap se nás pokouší zabít.“

„Kdybych měla svoji pistoli, tak bych ho mohla zabít dříve, než on zabije nás. Nevím, zda jsem něco zasáhla. Narazil totiž do nás právě v té chvíli, když jsem stiskla spoušť.“ Pak vykřikla: „Počkej chvilku!“

„Proč?“

„Tam je. Moje pistole dopadla na okraj zadního spojleru. Je tam zaklíněna.“

„Vyloučeno, nezastavím – dokonce na to ani nepomysli, dámo.“

„Jen mě podrž za nohu. Mohu tam dosáhnout.“

„Zatraceně, Michelle, ty mě chceš přivodit infarkt, přičemž jeden už mám jistě na cestě.“

King se tak soustředil na Michelle, že si až do poslední vteřiny nevšiml, jak se jejich pronásledovatel rychle přiblížil a už jel s nimi bok po boku.

„Drže se,“ vykřikl, když najednou prudce zařadil o několik nižších rychlostních stupňů, což pravděpodobně každý výrobce vozů typu Lexus vylučoval ve své záruce. Jako by slyšel, že na něho piští už s tím přestaň! a že jeho převodová skříň z toho všeho po celé cestě jen zvrací. Snížil rychlost na třicítku, nyní s oběma nohama zase pro změnu na pedálu brzdy, až se auto s velkým žuchnutím zastavilo, ze všech kol se zakouřilo, přičemž gravitační síla srazila dolů jeho tělo a obrousila špičky jeho bot. Michelle ucítila smrtelný stisk kolem opěrky hlavy a svýma bosýma nohama se ze všech sil vzepřela a tlačila se do opěradla.

Kingovo tělo vynechávalo na tolika místech, že srdeční infarkt pokládal za to nejmenší, co mohl čekat. Prudce zasunul zpátečku, šlápl na plyn, rozpálil všechny zbytky sil, které v motoru ještě zbývaly a vyřítil se dozadu.

Vůz pronásledovatele zastavil tak prudce, že to vypadalo, jako by mu pneumatiky zachvátil plamen, tak hustý dým se z nich začal valit. Prudce se točil okolo své osy a zešikma se vyřítil proti jejich kupé. Jeho přední maska připomínala obrovskou tlamu s tesáky, která je chtěla pohltit.

Michelle přestala sahat po zaklíněné pistoli a podívala se na svého partnera, který měl při couvání otočenou hlavu. „Seane, nemůžeš přece jet dozadu rychleji, než on dopředu.“

„Díky, že mi to říkáš.“ Klouby na jeho prstech zrudly od toho, jak sveřepě svíral volant. „Drž se všeho, čeho můžeš. Až napočítám 5, střihnu tam J.“

„Musíš být praštěný.“

„Ano, musím být.“

Střihnout „J“ znamenalo, že za nejvyšší dosažené zpáteční rychlosti prudce otočí auto o 180 stupňů, pravděpodobně na dvou kolech, aby vzápětí zařadil rychlostní stupeň pro jízdu kupředu a na plný plyn vyrazí do protisměru. To vše se musí odehrát v jediném šikovně provedeném pohybu a přitom nikdo z lidí v takovém voze nesmí přijít o život.

Pot stékal po Kingově čele, když se v duchu modlil, aby se mu vrátily všechny dovednosti, které získal před mnoha lety při výcviku tajného agenta. Volnou rukou se chytil dveří, aby měl páku, levou nohou se opřel o podlahu, která mu představovala osu otáčení, čekal na správný okamžik a ze všech sil až na doraz otočil volant, a pak jej pevně sevřel. Fungovalo to dokonale. Přeskočil první dva převodové stupně, stlačil plynový pedál a vyrazil vpřed. Avšak o pět vteřin později je neznámý znovu pronásledoval a znovu získával metry.

Zpod kapoty kupé začal vycházet kouř a každý přístroj na palubní desce, na který se King podíval, předpovídal jejich osud. Rychlost spadla na devadesátku, pak na osmdesátku. A to bylo zlé.

„Seane, už je tady!“ vykřikla Michelle.

„Zatraceně, už nevím o ničem, co bych měl ještě udělat,“ zvolal jedním dechem v beznaději, která se měnila ve vztek.

Několik tun vozu pronásledovatele s příšerným řevem narazilo do zadku jejich vozu, aby se na okamžik stáhlo, a znovu vyrazilo a pak z boku začalo kupé vytěsňovat ze silnice. King jednou rukou držel volant a druhou kotník nohy Michelle, která se pořád snažila dosáhnout pro pistoli. Jeho prsty se zabořily tak pevně do její pokožky, až mu bylo jasné, že bude rozedřená do krve. Jeho ruka a rameno byly vykrouceny téměř až po samotnou hranici pevnosti v tahu.

„Jsi v pořádku?“ volal na ní a svíral zuby bolestí, když cítil, jak celá její váha visí jen na jeho šlachách.

„Už je to dobré, mám pistoli.“

„Výborně, ten parchant už na nás zase najíždí. Drž se!“

King spatřil, jak velké černé auto vyráží k novému útoku ve stejném okamžiku, kdy se mu její noha začala vytáčet z ruky.

„Co to…“ Už neměl čas dokončit otázku. Útočník srazil zadní část jejich vozu, který začal vyvádět přesně to, čeho se celou dobu King nejvíce obával. Lexus nejdříve vybočoval ze směru a pak se obrátil o 360 stupňů a úplně přestal být ovladatelný.

„Drž se!“ volal King ochraptěle, jako kdyby mu každý gram jeho žluče vypochodoval nahoru a spálil mu hrdlo. Jako tajný agent se King učil až do úmoru, jak zvládnout manévry automobilu v nejhazardnějších podmínkách, jaké si jen lze představit. Provedení obratu „J“ ho natolik rozpálilo, že se dál pak choval už jen instinktivně. Namísto toho, aby vůz řídil, tak se jen vezl, otáčel volantem shodně s rotací, zatímco to měl dělat opačně a rovněž měl v sobě potlačit přirozený sklon ke šlapání na brzdu. Nejvíce se obával toho, aby se vůz nezačal převalovat. Pokud by k tomu došlo, Michelle by zahynula a on by se pravděpodobně také zabil anebo přinejlepším zůstal mrzákem. King nevěděl kolikrát se Lexus otočil kolem své osy, ale zřejmě se díky svému nízko položenému těžišti a váze 1,9 tuny udržel na silnici, i kdyžpřitom opotřeboval značnou část pneumatik a poničil celou skupinu jeho kovových vnitřností.

Vůz se konečně zastavil a to ve směru, kterým původně jel. Černý sporťák byl již o kus vpředu a rychle ujížděl, zřejmě se rozhodl tento boj vzdát. Michelle vypálila několik ran a pneumatiky jeho zadních kol se roztrhly, když do nich pronikly kulky z její pistole. Útočníkův vůz začal sebou smýkat, pak se otočil o 360 stupňů a provedl to, co Lexus odmítl udělat: převrátil se na střechu. Udělal tři hrůzu nahánějí kotrmelce a zůstal ležet daleko před nimi, na roztříštěné střeše podél pravé krajnice silnice. Táhla se za ním vířivá brázda plná kovových součástek, skla a gumy.

King vyrazil kupředu a snažil se z poškozeného auta dostat nejvyšší možnou rychlost, zatímco Michelle znovu sklouzla vedle něho na sedadlo spolujezdce.

„Seane?“

„Co je?“

„Mohl bys mi pustit nohu?“

„Cože? Aha, jistě“, řekl King a uvolnil své smrtelné sevření.

„Já vím, byl jsem také vyděšen,“ Lehce stiskla jeho ruku, když se na moment podívali jeden na druhého a mohli si konečně vyměnit vděčné povzdechy.

„Agente Kingu, byla to zatraceně pěkná jízda,“ řekla uznale.

„Upřímně řečeno, myslel jsem, že poslední, jaké se kdy vůbec musím zúčastnit.“

Přijeli k vraku a vystoupili. Michelle k němu zamířila s připravenou pistolí v ruce a King držel velký klíč, se kterým vypáčil dveře u řidiče.

Objevil se muž, který jim způsobil takové horké chvilky.

Michelle na něho mířila, ale pak dala prst ze spouště pryč.

Řidič byl hlavou dolů a stále uchycen ve svém bezpečnostním pásu. Když King dveře naplno otevřel, muž se zhoupl v jejich otvoru.

Jeho hlava byla natolik zakrvácená a potlučená, že už se King ani nesnažil mu zkontrolovat puls.

„Kdo je to?“ zeptala se Michelle.

„Nevím, je tady zatracená tma. Počkej chvilku.“ Odběhl, popojel a natočil kupé tak, aby jeho světlomety zamířily přímo hlavu mrtvého muže.

Teď spatřili tělo v plném světle.

Byl to Roger Canney.

77. KAPITOLA

V deset hodin dopoledne byl velký obytný přívěs Deaverů již prázdný. Děti byly opět ve škole a Lulu v práci. Priscilla Oxleyová odjela do místní prodejny potravin pro cigarety a pár lahví nějakého toniku, aby spláchla svojí oblíbenou vodku. Mezitím zastavilo nákladní auto za skupinkou stromů, které doprovázely dlážděnou cestu vedoucí ke štěrkovanému parkovišti, na kterém měl své stanoviště rodinný přívěs. Muž za volantem sledoval Priscillu, jak odjíždí ve své rachotině, které se říkalo ‚vůz poslední jízdy‘, cigaretu v jedné ruce a mobilní telefon ve druhé, přičemž jí na držení volantu zbývala už jen její roztřesená kolena.

Muž okamžitě vyskočil z kabiny a pustil se mezi stromy, až došel na okraj místa, kde stál obytný přívěs. Luther, starý pes, se loudavě zezadu vynořil ze své boudy, natáhl hlavu směrem k muži, odkud ucítil jeho pach, unaveně vyštěkl a vrátil se do svého útulku. O minutu později byl muž již uvnitř přívěsu, když šperhákem snadno otevřel obyčejný zámek v předních dveřích a rychle vešel do malé zadní ložnice s psacím stolem.

Junior Deaver nebyl nikdy schopným podnikatelem a už vůbec ne dobrým účetním, ale naštěstí jeho žena se v obou těchto sférách velmi dobře vyznala. Dokumentace Juniorovy stavební firmy byly udržovány v pořádku a také byly snadno přístupné. Muž s jedním uchem nastraženým k venkovním zvukům rychle procházel spisy, které byly pěkně seřazeny v abecedním pořádku. Když došel ke konci, všiml si dosti dlouhého seznamu. Jeden z těch lidí tam musel být.

Muž si tento seznam strčil do kapsy a ostatní dokumenty vrátil na jejich původní místo. Pak odešel stejnou cestou, jakousem přišel. Když dorazil ke svému vozu, Priscilla Oxleyová se právě vracela se svým kuřivem a tonikem. Šťastná žena, pomyslel si. Stačilo, aby přijela o pět minut dřív, a byla by mrtvá.

Muž odejel s cenným seznamem lidí ve své kapse. Myslel na loupežné přepadení, z něhož byl neprávem obviňován Junior Deaver. Snažil se vybavit každý detail, o kterém se mluvilo. Bylo tam něco, co mu nehrálo. Stejně marně si v duchu stále procházel vše, co věděl o okolnostech Bobbyho smrti. Kdo byl za ní odpovědný a kdo vůbec mohl chtít, aby ten parchant zemřel? Bylo několik možných podezřelých, ale muž za volantem nevěřil, že by kdokoliv z nich zabil starého pána. To přece vyžadovalo pevné nervy a znalosti, tedy vlastnosti, kterých měl nadbytek a jakých si vážil u ostatních. Doufal, že jednoho dne bude mít možnost to říci podvodníkovi, jenž se za něho vydával, těsně předtím, než mu podřízne hrdlo.

Snad si o tom měl promluvit se Sally, než jí zabil. Ale co mohla ve skutečnosti vědět? Byla s Juniorem, jak řekla. Měli spolu sex. Byla to hloupá ženská, která dávala přednost žít přes den se čtyřnohými bestiemi a v noci s dvounohými. Zasloužila si rychlou smrt, jaké se jí také dostalo. Co na tom, že je o jednu Sally Wainwrightovou na planetě méně? ptal se sám sebe.

Zabil už šest lidí, jednoho omylem, což byla chyba, kterou přinejmenším již splatil tímto způsobem. Nehodlal kvůli tomu odříkávat růženec, ani se nikomu zpovídat ze svých hříchů. Nepodařilo se mu zlikvidovat Kinga a Michelle, které ze všech lidí nejvíce nesnášel. Teď jistě rozvíjeli novou teorii o tom, co se vskutku stalo a jednoho dne by mohli přijít na toho pravého. 1 když se to zdálo složité, tato dvojice mohla najít stopu a všechno zruinovat. Bylo to pro něho velmi riskantní, ale bude se muset znovu pokusit je zabít a to tak, aby mu už neunikli. Bude to vyžadovat jistý čas než vymyslí důkladný scénář, ale mezitím musí věnovat pozornost informacím, které získal z odposlechu a udržovat si náskok. Nebude to snadné, ale zachová-li si chladnou hlavu a věrnost svému plánu, vše se v dobré obrátí.

Věřil, že se mu to podaří. Měl před všemi nemocnější výhodu: neměl strach, že bude muset kvůli konečnému vítězství obětovat svůj život. Pochyboval, že by jeho protivníci měli stejný pocit.

Ale teď byl na řadě další prvek jeho plánu.

Úspěšný únik.

78. KAPITOLA

„Nemůžete přece věřit tomu, že Roger Canney je tím vrahem,“ řekl King prudce.

Byli na policejním velitelství. Seděli u dlouhého konferenčního stolu. Williams a Bailey se na něho nejistě dívali. Michelle něco čmárala do bloku před sebou a přitom svého partnera bedlivě sledovala.

„Vždyť se vás oba pokoušel zabít,“ zdůrazňoval Bailey.

King řekl: „A to proto, že jsme dost silně Canneye obvinili z vydírání Bobbyho Battlea. Skutečnost, že se nás snažil zabít, jasně dokazuje, že jsme měli pravdu. A pokud Canney zabil svojí ženu, měl pravděpodobně strach, že jsme odhalili i tento zločin. Dal se tedy na útěk, jak jsme si mysleli. Ale ve skutečnosti zůstal tady, v okolí, a pokoušel se nás zlikvidovat. Ale to neznamená, že spáchal všechny ostatní vraždy.“

Bailey zavrtěl hlavou. „Musel vědět, anebo přinejmenším být přesvědčen o tom, že jste se nám svěřili se svým podezřením. A jeho metoda, jakou použil ve snaze vás zavraždit, byla pěkně stupidní. Vždyť někdo mohl jet kolem a všechno uvidět. A pak, vždyť k tomuto vražedném pokusu o váš život použil vlastní auto.“

„Netvrdím, že byl chytrým zločincem. Upřímně si myslím, že byl celý vyšinutý. Po celé léta si klidně žil v domnění, že je v bezpečí. A pak zabili jeho syna a my jsme narazili na to jeho vydírání. Možná ho to zlomilo. Domnívám se, že pokud byste u něho a u Bobbyho udělali test na otcovství, zjistili byste, kdo byl pravým otcem Stevea Canneye,“ dodal King.

„Dobře, tak tedy Canney možná zabil svého syna a jeho dívku a Bobbyho Battlea a pak zavraždil prostitutku a Dianu Hinsonovou, aby zkalil vodu.“

„A Junior Deaver?“ důrazně se zeptal King. „Jak ten do toho zapadá?“

„Canney si ho mohl najmout, aby se vloupal do domu Battleových,“ řekl Bailey.

„Z jakého důvodu?“ opáčil King.

„Řeknu vám to takhle. Jestliže Battle a Canneyová měli spolu nějaký románek, tak se možná Battleovi dostalo do rukou něco, co patřilo Canneyovi a on to po něm chtěl nazpátek. Nebo se Canney obával, že Battle na něho něco ví. Ale pak Junior rovněž ukradl něco, co patřilo Remmy, a Canney se to dověděl, nebo se obával, že ho Junior prozradí. A tak ho zabil. Způsob, jakým jde i po vás naznačuje, že se vůbec nerozpakuje odstranit každého, kdo se mu dostane do cesty.“

„A co smrt Sally?“ zeptala se Michelle. „Jak ta do toho všeho zapadá?“

„Z toho co jste nám řekli, ona byla – ale o mrtvých jen v dobrém – holkou, která skočila do postele s každým, kdo měl na sobě kalhoty. Možná jí Junior řekl o Canneyovi a Canney seo tom dověděl, a musel jí také zabít,“ řekl Bailey a zeširoka se přitom usmál, zřejmě potěšen sám sebou.

King se opřel o židli a zavrtěl hlavou.

„Seane, to docela dává smysl,“ připustil Williams.

„Todde, je to chybná úvaha,“ řekl King velmi pevně a dodal: „Celé je to špatné.“

„Tak mi tedy předložte alternativní teorii, která bude odpovídat faktům,“ vyzval ho Bailey.

„Teď to momentálně nedokáži, ale říkám vám, jestliže přestanete hledat skutečného vraha – nebo spíše vrahy – tak mohou umírat i další lidé.“

„Seane, nechceme přestat,“ řekl Williams, „ale jestliže už nikdo jiný nebude zavražděn, pak to bude zcela jasný důkaz, že tím vrahem byl Canney.“

„Tomu přece sám nemůžete věřit, Todde, bez ohledu na to, jak hodně byste chtěl.“ King po těchto slovech vstal a řekl: „Pojď, Michelle. Potřebuji trochu čerstvého vzduchu.“

Před policejní budovou se King opřel o její vůz, vložil si ruce do kapes a zlostným pohybem nohy rozprášil vrstvu štěrku.

„Podívej, bud je Chip Bailey největší idiot, s jakým jsem se kdy setkal, nebo…“

„Anebo má pravdu a ty to nejsi schopen uznat,“ dokončila jeho výrok Michelle.

„Oh, myslíš? Zatraceně, můj vlastní partner konspiruje proti mně,“ řekl s rezignovaným úšklebkem. „Možná se mýlím.“

Michelle pokrčila rameny. „Myslím, že svádět celou věc na Canneye by bylo přespříliš, ale jak Bailey řekl, na výběr nám nezbývá mnoho alternativních teorií.“

„Existují věci, o kterých víme, věci, které nám poskakují přímo před tvářemi, ale my je nevidíme. Kdybych je tak mohl uchopit a pevně se jich držet, pak by nás podle mého názoru musely dovést tam, kam potřebujeme. Ale úplně z toho blázním, že je nemohu spatřit.“

„Myslím, že znám pomoc.“

Skepticky se na ní podíval a řekl: „Nehodlám běhat maratón nebo se vrhnout na bungee jumping, abych si vyčistil mozek.“

„To, co mám na mysli, nevyžaduje vůbec žádnou fyzickou námahu.“

„To bude něco ohromujícího, když to pochází od tebe.“

Michelle pohlédla na krásnou modrou oblohu. „Říkám, že je čas na člun. Nic není lepšího k obnovení psychických šťáv, než projížďka na člunu. Zejména, když je dnes tak hezky.“

„Nemáme čas…“ King nedořekl větu a výraz v jeho tváři změkl. „Tak dobře, po tom, že jsme byli už téměř dvakrát zabiti, malá přestávka možná neuškodí.“

„Věděla jsem, že uznáš mojí logiku. Vezmeme si mořský skútr nebo proudový člun?“

„Proudový člun. Už jsem unaven z toho tvého věčného závodění na mořském skútru.“

„To říkáš proto, poněvadž tě vždycky porazím.“

79. KAPITOLA

King byl u kormidla sedmimetrového člunu typu Bombardier s proudovým motorem, který se řítil rychlostí třiceti uzlů po klidné hladině jezera. Michelle seděla vedle něho. Letní sezóna ještě byla daleko, takže měli vodu vlastně jen pro sebe.

„Kolik toho z jezera Cardinal vlastně znáš?“ zeptal se King.

„Hodně. To víš, nenechám se obrůst travou.“

King přešel na suchý poučovací tón. „Víš, toto jezero vzniklo tak, že se dvě řeky přehradily vodní stavbou a voda se zde naplňovala přes deset let. Výsledkem bylo velmi hluboké a padesát kilometrů dlouhé jezero s vynikajícími možnostmi pro rybaření, vodní sporty a asi dvěma stovkami malých zátok a zákoutí.“

„Úžasné, mluvíš jako realitní agent, který mně chce prodat to, co už mám. Nezabýváš se také náhodou nabízením nových hypotečních půjček ke splacení předešlé hypotéky?“

Zamířili k přehradě s hydrocentrálou, což byly v podstatě dvě přehrady, horní a dolní. Pak vpluli do hlavního kanálu a obrátili se k západu. V místě, kde se obě řeky do sebe vlévaly, King změnil kurs na sever, až dorazili k menšímu kanálu, který se stáčel na sever a pak na východ. Pokračovali tímto směrem, projeli kolem sudých červených čísel, které běžely proti proudu, až ke konci kanálu, kde King odbočil k malé opuštěné zátoce. Po několika minutách zakotvili v čisté, asi šest metrů hluboké vodě. King vytáhl koš s jídlem a přenosný chladicí box se sodovkami a vodou, které spolu smíchal.

„Před jídlem si zaplavu,“ řekla Michelle.

„Co tvoje ruka?“

„Můžeš už přestat s tou rukou? Bylo to jen škrábnutí.“

„Proč si pořád myslím, že kdyby jsi dostala třicet zásahů do prsou, že by jsi požádala jenom o obvaz, a to ještě ten nejmenší?“

Svlékla se do jednodílných plavek a skočila do vody.

„Bože, voda je skvělá,“ řekla po návratu.

King pohlédl na palubní desku. „Teplota vody je 24 stupňů celsia, to je pro mne stále ještě studené. Jsem typem chlápka, který má rád 27 nebo 28 stupňů.“

„Tvrdíš, že jsi bázlivec.“

„Svým způsobem, ano.“

Po jídle King zvedl kotvu a opět vystartovali. Michelle ukázala rukou na dlouhý, široký předmět, který se před nimi v dálce objevil. Za chvíli již byl dobře rozeznatelný: šlo o přístaviště člunů se šesti kotvišti s vyhlídkovou terasou, barem, jídelním sektorem a kabinami pro náčiní a také s plošinou o šesti stech čtverečních metrů a to všechno obložené cedrovým dřevem a pod střechou z plachtoví. Žádalo si to o propagaci v magazínu Architectural Digest.

„To je velice imponující. Komu to patří?“

„Cožpak jsi ztratila na vodě pojem o směru? To je přece Casa Battle.“

„Cože! Nikdy bych nepomyslela na to, že jsou na jezeře.“

„Rezidenci ve Wrightsburgu nelze oddělovat od nábřeží jezera. Patří jim celá oblast plus ještě dalších dvacet akrů. Jejich přístaviště je kus cesty od hlavního domu. Vlastně od jezera rezidenci vůbec není vidět. Myslím, že to všechno vyprojektovali tak, aby se tady na člunech nepoflakovali po celý den nějací čumilové. Battleovi sem přijíždějí a zase odtud odjíždějí na golfových vozících.“

„Jaký to život!“ Přimhouřila oči před prudkým sluncem. „Kdo je to tam na té plachetnici?“

King si vzal dalekohled a zaměřil jeho optiku na kapitána druhého člunu. „Savannah.“ Chvíli přemýšlel, pak přidal plyn a kormidlo nasměroval k plachetnici.

„Co to děláš?“

„Hodlám chytat ryby.“

Přiblížili se k plachetnici, která byla menší než Měsíčník. Savannah jednou rukou držela páku kormidla a ve druhé měla plechovku s kolou. Když je poznala, zamávala.

„Velké osobnosti myslí podobně,“ zavolal King.

Savannah měla přes dvoudílné plavky dlouhou khaki košili. Mokré vlasy měla svázané do ohonu. Ramena a tvář jí začínaly rudnout od slunce.

„Voda je skvělá“, řekla.

„Sean do ní nevleze, dokud nebude mít koupelnovou teplotu,“ řekla Michelle.

„Pane Kingu, nevíte, o co se ochuzujete,“ řekla Savannah.

„Nechal bych se k tomu svést, kdybyste se vy dvě ke mně připojily.“

Oba čluny spustily kotvy a nejdříve Savannah skočila do vody a po ní Michelle. Když se vrátili, King stále seděl na palubě a nohama čeřil vodu.

„Co děláš, Seane?“ zeptala se Michele.

„Řekl jsem, že bych mohl být sváděn a nikoliv, že bych měl něco dělat.“

Michelle si se Savannah vyměnily tiché pohledy s jasným významem. Ponořily se pod vodu. Na hladině se objevily těsně vedle místa, kde seděl King, každá v ruce jednu jeho nohu.

„Oh, ne, vy…“, začal King. Ale nechť chtěl říci cokoliv, zapadlo to spolu s ním pod vodu jezera, kam ho ženy okamžitě stáhly. Vynořil se, plival vodu kolem a sebe a hlasitě láteřil.

„Moje kalhoty přece nejsou žádné plavky!“ vykřikl.

„Teď už ano,“ odpověděla půvabně Savannah.

Za půl hodiny namířili své čluny k přístavišti, usadili se na terase a popíjeli pivo, které Savannah přinesla z barové ledničky.

Michelle se rozhlédla po okolních kopcích a na vodní vyhlídku. „Fakticky nádherný pohled“.

„Toto je skutečně mé nejoblíbenější místo z celého okolí,“ řekla Savannah.

King se díval na flotilu Battleových člunů. „Byl jsem jednou na vaší velké jachtě Sea Ray, ale nevzpomínám si, že by tam bylai támhleta Formula 353FasTech. Je krásná.“

„Otec ji koupil teprve vloni v zimě. Lidé od lodí přišli a připravili ji na léto. Dosud jsme nenajeli ani hodinu provozu. V rodině je skutečným uživatelem člunů jen Eddie. Také se ráda na nich svezu, opálit se a popíjet pivo. Eddie řekl, že s ní brzy vyjede a trochu ji vydrezíruje. Je to prý vskutku rychlý člun s nějakými kolosální motory.“

King řekl: „Myslím, že je to typ MercEFI, dva motory o výkonu pět set koňských sil. Maximální rychlost sto deset kilometrů za hodinu a cestovní rychlost asi tak kolem osmdesátky. Řekněte Eddiemu, že bych mu rád pomohl s tím drezírováním.“

„Ale, ale“ vesele řekla Savannah v přehnaně jižanském přízvuku, „to já si zase užívám báječné časy tady na mé malé, staré plachetnici bez koňských sil.“

„Savannah, to je čistě chlapská záležitost,“ poznamenala Michelle a věnovala druhé ženě pobavený pohled. „Nevěděla jsem, že jste tak nadšená do jachtingu.“

„Je to snadné, když si to nemůžete dopřávat.“

Nastala chvíle ticha. King pomalu odložil své pivo a podíval se na nejmladšího člena rodiny Battleů s vážným výrazem ve tváři.

„Máme na vás nějaké otázky.“

Savannah okamžitě odvrátila pohled, který nesl stopy bolesti. „Sally?“

„Mimo jiné i ona“.

„To je jeden z důvodů, proč jsem tady, na vodě, abych se od toho všeho odpoutala.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy to ze sebe nedostanu. Nikdy. Bylo to tak strašné, Seane, tak strašné.“

Položil ruku na její dlaň, trochu stiskl a pokračoval: „Ale bude to ještě horší, jestliže nechytneme toho, kdo to udělal.“

„Řekla jsem Toddovi a agentu Baileyovi všechno, co vím. Dokonce jsme ani nevěděla, že Sally byla ve stáji až do…“

„A pak jste utíkala do bratrova domu?“ zeptala se Michelle. Savannah přikývla. „Dveře vám otevřela Dorothea. Jak vypadala?“

„Vážně si nepamatuji. Byla jsem hysterická. Vzpomínám si, že šla za Eddiem, ale nemohla ho probudit. Pak se jakoby spustilo celé peklo. Stála jsem celou tu dobu u dveří. Bála jsem se pohnout. Když přišli a odnesli Eddieho, tak jsem utekla k sobě do pokoje a přikryla si hlavu polštáři.“ Napila se piva, odešla stranou, sedla si na okraj paluby a namočila nohy do vody.

King se na ní zvědavě díval. Co mu to, sakra, hryzalo mozek a nutilo, aby to rozluštil? Ale nakonec jen nakvašeně zavrtěl hlavou. Teď na to nemohl přijít.

„Je vaše matka doma?“ zeptal se.

„Ne, jela pryč. Něco má s právníkem, nějaká soudní ověřování.“

„Nevadilo by vám, kdybychom se ještě jednou podívali do šatny ložnic vašich rodičů?“

Trochu sebou zavrtěla, pohlédla na něho a řekla: „Myslela jsem, že už jste se podívali.“

„Nikdy není na škodu, když se něco dvakrát zkontroluje. Mohlo by to pomoci.“

Nasedli do golfového vozíku, s kterým Savannah zamířila k rezidenci. Pak je vedla zadním vchodem a po schodech do druhého patra.

„Říkám máti, že pokud tady hodlá zůstat, měla by si nechat zřídit výtah.“

„Chodit po schodech je dobré cvičení,“ řekla Michelle.

„Neposlouchejte ji,“ řekl King. „Pořiďte si výtah.“

Savannah otevřela dveře matčiny ložnice a ztuhla. „Oh,“ vykřikla. „Co tady děláte?“

King vstoupil rychle za ní s podezíravě se podíval na Masona.

Komorník na ně klidně hleděl a řekl: „Právě uklízím pokoj vaší matky, Savannah. Uklízečky jen zřídkakdy odvedou dobrou práci.“ Pak se podíval na Kinga a Michelle a řekl: „Mohu vám nějak pomoci?“

„Um,“ začala Savannah, když horními zuby stiskla svůj dolní ret.

„Kape z vás voda na koberec,“ poznamenal Mason.

„Plavali jsme v jezeře,“ vysvětlovala Michelle.

„Den k tomu jako stvořený.“ Stále na ně hleděl s otázkou v očích.

„Masone, jsme tady proto, abychom se ještě podívali na šatnu ložnice paní Remmy,“ řekl King. „Je to součást vyšetřování.“

„Ale myslel jsem, že když je pan Deaver mrtvý, tak že už není třeba nic dále vyšetřovat.“

„To jste si jistě mohl myslet, ale teď jde o něco jiného,“ řekl King zdvořile.

Mason se obrátil k Savannah. „Máte to projednané s vaší matkou?“

King odpověděl: „Už nás jednou takhle provázela, Masone. Nedovedu si představit, že by s tím měla mít i teď nějaký problém.“

„Víte Seane, mám v těchto věcech vždycky rád jistotu.“

„Podívejte se, jelikož víme, že to Junior neudělal a Remmy se teď s jeho vdovou spřátelila, je tedy na nás, abychom zjistili, kdo ty věci ukradl. Je samozřejmě v zájmu Remmy, aby se to povedlo. Ale pokud ji chcete zavolat a znervóznit, když má ověřovací řízení u právníků, prosím, je to vaše věc. My tady klidně počkáme.“

King si teď jen domýšlel, jak si to všechno Mason ve své hlavě přebírá. Komorník nakonec pokrčil rameny. „Nemohu říci, že by to bylo nějak na škodu. Jen se, prosím vás, snažte všechno udržet v pořádku. Paní Battleová je velmi pečlivá.“

„Ano, to je,“ řekl King.

Mason odešel a trojice vstoupila do Remmyniny šatny a začala se okamžitě zabývat důvěrnou zásuvkou. Ačkoliv ji neustále prohlíželi, nic nenašli.

„Možná bychom měli více štěstí, kdybychom se podívali do otcova pokoje,“ řekla Savannah.

V okamžiku, kdy opouštěli šatnu, King se zastavil, aby se podíval na nějaké fotografie, které stály na poličce nedaleko od lůžka Remmy. Savannah se postavila vedle něho.

„To jsem já, když mi bylo dvanáct, tlustá a ošklivá. Můj Bože, pořád cítím v ústech ta rovnátka zubů.“

King vzal do ruky jinou fotografii, starý snímek s dvěma dětmi.

Savannah na ní ukázala a řekla: „To jsou Eddie a Bobby mladší. Bobbyho jsem samozřejmě neznala, umřel předtím, než jsem se narodila. Ne, promiňte, je to naopak, Eddie je ten vlevo a Bobby napravo.“ Ale stále se tvářila nejistě. „Vidíte, je to otřesné, když člověk nepozná vlastní sourozence.“

„Inu, vždyť to byla dvojčata,“ řekl King a vrátil snímek na původní místo.

Přemístili se do Bobbyho ložnice, ale ani zde nezaznamenali žádný úspěch. Přinejmenším ne hned. King procházel zásuvku centimetr po centimetru, až se zarazil. „Mohla byste mi podat svítilnu?“ požádal Savannah.

„Máti má jednu ve svém nočním stolku pro případ, že by vypadl proud.“ Savannah odběhla a za chvíli ji přinesla.

King si posvítil do zásuvky. „Podívejte se na tohleto.“ Obě ženy nahlédli dovnitř.

„Vypadá to jako písmena,“ všimla si Michelle.

„Toto je určitě k a to další vypadá bud jako c nebo o.“

Michelle se podívala zblízka. „Pak tady jsou nějaké mezery, následuje p a pak je cosi jako a nebo o.“

King se napřímil a na chvíli se zamyslel. „Zdá se, že něco v zásuvce leželo a že ta písmena potřísnila dřevo a zanechala tam své obtisky.“

„Mohlo to zvlhnout,“ podotkla Savannah.

King se sehnul a dlouze nasál pach zásuvky. Pak se podíval na Savannah. „Pil Bobby v tomto pokoji?“

„Jestli tady otec pil? Vždyť měl v tomto kusu nábytku celý bar, který od postele vypadá jako skříňka na nádobí. Proč se ptáte?“

„Protože zásuvka páchne od whisky.“

„Může to být z vlhkosti,“ řekla Michelle, když také do nosu nabrala trochu té zásuvkové vůně. „Vypadá to tak, že někdo, ať to byl kdokoliv, rozlil svůj nápoj v zásuvce, a písmena se z papíru obtiskla na dno zásuvky.“

King odešel do ložnice a za chvíli se vrátil s perem a papírem, které si vzal z Bobbyho psacího stolu. Poznamenal si slova s přibližně odhadnutými mezerami.

Kc……… pa, Ko……… pa, Ko……… po

„Kc-pa, Ko-pa nebo Ko-po,“ řekl pomalu. „Říká vám to něco?“ Savannah zavrtěla hlavou.

„Zřejmě nám chybějí písmena. Kdybychom hráli soutěž Kološtěstí, tak bych právě na tomto místě požádala nápovědu o několik samohlásek,“ řekla Michelle. „Co si o tom myslíš, Seane?“

Chvíli čekal a pak řekl: „Zdá se, že toto bude hlavním klíčem, jen kdybych dokázal přijít na to, co to znamená.“

Michelle náhle dostala nápad. Zatímco Savannah bedlivě zkoumala písmena, která si King opisoval, zašeptala druhé ženě do ucha: „Možná je to z Battleovy vlastnoručně napsané poslední vůle, o které si Harry mohl myslet, že existuje.“

Nikdo z trojice nezaslechl, jak se dveře ložnice tiše zavřely za někým, kdo naslouchal. Ani z nich nikdo neslyšel zvuk opatrně našlapujících kroků po chodbě vedoucí ke schodišti.

80. KAPITOLA

Sean King se narovnal v posteli, jako kdyby ho někdo píchl bodákem.

Sedm hodin! Můj Bože, sedm hodin! Ale nebylo to skutečných sedm hodin, pravděpodobně bylo více. Odkaz na sedm hodin se mu znovu vybavil v mysli jako upomínka smrti Sally. Vždyť uplynulo pouhých sedm hodin od okamžiku, kdy mu to řekla o Juniorovi a zemřela. To byl významný moment. Avšak časový rozdíl sedmi hodin ho nyní přiměl k tomu, aby si uvědomil alarmující skutečnost, tak znepokojivou, že ve srovnání s ní všechno ostatní jen přešlapovalo na místě.

Zašátral kolem rukou a našel hodinky na nočním stolku. Byla jedna hodina ráno. Vypotácel se z postele, zaškobrtnul o něco, co Michelle nechala ledabyle ležet na podlaze pokoje pro hosty a poklesl na palec u nohy. Prohmátl okolí a našel ten předmět. Byla to desetikilová činka.

„Prokristapána,“ sykl, aniž se mohl někomu svěřit se svou bolestí. Vstal, promasíroval si nohu a odkulhal chodbou k její ložnici. Už tam chtěl vletět, když si vymyslel něco lepšího. Uznal, že takto překvapit Michelle by se mu mohlo vrátit v té podobě, že by si vydělal na jednosměrnou jízdenku do márnice.

Zaklepal na dveře. „Jste hezky vyhlížející dáma?“

Ospalý hlas pronikl dvoucentimetrovou vrstvou dřevěné výplně dveří.

„Cože?“

„Pokud stále máte kulomet ráže padesát pod polštářem, tak ho nevytahujte. Přicházím v míru.“

Vstoupil dovnitř a rychle rozsvítil. Seděla na posteli a mnula si oči.

„Líbí se mi tvůj vkus pro luxusní prádlo,“ řekl a očima přejížděl po její tenké teplákové soupravě ozdobené značkou WIFLE, což znamenalo Zeny ve federální složce ochránců zákona. „Kdybys to měla na sobě při líbánkách, tak by tě tvůj manžílek nikdy nepustil z postele.“

Zlostně se na něho podívala. „Kritika mého pyžama je důvodem k tomu, proč mě budíš?“

Sedl si vedle ní. „Ne, mám něco, co bych si přál, abys udělala, až teď budu pryč.“

„Pryč? Kam se chystáš?“

„Musím se na něco podívat.“

„Půjdu s tebou.“

„Ne, potřebuji tě tady. Chci, abys měla pod dohledem rodinu Battleů.“

„Battleů. Koho máš konkrétně na mysli?“

„Všechny.“

„Jak to mám přesně dělat?“

„Zavolám Remmy a řeknu jí, že se musíš zeptat na několik dalších věcí. Ona svolá všechny do svého domu. A to ti usnadní práci.“

„Dobře, ale na co se jich mám přesně vyptávat?“

„Určitě si vymyslíš celou řadu otázek, neboj se.“

Zkřížila ruce a neústupně na něho hleděla. „Co se, sakra, děje?“

„Nejsem si dosud jist, ale nutně potřebuji, abys udělala to, o co tě žádám.“

„Znovu mi něco zatajuješ. A přitom víš, jak to nesnáším.“

„Nic určitého zatím nevím. Ale budeš první, kdo se to dozví. Přísahám.“

„Můžeš mi alespoň sdělit, po jaké věci chceš pátrat?“

„Tak dobře, chci aby se jeden můj přítel podíval na výsledky Bobbyho pitvy.“

„Proč?“

„Příště,“ řekl namísto odpovědi. „Jedu do nemocnice při Virginské univerzitě a udělám malý výzkum jistých narkotik. Pak chci něco zařídit ohledně starožitnictví.“

Zvedla obočí. „Starožitnictví?“

„Potom půjde navštívit rodinného lékaře Bobbyho Battlea. Hodlám mu položit pár otázek, které by mohly hodně věcí objasnit. A v neposlední řadě pojedu do Washingtonu, kde chci koupit jistý přístroj, který nám také může hodně pomoci.“

„A to je všechno, co mi hodláš říci?“

„Ano.“

„Jéje, děkuji za všechnu důvěru, kterou ve mně skládáš.“ Vstal. „Poslechni, Michelle. Kdybych ti přesně vyjevil, co zamýšlím a pak se to ukázalo jako naprosto špatné, mohlo by se stát, že bys důvěřovala nesprávné osobě. Dokud nevím, zda mám pravdu, nebo naopak, měj na paměti toto: dokud toho člověka nechytneme, nikdo není tvým přítelem. Myslím tím skutečně, že nikdo.“

Pohlédla na něho. „Pokoušíš se mě trápit?“

„Ne, pokouším se udržet nás oba naživu. Už po nás dvakrát stříleli. Nechci, abychom byli okouzleni ještě potřetí.“

81. KAPITOLA

Zatímco se King během předcházející noci zabýval svou intuicí a rozhovorem s Michelle, do rezidence Jean a Harolda Robinsonových vstoupil muž s černou kapucí na obličeji a s vražedným plánem v mysli. Otevřel si zámek sklepních dveří a vklouzl dovnitř. Bylo to jednoduché, protože měl klíč, který si podle získaného obtisku pořídil na kopírovacím stroji v supermarketu. Než vstoupil do domu, tak přerušil telefonní linku. Na schodech, tak jako vůbec v celém interiéru, se pohyboval rychle, protože jeho plán dobře znal. Teď zde byli čtyři lidé a věděl, kde se přesně nacházejí, protože si v této rezidenci už několikrát udělal průzkum. Pro jistotu si ještě schéma domu ověřoval na webovské stránce firmy, která jej nedávno stavěla.

A jak usoudil už v supermarketu, kde poprvé zahlédl fotbalistovu matku Jean Robinsonovou, rodina měla sice zavedený bezpečnostní systém, ale nebyl zapojený. Tři děti – děcko ve stejšnu, kterému zamával a dva starší chlapci – spali na patře. Žena a manžel měli ložnice dole, ale muž doma teď nebyl, takže to byl důvod, proč si vetřelec vybral právě tuto noc.

Dům byl vyhříván z plynového výměníku, který se patřičně chvěl. A právě pod příkrovem tohoto zvuku muž pronikl do haly a pak k hlavní ložnici. U dveří chvíli naslouchal. Slyšel pouze tiché chrápání paní Robinsonové, která na něho čekala, aniž o tom věděla. Napočítal do tří, otevřel dveře, které pak za sebou tiše zavřel. Jeho oči se po chvíli přizpůsobily tmě. Jean Robinsonová byla tou malou věcí na levé straně postele zvané Kalifornský král. Spala v prosté bílé noční košili. Sledoval ji už skrze okno, když se do ní oblékala. Měla takový zlozvyk, že nestahovala žaluzie a klidně nechávala i rozsvícené světlo, když se převlékala.

Jelikož bylo okno obrácené do dvora, tak si zřejmě myslela, že jí to zachovává soukromí. Bylo to ovšem chybné uvažování, tak jak to vůbec dělala se svým soukromím většina lidí. Vždy se někdo našel, kdo pozoroval. Vždy.

Po třetím dítěti se rychle dostala zase do své postavy. Její bříško bylo opět ploché, prsa ještě velká od kojení, nohy štíhlé a zadeček kyprý, ale velmi přitažlivý. Manžel ji nepochybně miloval a museli spolu mít zdravý sexuální život. Ale co je mu po tom? Nepřišel sem, aby tu ženu znásilnil, ale jen aby ji zabil.

Dostat roubík do jejích úst bylo dílem okamžiku. Pak už nemohla vydat ze sebe žádný zvuk. Po vteřině zmatku, který nastal proto, že nevěděla, co se děje, se všechny svaly v její těle napnuly. Zaútočil na ni zezadu, drtil ji vší silou k posteli. Avšak byla silnější, než mohl předpokládat. Bránila se. Podařilo se jí rukou vyrazit dozadu, uchopit jeho masku a strhnout mu ji z obličeje.

Zpanikařil a hlavou jí mlátil o tvrdé dřevo předního čela postele, jednou, dvakrát, třikrát, až ucítil, že ochabla. Pak její hlavou ještě jednou udeřil do toho pevného dubu. Myslel, že zaslechl, jak jí praskla lebka, pokud takovou věc lze vůbec uslyšet. Zatímco jí předloktím jedné ruky držel pod zátylkem, druhou zběsile hledal svoji masku. Zjistil, že ji stále pevně svírala v zavřené pěsti. Vyškubl ji ven a opět si ji natáhl na tvář. Pak ji chytil pod pasem, celou nadzvedl a ještě naposledy mrštil hlavou napřed o čelo postele.

Sklonil se nad ní a podíval se jí do očí. Měla je otevřené, ale jejich pohled již byl neživý. Krev jí stékala z rozbité hlavy a potřísnila její odhalené poprsí. Stáhl z ní noční košili a odhodil ji pryč. Uchopil pak její nahé tělo a položil je na podlahu. Z kuchyně vzal nůž na steaky a začal jí do kůže vyřezávat složité značky. Policie to jistě brzy zpozoruje, pomyslel při této hrůzné práci. Podstoupil i to riziko, že si rozsvítil malou lampičku na nočním stolku, aby mohl nožem odstranit zbytky látky z jeho masky, které měla pod nehty. Schoval je do kapsy.

Potom vzal hodinky z nočního stolku, nastavil je na šestou hodinu, vytáhl z nich hřídelík a nasadil je na její zápěstí.

Pro jistotu jí ještě jednou sáhl na puls. Nic neucítil. Jean Robinsonová odešla navždy. Její další zastávka bude u koncesované řeznice, doktorky Diazové. Harold Robinson byl nyní vdovcem s třemi mladými chlapci, o které bude muset pečovat. A svět jde dál, což jen naprosto potvrzuje jeho názor, že na nikom vskutku nezáleží. Všichni jsme nahraditelní.

Sáhl po noční košili, na které mohl zanechat své stopy, a strčil ji do kapsy. Nemohl si dovolit ten přepych, aby za sebou uklidil s vysavačem, protože by to mohli uslyšet další obyvatelé domu. Byl vůbec rád, že dva starší chlapce neprobudily zvuky doprovázející ubíjení jejich matky.

Otočil se a ještě jednou se podíval na své dílo. Ano, bylo skvěle provedené – skutečně prvotřídně.

Tak na vás, paní Robinsonová.

Odešel do kuchyně, našel její kabelku, ze které vyndal její mobilní telefon, vyťukal seznam, aby se dověděl číslo manžela, který se zrovna nacházel na silnici, nedaleko odtud. Zavolal mu a řekl jen čtyři slova: „Vaše žena je mrtvá.“ Pak telefon vypnul. Sáhl na horní desku kuchyňského příborníku a odtrhl odtud odposlouchávací štěnici, kterou sem nasadil při dřívějším vloupání. Už ji nebude potřebovat.

Ještě ho čekalo splnit jeden úkol a pak bude se vším hotový, alespoň pro tuto noc. Začal sestupovat po schodech do sklepa.

„Maminko?“

Ztuhl, když na chodbu, kde stál dopadlo trochu světla z horního patra. Slyšel, jak se přibližují kroky. Byly krátké, se zastávkami a patřily bosým nohám klouzajícím po dřevěné podlaze.

„Maminko?“

Malý chlapec se objevil nad schodištěm a díval se dolů.

V jedné ruce držel vycpaného psa, kterého vláčel sebou po celou dobu. Měl na sobě bílé spodky a nátělník s Pavoučím mužem. Ospalé oči si mnul drobnou pěstičkou s dolíčky.

„Mami?“ řekl znovu. Pořád se díval dolů, až konečně zahlédl stín černé masky na dolním konci schodiště.

„Tati?“

Vrah stál a díval se na dítě. Ruka v rukavice mu vklouzla do kapsy, kde nahmatala nůž. Mohlo by to být vyřízené během okamžiku. Dvě mrtvoly namísto jedné. Co na tom záleželo? Matka a syn. Co na tom, sakra, záleželo? Byl napjatý a připraven to udělat. Avšak jen stál. Prostě se jen díval na obrysy toho malého ve slabém světle. Na obrysy potenciálního svědka.

„Tati?“ opět se ozvalo. Nyní bylo v chlapcově hlase slyšet strach z toho, že mu nikdo neodpovídá.

Bylo to tedy právě včas, když mu muž odpověděl: „To jsem já, tatínek, synku, jdi spát.“

„Myslel jsem, tati, že si musel někam odjet.“

„Něco jsem zapomněl, Tommy, a to je všechno. Jdi spát, abys neprobudil bratry. Však víš, že když malý bratříček začne křičet, že je všechno vzhůru nohama. A dej Buckymu za mě pusinku,“ dodal směrem k vycpanému psu. Ačkoliv nemohl přesně imitovat otcův hlas, znal synovo jméno, a také věděl, že má bratry a uvedl další důvěrné detaily, což jistě chlapce uklidnilo.

Muž dokonale poznal rodinu Robinsonovu. Věděl všechno od přezdívek jejích příslušníků přes čísla smluv o sociálním pojištění až po oblíbené restaurace a různé druhy sportů, které oba starší hoši pěstovali. Tommy hrál baseball a Jeff fotbal. Věděl, že Harold Robinson opustil dům těsně před půlnocí a odjel do Washingtonu a že jejich matka je všechny velmi miluje… a že dnes večer jim ji navždy odejme. Udělal to jedině proto, že měla velkou smůlu, když dala šanci jeho pátrání v té době, kdy kupovala mléko a vejce. Mohla to být kterákoli jiná matka. Kterákoli. Ale prostě se to tak přihodilo Tommymu. A dvanáctiletému Jeffovi. A malému ročnímu Andymu, který měl v šesti měsících záchvat. Bylo udivující, jaké intimní detaily si lidé navzájem sdělovali. Stačilo jen naslouchat. Avšak nikdo víc nenaslouchal, snad kromě kněží. A zabijáků, jako byl on sám.

Nechal nůž v kapse. Tommy dostane šanci vyrůstat. Jeden z Robinsonů pro dnešek stačí.

„Jdi do postele, synu,“ řekl opět, nyní přísněji.

„Dobře, tatínku. Mám té rád.“ Chlapec se otočil a vracel se chodbou zpět.

Černá maska stála dole ještě dost dlouho a hleděla nahoru, do prázdného místa, kde předtím byl ospalý Tommy a odkud mu řekl, mám tě rád tatínku. Ale teď už musí zmizet a dokončit svůj poslední úkol. Mám tě rád tatínku.

Náhle ho zalil pocit studu, že je ještě pořád ve stejném domě s dítětem, které mu řeklo tato slova, i když to bylo omylem. Proklínal sám sebe. Odejdi, teď hned. Manžel už možná volá na polici. Odejdi, ty idiote!

V nedostavěném sklepě rozsvítil svítilnu na trubku s poklopem, která měla sloužit jako budoucí odpad z toalety. Odšrouboval poklop, ze svého velkého vaku vytáhl nějaké věci a vložil je to potrubí, které pak znovu přikryl poklopem. Při ukrývaní důkazů by jistě žádný nebyl tak očividný, ani tak nevýrazný. Jeho bariéry jsou dokonale postavené.

Rychle z domu vyklouzl, přeběhl zadní dvorek a utíkal ke svému modrému VW, který byl zaparkovaný o několik bloků dál. Za volantem si sundal masku. Pak udělal něco, co předtím ještě nikdy neprovedl. Jel přímo k domu, kde spáchal svůj snad vůbec nejohavnější zločin. Zavražděná matka byla ve své ložnici. Tommy byl ve svém pokojíku – třetí ložnicové okno zleva. Chlapci budou vstávat v sedm, aby se připravili do školy. Jelikož jejich matka nebude vzhůru, půjdou za ní a najdou ji. Podíval se na hodinky. Byla jedna hodina. Tommy má před sebou snad ještě šest hodin normálního spánku. „Užij si těch pár hodin, Tommy,“ zamumlal k tmavému oknu. „Užij si je, a je mi to líto.“

Odjel, olizuje si sůl ze slz, které mu stékaly po tváři.

82. KAPITOLA

King už byl na cestě v autě z půjčovny, když Todd Williams zavolal Michelle, aby jí informoval o smrti Jean Robinsonové. Když přijela k postiženému domu, celé jeho okolí již bylo obklopené policejními a ambulantními vozy. Sousedé ustrašeně vyhlíželi z oken a verand. Žádné z dětí už nebylo doma, otec je odvezl k nejbližším příbuzným.

Michelle našla Williamse, Sylvii a Baileye v ložnici rodičů. Všichni hleděli na bývalou paní domu, která ležela na podlaze.

Michelle trochu ustoupila dozadu, když uviděla, jak byla žena zmasakrovaná.

Sylvia na ní pohlédla a chápavě přikývla. „Stigmata.“

Dlaně a nohy Jean Robinsonové byly zohaveny takovým způsobem, až to připomínalo vnější známky utrpení Ježíše na kříži. Její tělo spočívalo, tak jeho tělo Božího syna, na kusu hrubě otesaného dřeva.

Bailey řekl unaveně: „Bobby Joe Lucas. Udělal stejnou věc čtrnácti ženám v Kansasu a Missouri na počátku sedmdesátých let minulého století, když je předtím znásilnil.“

„Jsem si naprosto jista, že tady k žádnému znásilnění nedošlo,“ řekla Sylvia.

„Tak jsem to nemyslel. Lucas zemřel na infarkt ve vězení v roce 1987. A podle výpovědi manžela schází její noční košile. To by odpovídalo způsobům našeho vraha.“

„Kde je Sean?“ zeptal se Williams.

„Jel někam ven. Chce najít odpovědi na nějaké otázky.“

Bailey se na ní podezíravě podíval. „Kam jel?“

„To vážně nevím.“

„Nemyslím, že by Batman někam odešel bez Robina,“ sarkasticky řekl agent FBI.

Než mohla Michelle odpovědět, Williams řekl: „Cožpak ho nemůžete zavolat? Jistě se bude chtít o tom dovědět.“

„Jeho mobilní telefon se rozbil při tom střetnutí s Rogerem Canneyem. A nový si ještě neobstaral.“

„Myslím, že o tom brzy uslyší,“ řekla Sylvia. „Špatné zprávy se šíří rychleji než dobré.“

„Kde je manžel oběti?“

Williams odpověděl: „Je s dětmi. Byl na cestě, když se to stalo.Pracuje jako obchodník se zbožím informační technologie. Řekl, že mu těsně před jednou hodinou ráno někdo zavolal z mobilu jeho manželky. Hlas mu oznámil, že jeho žena je mrtvá. Snažil se zavolat zpátky, ale marně. Pak se pokoušel volat na pevnou linku v domě, ale zjistil, že spojení nefunguje. My jsme pak našli přesekané dráty. A tak zavolal 911.“

„Kdy sem Robinson dorazil?“

„Asi hodinu po mých lidech. Jel do Washingtonu na konferenci obchodníků.“

„Cožpak cestuje rád takhle pozdě v noci?“

„Řekl, že chtěl uložit děti do postele a být před odjezdem ještě chvíli s manželkou,“ odpověděl Bailey.

„Je nějaký důvod ho podezírat?“ zeptala se Michelle.

„Žádný jiný, než chybějící stopy po násilném vniknutí do domu a žádný jiný, o kterém bychom věděli,“ odvětil Williams.

„A nikdo nic neviděl?“ zeptala se.

„Byly tam jen tři děti. Nemluvně nám samozřejmě nepomůže. A nejstarší chlapec…“

V té chvíli do pokoje vletěla Willimsova zástupkyně. „Náčelníku, právě jsem vyslýchala Tommyho, to je to prostřední dítě. Řekl, že otec byl v domě, když se probudil. Neví, kolik bylo hodin. Uvedl, že mu otec řekl, že si něco zapomněl a aby se vrátil do postele.“

A zároveň další zástupce vykřikl: „Našli jsme něco v zaplombované rouře ve sklepě.“

Na jídelní stůl položili brašnu, která byla v odpadu a začali kus po kusu zkoumat její obsah.

„Medaile Svatého Kryštofa, břišní prstýnek, zlatý kotníčkový řetízek, spona na opasek a ametystový prsten,“ vypočítával Williams.

„Všechny tyto věci patřily prvním pěti obětem,“ řekl Bailey. Williams se obrátil na jednoho ze svých zástupců. „Chci, aby byl Harold Robinson okamžitě zatčen.“

83. KAPITOLA

King se nejdříve zastavil u svého přítele, lékaře v Lynchburgu, jenž byl také uznávaným patologem. Velmi důsledně spolu probírali výsledky Battleovy pitvy. Detailnější zpráva, kterou vypracovala Sylvia, obsahovala toxikologické výsledky a mikroskopická vyšetření Battleovy mozkové tkáně.

„Seane, pokud jde o celkový nález neobvyklého zvrásnění na hrudní aortě a mikroskopických poranění mozku, tak nemohu mít žádné pochybnosti,“ řekl jeho odborně vzdělaný přítel. „Jsou to neklamně zrádné známky této choroby.“

„Ještě bych měl jednu otázku,“ řekl King. „Může to ovlivnit zárodek?“

„Máš na mysli, zda to může překazit plod? Rozhodně ano.“

Kingovou další zastávkou byla nemocnice při Virginské univerzitě, kde se setkal s profesorem, který vedl farmakologickou katedru. Zde dostal odpověď na otázku, která ho už delší dobu trápila.

Jeho podezření se potvrdilo.

Profesor mu vysvětlil, že „osoba požívající silná narkotika si vůči nim ve svém organismu buduje toleranci s tím, že po čase žádoucí účinek odeznívá a uživatel požaduje silnější drogy, aby dosáhl kýženého výsledku.“

King poděkoval a vrátil se k autu. Tak dobře, teď už mám jistotu, že ten, kdo užíval silná narkotika, byla Dorothea.

Dalším cílem Kingovy cesty byl obchod se starožitnými předměty v Charlottesvillu, který se nacházel ve středu města. King zde již byl několikrát a majitel obchodu mu vyšel vstříc při hledání.

„Je to šifrovací kotouč,“ vysvětloval majitel. Ukázal na kulatý kus plíšku, jenž měl vnější okruh písmen a vnitřní okruh.

„Skrytou zprávu lze dekódovat takto. Posunete oba okruhy tak, aby proti sobě stála písmena: a proti e, s proti w a tak dále.“

„A pokud jste mimo o jedno písmenko nebo o jedno znaménko, pak se celý význam zprávy změní? Posunem jediného znaménka?“

„Ano, tak to zní správně. Jedno znaménko mimo a všechno se změní.“

„Ani nevíte, jak je to pro mne neuvěřitelně uspokojivá informace.“ King si kotouč koupil a odešel. Ohromený majitel obchodu se za ním ještě dlouho díval.

Oněco později mluvil King s osobním lékařem Bobbyho Battlea. Byl to prominentní odborník v regionu, s nímž se King dobře znal.

King debatoval o výsledcích pitvy s váženým mužem, jenž si zprávu prohlížel velmi pečlivě. Pak si sundal své brýle v kovových obroučkách a opatrně řekl: „Víte, byl jsem jeho lékařem pouze v posledních dvaceti letech.“

„Ale zaznamenal jste změny?“

„Pokud jde o jeho osobnost, tak ano. Ale to se neslo spolu s léty. U poloviny mých pacientů dochází ke změnám osobnosti, když se dostanou do tohoto věku.“

„Ale měl jste v Bobbyho případě podezření, co bylo příčinou takové změny?“

„Nikoliv bezpodmínečně. Obvykle jde o mírnou demenci nebo počáteční Alzheimerovu chorobu. Neznal jsem výsledky pitvy.“

„Prováděl jste nějaké testy, když vás navštěvoval?“

„Symptomy nebyly extrémní a možná víte, jaký to byl člověk. Když si nepřál nějaký test, tak se prostě nic nekonalo. Avšak tyto výsledky pitvy by mohly indikovat, že dosáhl pokročilejšího stádia. Zdůrazňuji slovo mohly.“

„Mluvil jste o tom někdy s Remmy?“

„To nebyla moje parketa a neměl jsem k tomu žádný pevný důkaz. Podezíral jsem ji, že věděla o něčem, co nebylo v pořádku.“

„Ale měli Savannah.“

„Je typické, že penicilin je velmi účinný proti této chorobě. A faktem je, že Savannah je zdravá a silná.“

„Kdyby tuto chorobu Bobby měl, jak dlouho ji mohl nosit ve svém organismu?“

„Desítky let. Je to chronické. Pokud se neléčí, tak může mít dlouhý vývoj.“

„To znamená, že se mohl nakazit poté, kdy se narodila Savannah?“

„Mohl ji mít i předtím. V posledním stádiu není sexuálně přenosná, takže i kdyby ji měl v době, kdy byla Savannah počata, žádné nebezpečí zárodku nehrozilo.“

„Ale Remmy se mohla nakazit.“

„Neznám jejího lékaře, ale pokud by k tomu došlo, tak si dovedu představit, že by se zajímala o léčení.“

King hovořil s lékařem ještě několik minut, pak mu poděkoval a odejel.

Měl před sebou ještě jeden úkol. Chtěl navštívit jeden obchod, kam také v předstihu zatelefonoval, aby se ujistil, že bude otevřeno. O dvě hodiny později už vjížděl do podzemního parkoviště v centru Washingtonu. Za chvíli vešel do specializovaného obchodu, kde si promluvil s jedním ze zaměstnanců.

„Splní to svůj účel?“ zeptal se King zaměstnance, když držel v ruce předmět, který mu byl na jeho prosbu předložen.

„Nepochybně.“

King se vrátil ke svému hausbótu se širokým úsměvem ve tváři. Jak se učil po celá léta, informace vždy byla a je králem.

Sotva vstoupil dovnitř, zaslechl kroky. Vyhlédl z okna a spatřil spěchající Michelle.

Vyšel ven.

„Všude jsem tě hledala,“ řekla.

„Co se děje?“

„Domnívají se, že našli vraha.“

King na ní užasle zíral. „Co? Kdo?“

„Rychle, pojď. Je toho hodně, co je třeba dokázat.“

Rozběhli se k jejímu vozu.

84. KAPITOLA

„A ten malý chlapec jistě věděl, že to byl jeho otec?“ ptal se King potřetí.

Byli na policejním velitelství a probírali události, které se odehrály předešlé noci v domě u Robinsonů.

„Tak nám to řekl,“ odpověděl Williams. „Nevím, proč by měl lhát.“

„Ale řekl vám, že byl nahoře, nad schodištěm a díval se dolů, do tmy.“

„Jeho otec s ním mluvil. Znal jeho jméno, bratrovo jméno a také se zmínil o nemluvněti a dokonce znal i jméno Tommyho vycpaného zvířete. Kdo jiný by to mohl být?“ King neodpověděl. Seděl a pohrával si s perem v ruce.

Williams pokračoval: „A v domě Robinsona jsme našli všechny předměty, které patřily obětem prvních pěti vražd.“

„Jsou na nich nějaké otisky?“ zeptal se King úsečně.

„Žádné. Ale to by mne jen stěží překvapilo. Vždyť jsme nenašli žádné otisky ani na jiných místech, kde byla spáchána vražda.“

„Dost příhodné, nechat všechny důkazy v tomto domě.“

„Ne, měli jsme zatraceně velké štěstí, že jsme o ně zakopli náhodou. Můj zástupce si jich všiml jen proto, že uzávěr byl našroubován nakřivo, zatímco ostatní zátky potrubí seděly rovně. Můj člověk byl dole, aby se podíval na způsob, jakým se vrah dostal do domu a všiml si té roury.“

„A co říká Robinson?“

„Odešel z domu o půlnoci a byl téměř v polovině cesty do Washingtonu, když mu někdo zavolal.“

„Nikde nestavěl?“

„Ne. Mobilní telefon jeho ženy v té době skutečně zvonil. To máme ověřené. Ale mohl stejně tak být přímo v domě a narafičit to s oběma telefony.“

„Ale v domě se ukázal, až hodinu po vás, že?“ zeptal se King neústupně.

„Jezdil okolo celou tu dobu, aby měl alibi. A vůbec nevypadal na to, že by se ze smrti své ženy nějak zhroutil. Prostě vzal děti a odvedl je do domu příbuzných.“

„A jaký mohl mít motiv k zabití tolika lidí?“

„Je to sériový vrah, který se skrývá pod maskou starostlivého otce. Nebylo by to poprvé. Vybere si prostě oběť a zabije ji.“

„Ale jaký je vztah mezi Deaverem, Canneyem a Battlem?“

„Náhoda, nebo chybné propojení.“

„A teorie o tom, proč zabil vlastní ženu?“ naléhal King.

„Možná ho podezírala,“ prohlásil Bailey. „A on ji musel odstranit dříve, než se toto podezření stane nebezpečným a tak se pokusil to spojit se sériovými vraždami. Osamocený chlap na silnici uprostřed noci, není to dokonalé pro sériového vraha? Právě teď pátráme po tom, kde se nacházel v době, kdy došlo ke všem těm vraždám. Bylo to riziko, zabíjet ve vlastním domě. Ale mohl mít pocit, že neměl na vybranou. Kdyby ho nespatřilo jeho vlastní dítě, nikdy bychom ho nepodezírali.“

„Jo, můj vnitřní instinkt mi napovídá, že je to náš chlap,“ řekl Williams.

„Ale jeho syn s ním mluvil a přesto je naživu,“ řekl King.

Bailey odpověděl: „Možná i taková bestie, jako je tento vrah, má své hranice. Anebo si myslel, že jeho syn napůl spí a nevzpomene si na ten rozhovor, anebo že chlapci nikdo nebude věřit, kdyby o tom někde promluvil. Jste přece právník. Pro obhájce by to mohl být s tak mladým chlapcem velký den.“

King seděl nehnuté v úžase, když se na něho Bailey upřeně podíval a řekl: „Vaše partnerka nám řekla, že jste si udělal nějaké vlastní vyšetřování. Zjistil jste něco?“

V otázce agenta FBI bylo tolik posměšku, že měl King chuť ho zaškrtit. Michelle to vycítila a položila Kingovi ruku na rameno.

„Jen klid,“ tiše zašeptala.

„Jsme snad v situaci, kdy mám říci vlichoť se do přízně, Michelle?“ zamumlal.

Namísto toho vstal a řekl: „Tak dobře, jestliže je to ten chlap, tak vám gratuluji. Jen prosím, abych mohl být informován.“ Sundal svůj odznak zástupce. „Chcete jej zpátky, náčelníku?“

„Ne. Nic oficiálně neskončilo, dokud nedostaneme přiznání nebo nějaké další důkazy.“

„To je dobře, protože právě teď se mi líbí dělat zástupce. Vlastně by to mohlo přijít vhod.“

King odešel.

„Mluvte o vašich kyselých hroznech,“ řekl Bailey.

Michelle se okamžitě postavila na obranu svého partnera. „Nevíme jistě, zda ten Robinson je tím vrahem“.

„K tomu se rychle dostaneme,“ odpověděl Bailey.

Michelle se zvedla ze židle s úmyslem odejít.

„Oh, Michelle,“ řekl Bailey, „zůstaňte pevná a informujte nás o každém pokroku, kterého vy dva dosáhnete. Jsem si jist, že to bude pro vyšetřování neocenitelné.“

„Chipe, to je to nejchytřejší, co jste řekl od okamžiku, kdy jsme se seznámili.“

Michelle odešla za Kingem.

„Tak co si myslíš?“ zeptala se venku Kinga.

„Myslím, že je necháme, aby drželi Robinsona ve vězení. Bude tam pravděpodobně ve větším bezpečí, než jinde.“

„Ale nemyslíš si, že to udělal?“

„Ne, vím, že to nebyl on.“

„Ale víš, kdo to udělal?“

„Dostávám se k tomu. Měla jsi možnost mluvit s někým od Battleů?“

„Po tom všem, k čemu došlo, jsem s nikým od nich nemluvila. Chceš, abych to tedy zkusila?“

King se na chvíli zamyslel s rukou bubnující na střechu jejího vozu.

„Ne, teď se dáme přímým směrem. Už beztak máme ztrátu času.“

„Myslíš, že udeří znovu?“

„Všechno zaranžoval tak, aby si policie myslela, že vrah je teď pod zámkem. To je jeho východisko. Ale i tak je naděje, že Robinson musí mít alibi alespoň na jednu z těch vražd. Ale čím déle budeme vyčkávat, tím menší budeme mít šanci, že dopadneme skutečného vraha.“

„Jestliže neudeří znovu, proč držet Robinsona ve vězení?“

„Protože bude nalezen někde v parku s kulkou v hlavě a s papírkem v ruce, kde bude napsáno ‚udělal jsem to‘. Jsem přesvědčen, že právě toto se stane, pokud vyjde ven.“

„Co tedy teď uděláme?“

King otevřel dveře jejího vozu. „Nastal čas k tomu, abychom jim předvedli náš parádní výkon. A aby to byl s Boží pomocí knockout.“

85. KAPITOLA

Dočetl polovinu seznamu, kterého se zmocnil v přívěsu Juniora Deavera. Zbytek ještě zabere nějaký čas. Teď si potřeboval trochu vydechnout. Policie zatkla Harolda Robinsona. Měl skutečně štěstí, že se Tommy probudil a identifikoval svého otce, že byl v domě, jak to stálo v novinách. Zdá se, že toto prohlášení, stejné jako nález předmětů patřících pěti obětem, usvědčuje Robinsona jako vykonavatele sériového vraždění. A to byl vlastně jeho záměr. Samozřejmě nemohl tušit, zda se to takhle podaří. Kdyby měl Robinson alibi alespoň na jednu z těch vražd, mohlo by to potopit celou loď, ale zatím měl ještě prostor pro uskutečňování svých záměrů. A Robinsonova manželka, která přirozeně mohla potvrdit, kde se manžel nacházel v inkriminovaných okamžicích, byla mrtvá. To policii poněkud zkomplikuje práci při hledání alibi. Ale před ním byla ještě jedna vražda, kterou bylo třeba vykonat. Neměl obavy z toho, že by ji policie mohla spojovat s předchozími vraždami, což by vedlo k propuštění Robinsona. Nikdy nenajdou tělo jeho budoucí oběti. Skutečně, nenaleznou žádnou stopu.

Nedávno přišel na jednu velmi zajímavou informaci. Když si přehrával záznam z odposlechu, který měl zabudovaný v kanceláři Kinga a Michelle, upoutal jeho pozornost rozhovor Michelle s Billym Edwardsem. Před více než třema a půl lety se velký Bobby Battle pohádal se svojí majestátní manželkou v garážové stodole. A Rolls-Royce byl poškozen. Je to už víc než tři a půl roku zpátky. Fakticky k tomu došlo den předtím, než byl Edwards vyhozen.

Seděl a přemýšlel o tom. Bylo v tom něco… Kdyby si jen mohl vzpomenout, co to bylo. Pak se vrátil k seznamu lidí, prokteré v poslední době pracoval Junior Deaver. Dospěl k názoru, že pokud si někdo najal Juniora ke vloupání, pak musel mít přístup do jeho obytného přívěsu a k osobním věcem. Dále si vydedukoval, že osoba, která spáchala vloupání, musela zabít Bobbyho Battlea. Tento čin mu nejen ukradl jeho slávu, ale zruinoval všechno, o co se snažil. Za tento čin musí přijít pouze nejvyšší trest.

Michelle se s Kingem radili v kanceláři jejich detektivní firmy.

„Tak dobře, Seane, už žádné unáhlené reakce, už žádné přiblblé odpovědi. Jsem unavená z toho, jak musím tápat ve tmě. Řekl jsi, že tomu chlapovi dáme zabrat a že je naděje na knockout. Chci se dovědět všechno, co víš. A chci to vědět teď hned.“

„Michelle…“

„Všechno, teď hned, Seane, jinak si můžeš hledat jiného partnera.“

King se opřel a těžce vzdychl. „Okay, vím, kdo zabil Bobbyho Battlea. Mluvil jsem s několika doktory, koupil něco ve starožitnictví, provedl jsem nějaká další pátrání a vyřešil nějaké záhady. To je vše.“

„Kdo je to?“

„Dovol mi, abych ti nejdříve řekl, že tomu neuvěříš.“

„Dobře, nebudu ti věřit.“

King se prohrabal ve složce s dokumenty, která ležela před ním na stole. „Vrahem Bobbyho Battlea je Harry Carrick.“

„Zbláznil jsi se? Jakou by Harry mohl mít motivaci…?“

King ji přerušil. „Tu nejstarší možnou. Byl do Remmy zamilován. A to několik desítek let.“

„Ale říkáš, že se také vloupal do domu Battleů?“

„Ano. Vzpomeň si, byl starým přítelem Bobbyho rodiny. Nemusel se příliš namáhat, aby si obstaral klíč k jejich domu a také kód k bezpečnostnímu systému. Pak už jen rozbil okno, aby to vypadalo na vloupání. Harry řekl, že Junior pro něho pracoval. Sama jsi viděla Juniorův vůz. Byl plný nástrojů, látek, šatů. Harry si mohl odtud vzít cokoliv, aby odpovědnost dopadla na Juniora. A kromě toho byl Harry celá léta prokurátorem a obvodním soudcem, takže v oboru otisků prstů nebyl žádným nováčkem. Mohl si obstarat Juniorův otiska přenést jej do domu Battleů.“

„Ale proč by kradl u Battleů?“

„Věřím tomu, že Bobby měl nezvratný důkaz o jejich románku ve své tajné schránce. Harry to zřejmě nastražil tak, aby to vypadalo, že skutečným cílem loupeže byla tajná zásuvka Remmy, zatímco on sám šel po Bobbyho schránce.“

„Co to mohl mít Bobby za inkriminovaný důkaz?“

Namísto odpovědi King otevřel svoji zásuvku a vytáhl z ní fotografii. Obrátil ji a prstem ukázal na její rub.

„Kc-pa? Ko-pa? Proč nezkusíme vyslovit Kodak papír?“

Michelle pomalu natáhla ruku a vzala si fotografii. Prsty přejížděla po slovech „Kodak papír“, které byly vytištěny na její zadní straně. A částečně se vyluhovaly do dna zásuvky. King přikývl na souhlas. „Takže měl snímek Remmy a Harryho v nějaké kompromitující situaci?“

„Muselo to tak být. Proto nám Harry vnucoval svojí teoriio ukradené poslední vůli z Bobbyho zásuvky, aby nás vykolejil. Vidím to tak, že Harry a Remmy museli být spolu na té fotografii. Museli se k té fotce dostat a proto všechno muselo vypadat jako vloupání, při kterém byla Remmy okradena. Na základě této teorie Remmy mohla dát Harrymu klíč a kód k volnému průchodu. Ale pravděpodobně nepočítali s tím, že bezpečnostní systém má svoji paměť. Aniž by to Remmy věděla, tak jsem si ten záznam zkontroloval. V půl druhé ráno, tedy v době loupeže, byl bezpečnostní systém vypnut někým, kdo měl u sebe přístupový kód. Nikdo to nikdy předtím nezkontroloval, protože se předpokládalo, že jde o vloupání.“

„Tak se pachatel mohl dostat k té fotografii.“

„A pak už zbývalo udělat jediné.“

„Zabít Battlea,“ řekla Michelle a přitom se jí zadrhl hlas. „Nemohu tomu uvěřit, Sene. Opravdu nemohu. Ne, Harry, to nemohl být.“

„Podívej se na to z Harryho hlediska. Žena, kterou miloval, byla manželkou nestvůry. Nezapomeň, že byl v nemocnici ráno toho dne, kdy Bobby skonal. Nám řekl, že ho z nemocnice zavolali, protože je jejich hlavním poradcem.“

„Chceš tím naznačit, že jím není?“

„Ne, je tím poradcem, ale nikdo z nemocnice ho nevolal. Šeltam sám z vlastní vůle. Zařídil si to tak, aby s námi setkal, když jsme odcházeli. Řekl nám, že je Bobbyho starý přítel. Ptal se,zda-li jsme neviděli Remmy. Dělal prostě všechno, aby odstranilsebemenší podezření, jaké bychom vůbec mohli proti němumít.“

„A v té noci byl Battle zabit?“

„Remmy odešla z nemocnice v deset nebo přibližně v této době. Dala znamení Harrymu, který čekal v autě na parkovišti, oblečený do úboru lékařů z této nemocnice. Je zde přece hlavním poradcem. Znal přesné dobu, kdy se střídají směny. Vešel dovnitř, otočil kamery, naplnil infuzi smrtelnou dávkou, zanechal falešné stopy a zmizel.“

„Ale to, že tam Remmy byla, ji mohlo přece vystavit nebezpečí z podezření. Proč to udělali zrovna takhle? Proč musela být nablízku?“

„Jelikož to chtěli přišít na konto sériového vraha, proto naplánovali právě takový důkaz. Mám k tomu tento závěr: Remmy byla už bohatá, a to i bez toho, že jí Bobby ve své poslední vůli odkázal majetek. Takže zde motiv není třeba hledat. A protože tam Remmy skutečně byla, lidé budou věřit tomu, že by v tom mohla být namočena. Jenomže i když by ji z počátku mohli podezírat, po čase budou uvažovat jinak. A sice jako ty, Michelle: pokud to skutečně udělala, pak nebyl žádný důvod k tomu, aby se nacházela v blízkosti toho pokoje té noci, kdy Battle zemřel.“

„A co ona a Harry hodlali podniknout? Chvíli počkat a pak se vzít?“

„Ne, neskrývám podezření, že po jisté ohleduplné době by se Remmy odstěhovala. A o něco později by stejné udělal i Harry. Další zastávkou by byl nějaký soukromý ostrov v Řecku.“

Michelle se dlouze nadechla a pomalu vydechovala. „Co teď podnikneme?“

„Jdeme na večeři s Remmy a Harrym.“

„Cože? Děláš si legraci?“

„Ne, máme večeři v Harryho domě.“ King si poposedl a dodal: „Michelle, oni se dopustili chyby. Sice malé, ale stojí za to. S využitím malého pozorovacího přístroje, který jsem koupil ve Washingtonu, dostaneme důkaz, jaký potřebujeme.“

„Vědí o tom Todd a Bailey?“

„Ne, je to jen mezi námi dvěma. Nikdy bych nechtěl prokazovat, co Harry a Remmy dělají, ale myslím, že si zasluhují, abychom tuto věc co nejdiskrétněji a nejdůstojněji použili.“

„Kdy?“ zeptala se.

„Zítra večer v sedm. Harry bude mimo město až do zítřejšího odpoledne. Pak budeme jen ve čtyřech. Jakmile budou vidět, že známe pravdu a máme důkazy, nepochybně se přiznají a klidně s námi půjdou. Pak je předáme Toddovi.“

„Mám z toho špatný pocit, Seane. Skutečně špatný pocit.“

„Myslíš si, že mně se to líbí? Harry byl soudcem u Nejvyššího soudu státu Virginie. A můj dlouholetý přítel.“

„Já vím, ale…“

„Jakkoliv je ti Harry sympatický, teď to všechno musí stranou. Bobby Battle byl jistě celá léta strašným člověkem. Také jsem se dověděl, že zřejmě trpěl nějakou chronickou chorobou, kterou mohl přenést i na Remmy.“

„Panebože!“

„Ale bez ohledu na to všechno,“ pokračoval King, „nezasluhuje si, aby byl za to zabit.“ Podíval se na ni a tiše řekl: „Takže vidíš, řekl jsem ti všechno, co vím.“ A po chvilce dodal: „Jdeš do toho se mnou, Michelle?“

„Jdu do toho s tebou,“ odpověděla klidně.

86. KAPITOLA

King požádal Harryho, aby u večeře mohli být jen čtyři lidé a zda by tudíž Calpurnia mohla dostat volno.

„Máte vynikající kuchyni, Harry,“ řekl King, když spolu s Michelle pokládali na stůl jídlo. „Oceňuji, že jste nám dovolil přijít dříve a tyto věci přichystat.“

Harry se díval na pečlivě upravené jídlo. „Vskutku, Seane, musím se zamyslet nad tím, že jsem se domníval, že to dokáži uspořádat mnohem lépe než vy.“

Harry měl na sobě jeden ze svých nejlepších obleků. Zdálo se, že mu padne jako ulitý na jeho postavu. „Moje váha se za čtyřicet let nezměnila, ale její rozložení ano,“ vysvětloval v žertovně depresivním tónu.

„Ano, je to tak,“ řekla Remmy, která byla rovněž elegantně oblečena. Seděla ve velké jídelně vedle Harryho naproti Seanovi a Michelle.

„Doufám, že váš dnešní návrat domů bude méně dramatický, než když jsme zde spolu naposledy večeřeli.“

„Ten večer byl vlastně svým způsobem velmi zajímavý,“ řekl King nenuceně, když začal servírovat jídlo. Michelle mezitím vše sledovala s velkým neklidem.

„Drahá Michelle, co se děje?“ zeptal se Harry.

Rychle na něho pohlédla. „Nic, jen se necítím úplně dobře. Asi jarní únava.“

Jídlo proběhlo nerušené. Následoval dezert a pak odešli do knihovny na kávu. Večer se ochladilo a oheň v krbu příjemně hřál. King odešel k velké dřevěné stěně s cínovými výlisky, která byla diagonálně umístěna proti jednomu z rohů místnosti.

„To je nádherný kus,“ řekl.

„Osmnácté století,“ odpověděl Harry. „Byl zhotoven ručně z materiálů, které zde v domě byly k dispozici.“

King se postavil před krb. Nervózně pohleděl na Michelle a pak řekl: „Obávám se, že jsem se dnes večer zachoval poněkud nečestně.“

Harry a Remmy ztichli a překvapeně se na něho dívali.

Remmy řekla: „Co se děje?“

„Skutečný účel této večeře není společenský.“

Harry odložil šálek s kávou a podíval se na Remmy a pak na Michelle, která seděla se sklopenou hlavou a s rukou v kapse svého kabátku.

„Nechápu, Seane,“ řekla Remmy. „Chcete snad znovu hovořit o případu?“

„Ne, skutečně o tom není třeba znovu hovořit. Myslím, že už vím vše, co potřebuji znát.“

Oba dva se na něho stále zvědavě dívali.

Až Michlle konečně vyhrkla: „Seane, tak jim to řekni.“

Harry se zeptal: „Co nám má říci?“

Ruka, ve které Remmy držela svůj šálek s talířkem se začala chvět.

Všichni se otočili, když do pokoje vešel muž v černé masce s pistolí, jehož červený laserový paprsek mířil přímo na Harryho srdce.

King se ihned postavil mezi černou kápi a Harryho.

„Tak teď už dost,“ tiše řekl King a dodal: „Už žádné další zabíjení.“

„Jděte mi z cesty, nebo zemřete jako první!“

Remmy se postavila. Pistole se zhoupla směrem k ní. „Sednout!“ ostře řekl muž.

King vykročil kupředu, ale zastavil se, když muž v masce na něho znovu namířil. „Michelle,“ řekl muž v černé masce, „vyndejte svoji pistoli a položte ji na stůl. Teď hned! Žádné hrdinské kousky,“ dodal.

Udělala, jak řekl, když pistoli chytla za ústí hlavně a odložila ji na stůl.

„Nemůžete nás přece všechny zabít, nebo snad ano?“ zeptal se King.

„Přemýšlím o tom, že to skutečně mohu udělat,“ odsekl muž v černé masce a bylo vidět, že hledí na Remmy.

„Dobře, tak tedy myslím, že nastal čas, abychom si vyjasnili to, co si chybně vykládáte,“ řekl King klidně. „Remmy a Harry nemají nic společného s Bobbyho smrtí. Byla to léčka na vás.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Našel jsem u nás vaší štěnici na odposlech.“

Muž v masce ustoupil o krok, pistole mu poklesla. „Cože?“

„Rozhovor s Michelle, který jste zaslechl, byl zinscenován.“

King luskl prsty a pokoj se okamžitě zaplavil těžce ozbrojenými policisty a agenty FBI. Vystoupili z míst, kde byli schováni – za velkou dělící stěnou, za skříní v rohu a za silnými závěsy. S tuctem hlavní proti jedné byl muž v černé masce zatlačen ke zdi.

„Sundejte to!“ řekl Williams, jehož pistole mířila přímo do středu vlasového kříže vyleptaného na černé masce.

Michelle si vzala svoji pistoli ze stolu a zamířila přesně na stejné místo. Zdálo se, že muž v masce přemýšlí, zda má uposlechnout. Bylo patrné, že je celý v napětí.

„Sundejte to!“ křikl Williams, jenž pochopil, o čem muž přemýšlí.

„Udělal byste skutečně lépe, kdybyste poslechl,“ řekl King klidným tónem. „Alespoň byste nám tak mohl objasnit několik zbývajících věcí. Myslím, že nám to dlužíte.“

„Oh, myslíte, ano?“ Navzdory sarkasmu, a jakým muž promluvil, pistoli odhodil na podlahu. Policisté se na něho okamžitě vrhli a nasadili mu pouta.

„Tento dům byl celý den obklíčen,“ řekl King, když se muž znovu narovnal. „Věděli jsme přesně, kde jste se stále nacházel. Když jsem šel obdivovat ten kus nábytku, dostal jsem signál, že už jste v domě a že mám začít se svým malým představením.“ Po chvilce odmlky řekl: „Drželi jsme Harryho a Remmy na bezpečných místech, abyste neměl šanci nás ohrozit pistolí. Vše se odehrávalo podle našich podmínek. Bylo to vskutku příjemné.“ King přistoupil k zatčenému. „Dovolíte?“ Podíval se na vězňovy spoutané ruce a řekl: „Jelikož sám nemůžete, tak bych tu masku rád sejmul za vás.“

„Teď už na tom nezáleží, nebo ano?“

King se ohlédl po Remmy. „Umím si, Remmy, představit, že už jste poznala jeho hlas, ale Harry buďte tak laskav a raději ji odveďte vedle.“

Harry položil svoji ochrannou ruku Remmy kolem třesoucích se ramen. Přiložila si dlaň k ústům, přemáhajíc vzlyk.

King sejmul masku. Muž sebou trochu trhl, když mu látka sklouzla po jeho pevných rysech ve tváři.

„Je konec, Eddie,“ prohlásil King.

I když byl spoutaný Eddie Battle obklopen ozbrojenými muži a věděl, že jeho part skončil, přesto ještě měl drzost se usmát a říci: „Vskutku si to, Seane, myslíte?“

„Ano, myslím.“

„Sakra, tak a to bych se, starý brachu, s vámi ještě rád vsadil.“

87. KAPITOLA

„Pořád na to nemohu přijít, jak jste to, Seane, dokázal rozlousknout?“ řekl Williams.

Policejní náčelník, Sylvia a Chip Bailey se sešli v kanceláři dvojice King Maxwellová.

Než odpověděl, tak se King sklonil ke složce s papíry, které byly sepnuté trojúhelníkovou sponkou. „Sedm hodin,“ řekl. „Sedm hodin, tak dlouho mi trvalo přemýšlení o Eddieovi.“

„O tom jste se přece už zmiňoval i předtím,“ řekl Williams.

„Ale to ještě nešlo o skutečný klíč. Přimělo mě k tomu až přemýšlení o narkotiku, které dostal Eddie, nebo spíše, které si sám naordinoval.“

„Síran morfinu“, řekla Michelle.

„Správně. Mluvil jsem s jedním expertem z oboru narkotik. Řekl mi, že průměrná dávka drogy člověka vyřadí na dobu osmi až devíti hodin, pokud dotyčná osoba už není navyklá na silnější omamné látky. Pak se účinky časově zkracují. A takovým těžkým uživatelem drog byla Dorothea. Jsem přesvědčen, že poté, kdy v tu inkriminovanou noc měli sex, jí Eddie kolem druhé hodiny dal nějakou drogu. Ale jelikož Dorothea měla v sobě vybudovanou značnou rezistenci díky vlastnímu užívání drog, účinky morfinu byly v jejím případě slabší. Ve skutečnosti byla už téměř plně při smyslech po necelých šesti hodinách – před osmou hodinou, což byl tedy okamžik, kdy přišla Savannah a řekla jí, že Sally byla zavražděna.“

„Ale tvrdila, že ještě byla celá zamlžená,“ řekl Bailey.

„Ano, to byla, ale už se z toho dostávala. Mysleli jsme si, že lže, aby něco zakryla. Avšak Eddie si nemohl sám dát síran morfinu, dokud nezabil Sally, tedy ne dříve, než asi v šest hodin ráno.

Z účinků toho narkotika se začal probírat kolem třetí hodiny odpoledne, to znamená devět hodin po jejich požití, což je normální délka, kdy se člověk v takovém případě nachází v bezvědomí. A to mohlo nastat jen poté, když už byla Sally mrtvá. Připomínka těch sedmi hodin, které mi už šly na nervy, mě napadla, když jsem si uvědomil, že Sally byla zabita během sedmi hodin, které uplynuly od okamžiku, kdy mě řekla pravdu o Juniorovi. To mě přivedlo nejen k otázce, jak dlouho byl Eddie vyřazen, alei k dalším otázkám. Zejména, když jsme věřili tomu, že Dorothea měla také být někým omámena, jelikož se z toho dostávali v odlišném čase. Dokonce i s její zabudovanou tolerancí to představovalo příliš velký rozpor.“

Williams se plácl do nohy. „Zatraceně, nikdy bych na toto nepomyslel.“ Namířil svůj velký prst na Baileye a řekl: „Ani ty bys takto neuvažoval.“

King pokračoval. „Je přece logické, že kdyby vrahem byl někdo jiný než Eddie a kdyby ho měl omámit, pak by to musel udělat dost dlouho před zabitím Sally, takže by Eddie nebyl v hlubokém bezvědomí. Nečekal by do chvíle, až zabije Sally. Jaký by to mělo smysl? Šlo by o typickou situaci, kdy se vrah chce dostat pryč a nemá čas dávat někomu omamnou látku, aby ho bez nějakého důvodu na čas vyřídil.“

„To dává smysl,“ připustil Bailey.

„A těch sedm hodin mě také přivedlo ještě na další myšlenku. Jestliže měla být Sally zabita proto, že mě informovala už za sedm hodin, pak to znamenalo, že v mém obytném člunu byl zamontovaný odposlech. Jak jinak by se to Eddie dověděl tak rychle? Mohl sledovat Sally až ke mně a poslouchat ze svého auta. Takže jsem s tím musel něco udělat a to, co jsem podnikl, je toto.“

King vzal do ruky malý předmět. „Toto je detektor vysílače a kmitočtový pohlcovač s dosahem od jednoho do tří megahertzů. Také plní funkci šestnáctisloupkového diagramu, který zaznamenává vysokofrekvenční intenzitu a dokáže tedy najít umístění štěnice.“

„Našel jste štěnici a neodstranil jste ji?“ zeptal se Bailey.

„Ne. Pochopil jsem, že ji tam musím nechat tak dlouho, jak dlouho si bude Eddie myslet, že jím shromažďované informace mají nějakou hodnotu.“

„Od Harryho a Remmy bylo statečné, že na tu hru přistoupili,“ řekla Michelle.

„Nikdo z nich nevěděl, že je to Eddie, dokud nepromluvil. Bylo mi líto Remmy, že byla takto šokovaná, ale myslím, že by bylo horší, kdyby o synově vině věděla předem a musela takové břímě delší dobu snášet.“

„Byl jsem z toho nervózní,“ řekl Williams. „Mám na mysli to, že jsme sice celé místo měli obklíčené, ale že stejně mohl někoho zastřelit.“

„Jsem si jist, že by nemohl, zejména když si uvědomil, že Harry neměl nic společného s Bobbyho smrtí. Eddie hrál férově, to se musí uznat. Zabil, ale z jistých důvodů. Ale pro jistotu jsem dal Harrymu neprůstřelnou vestu. Bylo mu pak v obleku sice poněkud těsno, ale za to nepohodlí to stálo. A samozřejmě prospělo i to, že jsme ve stejné místnosti měli tucet ozbrojených strážců zákona.“ King pak otevřel zásuvku svého stolu a vytáhl další předmět.

„Co je zase tohleto?“ zeptala se zvědavě Sylvia.

„To je šifrovací kotouč, kterým lze dekódovat zašifrované zprávy. Je to stejná verze, jakou používaly armády Jižanů za občanské války. Eddie měl jeden takový ve svém ateliéru.“ King začal otáčet kotouč dokola. „Jestliže jste jen o jedno místo mimo, podobně jako o jednu minutu na číselníku hodinek, pak se celkový význam vámi sdělované zprávy úplně změní. Stačí jedno ťuknutí. Jsem si jist, že způsob, jakým Eddie měnil čas na hodinkách, vždy závisel oběti. Odpovídalo to jak tvořivé stránce jeho osobnosti, tak jeho lásce k dějinám občanské války.“

„Ale nemohu pochopit, jak to dělal s těmi svými alibi,“ namítl Bailey. „Vždyť jsme je ověřovali. Například v době, kdy byli Canney, Pembrokeová a Hinsonová zavražděni, účastnil se hero bitvách občanské války.“

„Ano. Ale v noci jejich účastníci spali ve svých vozech nebo ve vlastních stanech. Bez problémů mohl vyklouznout z tábora, aniž by někdo postrádal. Zkontroloval jsem si všechno na mapě. Každá vražda mu zabrala pouze dva a půl hodiny. Snadno se dostal zpět, aby druhý den byl včas na bojišti.“

Bailey řekl: „Moment, prosím. Mluvili jsme s lidmi, kteří tam také působili jako herci. A ti si pamatovali, že Eddieho vůz byl po celou dobu pořád zaparkovaný na stejném místě. Je to zapsáno v protokolu.“

King odpověděl: „Jsem si jist, že jeho vůz tam byl. Ale tento jeho vůz také měl závěsný hák na přívěsu. To jsem zkontroloval. Ve dvou případech válečných her, o kterých mluvíte, sebou nebral přívěs pro koně. Ale mohl si namísto toho přitáhnout ještě jedno vozidlo, které schoval nedaleko v lese. Pak toto vozidlo použil k cestě na místo na činu a zpět a každý byl přesvědčen, že nikdy tábor neopustil, protože jeho tažný vůz tam stále byl. Myslím, že skutečně zjistíme, že měl další auto někde schované, které takto používal.“

„Proboha,“ vydechla Sylvia. „Všichni jsme byli slepí.“

„Tak dobře, Seane, řekl jste nám, jak jste na to přišel. Ale teď vysvětlete, proč k tomu došlo? Proč Eddie zabil ty lidi?“ zeptal se Williams.

„A řekni nám to po lopatě, srozumitelným jazykem pro nás, obyčejné hloupé lidi, pokud můžeš,“ řekla Sylvia s úsměvem, když narážela na podobná slova, jaká použil King, když měla vysvětlit příčinu smrti Rhondy Tylerové.

King jí úsměv nevrátil. „Eddie Battle je velmi složitý člověk. A tento plán se v jeho mysli vytvářel po dlouhou dobu. Myslím, že to všechno začalo smrtí jeho bratra dvojčete.“

„Bobbyho juniora, toho, jenž se narodil dost retardovaný,“ řekl Bailey.

„Ne, Bobby junior se takovým nenarodil. Byl nakažen syfilisem. K poškození mozku došlo později.“

„Syfilis?“ zvolal Bailey.

King vytáhl ze stolu dvě fotografie. „Když jsme s Michelle byli v ložnici Remmy, tak nám Savannah ukazovala tento snímekz doby, kdy dvojčata ještě byla nemluvňaty. Tady je ještě od sebe nedokázala rozeznat.“ Pak ukázal druhý snímek. „Toto je fotografie Bobbyho juniora krátce předtím než zemřel. Ukázal nám ji Mason. Vidíte, že změny v jeho rysech, příznaky vodnatelnosti mozku a problémy s chrupem a očima jsou patrné. To vše se do něho dostalo prostřednictvím matky, když byl v jejím lůně.“

„Hutchinsonovy zuby, morušově červené stoličky, atrofie očních nervů,“ řekla Sylvia, když si prohlížela tento mladíkův snímek. „Ale jak se Remmy nakazila syfilisem?“

„Od manžela. Buď byl nakažen když přivedl Remmy do jiného stavu v případě dvojčat, anebo měli spolu sex během prvního či druhého čtvrtletí jejího těhotenství.“

„Syfilis může napadnout plodové lůžko,“ tiše řekla Sylvia.

„Přesně tak. Bobby junior měl vskutku poškozený mozek a trpěl ještě dalšími potížemi, protože nebyl léčen. Později zemřel na rakovinu, ale jsem si jist, že jeho organismus nejvíce oslabil právě syfilis.“

„Ale proč se neléčil?“

„Vedl jsem o tom s Remmy dost trapnou debatu. Řekla mi, že když se u jejího syna začaly projevovat podivné symptomy, její manžel odmítl vzít chlapce k lékaři. Dokonce ani nepřipouštěl, že by byl nemocný. Pravděpodobně si nechtěl přiznat, že má syfilis, protože ani on sám zřejmě nikdy žádnou léčbu nepodstoupil. A v době, kdy Remmy hledala lékařskou pomoc, již bylo pozdě. Choroba způsobila nevyléčitelná poškození. Vzpomeňte si, že to bylo před třiceti lety a že úroveň medicínských znalostí nebyla taková, jako dnes. Remmy s vědomím tohoto provinění žije celá léta.“

„Těžko lze uvěřit tomu, že žena jako Remmy by nevzala svého syna okamžitě k lékaři,“ řekla Michelle.

„Také na to právě myslím,“ řekla Sylvia.

„Domnívám se, že je toho hodně, co nevíme o Remmy a o jejím vztahu s manželem,“ řekl King. „Žena, která hovoří o manželovi s oddaností a pýchou, ale nenosí svatební prsten a je jí lhostejné, když ho dostane zpátky? To jsou hluboké vody, jejichž dno jsme ještě nikdy úplně nezměřili.“

„Ale po několika letech měli Savannah a ta je přece v pořádku,“ poznamenal Bailey.

„Bobby v té době už nebyl nakažen a Remmy předtím prošla léčbou na syfilis.“ King odložil fotografie a pokračoval: „Ateď vzato zpětně, tedy historicky. Hlavní způsob šíření této choroby tkví v sexuálním styku s prostitutkami. A jak víme, Bobby měl pověst muže, který se stýkal právě s takovými ženami. Nakazil se od jedné z nich, přenesl to na Remmy a bezděčně i na Bobbyho juniora. Eddie a Bobby junior nebyli identická dvojčata, ale dvouvaječná, takže nesdíleli stejnou plodovou vodu. Zřejmě to zabránilo tomu, aby se Eddie nakazil.“

„A Eddie se to dověděl?“ zeptal se Bailey.

„Ano, i když nevím, jak. Ale myslím, že to v sobě nosil dost dlouho. Byl to takový sud střelného prachu, který čekal na svůj výbuch. Mám za to, že se také Eddie cítil nesmírně vinen. Věděl, že takovému osudu unikl jen díky velkému štěstí. Také z toho důvodu svého bratra velice miloval.“

„Takže Rhonda Tylerová byla…“ začal Williams.

„… Eddieho způsobem, jak symbolicky potrestat prostitutku, která nakazila jeho otce před těmi lety a tak zpečetila osudi jeho bratra. Tylerová měla velkou smůlu, že se dostala do optiky jeho zaměřovače.“

„Neobvyklé zvrásnění Bobbyho aorty a poškození na mozku, to všechno ukazuje na syfilis“ řekla Sylvia v dost mrzutém tónu a zakryla si oči dlaní.

„To jste vskutku nemohla předpokládat, Sylvio,“ řekl King jemně a dodal: „A tyto věci stejně tak mohly být způsobeny i jinými chorobami“

Michelle se ujala vysvětlení. „Steve Canney musel zemřít, protože jeho matka měla milostný románek s Bobbym, z něhož se narodil Steve. Jeho matka byla mrtvá, a tak namísto ní musel být obětován Steve.“

„Eddie je oddán své matce,“ řekl King. „Jsem si jistý tím, že v tom levobočku spatřoval políček do tváře Remmy. Janice Pembrokeová byla prostě jen na špatném místě ve špatné chvíli.“

„O jedno ťuknutí dál na kotouči osudu,“ řekl Bailey.

„Správně. Stejné bylo s Dianě Hinsonovou. O jedno místo dál, aby zakryl stopy a dále rozbil spojení mezi oběťmi.“

„A co Junior Deaver?“

„Eddie se domníval, že se vloupal k matce. A to mu stačilo. Když zjistil, že to není pravda, zaměřil se na Sally. Můžete pozorovat jeho smysl pro fair play a spravedlnost, samozřejmě v překroucené podobě. Stopy bláta v jejich hale mi prozradily, že to byl on. Savannah řekla, že tehdy vůbec z domu nevyšla, ale přitom všude byly blátivé šlápoty. Patřily k botám Eddieho, nikoli k botám Savannah. Neměl potuchy o tom, kdy se Dorothea probere z účinků drog a také si musel vzít morfin. Pravděpodobně si toho zaneseného bláta v hale nevšiml. Z toho, co jsme viděli na těle Sally, musel být lehce šílený.“

„Lehce!“ vykřikl Williams.

„A pak to nastražil na Harolda Robinsona, aby ho dostal. Proč to udělal, nevím.“

„Počkej chvíli, prosím. Ten muž, kterého viděl malý chlapec, byl Eddie?“ zeptala se Michelle.

„Ano.“

„Proč ho Eddie nezabil?“

„Mohl si myslet, že chlapec ho považoval za otce, což by mu napomohlo pomoci zpečetit jeho další osud. A tak se také stalo. Nebo možná navzdory tomu všemu, co až dosud udělal, nemohl zabít dítě. Jak jsem řekl, Eddie je velice složitý člověk.“

„Máte na mysli spíše stvůru,“ řekl Williams.

„Ví o tom Dorothea?“ zeptala se Sylvia.

Bailey přikývl. „Řekl jsem jí o tom. Remmy a Savannah byly se mnou, když jsem jí to oznámil. Je to postižená rodina, co vám mám povídat.“

„Ale proč Eddie napodoboval známé sériové vrahy?“ zeptal se Williams.

King hlavou kývl směrem k Baileymu. „Myslím, že přitom mířil na vás, Chipe.“

„Na mne?“

„Dávalo by to smysl, protože se chtěl pochlubit svojí převahou. Porazit vás ve sféře vaší vlastní odbornosti.“

„Ale proč? Byli jsme přátelé. Zachránil jsem mu život.“

„Ne, vy jste mu zmařil jeho plán s únosem.“

Bailey vyskočil z křesla. „Cože?“

„Jsem přesvědčen, že ten únos si zaranžoval on sám. Najal si člověka, kterého jste zabil. Chtěl potrestat otce za smrt svého bratra už dva roky předtím a jediný způsob, jaký mohl dvacetiletý student promyslet, spočíval ve snaze zruinovat jeho peněženku o velkou částku pěti milionů dolarů. Jsem si jist, že poté, když jste zastřelil toho jeho partnera, tak že to byl on, kdo ty bankovky spálil. Nechtěl, aby je otec dostal zpátky. Ale předběhl dobu. Musel se pak stáhnout a hrát němého, když jste vy přišel na scénu. Jak jsem řekl, nenávist k otci v sobě nosil dlouhou řadu let.“

„Neuvěřitelné,“ řekl Bailey, když si zase pomalu sedal. „To je neuvěřitelné,“ opakoval. „A po všechna ta léta předstíral, jak je všechno vynikající a přitom ve skutečnosti mojí odvahu nenáviděl.“

„Eddie je dokonalý herec a lhář. A řekněme si to i takhle: považujte se za velmi šťastného, že jste nebyl nalezen s hodinkami na ruce.“

„Kristepane!“ řekl agent FBI.

„Ale Seane,“ řekl Williams, „mezi únosem a všemi ostatními vraždami je vzdálenost dvaceti let. Co ho vedlo k takovému odkladu?“

„Myslím, že kolaps jeho otce. Snad cítil, že by Bobby mohl zemřít dříve, než by mu mohl stačit předvést svojí verzi spravedlnosti. Nevím to jistě, ale to načasování šlo mimo shodu okolností.“

„A co teď?“ zeptala se Michelle.

Williams odpověděl: „Eddie bude zítra předvolán k soudu.“

„Soud nepochybně dosáhne změny obvinění,“ řekl King a dodal: „Takhle daleko by to mohlo dojít.“

„Cože, myslíte si, že bude považován za duševně vyšinutého?“ zeptal se Williams. „V žádném případě. Ten parchant přesně věděl, co dělá.“

„Vyháněl démony, které měl po většinu života ve svém těle,“ řekl King. „Neomlouvám nic z toho, co spáchal a když dostane trest smrti, nechť se tak stane. Ale myslím si, že kdyby neměl za otce Bobbyho Battlea, nic z toho by se nestalo.“

Nastalo ticho, dívali se jeden na druhého.

„Nechť je mu milost Boží nakloněna,“ řekla Sylvia velmi tichým hlasem.

88. KAPITOLA

Když byl ráno následujícího dne odvážen Eddie Battle do soudní budovy v doprovodu speciální jednotky složené z příslušníků policie státu Virginie a uniformovaných agentů FBI, zástup občanů a samozřejmě novinářů byl tak obrovský že se konvoj s obviněným nemohl davem vůbec prodrat. Ovšem zřejmě se zde tísnili lidé i z pěti okolních amerických států, tak byl silný vliv sdělovacích prostředků, které o tomto případu podávaly informace po celých Spojených státech. Ve výrazu těch, kteří měli odpovědnost za přepravu delikventa, se tváří v tvář této mačkanici lidí zračila zloba.

„Do prdele“, řval policejní náčelník Williams, když ze svého vedoucího automobilu spatřil tuto tlačenici. „Toho jsem se obával. Vždyť jsme dostávali výhrůžky, že Battlea zabijí už od chvíle, kdy se veřejnost dověděla o jeho zatčení.“ Očima provrtával lidi kolem a řekl: „Nemluvě o tom, že by někdo z nich mohl u sebe mít zbraň.“ Zvlášť pečlivě si prohlížel skupinu nevlídně se tvářících mužů, kteří stáli vedle dodávky se stavebním materiálem.

„To je asi parta Juniorových kámošů. Nevypadají na to, že by chtěli Eddieho hladit po hlavě.“

„Není nějaký podzemní vstup do soudní budovy?“ zeptal se Bailey, jenž seděl na zadním sedadle za Williamsem. „Cožpak si myslíš, že už bychom tamtudy nejeli, kdyby nějaký existoval? Měli bychom ho možná odvézt zpátky do vězení a počkat, až se to tady uklidní.“

„Uklidní! To se neuklidní ani po několika měsících. Měli bychom zkusit prorazit teď, když máme sebou tolik lidí v doprovodu.“

Williams stále sondoval obličeje mužů a žen v davu a pak do své krátkovlnné vysílačky vyštěkl: „Tak teď se pohneme do středu ulice. Pomalu, nechci žádná soudní řízení, protože jsme někoho přejeli. Pak vjedeme rovnou na trávník u předního schodiště. Vyčistíte a zajistíte tuto oblast. Chci tam mít kruh těžkooděnců, je to jasné? Pak otevřeme dveře a co nejrychleji ho protlačíme před soudce. Ale než půjde zpátky, musíme ten zatracený dav rozptýlit a všechna vozidla novinářů odtud vyhnat. Myslím to zatraceně vážně.“

„Todde, zaděláváš si tím na problém s Prvním dodatkem ústavy,“ řekl Bailey.

„K čertu s Prvním dodatkem! Musím udržet vězně živého. Jedině tak ho potom mohou popravit.“

Celá oblast byla zabezpečena, obrněný vůz s vězněm vplul před budovu a Eddie Battle byl bleskurychle odveden do soudní budovy za hysterických výkřiků a nadávek, které se snesly na doprovázející policisty společně s lahvemi, konzervami, kameny a dalšími předměty, ale naštěstí bez kulek.

Obhájci, kteří byli Battleovi přiděleni soudem, již na něho čekali před soudní síní. Krátce spolu promluvili a pak vstoupili dovnitř. Eddie prohlásil, že je nevinný. Jeho advokát nežádal o propuštění na kauci, nikoliv snad proto, že by to soud neuznal, ale z důvodu obav obhájců, že by je volný Eddie mohl navštívit uprostřed noci.

„Budeme v kontaktu,“ řekla jeho hlavní obhájkyně, vysoká, korpulentní žena se špatně upravenými vlasy.

„Počítám s tím,“ řekl Eddie, jehož malá, pomerančově oranžová vězeňská uniforma málem praskala ve švech pod tlakem jeho statného těla. „Myslíte si, že mě odtud dostanete za dobré chování?“

Eddie a jeho tělesní strážci zamířili ven z budovy, ale ještě daleko před východem byli zastaveni Williamsem a Chipem.

„Čekáme, že venku se to schyluje k nepokoji,“ řekl Williams. „Než vyjdeme ven, je třeba to tam urovnat. Nařídil jsem nasadit pepřový sprej a slzný plyn, pokud se dav dobrovolně nerozejde.“

Eddie se usmál. „Todde, vypadá to, jako bych to snad byl já, kdo ve skutečnosti založil ten starý wrightsburský požár.“

„Držte hubu!“ křikl Williams, ale neudělal nic, aby vymazal z Eddieho tváře jeho úsměv. Naopak, Eddie se usmíval ještě víc.

„Teď mne, Todde, musíte chránit. Nemůžete mne nechat zabít, nebo se novináři budou zlobit. Nemůžete je připravit o podívanou. Myslete na ohlasy televizních diváků. A na dolary z reklam.“

„Řekl jsem, abyste držel hubu!“ Williams vykročil k němu, ale Bailey vstoupil mezi ně.

„To je hloupost, Todde, ani v duchu na to nepomýšlej.“

„Hej, díky Chipe. Vždycky jste byl dobrým přítelem,“ řekl Eddie.

Baileyem to trhlo. Ruka mu sjela k pouzdru s pistolí.

Nyní to byl zase Williams, kdo zakročil. „Okay, Chipe, nenecháme ho dělat nám takové naschvály.“ Křikl na své dva zástupce: „Odveďte ho do cely pro dočasně zadržené v prvním patře. Přijdeme si pro něho, až dostaneme dav pod kontrolu.“

„Hodně štěstí,“ zavolal Eddie, když ho policisté odváděli. „Nenechte mě teď na holičkách.“

89. KAPITOLA

Jeden ze zástupců policejního náčelníka stál za dveřmi, zatímco druhý se zdržoval u okna.

„Vypadá to jako zatraceně velká demonstrace,“ řekl muž u okna. Byl velký asi jako Eddie, dobře stavěný a měl kudrnaté vlasy. „Teď nasazují slzný plyn.“

„Slzný plyn!“ řekl druhý policista, menší muž s buldočí hrudí, širokým pasem a mohutnými boky, což způsobovalo, že veškerá výstroj a výzbroj na jeho opasku byla vyboulena na všechny strany. „Přeji si, abych tam byl a někoho z těch parchantů pěkně postříkal.“

„No, tak tam jdi, já to tady zvládnu.“

„Ne, to nejde. Náčelník řekl, abychom tady zůstali.“ Podíval se skrze zamřížované dveře do cely, kde seděl Eddie, jenž je tiše pozoroval. „Ten mizera zabil několik lidí. Šílený frajer.“

„Chlapci, ty lidi tam nedemonstrujou kvůli neukázněným chodcům,“ řekl Eddie.

Oba muži se na něho podívali. Velký policista se zasmál. „To je dobrý fór. Nedemonstrujou kvůli neukázněným chodcům.“

Menší muž pohlédl na svého parťáka.

„Klidně tam jdi,“ řekl velký policista. „Tady ten frajer odtud nikam nemůže.“

„Tak dobře, hlídej to tady a kdybys viděl přicházet náčelníka, tak mi zavolej vysílačkou. Budu tady co by dup.“

„Fajn.“

Malý policista odešel a tak Eddie zůstal s velkým policistou.

Eddie vstal a přišel ke dveřím. „Máte cigaretu?“

„Akorát vám na to skočím. Moje matka nevychovala žádné blbce. Hezky zůstaňte tam, na svém místě, a já zůstanu, tady, na svém místě.“

„No tak, prohledali mi každou štěrbinku, dokonce i takovou, o který vůbec nevím. Nemám nic, čím bych vám ublížil. Skutečně si potřebuju jen dát šluka.“

„Uh-huh.“ Velký policista se díval z okna. Občas pohlédl na Eddieho, ale jinak se vlastně pořád díval na to, co se odehrávalo venku.

Eddie Battle měl mohutná předloktí se silnými a zřetelně vystupujícími žilami. Jedna z nich byla větší a silnější než ostatní, což byl fakt, kterého si policisté při prohlídce jistě všimli, ale nevyvolalo to u nich žádné podezření. Byla to konec konců žíla plná krve. Avšak pro natolik šikovného člověka, jako byl Eddie, nebyla žíla jako žíla. Tato žíla byla ve skutečnosti uměle vytvořená z plastiku, pryskyřice a gumy a byla úplně dutá. V průběhu své kariéry herce ve scénách z předvádění bojů občanské války se Eddie stal mistrem při vytváření svého nalíčení, maskování, oblečení i napodobování zranění a jizev. Když nepochodil s prosbou o cigaretu, sedl si na chvíli do stínu a svými prsty se zabýval umělou žilou. Konečně „praskla“ a vymačkal z ní velice jemné předměty, které byly uvnitř ukryté. Riziko, že by mohl být přistižen, bylo velmi reálné, a proto měl přichystaná i některá reálná opatření, aby se s takovou eventualitou dokázal vyrovnat.

Očima visel na velkém policistovi, jenž se pořád díval z okna. Posunul se opatrně kupředu, zavěsil své ruce v poutech přes mříže dveří od cely tak, aby zakryl zámek. Vložil nástroje do zámku a pomalu v něm začal pracovat. Tento manévr již kdysi nacvičoval dlouhé hodiny na starém zámku ze dveří cely, který pro sebe zachránil, když se prováděla demolice jedné věznice. Nakonec pomocí napínací jehly a tenounkého šperháku ucítil, že stavítka zámku začala zapadat. Z venku se ozval nějaký silný hlomoz. Okamžitě jej využil k tomu, aby překryl vrznutí, když se zámek otevřel. Držel se mříží a nástroje schoval mezi dlaň a pouta.

„Hej, ty debilní idiote! Hej, mluvím s tebou, ty velkej stupidní kuse masa.“

Velký policista se obrátil a pohlédl na něho. „Proč nepřestanete s tím balamucením? Co je mi do vás? Já se na žádné elektrické křeslo nechystám.“

„Na smrtící injekci, ty troubo.“

„Správně, to je přesné místo určení. A vůbec, kdo je u vás debilní idiot?“

„Odtud vidím jenom tebe. Pojď sem, velký chlápku, stačí jeden krok.“

„Dejte si pozor, co říkáte.“

„Cože? Klacky a kameny ti zpřeráží nohy, ale slova ti přece nikdy neublíží, nebo jo? Jak může, sakra, být někdo jako ty policajtem? Ale ty vlastně nejsi skutečnej polda, ale jenom vesnickej balík. Jen pojď, přece mi chceš namlátit. Jsem tady, poldíku, poldíku.“

„Naši vesničtí balíci vás dopadli, ne?“

„Ne. Bejvalej tajnej agent mě dostal, ty blbej sráči. Tvýho policejního náčelníka bych si mohl dávat k snídani každej den v tejdnu.“ Eddie se podíval na policistovu ruku a zahlédl na ní snubní prsten. „A taky jsem přeřízl tvojí ženušku. Byla zatraceně chutná.“

„Uh-huh.“ Kapka potu vyskočila na policistově silném zátylku. Jeho ruka se svezla k pistoli, ale zase se uklidnila.

Už schází jen málo.

„Jsou tvý děti taky tak škaredý jako ty, nebo jste je se svou prdelatou ženou adoptovali, aby vám kolem baráku neběhaly ňáký malý zrůdy?“

Policista se prudce otočil a vykročil k cele. Krok za krokem jeho velké služební polobotky duněly na natřené betonové chodbě.

„Tak dobře, ty sráči, máš zatraceně velký štěstí, že jsi za…“

Eddie rázně kopl do dveří, které se prudce otevřely a jejich těžký kovový rám udeřil policistu do obličeje. Těžce se svalil na podlahu. Eddie ho vtáhl do cely a řetízek, kterým byly spoutány jeho ruce, obtočil kolem policistova krku, do něhož pak zabořil své silné paže. Za třicet vteřin policista již nebyl mezi živými. Eddie ho prohledal, vzal si jeho klíče, kterými odemkl svá pouta a byl volný. Spěšně si oblékl policistovu uniformu, jeho tělo posadil na pryčnu a opřel o stěnu.

Eddie si také nasadil jeho brýle proti slunci a klobouk se širokou krempou. Otevřel dveře, ale vzadu na chodbě stáli nějací policisté.

Žádný problém, řekl si, vždyť je tady ještě okno. Zavřel za sebou, skočil k oknu a podíval se ven. Naštěstí pro něho policie právě zatlačovala zástup k druhé straně budovy. Pohlédl dolů. Nebude to snadné, ale druhá alternativa byla mnohem nepříjemnější. Musel přece ještě dokončit svoji práci. Otevřel okno, vysoukal se ven, ucítil pod nohou římsu a opřel se o ní. Sedl si do dřepu, pevnými prsty se chytil tenkého okraje zdivá, uvolnil tělo, ale zůstal viset a mírně se kolébal. Podíval se vpravo a vlevo. Začal se kývat ze strany na stranu, pak ještě jednou, tentokrát o trochu déle a pak ještě jednou, až se jeho tělo dostalo téměř do rovnoběžné polohy s římsou. Při čtvrtém rozkmitu se pustil a jako na létající hrazdě vyletěl a přistál na střeše vedlejšího přízemního domu. Zachytil se a pak se svezl na zem.

Namísto útěku se rozhodl jít na druhou stranu budovy a přímo do středu davu. Předstíral, že také rozhání lidi a tak se mu podařilo projít. Vzápětí narazil na několik prázdných policejních vozů. Prohlížel si jeden po druhém, až našel klíčky v zapalování velkého Forda Mercury. Nasedl, vycouval a pak odejel. Nepokoje davu stále pokračovaly, lidé z celoamerických médií všechno s velkým nadšením natáčeli. Nicméně, největší senzaci ze všech senzací propásli: Eddie Lee Battle úspěšně uprchl.

V popelníku našel balíček žvýkaček. Vzal si jednu ovocnou a zesílil hlasitost příjmu na policejní radiostanici, aby se okamžitě mohl dovědět, až budou hlásit, že je na svobodě. Nadýchl se čerstvého vzduchu a zamával chlapci, který vedl své kolo podle cesty. Zpomalil a stáhl okno.

„Hej, chlapče, až vyrosteš, tak budeš dobrým a poslušným, ano?“

„Ano, pane,“ vykřikl chlapec. „Chci být jako vy, pane.“

Hodil chlapci žvýkačku. „Ne, nebudeš jako já, synu.“ Nechtěj být jako já. Já jsem na konečné. Zbývá mi už jen pár dní života.

Ale za jízdy se začal dívat i na světlou stránku svého počínání. Byl na svobodě a zpátky u svého podnikání. Ještě musel jednu věc vyřídit. Ještě jednu!

Měl z toho zatraceně dobrý pocit.

90. KAPITOLA

„Tak, kdo zabil Bobbyho Battlea a Kyleho Montgomeryho?“ zeptala se Michelle.

Seděla s Kingem u jeho přístaviště a chytala sluneční paprsky, když se vrátili z ranní projížďky po jezeře.

„Zatím mi to nezapaluje. Možná jsem vyčerpal všechny své šedé buňky na vypátrání Eddieho.“

„Nejlepší motiv k zabití Kyleho měla Dorothea.“

„A také měla příležitost zabít Bobbyho. A možná i motivaci. Třeba proto, že se nechoval podle dohody a nechtěl jí dát větší kus svého majetku.“

Michelle vypadala nejistě. „Vím, že jsi zosnoval celou tu záležitost kolem Remmy a Harryho, ale přece si vážně nemyslíš…“

„Harry má alibi, neprůstřelné alibi. V době Battleho smrti měl projev před Advokátní komorou státu Virginie v Charlottesville.“

Michelle se viditelně ulevilo. „A Remmy?“

Teď zase zvážněl King. „Nevím, Michelle, prosté nevím. Samozřejmě, že měla dobrý důvod chtít ho zabít.“

„Nebo to udělal někdo, kdo se chtěl stát budoucím pánem nad celou usedlostí.“

Divně se na ní podíval a chtěl jí odpovědět, když zazvonil jeho mobilní telefon.

Ozval se, naslouchal a zpopelavěl ve tváři. Vypnul přístroj.

„Něco hodně špatného, ano?“ zeptala se s obavou v hlase.

„Eddie uprchl.“

U domů každého z Battleů teď stála po čtyřiadvacet hodin stráž. Harry Carrick, King a Michelle byli do tohoto počtu chráněných osob také zahrnuti, protože jejich životy se rovněž nacházely v ohrožení. Vedení FBI společně s policií organizovaly obrovskou pátrací akci ve třech státech. Ale o dva dny později už nebyla po Eddiem ani jediná stopa.

King a Michelle seděli společně se Sylvií, Baileyem a Williamsem v jídelně rezidence Battleů, popíjeli kávu a hovořili o případu.

„Eddie se velmi dobře vyzná v přírodě. A tuto zemi zná lépe než většina lidí,“ podotkl Bailey. „Lovil tady všude dokola a věnoval zkoumání krajiny většinu svého života. Může přežít s minimem zásob po celé týdny.“

„Děkuji, Chipe, to je velice povzbudivé,“ kysele řekl Williams. „Najdeme toho bastarda, ale nemohu slíbit, že ho přivedeme živého.“

„Nemyslím, že se Eddie nechá ještě jednou chytit,“ řekl King.

„Nemohl by odtud nějak co nejrychleji zmizet?“ zeptala se Michelle.

King zavrtěl hlavou. „Na všech silnicích je až příliš mnoho zátarasů a policie střeží všechny autobusové a železniční stanice a také letiště. Policejní vůz, který ukradl, byl nalezen opuštěný na vedlejší silnici. Myslím, že se uchýlil do kopců.“

Williams přikývl. „Jeho nejlepší šancí je zůstat tady někde ležet, změnit si vzhled, jak nejlépe dovede, nechat vše utichnout a pak odtud zmizet.“

Zdálo se, že to Kinga nepřesvědčilo.

Williams si toho všiml a zeptal se: „Nesouhlasíte se mnou?“

„Myslím, že je tady někde v okolí, ale nikoli kvůli účelu, o němž jste mluvil.“

„A co tedy?“

„Někdo přece zabil jeho otce.“

„Takže?“

„Takže se domnívám, že si Eddie chtěl všechny ty vraždy přisvojit. Bobby zřejmě měl být poslední obětí z celé této řady zabitých, kdyby ho ovšem dříve nezabil jeho záchvat.“ King pohlédl na Michelle. „Přišel za námi a tvrdil, že matka je zničenáz toho, že si lidé myslí, že zabila svého manžela a Juniora. Věděl, že ona to neudělala. Chtěl po nás, abychom toho vraha vypátrali. A jistě si vzpomínáš, že když jsme s ním popíjeli v baru Saga Gentleman, tak řekl, že jeho otec by ještě musel žít.“

„Takže ho musel zabít,“ řekla Michelle.

„Co se tedy, sakra, chystáte dělat, jdete po osobě, která zabila Bobbyho?“ řekl Williams. „Vždyť ani nevíme, kdo to je, Seane.“

„Ale jestliže toho vraha vypátráme, tak budeme mít možnost dopadnout i Eddieho.“

„Ocenila bych, kdybyste v mém domě nespřádali sítě, jak chytit a popravit mého zbývajícího syna.“

Všichni se otočili a spatřili stojící Remmy. Jen zřídkakdy přicházela do veřejných prostor rezidence. A když přišla, tak s nikým nemluvila, ba ani s Harrym. Jídlo jí nosili do její ložnice.

King povstal. „Promiňte, Remmy, neviděli jsme, že tam stojíte.“

„Proč bych neměla? Je to jen můj dům a moje jídelna ašálky, ze kterých pijete také patří mně, pokud jste to nezapomněli.“

King se podíval na Williamse. „Vím, že naše sezení tady je nevhodné…“

„Mírně řečeno,“ přerušila ho.

Williams řekl: „Všechno bude mnohem snazší, když si, Remmy, k nám přisednete.“

„Oh, jsem ráda, že je to pro někoho snazší, ale určitě ne pro mne.“

„Můžeme jít do hotelu,“ navrhla Michelle, ale Remmy tuto poznámku zavrhla rozhodným pohybem ruky.

„Nechť nikdy nikdo nemůže říci, že se vyhýbám svým občanským povinnostem, dokonce i když to znamená ztrátu mého syna,“ řekla a důstojně odešla z místnosti.

Nervózně pohlédli jeden na druhého.

„To je pro ni vážně nemožná situace,“ řekla Sylvia.

„Myslíte si, že se to komukoli z nás líbí?“ namítla Michelle. „Eddie je hromadný vrah. Remmy se s tím musí smířit.“

King se zamyslel a přidal si trochu více cukru do kávy. „Doufám, že si uvědomujete, že případ proti Eddiemu není neprůchodný.“

„O čem to, sakra, mluvíte?“ protestoval Williams. „V Harryho domě se nám ukázal v masce zodiaka a byl připraven vás všechny zabít. A teď uprchl a přitom zabil zástupce policejního náčelníka.“

„Ano, to je pravda. Ale dokud se nedovíme, co se odehrálo mezi ním a zástupcem, tak máme dvě možnosti. Tvrzení o sebeobraně nebo o zmasakrování. Dveře cely byly otevřené a obhájce může vznést stížnost, že se zástupce pokoušel urychlit justiční proces a Eddie se jen bránil. Teď jsem si jist, že je vinen ze všech těch vražd, jako kdybych ho na vlastní oči viděl, jak je spáchal. Ale mne nemusíte přesvědčovat, musíte přesvědčit neutrální porotu, která možná bude z druhého konce státu nebo dokonce z jiného státu. Takže, kde máte nějaký přímý důkaz o tom, že tyto vraždy spáchal?“

Williams byl stále naježený. „Důkazů je hodně. Mluvil jste o nich. Jeho motivace, číselný kotouč, omámil Dorotheu.“

„Todde, to je teoretizování a spekulace,“ řekl King pevně. „Potřebujeme fyzický důkaz o jeho propojení se zločinem, máme takový?“

Sylvia řekla: „Kdybyste se mě zeptali před vraždou Jean Robinsonové, pravděpodobně bych řekla ne. Avšak, našla jsem vlasový váček s kořínkem na podlaze vedle její postele. Nevím, jak se tam dostal, ale jeho barva a složení mi napověděly, že nebyl její, ani manželův. Poslala jsem jej ke srovnání se vzorkem Eddieho DNA. Bude-li se shodovat, pak bychom ho usvědčili alespoň z této vraždy.“

„A můžeme také doufat, že balistické zkoušky potvrdí, že kulky vypálené do našich pneumatik v den vraždy Juniora, pocházely z Eddieho pistole,“ zdůraznila Michelle.

„Jen mě nechte ho dopadnout,“ řekl Williams. „Žádné přiznání z něho nikdy nedostaneme.“

„Pokud ho chytneme,“ řekla Michelle.

„Chvíli se může schovávat, ale nakonec ho chytneme,“ sebejistě řekl policejní náčelník.

„Osoba, po které Eddie jde“, řekl King. „To je náš klíč. Najděme toho člověka, a nalezneme i Eddieho.“

„Skutečně si to myslíte?“ řekl Bailey.

„Ne“, odvětil King. „Vím to. Musí to ještě jednou zkusit. Jen jednou. A my se tam musíme dostat dřív, než to provede.“

91. KAPITOLA

Eddie seděl na malém polním lůžku ve své jeskyni. Odpočíval, jedl a plánoval. Měl u sebe bateriový policejní televizní a radiový snímač, takže si mohl udržoval přehled o tom, jak se vyvíjí pátrání po jeho osobě, i když to již nyní nebylo zapotřebí, protože se již stejně žádné nekoná. Nicméně, jeho pohyb byl omezen. Mohl vycházet pouze v noci a musel jít dlouho, než se dostal ke svému starému opotřebovanému náklaďáku, který kvůli nepředvídaným událostem schoval v jedné vzdálené části lesa.

Po všech těch letech trmácení od něčeho k něčemu, kdy nikdy nikde vlastně nezanechal obtisk své totožnosti, konečně našel své pevné místo: zabiják na útěku. Usmál se, postavil se, protáhl se a pak se vrhl na zem a udělal sto kliků a stejný počet cviků, kterým se říká sed snožmo z lehu. Mezi dvěma rozeklanými skalními výstupky v zadní části jeskyně zaklínil ocelovou tyč. Zavěsil se na ní a provedl pětadvacet rychlých shybů a pak ještě pět na každé ruce. Pak se svalil na zem a nemohl popadnout dech. Už mu nebylo dvacet, ale na svůj věk si nepočínal špatně. Ten silný policista to nepochybně mohl otestovat.

Vytáhl pistoli z pouzdra a nabil průbojné náboje, kterými lze probít i neprůstřelné vesty. Koupil je na černém trhu tak snadno, jako když se klikne na počítačovou myš. Zatraceně, vždyť se na takové síti může koupit všechno, zbraně, munice, ženy, děti, svatba, rozvod, štěstí, smrt, stačí jen vědět, kam se obrátit. Ale stále to byla jen jedna pistole proti tisíci, měl tedy mnohem horší šanci než texaští obránci pevnosti Alamo před mexickou přesilou.

Avšak muž, který nemá proč žít, je vlastně silným mužem. Snad neporazitelným. Četl o tom někde, nebo si to právě vymyslel? Ať to bylo, jak to bylo, od této chvíle se mu tento slogan stává vůdčím motivem ke slavnému ukončení všech jeho dalších kroků.

Nakonec ho uštvou a zabijí. Byl si tím jist. Ale je mu to jedno, pokud nejdříve dostane vraha svého otce. A to bylo pro něho nyní tím hlavním. Je to úžasné, určitě svému životu dodal novou náplň. Znovu se usmál.

Z kapsy vytáhl seznam. Jména z něho ubývala, ale nebyl si jist, zda teď bude schopen všechny dostat. A tak po delším přemýšlení dospěl k tomu, že by jej mohl zkrátit. Zkusí to udělat večer. Budou to jen dvě další smrti: vraha jeho otce a jeho samotného. A pak by se život ve Wrightsburgu mohl vrátit do normálních kolejí. Jeho rodina se může těšit ze svých živých, konečně osvobozena od svého zrůdného patriarchy.

Natáhl se na lůžku, jedním uchem poslouchal rádio a druhým zvuky, které přicházely zvenčí. Bylo nepravděpodobné, že by se někdo vůbec přiblížil k jeskyni, která byla na odlehlém místě a jejíž vchod byl dobře zamaskovaný. Ale kdyby někdo měl tu smůlu a přišel sem, zajistil by mu odpovídající pohřbení. Nebyl zrůdou, v jeho jeskyni padlo jablko daleko od stromu.

Nejsem synem svého otce. Děkuji ti za to, Ježíši. Ale již brzy tě uvidím, Otče. Možná, že nás spolu odnese čert. Navždy. Promluvíme si.

Lupnul klouby prstů a snil o takovém setkání, zatímco se den měnil v noc. V noc, kdy bude v akci. Aby zkrátil seznam. A dostal se k poslednímu terči. A pak velká opona spadne za představením Eddie Lee Battle Show. Nebude už žádná repríza. Cítil, že je unaven. Sbohem každému, bylo to úžasné, pokud to trvalo.

Už jen jednou… Nebo možná víckrát? Ano, možná víckrát. Ostatně co na tom záleží?

92. KAPITOLA

Malá budova, kde sídlí redakce listu Wrightsburg Gazette, byla v této pozdní noční hodině setmělá a liduprázdná. Nebyl zde žádný bezpečnostní systém, ani noční hlídač. Vlastně k čemu, když z redakce těchto úctyhodných, nicméně ztrátových novin nešlo ukrást nic jiného než papír? Hotovost z denní tržby byla slabá a majitel nerad utrácel za věci, které nepovažoval za potřebné.

Zámek zadních dveří snadno povolil a Eddie rychle vklouzl dovnitř a zavřel za sebou. Přeběhl malou místnost v zadním traktu, kde byla tiskárna. Otevřel dveře do sekce, kde nebyla žádná okna, rozsvítil si svojí svítilnu, paprskem světla pročesával skříňky se zásuvkami, které stály jedna na druhé a sledoval vizitky na jejich předních stranách.

Když našel tu, kterou hledal, otevřel ji, vytáhl odtud cívku se starým mikrofilmem a přistoupil k jednomu z terminálů, které vyplňovaly zbývající část místnosti. Posadil se, vložil film do čtecího zařízení, stiskl světýlko za monitorem a začal otáčet válec. Jelikož znal dobu, o kterou mu šlo, tak si snadno našel popis záležitosti, kterou hledal. Ovšem, že nyní všechno zapadalo do sebe, všechny ty věci, o kterých několik posledních let slýchal, všechny ty malé stopy rozesety po kraji. Pak ho napadla jiná myšlenka, když si vzpomněl na něco, co mu kdysi řekl Chip Bailey. Stalo se to předtím, ne v této zemi, ale jinde.

Ano, teď to všechno dává dokonalý smysl.

Vytáhl cívku a vrátil ji do skříňky. Už chtěl odejít, ale na chvilku se zastavil, nad něčím se zamyslel a pak se usmál. Proč ne? Vytáhl pero značky Sharpie z držáku na jednom z psacích stolů a přistoupil k velké betonové zdi a napsal na ni čtyři velká písmena. Nebylo dost dobře možné, aby je někdo přehlédl. Už ne proto,že chyběl jakýkoli klíč k rozluštění toho, co vlastně znamenají. Ostatně chtěl, aby zde byl první. Ostatní sem mohli přijít, až bude po všem a pak filmovat nebo fotografovat.

Na okamžik se s obdivem díval na svůj výtvor a pak se rychle vzdálil. Auto měl zaparkované asi půldruhého kilometru odtud, na špinavé cestě, o které se nedomníval, že by mohla být předmětem zájmu policie. Nicméně po celou dobu zpátečního pochodu se držel stále při okraji lesa.

Chip Bailey se nadzvedl v posteli, na chvíli zmatem, než mu došlo, že zvuk, který zaslechl, bylo zvonění telefonu. Zašmátral kolem, až v tomto malém motelovém pokoji našel vypínač světla. Volal policejní náčelník Williams. Jeho zpráva byla stručná, ale dokonale ho zbavila pomyšlení na spánek.

Někdo se právě vloupal do redakce Wrightsburg Gazette. Popis vetřelce odpovídal Eddiemu Battleovi. Celou oblast uzavřeli. Bailey se oblékl během okamžiku, nasadil si opasek s odznakem a vložil pistoli do pouzdra. Utíkal k vozu a rychle do něho naskočil.

Nůž ho zasáhl do hrudníku takovou silou, až rukojeť plesklao jeho hrudní kost. Umírající agent FBI se ještě pokusil ohlédnout, aby viděl, kdo ho zabil, ale ostří vražedného nástroje už mu rozřízlo srdce téměř napůl. Zvrátil se na opěradlo sedadla s hlavou na stranu.

Eddie se zvedl ze zadního sedadla a odhodil nůž. Když předtím na zpáteční cestě do lesa k autu míjel motel, spatřil Baileyho vůz na parkovišti. Řekl si, že bude vhodné splatit svému starému příteli to, že ho před lety „zachránil.“ Už se mu víckrát taková šance nemusela naskytnout. Z automatu vytočil číslo Baileyho mobilního telefonu, které tak dobře znal. Napodobil dokonale Williamsův hlas, že rozespalý agent FBI nemohl rozeznat rozdíl.

Nepozornost v detailu ho přišla draho.

Lituji, Chipe, zdřímneš si a prohraješ. Vlastně jsi nikdy nebyl dobrým agentem. Až moc zatraceně nešikovný a přitom okázalý. A tak nemožně jsi chtěl být mým nevlastním otcem. Ta spousta dolarů přitahovala, vid starý Chipe? Starý brachu. Starý kámoši.

Eddie vylezl z auta. Měl před sebou půlhodinu chůze, než se dostane ke svému vozu, který byl zamaskován mimo silnici. Musí se vyspat a připravit. A pak jednat na základě informace, kterou dnes večer získal.

Zkrácení seznamu za účelem určení osoby, která zabila jeho otce, fungovalo dokonale. Teď už jen doufal, že „poprava“ na druhém konci města bude stejně tak bezvadná.

„Byl to jeho nůž,“ řekl Williams Kingovi a Michelle v domě Battleů. „Byly na něm jeho otisky. Eddie se ani nesnažil skrýt, že to udělal. Pravděpodobně je na to pyšný.“

Tělo Chipa Baileyho bylo nalezeno ráno druhého dne jedním z jeho mužů. Smrt veterána agenta FBI každého šokovala.

„Bylo to od Eddieho mimořádně odvážné takhle vyjít z úkrytu a tímto způsobem zabít Chipa,“ řekl King.

„Nejsem si jist, že to byl jediný důvod k tomu, aby vyšel ven,“ odpověděl policejní náčelník. „Bude lépe, když vy dva půjdete se mnou.“

Odvezl je do redakce listu Gazette a ukázal jim slovo, které tam Eddie napsal na stěnu.

STRUK

King se podíval na to slovo a pak na Williamse. „Struk? Co to má znamenat? Kraví struk? Víte určitě, že to napsal Eddie a že se nejedná o nějaký dětinský žert?“

„Ne, tím si nejsem jist. Ale jen to tak vypadá. Ovšem Gazette není daleko od motelu, kde byl Chip zavražděn.“

King se rozhlížel po místnosti. „Co tady mohl chtít?“

Michelle ukázala na četné mikrofilmy. „Možná mezi nimi něco hledal.“

„Je tady toho hrozně moc, když nevíš, co vlastně chceš najít,“ řekl King. Obrátil se na Williamse se znepokojeným výrazem. „Todde, měl byste si lépe krýt záda.“

„Neočekávám, že dostanu dýkou do hrudníku. Mám kolem sebe ochranu po celých dvacet čtyři hodin po celý týden. Jak bych si přál, aby ji také měl Chip.“

„Možná si myslel, že se mu to nemůže nikdy stát,“ řekla Michelle. „Nebo byl příliš hrdý.“

„Anebo skutečně věřil, že je Eddie jeho přítel,“ poznamenal Williams.

„Pěkný přítel,“ ironicky řekl King, „Jak postupujevyšetřování?“

„Máme hodně postranních cest a samozřejmě lesy. Vypadá to tak, jako by nám každý občan ze všech okolních čtyř států telefonoval s tím, že ho viděl. Tři metry vysoký s drápy a ústy potřísněnými krví, ze kterých mu volně visí části lidských těl. Přísahám Bohu Všemohoucímu, že nechápu, jak je možno v této zemi někoho obvinit, fakt to nevím.“

„Stačí dobrý tip“, připomněla mu Michelle.

„To se spíše dožiji vysokého věku, než se to stane,“ odsekl Williams.

Michelle se podívala na partnera. „Co si myslíš, Seane?“

Unaveně zavrtěl hlavou. „Konec konců si myslím, že Eddie sedí na sedadle řidiče, zatímco my jsme znovu tam, kde jsme byli.“

93. KAPITOLA

King a Sylvia právě skonali večeři, kterou doktorka připravila ve svém domě. King se vrátil z Casa Battle, která se přeměnila v ozbrojený tábor. Na konci cesty vedoucí k domu Sylvie stál jeden z policejních zástupců, aby jejich soukromé stolování nebylo ničím narušováno.

Sylvia si pohrávala s náramkem na levém zápěstí. „Kde si myslíš, že je teď?“

King pokrčil rameny. „Buď tisíc kilometrů daleko nebo deset metrů někde tady, těžko říci.“

„Rozdrtil lebku Jean Robinsonové, vždyť víš. A také průdušnici toho policisty v soudní budově. A probodl Chipa Baileye tak silně, že čepel nože pronikla až k jeho míše. Nemluvě o tom, co udělal Sally Wainwrightové a všem ostatním lidem a také tebe téměř zabil.“

„Ale nezabil Tommyho Robinsona.“

„Myslíš, že ho to omlouvá za všechno, co napáchal?“ zeptala se ostře.

Pohlédl na ní přes okraj své sklenice na víno. „Ne.“ Vstal a vytáhl láhev vína, kterou přinesl. „Tenhle ročník je vynikající.“ Už byl unavený z povídání o Eddiem. Vlastně z toho už byl nemocný.

Pomalu kráčeli po schodech k malému přístavišti, které měla Sylvia pod domem.

„Kdy jsi sem zabudovala ten altán?“ zeptal se.

„Vloni. Ráda tady sedím a jen tak se dívám.“

„Máš to tady pěkné, ale měla by jsi pomýšlet také na nějaké kotviště pro čluny.“

„Trpím mořskou nemocí. A nejsem takový dobrý plavec.“

„Bude mi ctí tě učit.“

Seděli a popíjeli víno.

„Vezmu tě na můj člun. Jezero je absolutně bezpečné,“ po chvíli odmlky řekl King.

„Jseš si tím jistý?“

„Absolutně.“

Muž střídavě plaval pod vodou asi patnáct metrů a pak zase jen sotva vystrčil ústa, aby se nadechl a opět se ponořil. Pak se naposledy vynořil, šlapal vodu a rozhlédl se. Bylo to tak, jak předpokládal: přístaviště nezajistili. Proč by na to měli myslet? Vždyť to byli jen policajti.

Zbývající krátkou vzdálenost k přístavišti pak už Eddie přeplaval hbitými tempy. Ve své černé gumové kombinéze byl takřka neviditelný. Dostal se k plaveckému žebříku, vynořil se z vody, na břehu se zastavil a naslouchal. Než se vydal dál, tak pohledem podrobně prozkoumal okolí, vytáhl vodotěsný vak, který měl přivázaný k noze. Vyjmul z něho pistoli a podíval se na hodinky. Musel se rychle dát na pochod. Nebylo jednoduché jen tak tiše odtud odejít, i když v dálce zahřmělo. V rádiu zaslechl, že se blíží velká bouře: silný vítr, déšť a hromy a blesky. Ale lepší večer si nemohl přát. Zdálo se, že přírodní živly byly vždy jeho přáteli. To bylo dobře, protože žádné jiné neměl.

Přišel k domku, který sloužil jako skladiště. Nastavil kombinaci na zámku, otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Sáhl po věcech, které potřeboval, zapnul elektrický zvedák a utíkal ven s dálkovým ovladačem zvedáku v ruce.

Formula FasTech sklouzávala do vody. Ještě předtím, než ho chytili, byl natolik předvídavý, že se ujistil, zda je člun dokonale připraven rozjet se po válcích do vody. Obchodník, který jej otci prodával, řekl, že je to jeden z nejrychlejších člunů, možná vůbec nejrychlejší, na jezeře. Pokud se na to mohl spolehnout, tak nyní potřeboval z jeho motoru dostat maximum výkonu.

Vlezl do kabiny. Když byl člun celý na vodě, zastavil dálkové ovládání zvedáku. Opět nastalo ticho. Nemohl rozsvítit provozní světla, dokud nebyl vzdálen od břehu a ani pak to asi nebude možné. Měl štěstí, že nikdo jiný z rodiny nebyl žádným nadšencem pro čluny. A také oni měli štěstí, že v tuto pozdní hodinu sem nikdo z nich nechodil. Eddie byl nyní v zabijácké náladě, rodina nerodina. Už si nemohl pomoci.

Čekal a čekal. Pak to přišlo. Zahřmělo. Byla to skutečně hromová rána ohlašující příchod bouřky. Téměř současně s tímto rachotem připomínajícím dělostřeleckou přehradnou palbu zapnul oba motory typu Mercury a tisíc koňských sil se pod ním okamžitě dalo do práce. Stiskl hlavní spínač, takže většina zvuku motoru již byla tlumena pod vodou. Pak přidal plyn a člun vyrazil z přístaviště. Natočil příď k ústí zátoky, zařadil další převodový stupeň a dvacetikilometrovou rychlostí se vzdaloval od břehu. Cítil, jak se celý trup lodi chvěje, jako kdyby se Mercuryové zlobili, že je nezapnul naplno, aby se člun mohl vznášet na hladině a odhazovat všechno stranou. Pohladil palubní desku. Dojde k tomu, ale později, slibuji.

Jakmile se dostal na otevřenou plavební dráhu, zvýšil otáčky na poloviční rychlost a FasTech se okamžitě začala řítit šedesátkou, i když Mercuryové stále ještě nebyli spokojeni. Očima sledoval barevný monitor globálního navigačního systému, který byl usazen uprostřed přístrojové desky, a zamířil v kursu 150 stupňů na jihovýchod. Nikde nebyla vidět žádná jiná plavidla. Eddie znal jezero důvěrně. Plavební dráhy byly označeny plovoucími bójemi: na červených blikala sudá čísla proti proudu a zelená lichá čísla po proudu. Mělčiny byly označeny poplašnými bílými světly. Ale beztak tato místa dobře znal. Jediný problém, se kterým se zde mohl i zkušený člunař setkat, spočíval v přístupu do zátok, kde mělká místa nebyla vždy vyznačena a místy nesouvisle vyčnívala skaliska. Nicméně, otec pro FasTech koupil radar, takže se Eddie nemusel obávat dna a to dokonce ani v zátokách. Díky, Tatínku, dlužím ti to, tvůj bastard.

I když jel stálé potmě, zvýšil rychlost na devadesát kilometrů za hodinu. Střídavě se díval na příď a na monitor globálního navigačního systému. Mercuryové teď již byli vcelku spokojeni.

Alespoň trup se přestal chvět. Člun nyní klouzal přímo a hladce po hladině, ačkoli bouře zuřila. Zapnul vysokofrekvenční přijímač a naslouchal hlášení o počasí. Všem menším plavidlům bylo nařizováno opustit vodní plochu. Lidé si měli zabednit okna. Vypadalo to na zatraceně velkou pohromu.

Děkuji ti, Kristepane. Teď zůstala celá show jen pro něj. Jakmile se dostal do hlavního plavebního pruhu, změnil kurs a nasměroval příď na jihovýchod, podle kompasu na 220 stupňů. Po vodě to k cíli vlastně nebylo tak daleko. Autem by to bylo mnohem dál a proto se rozhodl pro člun. A navíc, na vodě byl jen jeden policejní člun a ten ještě vykonával svoji službu pouze o víkendu, když bylo jezero přeplněné. Teď zde tedy nebyl nikdo, kdo by mu znepříjemnil večer.

Postavil se ke kormidlu a nechal vítr, aby ho šlehal do tváře a nadzvedával mu vlasy. Když vichr ještě zesílil a vlny se zčeřily, jejich bílé zpěněné hřbety začaly přecházet do tmavších odstínů. Ale FasTech se prokousávala ve dvou stopách a stále držela kurs. Eddie se podíval na zlověstně vyhlížející oblohu. Vždy miloval pobyt v přírodě. Jízdu na koni, hru na vojáka, tábořit pod širým nebem, malovat východy slunce, lovit a rybařit, poznávat běh věcí a jejich vzájemnou souvislost, požírat jeden druhého.

Ale to všechno se nyní nachýlilo ke svému konci. Naprosto jasně pochopil, že je to jeho poslední plavba. Překvapujícím na tom všem bylo, jak se to rychle seběhlo. Byl velmi zdatný a zdravý, pravděpodobná délka jeho života přece musela daleko přesahovat čtyřicítku. Ale teď když ji dosáhl, tak splnil všechna svá předsevzetí. Kolik lidí to může o sobě prohlásit? Prožíval si svůj život přesně podle svých podmínek, nikoliv podle představ otce nebo matky, či kohokoli jiného. Řídil se jen sám sebou.

Byla to vlastně lež, ve které se denně utvrzoval.

Otevřel si ledničku a vyndal si pivo, které si tam uložil ještě než ho zatkli. Tehdy ještě nevěděl, že bude potřebovat člun, pouze že by jej mohl potřebovat.

Pivo bylo samozřejmě teplé, protože všechen led za tu delší dobu roztál. Ale i tak mu chutnalo. Podržel si plechovku mezi tváří a ramenem, aby mohl ruce zaměstnat při udržení kormidla a zároveň zařadit nejvyšší stupeň na plný plyn. Mercuryové se probudili ze své netečné cestovní rychlosti a člun najednou zařval a vyrazil stovkou a pak ještě rychleji. Kopce, které vyrostly kolem tohoto umělého jezera, se míhaly zpátky jako o závod. Tisíce stromů v podobě teček na jejich patině tvořily tichou stráž pro jeho poslední bojový pokřik. Eddie Lee Battle a útok jeho věrné lehké brigády. Bože, a on byl u svého útvaru.

„Ještě jednou na zteč vpřed,“ vykřikl do tmavých, blýskajících se mraků, z nichž se spustil déšť. Olizoval si kapky z tváře. „Největší ctí muže je odvaha jednoho proti všem. Když se vše zdá nejčernější, pak se rozjasní, byť by to bylo jen z pulsu jediného tepajícího srdce,“ proklamoval citáty ze sentimentální prózy jednoho už z dávno nežijících autorů éry občanské války, který ve svém životě pravděpodobně nikdy nedržel mušketu na rameni. Jako by na povel oblohu náhle osvětlilo bodnutí blesku o síle miliardy svíček a hrom zaburácel. Bouře začala běsnit.

Řev Mercuryů se vyrovnával Matce přírodě, decibel k decibelu. Brázda za ním byla obrovská, ale plavba byla hladká, tak zatraceně hladká, až si připadal být někde vysoko v letadle. Téměř tři čtvrtiny z dvanáct metrů dlouhého člunu teď vyčnívalo z vody a proráželo si cestu ve třech stopách. Byl bláznivým tryskáčem. Nikdo se mu nevyrovnal.

Nikdo!

94. KAPITOLA

Michelle přecházela ve svém pokoji v Casa Battle jako divoká šelma v kleci, která hledá nějaký otvor k útěku. King odešel k Sylvii na večeři. Něco ji na tom znepokojovalo, ale nebyla si jistá, čím to bylo. Pak si řekla, že to mohlo být tím, že nebyla pozvána. A proč ji mělo zneklidňovat právě toto?

Konečně z pokoje odešla, vzala schody po dvou a vstoupila do rodinného pokoje. Neviděla Remmy celý den. Dorothea asi spala. Poslední dobou vůbec hodně spala. Kdo by ji za to mohl peskovat? Byla finančně zruinovaná, měla problémy s drogami, upadla do podezření z vraždy Kyleho Montgomeryho a ukázalo se, že její manžel je tím nepříčetným vrahem, který je momentálně na útěku. Kdyby se to přihodilo Michelle, tak by asi už zůstala spát po zbytek svého života.

Zastavila se, když spatřila Savannah, jak jde dolů do haly. Mladá žena se už delší dobu neoblékala jako její matka. Snad nepřemožitelnost Remmy Battleové jí změnila tak, že pohubla. Měla na sobě džíny, ze kterých vylézal horní okraj jejích kalhotek s černým páskem a blůzku bez ramínek. Nehty jejích bosých nohou byly nalakovány v tmavorudém odstínu.

Vypadala překvapeně, když zde spatřila Michelle, jako kdyby nevěděla, že tato žena u nich nyní dočasně přebývá.

„Jak se máte, Savannah?“

Přes tvář Savannah přelétl mráček. „Ohromně. Otec zemřel, švagrová je otupělá, matka vyčerpaná, bratr sériový vrah. Jak se máte vy?“

„Lituji, ale nenacházím slov.“

„Zapomeňte na to. Vypadá to, že vám také není do zpěvu.“

„V porovnání s vaší rodinou si myslím, že každému na této planetě se daří lépe.“ Odmlčela se a přemýšlela, zda se nemáprostě vrátit do pokoje a trucovat. Pak tuto variantu odmítla a řekla: „Jdu si dát kávu. Nemáte také chuť?“

Savannah zaváhala a pak řekla: „Jistě, stejně nemám žádné jiné plány.“

Obě ženy se posadili nad svými šálky kávy v rodinném pokoji.

Michelle se podívala k oknu. Do skla začaly bubnovat kapky deště. „Vypadá to, že bouřka doopravdy začíná,“ řekla. „Doufám, že se Sean brzy dostane zpátky.“

„Je u Sylvie?“

„Ano. Ale jen na večeři.“

„Spíte spolu?“

Michelle se z této neotesané otázky začala vykrucovat. „Kdo? Já a Sylvia?“ zažertovala.

„Vždyť víte, koho mám na mysli.“

„Ne, nespíme spolu. Nehledě na to, že se vás to netýká.“

„Kdybych pracovala se Seanem, tak bych s ním spala.“

„To by jistě bylo pro vás dobré. Ale určitě by to neprospívaloprvotřídnímu pracovnímu vztahu.“

„Ale máte ho ráda, že?“

„Ano, a chovám k němu úctu. A jsem ráda, že jsme obchodní partneři.“

„A to je všechno?“

„Proč se o to tolik zajímáte?“

„Asi proto, že jsem něco takového v životě nezažila. Mám tím na mysli, že jsem nikoho v životě nepotkala.“

„Cože, vy blázínku? Jste mladá, krásná a bohatá. Můžete si vybrat muže, jakého se vám zachce. Tak to ve světě chodí.“

Savannah se na ní pozorně podívala. „Ne, nechci.“

„Ovšem, že budete chtít. Proč byste nechtěla?“

Savannah si začala okusovat nehty.

Michelle se k ní naklonila a odtáhla jí ruku od úst. „Malé děti si okusují nehty, Savannah. A zatímco si dáváme jedna druhé neomalené otázky, proč se nepokusíte přemýšlet o změně jména? Mohlo by to pomoci vašim vyhlídkám na svatbu, když už se toho tolik obáváte.“

„To by nepomohlo.“

Michelle se na ní unaveně podívala a řekla: „Proč mi, Proboha, říkáte takové fráze?“

Savannah náhle vybuchla. „Proto, že si musím klást otázku – co když jsem stejně šílená jako celá moje rodina? Otec úplně zblbnul. Bratr je vrah. Teď jsem se dověděla, že můj druhý bratr měl syfilis. Matka má vrtochy. Dokonce i moje švagrová je naprosto devastovaná. Je to choroba. Jakmile přijdete do styku s Battleovými, jste ztracena. Tak jakou tedy, sakra, mám šanci? Žádnou šanci nemám. Žádnou!“ Upustila šálek s kávou na podlahu, stáhla se do klubíčka a začala vzlykat.

Michelle na ni chvíli hleděla a přemýšlela, zda se jí vůbec chce zabývat se soukromím této mladé ženy. Nakonec se k ní přisunula, pevně ji objala a utěšovala ji slovy, aniž by sama věděla, odkud se jí dostaly na jazyk. Když venku zaburácel hrom, Savannah již sice přestávala vzlykat, ale přesto se stále tiskla k Michelle, jako kdyby byla její jedinou přítelkyní, jakou kdy měla nebo mohla mít.

Michelle ovšem ve skutečnosti chtěla odtud co nejrychleji odejít. Dokonce by se raději střetla tváří v tvář s vraždícím Eddiem, pokud byl mimo Casa Battle. A zatím zůstávala zde a objímala vzlykající ženu a šeptala jí do ucha povzbuzující slova. Michelle jí držela u sebe, jako by byla její vlastní krev a přitom Bohu tiše děkovala, že tomu tak není. Ale kdo ví, Savannah mohla mít docela dobře pravdu o tom, všem, co právě řekla. Možná, že Battleovi byli prokletým rodem.

95. KAPITOLA

„Seane, byl to opravdu báječný večer.“

King a Sylvia se vrátili do domu, usedli v malé zasklené verandě vedle kuchyně a dívali se na blížící se bouřku.

„Velice ráda pozoruji bouřku nad jezerem,“ řekla. „Je to dokonce ještě lepší ve dne, když můžeš vidět, jak se žene přes vrcholky kopců.“

Obrátila se k němu a viděla, jak na ni hledí. „Řekl jsi něco?“

„Jen jsem se zamyslel nad něčím, co je mi mnohem milejší než hromy a blesky a sedí to právě vedle mne.“

Usmála se. „Má to snad znamenat oživení toho, co zbylo ze studentských let?“

„Ano, ale je velký rozdíl v tom, jak to myslím teď.“

Přiblížili se k sobě, objal ji kolem ramen a ona si opřela hlavu o jeho hruď.

„Vy dva jste skutečně pěkný páreček, opravdu pěkný.“

Sylvia vykřikla a trhla sebou. King napůl vstal od gauče, ale když zjistil, že je to zbytečné, protože na něho mířila pistole, tak si znovu sedl.

Eddie Battle se opíral o rám dveří, stále ještě v mokré kombinéze a mířil pistolí nejdříve na Seana a pak na Sylvii. Světýlko laserového zaměřovače tančilo po jejich tělech jako neposedná loutka na loutkářově nitce.

„Vážně, jste tak roztomilí, že kdybych měl aparát, tak si vás vyfotografuji.“

„Co, sakra, chcete, Eddie?“

„Co chci? Co chci, Seane?“

King se postavil před Sylvii a Eddie vstoupil dovnitř.

„Na to jsem se vás ptal?“

„Víte, Seane, že se mi líbíte. Skutečně se mi líbíte. Nezlobím se, že jdete po mně. Byla to taková pěkná malá bitva důvtipu. Věřte mi, že jsem si myslel, že to budete vy. Proto jsem se také pokoušel dostat vás a Michelle ve vašem hausbótu.“

„Proč nechcete ušetřit lidem řadu potíží a prostě se nevzdáte? Hned tady venku je policista.“

„Ne, žádný hned tady venku není, Seane,“ opravil ho Eddie. „Je až na konci cesty ve svém hlídkovém voze. Překontroloval jsem si to. A s tím rachotem, jaký doprovází bouřku, mohu vás oba zastřelit a vyřadit toho hlídajícího policistu, aniž by si vůbec něco uvědomil.“

„A co to znamená pro nás?“

„Znamená to tolik, že oba půjdete se mnou. Uděláme si malou projížďku po jezeře.“

King si přejel dlaní sako a stiskl je v místě, kde měl vnitřní kapsu. Tam byl jeho nový mobilní telefon.

„Na jezero? V takové bouřce!“ namítla Sylvia.

King pod prsty ucítil klávesnici. Zaměstnej ho, Sylvie.

Jako kdyby četla jeho myšlenky, řekla: „Přece nemůžete uprchnout po vodě.“

„Nepokouším se uprchnout. Této myšlenky jsem se vzdal už před delší dobou.“

King našel číslo rychlé volby, stiskl jej, a pak zmáčkl klávesnici pro volání. Musel si to správně načasovat.

Jakmile zaslechl volací tón a hlas, který se z druhého konce začal ozývat, silně zakřičel: „Zatraceně Eddie, to je šílené. Cože, vy nás teď chcete unést?“

„Jistě, už mám toho zabíjení dost. Tak pojďme.“

„Nehodláme jít na váš člun a basta.“

Eddie namířil svůj laserový zaměřovač na Sylviino čelo. „Pak ji tady na tomto místě zastřelím. Záleží tedy na vás. Skutečně seo tom nemíním vykecávat.“

„Tak si tedy vezměte mne,“ řekl King.

„To není v plánu, starý brachu. Oba dva.“

„Kam nás chcete odvézt?“

„To bych vás okradl o překvapení.“ V jediném okamžiku byli vystaveni výrazu obličeje muže, který zavraždil devět lidí. „Tak, Seane a jde se, Teď hned.“

Když Savannah odešla, Michelle se z jakéhosi důvodu, který ani jí samotné nebyl zřejmý, rozhodla navštívit Eddieho ateliér a porozhlédnout se v něm. Ani na minutu nevěřila, že by se ten muž skrýval někde v okolí svého domova. Všude byli ozbrojení policisté a Eddie nebyl žádný hlupák. Ale když přecházela od obrazu k obrazu, nemohla zakrýt úžas nad tím, jak mohl člověk, který zabil tolik lidí, namalovat taková krásná díla. Zdálo se jí, že je přece nemožné, aby ve stejném duchu a těle mohli vedle sebe přebývat takový umělec a takový strašlivý zabiják. Zachvěla se a stáhla do sebe. A teď to pomyšlení, že k němu chovala jisté city. Co si vlastně má sama myslet o svém úsudku? O tom, jak vnímá druhé lidi? Jak může příště znovu dát na svůj instinkt? Tato hrozná myšlenka jí náhle způsobila pálivou bolest v žaludku. Skrčila se, měla pocit nevolnosti a závratě. Zaklínila svá předloktí o stehna, jako kdyby chtěla vzdorovat kolapsu.

Bože, jak jsi mohl být tak zatraceně zaslepený? Ale pak si vzpomněla, co se říkalo o nejznámějších zabijácích v historii. Nevypadali jako vrazi a ani se tak nechovali. Byli to příjemně vystupující lidé se smyslem pro humor, až byl člověk nucen je mít rád. To byl z toho všeho ten nejděsivější aspekt. Oni byli tebou a byli mnou. Napřímila se, když zaslechla svůj mobilní telefon. Odpověděla, ale nikdo se neozýval. A pak zaslechla Kingův hlas, který cosi křičel, ale jedno slovo přece jen zachytila. A to stačilo.

„Eddie!“

Stále naslouchala a v hlavě si skládala dohromady, co se asi odehrávalo na druhém konci tohoto bezdrátového spojení. Rozhlédla se kolem sebe a spatřila telefonní přístroj s pevnou linkou na stole vedle Eddieova malířského stojanu. Zavolala Todda Williamse.

„Jsou u Sylvie – alespoň si myslím, že tam jsou.“

„Do prdele. Ale vždyť je tam se Seanem jeden z mých zástupců.“

„Možná je už mrtvý.“

„Jedu tam“.

„Já také.“

Michelle spěchala do rezidence Battleových a celou cestu si držela svůj mobilní telefon na uchu. Vpadla do pokoje, sáhla po klíči od vozu a vyběhla ven. Už se chystala nastoupit, když se náhle zastavila a běžela zpátky. Přiřítila se k pokoji Savannah a otevřela dveře. Savannah byla v posteli. Když spatřila Michelle, ihned vstala. Michelle zakryla mikrofon svého telefonu, aby se nic z toho co řekne, nedostalo k uším Eddieho Battlea.

„Bože můj, co se děje?“ zeptala se Savannah.

„Potřebuji váš mobilní telefon.“

„Cože?“

„Podejte mi ten váš zatracený mobil.“

Oněkolik vteřin později Michelle již nastupovala do svého vozu s telefonem stále na uchu. Napínala všechny smysly, aby se doslechla něčeho, co by jí pomohlo určit místo, kde se Sean nachází.

Počkej chvilku. Něco zaslechla. Co to bylo?

„Člun!“ Sean se ptal Eddieho, kam je chce odvézt v člunu. Slyšela to zřetelně.

Vyťukala číslo na mobilní telefon, který si vypůjčila od Savannah.

„Todde, jsou v člunu na jezeře.“

„Na člunu? Kde by se, sakra, dostal Eddie k člunu?“

„V přístavišti jsou jich spousty. Včetně toho nejrychlejšího.“

„Do prdele!“

„Todde, máte člun?“ zeptala se jako posedlá „Ne. Myslím, že lidi z loveckých a rybářských spolků mají člun, ale nevím kde se právě nachází.“

„To je právě výborné!“ Michelle rychle přemýšlela. Idiote. Samozřejmě, že je to výborné.

„Za jak dlouho tam můžete být?“

„Uh, za deset minut,“ odpověděl Willims.

„Zvládněte to za pět a setkáme v přístavišti Battleů. Je to túra, než se tam dostanete, ale můžete si tam vzít golfový vozík. Cesta je osvětlená a jsou tam ukazatele.“

„Ale co vy?“

„Co mám být se mnou?“

„Nebudete potřebovat ten golfový vozík?“

„To by mě jen zdržovalo. Teď mě vskutku pečlivě poslouchejte. Cestou k vodě byste měl zmobilizovat lidi z loveckého spolku, aby našli ten člun a je třeba dostat nějaké ozbrojené muže na vodu. Ujistěte se, zda jsou všechny přístupy k jezeru zablokovány. A zavolejte FBI a státní policii a také bryskně vrtulník s velkým světlometem. Řekněte jim, aby nasadili skupinu pro záchranu rukojmích. Budeme potřebovat nějaké odstřelovače.“

„To zabere hodně času, Michelle.“

„Kterého už beztak nemáme, takže, prosím, dejte se do toho.“

„Je to velké jezero. Přes osm set kilometrů po linii pobřeží. Spousta míst k úkrytu.“

„Díky za řízný rozhovor. Pohněte zadkem, ať jste tam“.

Michelle vypnula Todda, vyskočila z vozu, oběhla dům a nejvyšší rychlostí, jakou byla schopna vyvinout, běžela po osvětlené cestě k přístavišti. Stále přitom naslouchala zvukům z telefonu, ale neslyšela nic, kromě nějakého halasu. Jestliže už byli v člunu, tak to byly motory, které všechno ostatní přehlušily.

Když doběhla k přístavišti, stiskla vypínač a celé okolí se rázem osvětlilo. Ve stejném okamžiku se na obloze zaklikatil vodorovný blesk, za kterým následovalo tak silné hromobití, až si musela přiložit dlaně k uším.

Okamžitě uviděla, že jedno kotviště je prázdné. „Sakra, to je FasTech.“

Znovu zatelefonovala náčelníkovi. „Todde, vzal člun Formula FasTech. Patnáct metrů dlouhý s červeným…“

„Znám ten typ. Ale jaké to má motory, nevíte?“

„Ano. Dva Mercury, pět set koňských sil každý a nadupané lodní šrouby typu Bravo. Pokud tady nebudete do tří minut, tak vyrážím bez vás.“ A Todda znovu vypnula.

„Tak, který z těch člunů tady bychom si měli vzít?“ ptala se sama sebe, když běhala od kotviště ke kotvišti. Sea-Doos byly mrštné a rychlé, ale neměly žádná světla a rozhodně si vůbec nepřála, aby velký Todd padal na ní, až bude řídit, nebo se snažil sám manévrovat. A navíc, kdyby mělo dojít na střetnutí člunu s člunem, tak si přála po zkušenostech s křivolakým silničním soubojem s Rogerem Canneyem mít o trochu silnější stroj.

Zastavila se u cestovní motorové jachty Sea Ray, která byla zaparkovaná v jednom kotvišti. Samozřejmě se nemohla svojí rychlostí srovnávat s FasTech, ale bylo to velké plavidlo se silnými motory – a to bylo vše, co potřebovala. Ustřelila zámek od vrat do skladiště, kde našla klíče od Sea Ray a dálkový ovladač k zvedáku, s jehož pomocí se jachta dostala na vodu a byla připravena k odplutí.

Todd Williams přijel o pár minut později. Navlékl si plovací vestu a vyšplhal se na palubu.

„Všechny jsem zmobilizoval. Lidé z loveckého spolku už spouštějí svůj člun vedle mostu u Haley Point, což je asi čtyřiadvacet kilometrů odtud. Jak FBI, tak státní policie co nejrychleji posílají své vrtulníky a odstřelovače. Nařídil jsem rozmístění zátarasů na všech přístupových cestách k jezeru.“

„Dobře. Teď si tohle vezměte a pečlivě poslouchejte. Možná se od Seana dozvíme, kde se nacházejí.“ Williams si vzal její mobilní telefon a přiložil jej k uchu.

Michelle zařadila zpátečku a člun nabral zpětný chod z kotviště tak prudce, že Williams narazil na obrubník člunu a málem přes něho přepadl.

Když se narovnal, tak si ulevil: „Do prdele, Michelle, víte, jak se ta věc řídí. To přece není žádná zatracená veslice.“

„Rychle se učím. Dům Sylvie – řekněte mi, jak je to odtud asi daleko a jak nastavit kompas.“

Todd jí udal svůj nejlepší odhad a rychle spočítal čas, vzdálenost a trasu. Když býval tajným agentem, tak se vskutku stal zdatným námořníkem, který pilotoval všechny čluny, od těch s doutníkovým tvarem, které střežily bývalé prezidenty s jejich láskou pro plavbu, při níž se třásly všechny kosti v těle, až po důstojné kolesové parníky s tak vzácnými cestujícími, jakými byla vnoučata těch bývalých prezidentů.

„Okay, držte kurs.“

Nasměrovala příď ven do otevřeného plavebního pruhu a zapnula páku přímého chodu na plný plyn. Velká jachta Sea Ray nejdříve trochu zamručela, jako by se probouzela. Ale pak se její lodní šrouby zakously do vody a začaly ji odhazovat na všechny strany. Příď se začala pomalu zvedat do vzduchu jako když se mazaný mustang chystá zbavit svého jezdce z jeho vyvýšeného místa. A pak člun udělal velký skok kupředu. Během několika sekund již pluli na volné vodě čtyřicetikilometrovou rychlostí. Michelle zamířila přímo do čelistí blížící se bouře na jezeře o ploše asi sto čtverečních kilometrů, aniž věděla, kam měla plout.

96. KAPITOLA

„Tak řekněte, Eddie, kam nás vezete?“ zařval King, když se snažil překřičet rámus způsobený dvěma motory typu Mercury a hromobitím.

Měl svázané ruce a nohy rybářským vlascem a ležel na boku na palubě vedle kapitánského sedadla. Sylvia seděla na zádi, spoutaná podobným způsobem. Eddie řídil vstoje, vítr mu stranou rozhazoval jeho husté vlasy.

„Co se staráte? Na zpáteční lístek z této cesty to nevypadá.“

„Chcete nás tedy zabít? Ale proč, když už jste své vykonal? Dostal jste přece každého, po kom jste šel.“

„Nikoli každého, starý brachu. Mimochodem, vyhrál jsem sázku.“

„Jakou sázku?“

„Když jste mé dopadl, řekl jste, že je po všem, a já řekl, že tomu tak není.“

„Blahopřeji.“

Eddie změnil kurs na východ, projel velkou vlnou, která prudce otřásla člunem. King se uhodil do hlavy o laminátovou stěnu, která byla za ním.

„Jestliže nezpomalíte, zabijete nás dříve, než se dostanete tam, kam chcete.“

V odpovědi Eddie přidal dokonce ještě více plynu.

„Eddie, prosím,“ zezadu vzlykla Sylvia.

„Držte hubu!“

„Eddie…“ znovu začala.

Eddie se obrátil a vypálil kulku, která minula jen o pár centimetrů její levé ucho. Vykřikla a svalila se na palubu.

S obrovským rachotem udeřil štíhlý blesk do dubu na malém ostrově, který právě míjeli. Strom explodoval, ohořelé dřevospadlo do vody. Doprovázející rána byla mnohem silnější než hukot samotných motorů člunu.

King se o kousek posunul kupředu. V této svázané poloze neměl žádnou šanci proti tak fyzicky zdatnému muži, jakým byl Battle. Dokonce ani v regulérním zápase by ho pravděpodobně nezdolal. Podíval se na Sylvii. Stále ležela na podlaze paluby. Mezi všemi okolnímu zvuky slyšel její vzlykot. Snažil se posadit, po chvíli se mu to podařilo. Opřel se zády o stěnu člunu, pomalu se zvedl a usedl na místo vedle Eddieho.

Eddie se ohlédl a usmál se. „Líbí se vám rozhled z tohoto místa?“

King se rozhlížel. Znal jezero dobře, ačkoliv jako zkušený námořník věděl, že když je tma jako v pytli, tak všechno vypadá úplně jinak. Ale v jedné chvíli pluli okolo místa, ve kterém poznal důležitý orientační bod. Byla to stavba velikosti čtyřpatrového domu, který stál na jílovitém útesu vyčnívajícím z vody jedné z hlavních plavebních drah jezera. King zakřičel: „Podívejte, vypadá to, že směřujeme na východ, k přehradě.“ V duchu se modlil, aby jeho mobilní telefon byl stále otevřený. Pokud nebyl a Michelle se pokoušela ho zavolat, nemohl stisknout klávesu pro odpověď a zazvonění by v každém případě znamenalo prozrazení.

„Na východ k přehradě?“ řekl znovu, tentokrát ještě hlasitěji –

„Jak vidím, tak se na jezeru vyznáte,“ řekl Eddie a dal si další doušek teplého piva, které si zřejmě šetřil.

„Eddie, vím, proč jste všechny zabil.“

„Ne, nevíte.“

„Přišel jsem na to. Tylerová, Canney, Junior, Sally. A Hinsonová a Pembrokeová, abyste nás svedl ze správné cesty. Jedno ťuknutí, ano? Jedno odfajfkování.“

„Víte úplné hovno.“

„Váš otec byl strašlivý člověk, Eddie. Vím, že k tomu všemu vás dohnal právě on. Zabíjel jste kvůli němu, za to, co udělal vaší matce a vašemu bratrovi.“

Eddie namířil pistoli na Kingovu hlavu. „Řekl jsem, že hovno víte, proč jsem to udělal.“

King se kousl do rtů, snažil se udržet nervy pod kontrolou, což teď nebylo zrovna příliš snadné. „No tak dobře, řekněte mi tedy, jak to bylo?“

„Cožpak na tom záleží, Seane? Jsem cvok, stačí? Pokud mne nespálí na elektrickém křesle, budou mne muset jen zamknout a zahodit klíč. A možná, že nechají, aby mi někdo ve spánku rozpáral břicho. Pak si všichni hezky a pořádně oddechnou. Už není žádný Eddie. Je to úžasné, už není žádný Eddie a svět se bude věnovat svým záležitostem.“ Podíval se na Kinga a usmál se. „Hej, když vy umřete, tak vás alespoň bude dost lidí oplakávat. Mne nikdo.“

„Dorothea?“

„Ano, ta ano.“

„Remmy?“

„Myslíte?“

„Vy si to nemyslíte?“

Eddie zavrtěl hlavou. „Nechrne toho.“

„Řekněte mi o Steveu Canneyovi.“

„Co bych měl říkat?“

„Eddie, jste přece úctyhodný muž. Vy jste měl žít před sto padesáti lety. Poskytněte odsouzenému vyslovit jeho poslední přání. Vyprávějte mi o tom.“

Eddie se konečně usmál. „Co bych, sakra, měl říkat? Tak dobře. Vrátil jsem se tehdy právě z koleje. Rodiče se tenkrát opět hádali. Savannah byla malá, byly jí asi dva roky. Otec jí měl velice rád. Věděl jsem, že ten parchant pořád šuká s nějakými cizími ženami. Sledoval jsem ho a spatřil ho s Canneyovu manželkou. Když se jí narodil syn, pronikl jsem do nemocnice a přečetl si záznamy o krevních skupinách. Roger Canney nebyl otcem. Jméno skutečného otce jsem znal.“

„Je Savannah dítětem Bobbyho a Remmy?“

„Ó, ano. Myslím, že otec byl přesvědčen o tom, že se s ním matka chtěla tehdy rozvést. Pak ovšem otěhotněla. Zda k takovému sexu došlo i z její vlastní vůle, nebo to bylo jinak, tak na to byste se musel zeptat jí.“

„Proč se, sakra, nerozvedli?“

„Aby manželka Bobbyho Battlea odešla? Žádný takový rozmar by se nikdy v rodině nemohl stát. To by byla známka selhání. Velký Bobby Battle nikdy neselhal. Nikdy!“

„Remmy se s ním přece mohla rozvést, pokud by chtěla.“

„Myslím, že nechtěla.“

King přemítal, zda má položit ještě další otázku a dospěl k názoru, že by to mohla být jediná šance, která se mu nabízela. Čím déle udrží Eddieho mluvit, tím déle by mohli se Sylvií zůstat naživu. A kdo ví, možná by ho mohl přesvědčit, aby je nechal oba žít. „Eddie, proč jste nezabil toho chlapce? Toho Tommyho Robinsona?“

„Aby to povzbudilo jeho tátu a mně to usnadnilo život.“

„Ale Eddie. Tím jste si přece nemohl být jist.“

„Ostatně nebyl žádný důvod k tomu, abych ho zabil. Proč? Myslíte si, že se stanu čestným skautíkem jen proto, že jsem nedokázal zabít jednoho odporného kluka? Vždyť jste viděl, co jsem udělal Sally. Co mi, sakra, kdy udělala? Rozmačkal jsem jí tvář až na kost.“ Podíval se dolů a zmírnil rychlost.

Bouřka nabývala každou minutou na intenzitě a dokoncei FasTech měla problém, když se snažila prokousávat skrze vlny, které teď nabývaly obrovských rozměrů. Loďařská firma stavěla čluny, které patřily k nejlepším na světě a King se modlil, aby laminátové pláty tohoto plavidla vydržely divoké nárazy vln. Ale stačil jeden blesk, aby se vzňalo palivo v nádrži.

„A co Junior?“

„Toho je mi, do prdele, fakt líto. Ta blbá Sally. Proč nenabídla svoji pomoc? Sakra, Juniora jsem měl rád.“

„Nemohl dopustit, aby řekla pravdu. Nechtěl zranit svojí ženu.“

„Vidíte, tak to chodí. Vždycky je lepší říci pravdu. Oba ještě mohli žít, kdyby se drželi této zásady.“ Eddie nasál poslední kapku piva a plechovku hodil před palubu. Pohnul hlavou dopředu a dozadu, aby si uvolnil svaly na krku. „Vy jste, Seane, už někdy někoho zabil?“

„Pouze tehdy, když se mě pokoušeli zabít.“

„Chápu, nechci nás dva srovnávat. Ale co jste cítil těsně předtím, než jste ty lidi viděl umírat a věděl jste, co jste jim udělal?“

King si nejdříve myslel, že se to Eddie pokouší zlehčovat, ale když zachytil jeho pohled upřený do tmy před nimi, přesně pochopil, na co se Eddie vlastně vyptává.

„Cítil jsem, jako by zemřel kus mne samotného.“

„Myslím, že v tomto se od sebe odlišujeme.“

„Chcete tím říci, že vy jste z toho měl potěšení?“

„Ne, jen si myslím, že v době, kdy jsem začal zabíjet, jsem už byl mrtvý.“ Protáhl si paže a uvolnil svaly kolem krční páteře. „Nebýval jsem odjakživa takový. Nikdy jsem nikomu neublížil a nic nerozbil. Nepatřil jsem k těm lidem, kteří začali mučením zvířat a pak se propracovali k tomu, že stejné udělali nějakému člověku. Ten sráč jménem Chip Bailey se na tom podílel.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že jste nějaký průměrný sériový zabiják.“

„Opravdu?“ Eddie se usmál. „Chtěl jsem hrát profesionálně fotbal. Byl jsem docela dobrý, zatraceně dobrý středoškolský hráč. Mohl jsem se stát profesionálem. Lépe řečeno, mohl jsemi nemusel. Byl jsem silný jako býk, měl jsem dobré nohy a nesnášel jsem porážku – člověče, jak já nesnášel prohru. Ale nakonec z toho sešlo, asi mi to nebylo souzeno. Narodil jsem se příliš pozdě. Mnohem lépe by mě vyhovovalo devatenácté století.

V tomto století jsem až groteskně ztracen.“

„Kdy jste zjistil pravdu o vašem bratrovi?“

Eddie se podíval na Kinga a pak pohledem ještě zkontroloval záď člunu, kde seděla uslzená Sylvia. Podíval se znovu na Kinga a pomalu se zeptal: „Proč se na to ptáte?“

„Myslím, že tím to všechno začalo.“

„Oh, cože? Mám to považovat za nějakou velkou omluvu?“

„Většina lidí ve vaší situaci by žádala o ospravedlnění, o právní obranu, o něco, čím to všechno vysvětlit.“

„Domnívám se, že nejsem většina lidí.“

„Syfilis. Kdy jste se o tom dověděl?“

Eddie opět snížil rychlost. Člun teď jel necelou padesátkou. Byla to ovšem stále ještě velká rychlost, ale vrtule lodního šroubu už nevystupovaly z vody každých dvě stě metrů.

„Když mě bylo devatenáct,“ pomalu řekl Eddie a stále se přitom díval přes příď do dálky, jako kdyby se pokoušel o nějaký hrubý odhad polohy a pohybu člunu. „Nikdo v rodině nevěděl, že jsem na to přišel. Stále mě jen krmili lžemi o tom, jak můj bratr zemřel. Ale dověděl jsem se pravdu – oh, ano, našel jsem pravdu. Už více se mnou nemohli takhle mlátit o zem. Už nikdy.“

„To se stalo těsně předtím, než vás unesli?“

Eddie se zasmál. „Nemohu uvěřit tomu, že jsem byl po celá léta schopen udržet toto tajemství. Mýlím, že to Chipa skutečně překvapilo.“

„Mírně řečeno.“ King se podíval na Sylvii. Hleděla kamsi do tmavé vody a vždy sebou trhla, když se rozsvítil blesk a zahřmělo. Hladina jezera byla tak neklidná, že King začal cítit, jak se mu večeře v žaludku hlásí o slovo. I když bojoval s tím, aby zabránil zvracení, zeptal se: „Vytkl jste to někdy otci?“

„Co bych mu měl vytýkat? Byl to nezkrotný Bobby Battle. Parchant, který se přece nikdy nemýlil. Nikdy neuznal, co způsobil svému vlastnímu synovi. Svůj rozkrok musel otírat o každou šlapku v okolí, domů zanesl nákazu, zabil Bobbyho a dokonce se ani nezastyděl. To mne samozřejmě vůbec nepřekvapilo. Ani náznakem nedal najevo, že je mu líto, že zabil vlastní krev. Hrozné být svědkem toho, jak se bratrovi rozkládá mozek, oči vycházejí z důlků a červenají mu zuby. Poslední roky života strávil celou dobu v agónii. Jak to říkám, celou dobu. Bylo to, jako když někdo vezme krásný obraz a celý potřísní terpentýnem. Věděl jsem, že je to pořád můj bratr Bobby, ale už jsem ho jako takového nevnímal.“ Eddie několikrát rychle zamžoural očima. „Každým dnem, jsem, člověče, viděl, jak se ztrácí. Když začal být vážně nemocný, tak jsem jim řekl, vezměte ho k lékaři. Zatraceně, pomozte Bobbymu, pomozte mu. Prosím! A nikdy to neudělali. Jsi ještě jen malý kluk, řekli mi. Nerozumíš tomu, řekli mi. Člověče, já tomu rozuměl. Byl jsem si, sakra, naprosto jist, že už bylo pro Bobbyho příliš pozdě.“

„Doslechl jsem se, že váš bratr byl skutečně báječný člověk, dokonce i s bolestmi a se vším strádáním, kterého sužovaly.“

Eddieho rysy ve tváři změkly. „Měl byste ho, Seane, vidět. Byl to nejsladší chlápek. Byl vším, čím já nebyl. Než mu mozek zkolaboval, tak byl bystrý. Víte, myslím tím, že byl skutečně bystrým. Učil mne, pomáhal mi, pečoval o mne. Byl to můj velký bratr. Nebylo nic na světě, co bychom se jeden pro druhého nepokusili udělat. Byla to doba, kdy jsem byli spolu.“ King si všiml, že Eddiemu stékaly po tváři slzy, které se smíchaly s dešťovými kapkami. „A pak začal stonat a byl stále víc nemocný. Matka ho konečně vzala ke specialistovi. Nikdy mi neřekla, co jí ten lékař sdělil, ale Bobbymu bylo stále hůř. Zemřel čtyři dny po svým osmnáctých narozeninách. Otec byl tehdy na nějaké obchodní cestě. Matka do pokoje vůbec nevstoupila. A tak jsem bratra držel sám, držel jsem ho v náručí, až odešel navždy, a držel jsem ho ještě tak dlouho, až mě donutili odejít.“ Po chvilce odmlky Eddie dodal: „Bobby byl jediný skutečný přítel, jakého jsem kdy měl. Jediným člověkem, o kterém vím, že mne skutečně miloval.“

„Řekl jste, že reakce vašeho otce vás nepřekvapila. Překvapilovás něco jiného?“ zeptal se King zvědavě.

„Vážně chcete vědět, co mé překvapilo? Chcete to skutečně vědět?“

Kingovi se zdálo, že Battle vypadá jako malý kluk, který se zoufale snaží podělit s někým o nějaké dlouhodobě udržované tajemství.

„Ano, skutečně bych se to rád dověděl.“

„Dozvěděl byste se to, že moje drahá železná matka nepohnula ani prstem, aby zachránila vlastního syna. Svého zatraceně vlastního syna. A teď mi to vysvětlete, pokud můžete.“

„Eddie, to nemohu. Nevím, proč.“

Eddie se zhluboka nadechl a nabral do plic velkou dávku čerstvého vzduchu. „Vítejte v klubu.“ Zmírnil rychlost. „Jsme na místě.“ Když člun zpomalil, King se rozhlédl a snažil se rozpoznat okolí. Byla velká tma a možnosti jeho orientace byly minimální, i když se mu zde přece jen něco zdálo být povědomým.

Eddie z vodotěsného vaku vytáhl nůž a namířil jím na Kinga, který se zalekl a ucukl.

„Eddie, nedělejte to. Můžeme vám pomoci.“

„Obejdu se bez pomoci, Seane, ale děkuji za nabídku.“

Sylvia zezadu vykřikla: „Prosím, Eddie, nedělejte to.“

Eddie se na ní podíval, náhle se začal křenit a kývl, aby šla k němu. Když se nepohnula, vytáhl pistoli. „Příští kulka půjde přímo do vašeho mozku, doktorko. Hoďte se svým zadkem sem, ke mně.“

Začala se plná strachu k němu pomalu belhat. Přeřízl vlasec, kterým byla svázána a strčil ji dolů po schodech do přední kabiny a zavřel za ní dveře. Pak vložil ostří nože pod Kingovy nohy a jeho pouta uvolnil jediným čistým řezem.

„Seane, jděte na záď člunu,“ řekl Eddie a svůj rozkaz zdůraznil tím, že strčil hlavní pistole do Kingových zad.

„Co to děláte, Eddie?“

„Jen se otočíme o 360 stupňů, jen obeplujeme jedno kolečko. A teď si vylezte na obrubník a obraťte se.“

„To mne chcete zastřelit? Tady nebo ve vodě?“

Namísto odpovědi vzal Eddie svůj nůž a uvolnil Kingova zápěstí, když rozřízl jejich pouto. King se podíval na Eddieho.

V jeho pohledu byly vidět obavy.

„Nechápu to, Eddie.“

„Ne, nechápete to. Alespoň pokud jde o mne, to nemůžete pochopit.“ Eddie pak náhle svými silnými lokty strčil Kinga do prsou. King se převrátil a po hlavě spadl do vody.

Eddie se rychle vrátil do pilotní kabinky, nastavil přímý chod a ještě předtím, než mohl King vystrčit hlavu nad hladinu, tak FasTech prudce vyrazila.

Když se King vynořil, tak viděl, jak FasTech krouží okolo a pak zamířila směrem k němu.

King se obrátil a začal plavat pryč. Proč ho ten bastard nezastřelil a prováděl s ním takové věci? Proč ho nepřejel člunem? Když se FasTech k němu řítila, už v duchu cítil, jak se mu velké lopatky lodního šroubu zakusují do těla a jak se voda jezera zbarvuje jeho krví.

Na poslední chvíli se mu člun vyhnul a otočil se. Eddie zavolal: „Děkuji, že jste se ptal na mého bratra, Seane. Právě to vám zachránilo život. Užijte si ho.“

Člun s velkým řevem odplul, až se rychle změnil v tečku, než úplně zmizel ve tmě.

King volal: „Sylvia! Sylvia!“ Ale bylo to zbytečné. Otočil se, rozhlédl se a najednou si uvědomil, proč mu okolí něco připomíná. Vždyť místo, na které se právě díval, bylo jeho přístaviště. Byli v jeho zátoce. A tamhle přece stál na svém kotvišti jeho motorový člun.

FasTech už byla mimo dohled. Jak je Eddie mohl tak rychle najít?

A pak ho to napadlo. Vzpomněl si, co Eddie řekl. O 360 stupňů. Obepluje celý kruh.

King ze všech sil plaval ke svému přístavišti.

97. KAPITOLA

Michelle se řítila tmou po jezeře v člunu Sea Ray směrem k domu Sylvie a Williams stál za jejími zády.

„Spojení ve vašem mobilu se vytratilo,“ řekl zachmuřeně.

„To asi ta bouřka,“ řekla.

„Asi ano,“ řekl.

Pohlédla vzhůru. „Nevidím nikde vrtulník.“

„Zatraceně, Michelle, co byste chtěla v tomto počasí? Nemůžete přece riskovat životy celé jedné skupiny lidí.“

„Sakra, proč ne? Devět let svého života jsem dělala takovéto věci u tajné služby!“

„Ale jděte, děláme co můžeme.“

„Co je to?“ řekla náhle.

„Co je jako?“

„To je telefon!“ vykřikla. „Můj telefon, kde je?“

„Na zadním sedadle.“

„Podržte kormidlo!“

Michelle se vrhla k telefonu a stiskla klávesu příjmu. Srdce jí poskočilo, když zaslechla jeho hlas.

„Michelle, slyšíš něco v telefonu?“

„Ano, Todd a já jsme v člunu a teď jedeme k domu Sylvie. Všechny jsme svolali na pomoc.“

„Poslouchej, Eddie stále drží Sylvii. Zamířil k zátoce pod tím místem, kde bylo nalezeno první tělo. Víš, kde to je?“

„Ano.“

„Teď tam také jedu ve svém člunu.“

Michelle rychle vletěla na sedadlo řidiče s telefonem přitisknutým k uchu. Chopila se kormidla a udělala s člunem tak divoký obrat, že dostala jeho palubu téměř do kolmé polohy s vodní hladinou. Williams znovu spadl.

„Už je to dobré,“ řekl, když vstal. „Deset minut. Všechny tam musíme poslat. Oh, a co Sean?“

„Ano, je tam.“

„Díky bohu, že žije.“

Eddie zamířil přídí přímo k okraji jílovitého břehu zátoky, vypnul motor a nechal FasTech přistát. Začal otvírat dveře kabiny.

„Hej, doktorko, tak a jde se ven!“

Proud kapaliny hasícího přístroje ho zasáhl přímo do obličeje. Couvl, ale na hlavu mu dopadl kanystr. Oslepený, chytil se za tvář a klesl do kolen. Ale vycítil, když se Sylvia snažila proniknout kolem něho. Natáhl svojí silnou paži a zachytil ji.

„Pusť mne, ty bastarde, pusť mne,“ vykřikla.

Eddie si druhou rukou otřel obličej, ale očima stále zuřivě pomrkával. Chytil ji za zadní část košile, celou ji nadzvedl do vzduchu a hodil ji do bahna u břehu, kam dopadla s velkým žuchnutím a zůstala ležet.

Otevřel příruční skříňku s nářadím a vytáhl odtud krátkou sekeru, seskočil z přídě a po kotníky zapadl do bláta. Chvíli se brodil vodou a ponořil si hlavu pod vodu, aby si ji očistil od látky, kterou na něho nastříkala z hasícího přístroje. Postavil se, rozhlédl se po jezeře a v dálce spatřil záblesk bouřky. Nadechl se, obrátil se a šel k ní.

„Vstaňte.“

Sylvia byla zticha.

„Řekl jsem, abyste vstala.“ Svůj rozkaz zdůraznil kopancem do jejích žeber.

„Myslím, že mám zlomenou ruku,“ zamumlala.

„Kterou?“

„Levou.“

Sklonil se k ní, chytil ji za levou paži s natáhl ji, až bolestí zaúpěla.

„Zatraceně, vždyť mě zabiješ, bastarde!“

„Správně, to také udělám.“ Chopil se jí a odtáhl ji do lesa.

Kingův člun letěl po hladině jako šíp. Ohlédl se a spatřil za sebou záblesk světla, asi čtyři sta metrů vzadu. Stiskl mobilní telefon, který nějak přežil pobyt ve vodě.

„Jseš to ty, to světlo za mnou?“ zeptal se.

Michelle odpověděla. „Ano, už jedu.“

King zpomalil, protože potřeboval zamanévrovat do úzkého zálivu. Jakmile spatřil stojící FasTech u břehu, zhasl světla.

„Tak dobře,“ řekl do telefonu. „Vypadá to, že už nejsou na člunu.“

Plavidlo Michelle se objevilo u vstupu do zátoky. Zpomalila, zhasla světla a zastavila se v mělké vodě vedle Seanova člunu.

„Máš zbraň?“ zavolala.

Ukázal jí svojí pistoli. „Zastavil jsem se pro ni v hausbótu, než jsem vyrazil sem.“

Michelle a Todd si vzali z kabiny Sea Ray svítilny a pak se všichni tři přebrodili ke břehu s namířenými pistolemi na FasTech pro případ, že by tam Eddie číhal.

Kryjíce jeden druhého rychle člun prohledali a kromě použitého hasícího přístroje nic nenašli.

Vstoupili na břeh a vydali se do lesa.

„Bude lépe, když se rozestoupíme,“ řekl King, „ale držme se na dohled. Žádné svícení. Jinak by nás snadno dostal.“

Prudký blesk osvítil protější kopec s takovým hromobitím, až se země zachvěla.

„Pokud nás dřív nedostane nějaký zatracený blesk,“ zamumlal Williams.

Opatrně se dostali až na vrchol kopce a rozhlédli se.

„Ještě asi sto osmdesát metrů a pak doprava a tam je přece to místo, kde byla nalezena první oběť, pokud se nemýlím,“ zašeptal King.

„Tak nějak to bude,“ řekla Michelle.

„Musíme teď postupovat pomalu a potichu,“ řekl Williams. „Ten chlap je úplný cvok, ale mazaný jako čert. Nechci skončit jako Chip…“

Sylviin výkřik je zasáhl přímo žaludku.

King se řítil z kopce, Michelle v jeho patách a Williams se kodrcal v závěsu.

98. KAPITOLA

„Proboha, prosím, nedělejte to.“

Sylvia klečela na kolenou a hlavu měla položenou na prohnilém pařezu. Eddie ji držel v této pozici svým kolenem zatlačeným do jejích zad.

„Prosím,“ opět vzlykla. „Prosím.“

„Ticho!“

„Proč to děláte? Proč?“

Zasunul pistoli do opasku s nástroji, který si zapnul v člunu a vyndal černou masku z vnitřní strany své gumové kombinézy. Nasadil si ji, upravil oční otvory, aby mohl vidět. Nebyla to maska s nitkovým křížem, kterou zabavila policie, ale pro tuto improvizovanou popravu bude stačit.

Uchopil sekyru do své silné ruky.

„Nějaké poslední slovo?“

Sylvia byla bolestí a strachem téměř v bezvědomí. Začali si pro sebe cosi mumlat.

Eddie se zasmál. „Modlíte se? Do prdele! Měla jste šanci.“

Zvedl sekyru nad hlavu. Ale ještě předtím, než ji mohl zaseknout do jejího krku, rukojeť sekyry se roztříštila.

„Fantastická trefa, Maxwellová,“ zabručel Williams, když vyrazili kupředu.

Jestliže si mysleli, že se Eddie snadno vzdá, tak na to rychle zapomněli.

Uskočil stranou, ale dost daleko, aby se dostal k prudkému svahu, udělal několik kotoulů a sklouzl až na dno rokle. Pak se okamžitě postavil a běžel pryč.

King utíkal k Sylvii a vzal ji do náručí.

„Už je dobře, Sylvio,“ jemně šeptal King. „Už jsi v pořádku.“

King si všiml, že nastal nějaký prudký pohyb.

„Michelle!“ vykřikl.“Nedělej to!“

Michelle zmizela za vrcholkem kopce a sklouzla dolů do rokle. Povedlo se jí to zrovna tak rychle jako Eddiemu. Začala ho pronásledovat.

„Zatraceně,“ sykl King. Předal Sylvii do péče Williamse a pustil se za ní.

Běžící King se mohl pouze domýšlet, kudy utíkali a to jen, když blesk osvětlil okolí anebo když před sebou zaslechl jejich dupot.

„Proč to, sakra, děláš?“ volal na Michelle, ačkoli věděl, že ho nemůže slyšet.

Poté, co strávil poslední hodinu s Eddiem Battlem, už neměl nejmenší chuť se setkat s tímto mužem, dokud nebude za mřížemi a hlídaný dvanácti strážci. A možná, že i tak jim uteče.

Náhle se zastavil, protože zvuky před ním přestaly.

„Michelle?“ sykl. „Michelle?“

Uchopil pistoli a v obloucích s ní mířil do různých směrů, a občas se ohlížel přes rameno pro případ, že by se Eddie pokusil udeřit ze zálohy.

Michelle stála vpředu a intenzívně se dívala na houštinu. Pohlédla dolů právě v okamžiku, když zjistila, že jí po těle tancuje slabé červené světýlko. Rychle vsunula ústí pistole do malé mezery v divokém cesmínovém keři, za kterým byla schovaná a lehce odkryla pár větviček. Vpravo od ní se něco pohnulo, ale byla to jen veverka.

Zaslechla za sebou zvuk a rychle se otočila.

„Michelle?“

Byl to King, vzdálený asi šest metrů. Šel po jiné stezce a od ní ho dělila stěna ostružiníku.

„Drž se zpátky,“ procedil mezi sevřenými zuby. „Zastavil se právě tady vpředu.“

Obrátila se a čekala. Zablesklo se a to bylo vše, co právě potřebovala. Byla na okraji keře, trochu ustoupila a pak se pomalu přikrčila, aby se dostala za Eddieho záda.

Opět zahřmělo. Vzápětí vpravo zaslechla nějaký šramot. Otočila se a ihned tím směrem vystřelila. Uviděla před sebou červené světlo záblesku exploze, které se zase rychle vytratilo.

Nemohla vědět, že Eddie mezitím obešel její místo a ve stejné chvíli i on stiskl spoušť své pistole. Ačkoliv to byla pravděpodobnost miliardy k jedné, obě kulka se srazily, což způsobilo velký explozivní výboj, jakého byla svědkem.

Eddie ji tvrdě udeřil pod pás, což jí vyrazilo dech a srazilo tváří k zemi. Byl to úder k zastavení útočníka přesně podle učebnice. Do úst se jí okamžitě dostalo tolik bláta, listí a větviček, že sotva mohla dýchat. Natočila se a pokoušela se ho kopnout, ale byl rychlejší a přitiskl ji k zemi. Měl neuvěřitelnou sílu. Nemohla se vymanit z jeho železného sevření, bylo to jako se když se malé dítě snaží uniknout svému otci. Chtěla vstát, ale ani to nešlo, protože byla zaklíněna pod horou sto dvaceti kilogramů.

Zatraceně. Vyplivla všechnu tu špínu, co se jí dostala do úst. Kdyby ho tak mohla ze sebe shodit, zasadila by mu omračující ránu nohou, která jí mohla poskytnout naději. Ale byl prostě příliš silný. Ucítila, jak jí jednou rukou jde po krku a druhou se snaží držet její paže. Začala sebou zuřivě házet, aby ho ze sebe shodila, ale minulo se to účinkem. Zkoušela zavolat, ale ani to nešlo. Začalo jí ubývat sil. Mozek měla najednou těžký a v údech cítila bodavou bolest.

Je to konec? Vypadá tak konec?

A pak se všechno uvolnilo. Tíha nad ní povolila. Byla volná a Michelle věděla, že právě zemřela rukou Eddieho Lee Batllea. Obrátila se a spatřila jeho tvář, jak se na ní dívá a směje se tomu, co právě provedl.

Ale bylo to jinak. Nedíval se na ní. Posadila se a rychle se od něho odvalila. Teprve pak si všimla, kam vlastně hledí.

Stál tam King. Oběma rukama svíral pažbičku pistole. Mířil přímo na Eddieho, který o kousek ustoupil. Kingovy šaty byly rozedrané na kousky a tvář i ruce potřísněné krví, od toho, jak se k nim prodíral ostružinovým houštím.

„Nebyl bych ji zabil, Seane.“

King se třásl hněvem. „Bastarde.“

Eddie pořád ustupoval s rukama nad hlavou.

„Ještě jeden krok a dostanete to přímo mezi oči, Eddie.“ Eddie se zastavil, ale ruce mu začaly poklesávat.

„Ruce nad hlavu!“ vyštěkl King.

Michelle se postavila a rozhlížela se po své pistoli.

„Hej, Seane, do toho a vystřelte,“ řekl Eddie unaveně. „Ušetřte státu velké výdaje spojené s mým pobytem ve vězení a pohřbením po popravě.“

„Takhle to nehodlám udělat.“

„Jen do toho, Seane. Člověče, jsem vyřízen. Nic po mně nezůstane.“

„Ale ano. Nemějte strach.“

„Myslíte?“

„Vlastně se s vámi vsadím.“

„Sakra, říkáte, že…“

Eddie vyskočil, ruka mu sklouzla dozadu a vytáhl pistoli. Michelle vykřikla.

Vyšla rána.

King popošel kousek kupředu a pohlédl na ležícího Battlea. Odkopl jeho pistoli a uviděl, že Eddie krvácí na rameni, kam dopadla kulka, než vyšla jeho zády ven.

„Tentokrát jsem sázku vyhrál já, Eddie.“

Eddie se na něho chabě usmál. „Jen jedno ťuknutí, člověče. Jen jedno odfajfkování.“

99. KAPITOLA

Eddie Batde se přiznal ke každé vraždě, kterou spáchal. Jelikož s vyšetřovateli a soudními orgány plně spolupracoval a zodpověděl všechny jejich otázky a protože byly jisté pochybnosti o jeho psychické stabilitě, jeho obhájcům se podařilo, že byl odsouzen nikoli k trestu smrti, ale na doživotí s vyloučením možnosti propuštění na svobodu. Ze všech stran se okamžitě ozývaly protesty. Po ulicích Wrightsburgu pochodovali aktivisté požadující po Eddieho trest smrti. Objevily se požadavky na odstoupení guvernéra, prokurátorů a soudců, kteří měli co do činění s tímto případem. Battleově rodině – alespoň těm, kteří ještě zbývali – vyhrožovali zabitím. Všeobecně se předpokládalo, že bez ohledu na výši bezpečnostních vězeňských opatření, bude Battle během jednoho měsíce mrtvý.

King už se o to příliš nezajímal. Poté, kdy postřelil Eddieho, pomohl snést jak jeho, tak Sylvii do člunů, které je odvezly do nemocnice. Oba se úplně uzdravili, ačkoliv King zapochyboval, zda Sylvia zůstane po této zkušenosti stejná jako předtím.

Sakra, asi bych už nikdy nebyl stejným člověkem, pomyslel si King.

Dlouho jezdil v člunu za denního světla, aby si vybavil trasy z té strašné předešlé noci. Trochu o tom s Michelle mluvili, ale spíše jen vyhýbavé. Byli z toho vyčerpaní. Ale vroucně mu děkovala za záchranu svého života.

Stále kroutila hlavou, když si to připomínala. „Nikdy předtím jsem se necítila tak bezmocná, Seane. Nikdy jsem se nesetkala s tak silným člověkem. Jako by měl v sobě cosi, co není z tohoto světa.“

„Myslím, že ano,“ odpověděl King.

Když pak King seděl u stolu a znovu o všem přemýšlel, vybavila se mu poslední Eddieho slova, když zakrvácený ležel tam na kopci. Co mohla znamenat?

„Jen jedno ťuknutí, člověče.“ Ta čtyři slova bušila do jeho mozku a nemohl se jich zbavit. Nakonec se zvedl od stolu a odjel k Battleům. Mason mu řekl, že Remmy je doma.

V hale stálo několik zavazadel.

„Někdo se chystá na cestu?“ zeptal se King.

„Savannah dostala práci za oceánem. Dnes odjíždí.“

Jak je šťastná, pomyslel si King, když ho Mason doprovázel po chodbě.

Remmy byla bledší než kdykoli předtím. Popíjela kávu. King měl pocit, že už to musí být toho dne nejméně patnáctý šálek.

„Slyšel jsem, že Savannah odjíždí,“ řekl, když je Mason nechal o samotě.

„Ano, ale řekla, že přijede na vánoce,“ odpověděla s nadějným výrazem ve tváři.

Nebo ne, pomyslel si King.

„Už se Dorothea vrátila z léčení?“

„Ano. Je ve vedlejším pokoji. Chci jí pomoci v jejích finančních problémech.“

„To je dobré vědět. Není důvod k tomu, aby se člověk nepodělil o své jmění. A ona přece patří k rodině. Policie ji už nepodezřívá z Kyleho smrti?“

„Nemyslím si, že by ji podzírali. Pochybuji, že se jim to vůbec někdy podaří vyšetřit.“

„Člověk nikdy neví.“

O Eddiem nepadlo ani slovo. Co také o něm říci?

King měl nutkání už odejít, když se nakonec rozhodl píchnout do vosího hnízda. „Remmy, přišel jsem, abych vás poprosil o odpověď na jednu otázku. Týká se to vašeho bývalého zaměstnance, Billyho Edwardse.“

Ostře se na něho podívala a řekla: „Toho mechanika?“

„Ano, toho.“

„A o co jde?“

„Potřebuji vědět, kdy od vás přesně odešel.“

„To se dá vyčíst z výplatního záznamu.“

„Předpokládal jsem, že takhle odpovíte,“ řekl King a netrpělivě se na ní díval.

„Chcete to vědět teď hned?“

„Ano, teď hned.“

Když se vrátila s vyžádanými záznamy, King se již měl k odchodu. Ale pak ho něco zarazilo.

Díval se na dokonale oblečenou a pečlivě upravenou Remington Battleovou, která seděla v krásném starém křesle jako ztělesnění aristokratické jižanské velké dámy.

Zvedla oči. „Máte ještě něco?“ zeptala se chladně.

„Stálo to za to?“

„Co mělo stát za co?“

„Být ženou Bobbyho Battlea. Stálo to za to, že jste přišla o dva syny.“

„Jak se opovažujete!“ řekla ostře. „Umíte si představit v jakém jsem žila pekle?“

„Ano, to není těžké uhádnout. Proč mi tedy neodpovíte na moji otázku?“

„Proč bych měla?“ odsekla.

„Nazvěme to jako šlechetný čin kultivované a důstojné dámy.“

„Váš sarkasmus mi absolutně nic neříká.“

„Pak mi tedy dovolte, abych to řekl přímo. Bobby mladší byl vaším dítětem. Jak jste ho mohla nechat takhle zemřít?“

„Tak to nebylo!“ řekla silnějším hlasem a dodala: „Myslíte si, že volba, jakou jsme měli, byla buď a nebo? Myslíte si, že jsem svého syna nemilovala?“

„Remmy, slova se snadno vypustí z úst, ale skutky jsou mnohem těžší. Tak jako obstát vedle vašeho manžela. Tak jako najít odvahu k tomu, abyste mu řekla, že mu nevyčítáte, kde si uhnal tu nemoc, ale že jeho syn potřeboval kvůli tomu lékařskou péči. Nebylo ani tenkrát příliš těžké určit diagnózu. Kdybyste chlapci nechali nasadit penicilín, tak šance na uzdravení byly mimořádně dobré a oba vaši synové by dnes patřili do vašeho života. Myslela jste někdy na to i z tohoto hlediska?“

Remmy začala něco říkat a pak se zarazila. Odložila šálek s kávou a složila ruce do klína.

„Možná jsem tehdy nebyla tak tvrdá jako teď.“ King zahlédl v jejích očích třpyt slzy. „Ale nakonec jsem se správně rozhodla. Nechala jsem Bobbyho mladšího prohlédnout u specialistů od všech druhů medicíny“.

„Ale to už bylo příliš pozdě.“

„Ano,“ řekla Remmy tiše. „A pak přišla rakovina. Nemohl již dále bojovat.“ Otřela si slzy, sáhla po kávě, ale zarazila se a pohlédla na něho.

„Seane, každý se přece v životě rozhoduje sám,“ řekla.

„A řada lidí špatně.“

Zdálo se, že Remmy chtěla poznamenat něco kousavého, když ji King zastavil tím, že vytáhl jednu fotografii ze stojánku na poličce. Byli na ní Eddie a Bobby mladší jako děti. Rychle si dala před ústa ruku, jako by chtěla potlačit vzlyknutí. Dívala se na Kinga a po tváři jí kanuly slzy. „Když jsme se brali, tak byl Bobby úplně jiný člověk. Možná jsem na něm tolik lpěla v domnění, že se všechno vrátí a on bude jako dřív.“

King vrátil snímek na původní místo. „Myslím, že muž, který nechá svého vlastního syna zemřít, aniž by podal ruku k jeho záchraně, si nezaslouží, aby se na něho čekalo.“

Odešel. Ani jednou se neohlédl.

Když se King dostal ven, zahlédl řidiče, jak vynáší zavazadla Savannah do černého sedanu. Savannah vystoupila z vozu a šla mu naproti.

„Chtěla jsem vás vidět, než odjedu,“ řekla a pokračovala. „Slyšela jsem něco z toho, co jste řekl matce. Neposlouchala jsem za dveřmi, jen jsem zrovna šla kolem.“

„Upřímně řečeno, nevím, zda je mi jí líto, nebo se mi protiví.“

Podívala se směrem k domu. „Vždy chtěla být matriarchou této velké jižanské rodiny. Víte, svým způsobem dynastie.“

„To se jí naprosto nepodařilo,“ poznamenal King.

Savannah na něho pohlédla a řekla: „Víte, celá ta věc… prostě myslím si, že se utvrzovala v přesvědčení, že se jí to podařilo. Otce v soukromí nenáviděla, avšak na veřejnosti z něho dělala idol. Milovala své syny a přesto je obětovala, aby zachránila manželství. Nedává to žádný smysl. Jediné, na co teď myslím, je dostat se, sakra, odtud pryč. Dalších deset let se budu snažitotom všem přemýšlet. Ale jen z dálky.“

Objali se a King jí podržel dveře.

„Přeji vám hodně štěstí, Savannah.“

„Oh, Seane, řekněte prosím Michelle, že jí děkuji za všechno, co udělala.“

„Řeknu jí to.“

„A také jí řekněte, že si beru k srdci její radu o tetování.“

King se na ní zvědavě podíval, ale neřekl nic. Když se vůz rozjel, zamával na pozdrav.

Pak odjel do redakce Wrightsburg Gazette a bezděčně si sedl ke stejnému čtecímu zařízení, jako Eddie, když se sem tehdy v noci vloupal.

King procházel cívku dozadu, až našel okénko mikrofilmu s přetiskem novinové stránky, kterou hledal. Šlo o datum, kdy Edwards musel odejít od Battleů. Ale přesto nenašel to hlavní, oč se mu jednalo. Pak mu došlo, že se to muselo stát mnohem později, takže už to jako zprávu nemohli zařadit do večerní uzávěrky téhož dne. Musel si tedy na čtecím zařízení najít okénko z následujícího dne. Nemusel se dlouho zdržovat čtením. Bylo to mezi zprávami na titulní straně. Pečlivě celou zprávu přečetl, opřel se a nakonec si položil hlavu na desku stolu, když se jeho mysl začala toulat v oblastech, které se mu jevily jako skutečně nemyslitelné.

Když se postavil, všiml si zdi, na kterou tehdy Eddie napsal své vzkazy. Už to bylo smazáno, ale stejně tam stále ještě byly stopy slova, které tam vepsal.

STRUK

Několik dní předtím procházel různé kombinace slova: stan, test, text. Nic nezabíralo. Ale byl přesvědčen, že Eddie by nenapsal žádné slovo, které by nemělo nějaký význam.

King vytáhl z kapsy šifrovací kotouč a chvíli si s ním hrál. Nosil jej sebou z jistého důvodu. Už před delší dobou zjistil, že pomocí frekvenční analýzy lze rozbít i sebedelší zakódovaný text. Šlo o přímočarou metodu. Některá písmenka abecedy se vyskytují mnohem častěji než jiná. A písmenko, které se objevuje víckrát než všechna ostatní je e. Tento objev umožňoval dešifrantům být na koni dost dlouho, než zase v minulém století šifranti přišli na jiné způsoby zakódování.

King otáčel vnějším kroužkem číselného kotouče tak dlouho, až se písmenko e dostalo do polohy proti písmenku a. Jen jedno ťuknutí. Podíval se znovu na zeď a v duchu si e dosadil za a. A nyní již četl:

TEET

To ale nedávalo vůbec žádný smysl. Co je to teet? Jako dělová koule rychle vyletěl a spěchal do své kanceláře. Ihned zapnul internet a ve vyhledávacím souboru vyťukal slovo teet a jen tak z recese k němu ještě přidal slovo zločin. Nečekal, že najdeš něco objevného. Ale vyběhl dlouhý seznam. Asi něco bezcenného, pomyslel si. Ale stačilo, když se podíval na samotná první jména, rychle povyskočil.

„Oh, můj Bože,“ řekl. Četl všechno tam i zpět. Cítil, jak mu vyběhl pot na čele a po celém těle. „Oh, můj Bože,“ opět vzdychl.

Pomalu vstal ze židle. Byl rád, že zde Michelle nebyla. Nemohl by se jí podívat do tváře. Teď ne.

King si musel ještě nějaké věci vyjasnit, aby měl jistotu. A pak půjde a všechno bude muset řešit tváří v tvář. Pochopil, že to bude jedno z nejtěžších rozhodnutí, jaké kdy musel podstoupit.

100. KAPITOLA

O dva dny později King zaparkoval vůz před budovou, kde pracovala Sylvia. Vystoupil a vešel dovnitř. Sylvii zastihl v kancelářské části její ordinace.

Seděla za stolem, levou paži na pásce. Podívala se na něho a usmála se, pak vstala a objala ho.

„Necítíš se ještě jako poloviční člověk?“ zeptala se.

„Zápasím s tím,“ řekl tiše. „Co ruka?“

„Skoro tak dobrá, jako nová.“

Sedl si naproti ní, zatímco ona se posadila na okraj svého stolu.

„Poslední dobou jsem tě moc neviděla.“

„Měl jsem toho jaksi dost na práci,“ odpověděl.

„Mám lístky do divadla do Washingtonu na příští sobotu. Nebylo by to příliš troufalé, kdybych tě požádala, jestli by jsi nejel se mnou? Samozřejmě oddělené hotelové pokoje. Absolutně bez rizika.“

King se díval na nástěnný věšák. Dámský kabát, svetr a boty byly úhledně seřazené, bud zde nebo na vedlejší poličce.

„Děje se něco, Seane?“

Podíval se na ní. „Proč si, Sylvio, myslíš, že po nás šel Eddie?“

Její chování se okamžitě změnilo. „Je to blázen. Pomohli jsme ho dopadnout. Nebo alespoň jsi to byl ty, kdo to zvládl. Proto tě nenáviděl.“

„Ale mne pustil. A tebe si nechal. Přidržel ti hlavu na pařezu, aby jí usekl. Jako popravčí.“

Její tvář se zlostně zkroutila. „Seane, ten chlap už zabil devět lidí, většinou namátkově.“

Z kapsy vytáhl kus papíru a podal jí ho. Sedla si za stůl a pomalu četla.

Pak zvedla oči. „To je novinový článek o smrti mého manžela.“

„Byl obětí autonehody, kterou zavinil řidič, jenž z místa ujel a případ nebyl nikdy vyřešen.“

„Znám to dobře,“ řekla chladně a vrátila mu výstřižek. „A co má být?“

„Být má to, že ve stejné noci, kdy byl George Diaz takto zabit na silnici, byl poškozen i Rolls-Royce, jehož majitelem byl Bobby Battle. A hned následující den Rolls zmizel a mechanik, který se staral o Bobbyho vozy, byl z práce okamžitě propuštěn.“

„Tím chceš říci, že mého manžela zabil ten mechanik?“

„Ne, tím chci říci, že ho zabil Bobby Battle.“

Ohromeně se na něho podívala. „Proč by to, sakra, dělal?“

„Aby tě pomstil. Mstil se za ženu, kterou miloval.“

Sylvia vstala, prsty zaryla do desky svého psacího stolu. „Co tady, zatraceně, hodláš zjišťovat?“

Nyní se změnilo zase Kingovo chování. Poposedl si a řekl: „Sedni si, Sylvio. Je toho hodně, co ti musím říci.“

„Já…“

„Sedni si!“

Pomalu se svezla do křesla, aniž by se na něho podívala.

„Jednou jsi mi vyprávěla, že jsi spatřila Lulu Oxleyovou u gynekoložky, ke které jsi i ty chodila. Naznačila jsi mi, že Lulu změnila lékaře. Ale ona žádného lékaře nezměnila. Lékaře jsi změnila ty.“

„A to je nějaký zločin?“

„Dostanu se k tomu. Dověděl jsem se jméno tvé nové gynekoložky od té tvé původní a tak jsem ji jel navštívit. Ordinuje až ve Washingtonu. Proč tak daleko, Sylvio?“

„To se tvého zatraceného byznysu vůbec netýká.“

„Když jsi byla před třemi a půl lety podrobena operaci, tak ji prováděl tvůj manžel. Řekla jsi, že byl nejlepší. Ale tehdy se nestalo nic jiného, než že při tvé operaci pozměnil program. To jsem zjistil, až když jsem si promluvil s přítelem chirurgem. Řekl mi, že zákrok u prasklé vychlípeniny je jeden z málo vzácných, který operatérovi umožňuje, že může udělat ještě něco ‚navíc’i v pánevní oblasti, což nejpravděpodobněji unikne pozornostii lidem, kteří mu asistují.“

„Mohl by jsi, prosím, přejít k věci!“ vykřikla.

„Vím, Sylvio.“

„Co víš?“ zeptala se prudce.

„Vím, že podvázání vejcovodu bylo u tebe provedeno bez tvého vědomí a že to způsobilo tvoji neplodnost.“

Nastalo dlouhé ticho. „Nevíš, o čem mluvíš…“

King ji přerušil. „George Diaz velmi dobře zkorigoval tvoji vychlípeninu a odoperoval tlusté střevo, ale současně podvázal tvé vejcovody. A to udělal záměrně. Ke své gynekoložce jsi za této situace už nemohla jít: jak bys to vysvětlila? A tak jsi začala navštěvovat jinou, zřejmě s padělanými dokumenty a ta je odstranila. Navštívil jsem ji pod záminkou, že moje ‚manželka‘ má problémy s vejcovody a že ty jsi mi ji doporučila, neboť u tebe provedla dokonalý zákrok. Kvůli důvěrnému charakteru těchto záležitostí mi toho mnoho neřekla, ale mně to stačilo, abych si potvrdil své podezření. A tvé poškození bylo trvalé, že? Už nikdy nemůžeš mít děti.“

„Ty parchante, jak si dovoluješ…“

King ji opět přerušil. „Tvůj manžel zjistil, že ty a Bobby jste milenci. Starý pán ti učaroval jako stovce jiných před tebou. A George se pomstil za tvoji nevěru. A pak jsi se zase pomstila ty.“ King vzal fotografii George Diaze z jejího stolu a obrátil ji tváří dolů. „Přede mnou si nemusíš pěstovat fasádu ubohé, trpící vdovy.“

„Když byl George zabit, tak jsem ležela v nemocnici.“

„To je pravda. Ale vsadil bych se, že ti manžel řekl, co provedl. Chtěl, aby jsi věděla, jak se ti pomstil za tvoji zradu. A ty jsi navštívila Bobbyho a řekla mu o tom. A on vzal svého Rolls-Royce, přijel k vašemu domu a když viděl, jak Diaz vychází, tak to do něho napálil. Z počátku jsem si myslel, že Bobby srazil manželku Rogera Canneyho ze silnice a zabil ji, protože její smrt nastala přibližně ve stejné dobé, když byl zabit George. Ale to, co se přihodilo Canneyové, to byla obyčejná autonehoda. Ovšem tvůj manžel byl zavražděn.“

„To všechno jsou jen domněnky. A dokonce i kdyby se to stalo, jak říkáš, neudělala jsem nic špatného. Nic.“

„To špatné teprve přijde. Zabila jsi Bobbyho. Vstříkla jsi smrtelnou dávku chloridu draselného do přívodu jeho infúze.“

„Vypadni z mé kanceláře!“

„Půjdu, jen co to dopovím,“ odsekl.

„Nejdříve říkáš, že jsem jeho milenkou, pak zase jeho vražedkyní. Jakou bych asi mohla mít motivaci k tomu, abych ho zabíjela?“

„Měla jsi obavy, že se to odhalí,“ King řekl prostě a pokračoval: „Ve stejný den, kdy byl zabit, jsme tě viděli v domě Dianě Hinsonové. Michelle ti řekla, že Bobby je při vědomí, ale že blouzní, vyvolává nějaká jména, říká hlouposti, prostě úplně mimo. Obávala jsi se, že by mohl vyslovit tvé jméno a mluvit o vašem vztahu. Všechno by se tedy dostalo na světlo. Možná, že už tě tehdy odhodil bokem. Takže je možné, že jsi mu nic nedlužila. To jistě nevím. Ale jistě vím, že jsi tam šla a zabila jsi ho. Pro doktorku to byla jednoduchá záležitost. Věděla jsi, jak to v té nemocnici chodí. Vstříkla jsi jed nikoliv do trubičky, ale do vaku a zanechala jsi tam ptačí pero a hodinky, protože jsi chtěla, aby tu vraždu přisoudili na konto sériového zabijáka. Velice rychle jsi podpořila mojí teorii o tom, že vrahem je někdo z rodiny Battleů. Ale dopustila jsi se chyby. Nic jsi z toho nemocničního pokoje neodnesla. To, že ostatním obětem vrah vždy něco vzal, například medaili Svatého Kryštofa a podobně, se nedověděla ani veřejnost, ani ty. Takže jsi způsoby sériového vraha nemohla dokonale napodobit.“

Sylvia zavrtěla hlavou. „Jsi blázen. Jsi blázen, stejně jako Eddie. Víš to? A ještě jsi si myslel, že se těším na to, jak vzplanu vzpomínkami na to, co bylo mezi námi.“

„Ano, byl jsem blázen. Buď si jista, že jsem šťastný“

Ošklivě se zašklebila a řekla: „Řekl jsi, co jsi potřeboval a teď vypadni. Pokud zopakuješ jediné slovo, zažaluji tě za urážku na cti.“

„Ještě jsem neskončil, Sylvio.“

„Oh, máš na řadě ještě nějaké další šílené řeči?“

„Mnohem víc. Byla jsi rovněž jedním z těch, kdo se vloupali do domu Battleů.“

„Přestaneš už s tím, nebo ne?“

„Bobby ti zřejmě dal klíč a prozradil přístupový kód. Junior něco pro tebe dělal, to jsi nám řekla. Celou tu věc jsi snadno na něho hodila a kdo lépe mohl zfalšovat otisky než soudní lékař? Nevím, jak jsi to provedla, ale vím, že v případě velmi zkušené osoby je to možné.“

„Proč bych se měla vloupat do jejich domu? Co bych chtěla dělat se svatebním prstenem Remmy?“

„Nešlo ti o prsten! Šlo ti o něco jiného. Battle ležel v kómatu v nemocnici. Nebyla jsi si jista, zda Remmy věděla o Bobbyho tajné skrýši. Dokonce jsi si nebyla jista ani tím, co tam vlastně chceš, ale podívat jsi se musela. Věděla jsi, že v Bobbyho šatně byla tajná zásuvka, ale nevěděla jsi, jak ji otevřít a tak jsi ji musela rozbít. Někdo by to mohl pochopit, a tak jsi vnikla i do šatníku Remmy a zde jsi vše udělala tak, aby to vypadalo na loupežné vloupání provedené Juniorem. Pravděpodobně jsi od Bobbyho zaslechla, že Remmy měla tajnou skříňku ve svém šatníku, ale její přesné umístění jsi neznala. Proto jsi všechno musela rozbít, když si ji hledala.“

„A co bych jako měla přesně ukrást?“

„Snímek, na kterém jste spolu s Bobbym. Některá z písmenek z její zadní strany, tedy z fotografického papíru Kodak, se obtiskla na dno zásuvky. Bobby ti mohl říci, že je tam ta fotografie uložena. Tak či onak, musela jsi ji dostat zpět. Kdyby se objevila, když zemřel, tak by si to lidé mohli dávat do souvislosti se smrtí tvého manžela. A dokonce i kdyby tě z toho neobviňovali, nikdo by ti stejně nevěřil. A možná se to zdá být jako docela pěkná ironie, že Remmyin svatební prsten končí u tebe. Vyzkoušela jsi jej alespoň v soukromí, doma?“

„To stačí! Vypadni! Teď hned!“

King se ani nepohnul. „A skutečně si musela zabít Kyleho? Proč? Snažil se tě vydírat?“

„Nezabila jsem ho. Kradl u mne.“

King se díval na nástěnný věšák. „Stejný večer, když byl zabit Battle, jsi prováděla pitvu Hinsonové. Řekla jsi, že tehdy Kýle přišel do pitevny, ale nezmínila jsi se o tom, že jsi ho viděla nebo s ním mluvila. Jen si řekla, že se přiblížil ke dveřím a že to zaznamenala bezpečnostní kamera.“

„Vůbec jsem ho neviděla. Byla jsem vzadu a dělala na Hinsonové.“

„Ano, kolem desáté jsi ho neviděla. A to je to, co Kýle zřejmě viděl, nebo přesněji řečeno, neviděl.“ King ukázal na úhledně srovnané věci na věšáku a ve skříňce. „Tvůj kabát, boty a všechny ty věci, které jsou vždy na tomto místě, když provádíš pitvu. A také je poněkud podivné provádět pitvu večer a bez asistence nebo beze svědka, jak tomu bylo v případě Hinsonové. Toddovi jsi přivodila těžké chvíle, když jsi ho nutila být při ostatních pitvách, ale nechtěla jsi, aby byl u Hinsonové, protože jsi chtěla být v té době někde jinde. Konkrétně, jsi chtěla zabít Bobbyho, když si tam sestřičky vyměňovaly službu. A když tě Todd pak zavolal ohledně Battlaho smrti, tak jsi předstírala nemoc, protože jsi musela dokončit Hinsonovou. Jinak by jsi se nemohla dostavit k Battleové tělu tak brzy po té, kdy jsi ho zabila.“

„To je blbost. Chtěla jsem udělat tu pitvu co nejrychleji. Pouze tělo prozradí klíčové informace o jistém období…“

„Ušetři si přednášku pro někoho, koho to zajímá,“ řekl King. „Vsadil bych se, že Kýle si tohle všechno dal dohromady a snažil se tě vydírat. A tak jsi přišla za mnou s dokonale pravdivým faktem, že krade léky a prodává a já jsem ti řekl, že se druhý den setkám s Toddem. Teprve pak jsi ho zabila. Možná to bylo hned po té naší společné večeři. A během pitvy jsi bez obtíží připravila dost důkazů, aby to vypadalo jako vražda. A samozřejmě byla do toho zapletená Dorothea, což bylo dle mého soudu přesně v duchu tvého nápadu. Vskutku bych se mohl vsadit, že jsi se s ní seznámila v Aphrodisiaku a věděla jsi o tom, že je Kyleho drogovou klientkou.“

Pohlédl na ní. Dívala se na něho teď už jen bezvýrazně.

„Ale stálo to všechno za to, že jsi milovala tu zrůdu Battlea? Bylo to tak, Sylvio? Byla jsi jen jednou ze sta. On tě nemiloval. Nemiloval nikoho.“

Zvedla telefon a řekla: „Jestliže ihned neodejdeš, zavolám policii.“

King se zvedl. „Ještě abys věděla, Eddie mě k tomu přivedl. Chtěl tě zabít, protože věděl, že jeho otce jsi zabila ty.“

„Takže ty teď nasloucháš obviněným vrahům?“

„Slyšela jsi někdy o chlápkovi jménem Teet Haerm?“

„Ne.“

„Žil ve Švédsku, Možná je ještě naživu. V osmdesátých letech byl obžalován ze zabití několika lidí. Zavřeli ho a uznali vinným, ale později se všechno zrušilo a byl osvobozen.“

„A co to má společného se mnou?“ zeptala se ledové.

„Teet Haerm byl soudním lékařem ve Stockholmu. Říká se, že dokonce pitval i některé ze svých obětí. Bylo to zřejmě něco ojedinělého. Alespoň až do nynější doby. Eddie o tom zanechal klíčovou stopu, v níž schválně udělal pravopisnou chybu. Především to měl být signál pro tebe.“ Po chvíli odmlky dodal: „Nevím, zda byl Teet vinným či nikoli, ale vím, že na tobě vina lpí.“

„Ani jedno slovo z toho, co jsi řekl, nemůžeš dokázat.“

„Je to tak, nemohu“, připustil King. „Alespoň teď nemohu. Ale vážená dámo, dovol, abych ti něco řekl. Nepřestanu se o to pokoušet. Doufám, že mezitím tě pocit viny zničí.“

King odešel a práskl za sebou dveřmi.

101. KAPITOLA

King s Michelle nastoupili do malého letadla a odletěli do Jižní Karolíny. Pak ještě jeli autem asi hodinu, než dorazili k mimořádně přísně střežené věznici, kam byl Eddie převezen a kde měl strávit zbytek svého života. Michelle se rozhodla, že počká venku, zatímco King vešel dovnitř.

Eddie byl přiveden v poutech a v doprovodu čtyř statných strážců, kteří z něho nespustili oči. Eddie byl ostříhán dohola. Na hlavě i na tváři měl jizvy a poranění, o nichž si King nedělal žádné iluze, musely mu být způsobeny během vazby. V duchu si říkal, kolik dalších muselo být ještě schovaných pod jeho vězeňskou uniformou. Seděl naproti Kingovi, ale oddělen od něho třícentimetrovým plexisklem. King už byl poučen o pravidlech platných pro návštěvníky, z nichž to hlavní pravilo, že se musí vyvarovat náhlých pohybů a že se nikdy nesmí pokoušet o fyzický kontakt s vězněm.

Dodržování těchto zásad nedělalo Kingovi žádné problémy.

„Zeptal bych se vás, jak se vám vede, ale to mohu vidět.“

Eddie pokrčil rameny. „Není to tak zlé. Všechno tady funguje, jak má fungovat. Zabít nebo být zabit a stále ještě žiji.“ Zvědavě se podíval na Kinga. „Nečekal jsem, že se ještě znovu uvidíme.“

„Měl jsem na vás několik otázek. Ale pak jsem si připravil něco, co bych vám chtěl sdělit. Co chcete slyšet nejdříve?“

„Dejte mi ty otázky. Ti chlapci tady mi jich mnoho nedávají. Trávím většinu času v knihovně. Zvedám činky, hraji míčové hry a organizuji chlapce do týmu. Ale nenechají mě malovat. Asi mají strach, že bych někoho utopil v kyblíku na barvy. Do paďous.“

„První otázka: uvedl všechno do pohybu otcův kolaps?“

Eddie přikývl. „Chvíli jsem o tom přemýšlel. Nebyl jsem si jist, zda se mám do toho skutečně pustit. Když se starý pán skácel, tak mi blesklo v hlavě. Teď nebo nikdy.“

„Druhá otázka: Proč byl zabit Steve Canney? Myslel jsem, že jste to udělal kvůli matce, ale teď vím, že tomu tak nebylo.“

Eddie si poposedl, pouta zachrastila. Jeden ze strážců zbystřil pozornost. Eddie se usmál, zamával jim a pak se znovu obrátil ke Kingovi. „Moji rodiče nechali mého bratra zemřít, a můj staroušek si vyrazil se šlapkou a měl s ní dalšího syna. Nechtěl jsem a ani jsem nepotřeboval mít žádného jiného bratra. Tento Canney vyrostl a stal se z něho zdravý a statný chlap. To nesměl být Bobby, slyšíte mě? To nesměl být Bobby.“ Jeho hlas nabýval na intenzitě a nyní se všichni čtyři strážci znepokojili. King nevěděl, zda byl více nervózní z Eddieho nebo z nich.

„Třetí otázka: Co vás přimělo k tomu, že jste zabil Juniora? Nejdříve jsem si myslel, že to bylo kvůli tomu, že se vloupal k vaší matce. Teď vím, že o to vás nešlo. Proč tedy?“

„Byl tam obrázek mého bratra, který se rozbil během loupeže.“

„Vaše matka mi ho ukázala.“

„Byl to obraz Bobyho ještě předtím, než vážně onemocněl.“ Eddie se na chvíli odmlčel a pak si položil ruce v poutech na dřevo před sebou. „Ten obrázek jsem maloval já. Zamiloval jsem se do něj. Chtěl jsem, aby visel v matčině pokoji, aby jí stále připomínal, co zavinila. Když jsem jej viděl rozbitý, řekl jsem si, že bych zabil kohokoli, kdo to udělal. Myslel jsem, že to byl Junior. A to byl jeho rozsudek smrti.“

King v sobě potlačil hrůzu, když vyslechl Eddieho zdůvodnění pro vraždu a řekl: „Pokud vás to zajímá, tak právě toto poškození bratrova obrazu Remmy skutečně těžce nesla, ačkoliv se snažila nedávat to najevo.“

„Má štěstí, že jsem neměl tu odvahu ji zabít.“

„Plán na ztělesnění známých sériových vrahů jste pojal kvůli Chipu Baileymu?“

Edidie se zakřenil. „Starý Chippy. Chvástal se celou dobu, jak je chytřejší, než kdokoli jiný a jak toho mnoho ví o sériových zabijácích a o jejich metodě. Tvrdil, že dopadne i toho nejbystřejšího z nich. A tak jsem tu jeho výzvu přijal. Myslím, že výsledky hovoří samy za sebe.“

„Kdyby váš otec nebyl zavražděn, co byste byl dělal?“

„Zabil bych ho. Ale ještě předtím bych mu řekl o všech těch lidech, které jsem zabil a proč. Chtěl jsem, aby věděl, co způsobil. Aby alespoň jednou ve svém životě převzal odpovědnost.“

„Poslední otázka. Proč jste si od každé oběti vždy něco odnesl?“

„Chtěl jsem je podstrčit Haroldu Robinsonovi, abych na něho svedl vinu.“ Odmlčel se, svraštil obočí a pak tiše řekl: „Myslím, že jsem jako můj otec.“

King pochopil, že to byla vůbec nejdrsnější věta, jakou Eddie vyslovil a že ji vyjádřil naprosto dobrovolně. Zřejmě se i proto zeptal na poslední věc.

„A co jste mě chtěl sdělit?“

King ztlumil hlas. „Pokud jde o Sylvii, tak jste měl pravdu. Konfrontoval jsem ji s tím vším, ale nic z toho nemohu dokázat, ačkoliv o to stále usiluji.“

„Přišel jste na můj kód ‚Teet‘?“

„Ano.“

„Narazil jsem na to, když jsem jednou byl s Chipem na policejní akademii FBI v Quantico.“

„Sylvia se odstěhovala z Wrightsburghu, pravděpodobně někde začne nový život pod jiným jménem.“

„Má štěstí.“

„Neřekl jsem o tom nikomu nic, ani Michelle.“

„Myslím, že na tom nezáleží.“

„Záleží na tom, Eddie. Vždyť s tím teď nemohu nic dělat. Nemám žádné důkazy. Všechny stopy dobře zakryla, ale budu se pořád pokoušet je odhalit.“ King se postavil. „Už se neuvidíme.“

„Vím.“ Eddie se zvedl a zavolal: „Hej, Seane, můžete říci Michelle, že jsem ji tehdy večer nechtěl ublížit? A řekněte jí, že tančit s ní byl tehdy pro mne velký zážitek.“

King pak ještě naposledy spatřil Eddieho, když odcházel obklopen svými strážnými. Eddie byl pryč. King doufal, že navždy.

Když King opouštěl věznici, dostal v návštěvnickém středisku balíček. Dověděl se pouze, že zásilka byla poslána z tohoto vězení a že mu ji měli předat. Ale ve skutečnosti byla adresována Michelle. Vrátil se k autu.

„Co je to?“ zeptala se.

„Něco pro tebe. Stavíme se na oběd, který už jsme propásli, a pak to můžeš otevřít.“

Byla to jen taková obyčejná putyka plná řidičů dálkových kamionů, ale jídlo bylo dobré a káva horká. Našli si místečko vzadu a snědli svůj oběd.

„Chceš vědět, jaký je?“ zeptal se King.

„Ne. Proč? Ptal se snad na mne?“

King zaváhal a pak řekl: „Ne, vůbec se o tobě nezmínil.“

Michelle polkla své sousto a spláchla douškem kávy.

„Hlavou mi stále vrtá jedna věc,“ řekla.

„Vážně? Jen jedna věc?“ pokusil se King o žert.

„Co měla Remmy v té tajné zásuvce, že tolik usilovala o to, aby to dostala zpět?“

„Myslím, že dopisy od jistého džentlmena, se kterým se dobře znala.“

„Takže měla nějaký románek?“

„Ne, byl to jen případ neopětované lásky. Pro dotyčného džentlmena to nebylo nic jiného, než vztah s vdanou ženou. Ale jeho dopisy chtěla zpátky.“

„Ráda bych věděla, kdo to mohl být…“ Zmlkla, oči se jí rozšířily. „Ne…“

„Ano,“ řekl King rychle. „Ano. Ale už je to hodně dlouho. A ten muž neudělal nic, za co by se měl stydět. Prostě se zajímal o ženu, která, jak se ukázalo, si to nezasloužila.“

„Bože, to je tak smutné.“

Pomohl jí rozbalit balíček. Seděli a prohlíželi si jeho obsah.

Byl to obraz Michelle v plesových šatech, který namaloval Eddie.

King se na ní podíval a pak ještě jednou na obraz, ale nic neřekl. Zaplatili účet a odešli. Než nasedli do auta, Michelle obraz roztrhala a hodila do kontejneru na odpadky.

„Můžeme jet domů?“ zeptal se King, když se usadila za volantem.

„Oh, ano.“

Michelle šlápla na plynový pedál a odjeli. Zůstal za nimi oblak rozvířeného prachu.

David Baldacci

HRÁTKY O HODINU

PŘELOŽIL IVAN BROŽ

Odpovědný redaktor Miroslav Žák

Technická redaktorka Kateřina Tvrdá

Obálka Lukáš Táborský

Sazba Cadis Praha

Vydala Mladá fronta, a. s. – divize Knihy

jako svou 6304. publikaci

Tisk Europrint Modřany, a. s., Praha 4

488 stran. Vydání v této úpravě první. Praha 2006

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta, a. s., Mezi Vodami 1952/9,

143 00 Praha 4 – Modřany

e-mail: prodej@mf.cz

tel.: 271 084 114

na internetu: www.mf.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai