David BALDACCI

Nelítostní rivalové

1

Skupina vážně se tvářících mužů seděla v rozlehlém sále, jenž se nacházel hluboko pod zemí a k němuž byl jediný možný přístup rychlovýtahem. Místnost byla tajně vybudována na začátku šedesátých let pod zástěrkou přestavby soukromé budovy, jež se krčila nad povrchem.

Podle původního záměru se měl samozřejmě tento „superkryt“ použít jako útočiště během jaderného útoku.

Toto zařízení nemělo však sloužit nejvyšším představitelům americké vlády. Bylo míněno pro ty jejichž poměrná „nedůležitost“ sice předurčovala, že by se pravděpodobně nedokázali včas dostat ven, ale na druhé straně stáli na příčce, jejíž úroveň jim přiřkla ochranu, která řadovým občanům nenáležela. Politicky vzato nakonec i naprostá zkáza musí mít svůj řád.

Kryt byl vybudován v době, kdy lidé věřili, že přímý nukleární zásah je možné přežít v úkrytu jakési ocelové kukly zahrabané do země. Po holocaustu, který uvede do nicoty zbytek země, se měli vůdcové vynořit zpod sutin, aniž by zbýval kdokoli, koho by bylo možno vést, pakliže se nepočítají výpary.

Původní budova stojící nad podzemním sálem už byla dávno srovnána se zemí a nyní se nacházel pod čímsi, co bývalo malým nákupním střediskem, teď již léta opuštěným.

Místnost v podzemí byla zapomenuta doslova všemi.

Užívali ji však nyní jistí lidé z nejvýznamnější zpravodajské služby jako místo ke společným schůzkám. To bylo do určité míry riskantní, neboť ona setkání nebyla podmíněna oficiálními služebními povinnostmi těch mužů. Záležitosti, které se během těchto shromáždění projednávaly, byly nelegální, a dnešního dne se navíc přímo týkaly naplánování vraždy. Proto bylo nezbytné před setkáním podniknout další bezpečnostní opatření.

Neobyčejně silné ocelové stěny sálu byly pokryty ještě měděným plášťováním. Tato úprava spolu s tunami hlíny nad stropem vytvářely spolehlivou clonu před pátravým elektronickým odposlechem, který číhal všude v éteru i kdekoli jinde. Ti muži nebyli nijak zvlášť nadšeni, že se musejí scházet v tomto podzemním sále. Nebylo to pranic pohodlné, a co je ironické, i přes jejich nesporné záliby ve špionážních hrách to příliš připomínalo nějaký příběh z knih o Jamesu Bondovi. Nicméně bylo pravdou, že povrch planety zaplavovalo v současné době takové množství velice vyspělé techniky používané při sledování kdekoho, že doslova žádný rozhovor, který se venku vedl, nebyl před odposloucháváním bezpečný. Člověk se musel zahrabat do hlíny, aby unikl svým nepřátelům. A pakliže v jejich světě, v němž hráli k dokonalosti dovedenou hru na schovávanou, vůbec existovalo místo, kde se mohli sejít a být si poměrně jisti, že jejich hovory nikdo nepovolaný nezaslechne, tak to bylo tady.

Ti šedovlasí muži, kteří se zúčastnili schůzky, byli všichni běloši a většina se již blížila šedesátce, tedy věku, který v jejich agentuře nesmlouvavě platil jako mezník pro odchod na zasloužený odpočinek. Jejich oblečení bylo decentní a nenápadné, jako u pravých profesionálů, a mohli by právě tak dobře zastávat místa lékařů, právníků či bankéřů v nějaké investiční bance. Člověk by si patrně nevybavil tvář ani jednoho z této skupiny den poté, co by se s ním setkal. Ona anonymita patřila k jejich pracovním nástrojům. Tento druh lidí žije a umírá, občas i násilně, kvůli podobným maličkostem.

Všichni dohromady v tomto tajném spolku měli tisíce tajemství, o nichž se nikdy široká veřejnost nemohla dozvědět, protože by dozajista odsoudila akce, jež stály u zrodu oněch tajemství. Nicméně Amerika se často dožadovala výsledků, v hospodářských, politických, sociálních a jiných oblastech, kterých se dalo dosáhnout pouze tím, že se určité části světa rozemlely na krvavou kaši. Posláním a prací těchto mužů bylo vypátrat, jak to provést tak říkajíc pod pokličkou. Způsobem, jenž by nevrhl stín na Spojené státy, ale přesto přese všechno tak, aby se podařilo

zabezpečit

zemi

před

zavrženíhodnými

mezinárodními teroristy a dalšími cizozemci, kterým ono příslovečné protahování amerických svalů leželo v žaludku.

Účelem dnešního shromáždění bylo zosnovat zabití Viery Lockhartové. Technicky vzato měla CIA výkonným nařízením prezidenta účast na atentátech zakázánu. Na každý pád ti muži, bez ohledu na to, že je zpravodajská služba zaměstnávala, dnešní noci CIA nepředstavovali.

Jednalo se o jejich soukromý program, a v tom, že ta žena musí zemřít, a to co nejdříve, byli všichni zajedno, vždyť to bylo v zájmu jejich vlasti. Ti muži to věděli, američtí prezidenti nikoli. Avšak vzhledem k tomu, že se do toho připletl ještě jeden život navíc, nabíralo setkání na prudkosti a skupina začínala připomínat členy nějakého politického uskupení v Kongresu, když se mezi nimi strhne bitka na Kapitolu o cenu vepřových plátků za víc jak miliardu dolarů.

„To, co tady říkáte, tedy znamená,“ řekl jeden z bělovlasých mužů a štíhlým prstem se zabořil do kouřem naplněného ovzduší, „že spolu s Lockhartovou musíme zabít i federálního agenta.“ Muž nevěřícně zavrtěl hlavou. „Proč bychom měli zabíjet jednoho z našich? To může vést jen ke katastrofálnímu nezdaru.“

Každým coulem gentleman sedící v čele stolu zamyšleně pokýval hlavou. Robert Thornhill platil za nejvýznamnějšího vojáka CIA z dob studené války, za muže, jehož postavení v této organizaci bylo zcela mimořádné. Jeho pověst byla nenapadnutelná, ve výčtu služebních vítězství se s ním nemohl měřit nikdo. Jakožto přidružený výkonný operační ředitel měl v CIA naprosto volnou ruku. Muž v jeho postavení byl zodpovědný za vedení operací v terénu, zabývajících se utajenou sbírkou zahraničních tajných služeb. Operační vedení CIA bylo také neoficiálně známo pod jménem „obchod se špiony“ a výkonný ředitel nebyl dosud ani veřejně ustanoven. Bylo to skvělé místo, v jehož rámci se dala vykonávat smysluplná činnost.

Thornhill zorganizoval tuto vybranou skupinu, jejíž členové byli právě tak silně jako on znepokojeni poměry, které nyní v CIA vládly. Byl to on, kdo se upamatoval, že toto podzemní nafouklé pouzdro zakonzervované v čase existuje. A byl to zase Thornhill, kdo našel peníze, aby bylo možno v tajnosti tuto komoru vrátit opět do funkčního stavu a ještě zlepšit na patřičnou úroveň její vybavení. Po celé zemi byly rozesety tisíce takovýchto malých hračiček zaplacených daňovými poplatníky, z nichž mnohé již podlehly naprosté zkáze. Thornhill potlačil úsměv. Nu, kdyby vlády neplýtvaly těžce vydělanými penězi svých občanů, co by pak vládám zbylo na práci?

I nyní, když Thornhill dlaní přejížděl nerezavějící ocel řídicího pultu s jeho bizarními zapuštěnými popelníky, nabíral do nosu filtrovaný vzduch a cítil ochranný chlad země všude kolem, zabloudil na okamžik myšlenkami do období studené války. Přinejmenším měl tehdy člověk do určité míry pocit jistoty plynoucí z existence srpu a kladiva.

Po pravdě řečeno, Thornhill by raději bral toho neobratného ruského medvěda než hbitého písečného hada, u kterého si člověk nikdy nemohl být jist, zda tam někde venku je, a to až do doby, kdy se do vás svým jedovatým zubem nezakousl. Takových, kteří ve svém životě neměli větší touhu než přivést Spojené státy do záhuby, bylo mnoho. A Thornhillovým úkolem bylo zajistit, aby k tomu nikdy nedošlo. Thornhill přejel pátravým pohledem muže sedící okolo stolu, vážil u každého míru oddanosti své vlasti a s uspokojením došel k závěru, že se u všech může měřit s jeho vlastní. Toužil sloužit Americe, kam až jeho paměť sahala.

Už jeho otec byl zaměstnán u Úřadu pro strategické služby, což byla v době druhé světové války předchůdkyně CIA.

Věděl toho tehdy jen velice málo o tom, co otec dělal, ale ten muž naočkoval synovi filozofii, podle níž neexistovalo nic významnějšího, co mohl člověk ve svém životě dosáhnout, než sloužit své vlasti. Thornhill vstoupil do výzvědné služby, hned jak dokončil studia na univerzitě v Yale. Od té doby až do dne, kdy otec vydechl naposledy, byl na svého úspěšného syna hrdý. Nemohlo se to však rovnat pýše, jakou pociťoval syn na svého otce.

Thornhillovy vlasy zářily stříbřitým leskem, což mu propůjčovalo zjev význačného muže. Oči měl šedé a živé, bradu širokou a hranatou. Hlas zněl hluboce a kultivovaně.

Technický žargon a slova Longfellowovy poezie plynuly z jeho úst se stejnou lehkostí. Stále ještě nosil obleky s vestou a dával přednost kouření dýmky před cigaretami.

Osmapadesátiletý Thornhill by byl mohl v tichosti dosloužit svůj čas u CIA a vést pak příjemný život bývalého státního zaměstnance, zcestovalého a vzdělaného. Na to, že by však odešel v tichosti, neměl ani pomyšlení, a důvod byl zcela zřejmý.

Během posledních deseti let se odpovědnost a rozpočet CIA snížily na neúnosnou míru. Byl to katastrofální vývoj, neboť ohniska nepokojů, které v dnešní době propukaly po celém světě, měly za sebou často fanaticky smýšlející hlavy, jež se nezodpovídaly žádnému politickému uskupení, a přitom byly schopné opatřit si zbraně hromadného ničení. A zatímco skoro každý na světě se domníval, že vyspělá technika je všelékem na všechny bolesti světa, ani ty nejlepší satelity na světě se nemohly procházet uličkami v Bagdádu, Soulu či Bělehradu a sledovat zde lidské emoce.

Počítače ve vesmíru nikdy nemohly zachytit, na co lidé myslí, jaká ďábelská nutkání hlodávají v jejich srdcích.

Thornhill by vždy dal přednost inteligentnímu agentovi či agentce v terénu, kteří by byli ochotni riskovat svůj život, před tím nejlepším hardwarem, jenž bylo za peníze možné koupit.

A Thornhill měl přesně takovou malou skupinu zkušených agentů uvnitř CIA, která byla naprosto oddána jemu i jeho soukromé pracovní náplni. Všichni už dlouho pracovali na tom, aby pro výzvědnou službu získali zpátky její dřívější výsadní postavení. A nyní konečně měl Thornhill v rukou prostředek, jak toho dosáhnout. Již brzy bude mít pod palcem některé z mocných členů Kongresu, ať ze sněmovny, nebo senátory, dokonce i samotného viceprezidenta, a navíc dostatek vysoce postavených státních úředníků, aby dokázal zdusit jakýkoli nezávislý názor. Thornhill se dočká, až jeho rozpočet poroste, počet jím zaměstnávaných lidí vyletí do závratné výše a rozsah zodpovědnosti jeho agentury za dění ve světě se vrátí na místo, které jí náleží.

Strategická linie šla dosud na ruku J. Edgaru Hooverovi a FBI. Nebylo náhodou, domníval se Thornhill, že federálka a její vliv jen kvetly pod vedením posledního ředitele s jeho údajně „tajnými“ složkami, jež měl v rukou na mocné politiky. Byla-li na světě jediná organizace, kterou Thornhill z hloubi duše nenáviděl, tak to byla FBI. Rozhodně byl ochoten využít jakýchkoli prostředků, aby svou službu vrátil opět do čela, i kdyby to mělo znamenat, že bude opisovat od svého nejúhlavnějšího nepřítele. Tak se teď koukej, jak ti to vyfouknu, Ede.

Thornhill se opět soustředil na muže, kteří jej obklopovali. „Nemuset zabíjet jednoho z našich by sice samozřejmě bylo ideální,“ řekl. „Avšak faktem zůstává, že FBI ji drží pod tajnou ochranou dvacet čtyři hodin denně.

Jediná doba, kdy je skutečně zranitelná, je cestou do toho domku. Mohou ji zcela bez varování zařadit do programu na ochranu svědků, takže je musíme napadnout už v tom domě.“

Promluvil další z mužů. „No dobře, zabijeme Lockhartovou, ale nechme proboha naživu toho agenta FBI, Bobe.“

Thornhill zavrtěl hlavou. „To je příliš velké riziko. Já vím, že zabít agenta z branže je ohavnost. Ale odstoupit od své povinnosti by teď byla strašná chyba. Vždyť víš, kolik jsme do té operace už investovali. Nemůžeme to neudělat.“

„Zatraceně, Bobe,“ ozval se opět muž, který protestoval jako první, „víš, co se stane, jestli se FBI dozví, že jsme jim sejmuli jednoho z jejich lidí?“

„Jestliže nedokážeme udržet v tajnosti něco takového, nemáme v práci, jakou děláme, co pohledávat,“ odsekl mu Thornhill. „Tohle nebude poprvé, kdy se obětovaly lidské životy.“

Další člen skupiny se předklonil ve svém křesle. Byl z nich nejmladší. Již si však vysloužil respekt mezi ostatními svou vysokou inteligencí a schopností jednat s extrémní, na výsledek soustředěnou bezohledností.

„Zatím jsme jednali pouze o scénáři, ve kterém se počítalo, že odstraněním Lockhartové zamezíme FBI vyšetřovat Buchananovy záležitosti. Co kdybychom se obrátili na ředitele FBI, aby svůj tým donutil od vyšetřování upustit. V tom případě by nemusel zemřít vůbec nikdo.“

Thornhill se zadíval na svého mladšího kolegu zklamaným pohledem. „A jak bys navrhoval, abychom vysvětlili řediteli FBI, proč si přejeme, aby to udělal?“

„Co takhle přijít s něčím, co by se podobalo alespoň vzdáleně pravdě?“ navrhl mladší muž. „Dokonce i v práci zvláštních služeb se pro ni může občas najít nějaké místo, nemyslíte?“

Thornhill se vřele usmál. „Takže bych měl řediteli FBI říct, mimochodem on patří k těm, kdo by nás ze srdce rád viděl jako trvalou součást muzejních sbírek, že si přejeme, aby odvolal své vyšetřování, jež je potenciální bombou, proto, aby CIA mohla využívat oněch nelegálních prostředků, a to k tomu, aby trumfla jeho úřad? Skvělé. Jak to, že jsem na to nepřišel sám? A v kterépak base by sis ráčil odsedět svůj trest odnětí svobody?“

„Prokristapána, Bobe, vždyť v dnešní době s FBI spolupracujeme. Už nejsou šedesátá léta. Nezapomínej na PTC.“

Zkratka PTC označovala Protiteroristické centrum, výsledek společného úsilí CIA a FBI v boji proti terorismu sdílením si špionážních informací a zdrojů. Ti, kteří se na něm podíleli, považovali všeobecně toto úsilí za úspěšné.

Pro Thornhilla to však zkrátka představovalo další způsob, jakým FBI strkala své nenasytné prsty do jeho záležitostí.

„Náhodou se podílím skromným způsobem na práci PTC,“ prohlásil Thornhill. „Považuji to celé za ideální místo, ze kterého lze dávat pozor na federály a na to, co mají za lubem, což obvykle není k ničemu dobré, pokud se nás týče.“

„Nech toho, Bobe, všichni jsme na stejné lodi.“

Thornhillovy oči se soustředily na mladšího muže takovým způsobem, že všichni přítomní ztuhli. „Žádám tě, abys již nikdy tahle slova v mé přítomnosti nevyslovoval,“

řekl Thornhill.

Muž zbledl a opřel se o opěradlo židle.

Thornhill sevřel troubel dýmky pevně mezi zuby. „Chtěl bys, abych ti uvedl konkrétní příklady, kdy si FBI přisvojila zásluhy a slávu za práci, kterou vykonala naše služba? Za krev prolitou našimi agenty v terénu? Za těch bezpočet případů, kdy jsme zachránili svět před vyhubením? Jak manipulují s vyšetřováním, aby zničili všechny ostatní a ještě víc přiživili svůj již tak nafouklý rozpočet? Chceš, abych ti vyjmenoval případy ze své šestatřicetileté kariéry, kdy FBI udělala, co mohla, aby zdiskreditovala naše poslání, naše lidi? Chceš to?“ Když se do něj Thornhillovy oči vpily, muž pomalu zavrtěl hlavou. „Nedal bych za to ani zlámanou grešli, i kdyby sem přišel sám ředitel FBI a políbil mi boty a přísahal mi svou věrnost až do smrti, mě to z mé cesty neodradí. Nikdy! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano, zajisté,“ řekl mladší muž, a podařilo se mu úžasem nezavrtět hlavou. Všichni v místnosti až na Thornhilla věděli, že ve skutečnosti FBI a CIA spolu dobře vycházejí. Ačkoli FBI si mohla při společném vyšetřování dovolit být čas od času nemotorná, jelikož měla víc zdrojů než kdokoli jiný, v žádném případě nepořádala na CIA hon na čarodějnice, aby se jí zbavila. Ale muži v místnosti chápali zcela jasně, že Robert Thornhill opravdu věří, že FBI je jejich nejhorší nepřítel. A také věděli, že Thornhill před desítkami let s mazaností a nadšením zosnoval několik atentátů všestranně podporovaných CIA. Proč se stavět takovému chlapíkovi do cesty?

Jiný kolega poznamenal: „Ale jestliže zabijeme toho agenta, nemyslíš, že FBI vyhlásí svatou válku, jen aby zjistila pravdu? Mají takové zdroje, že by za nimi mohla zůstat jen spálená země. Můžeme být sebelepší, s jejich silou se však měřit nemůžeme. A kde budeme potom?“

Mezi ostatními se začalo ozývat mručení. Thornhill se znaveně rozhlédl okolo sebe. Muži, kteří se zde sešli, představovali velice nesnadné spojence. Byli to paranoidní, nevyzpytatelní jedinci, kteří již za ta dlouhá léta přivykli řídit se vlastním rozumem. Byl to vskutku opravdový zázrak dát je vůbec dohromady.

„FBI udělá skutečně všechno, co bude v jejích silách, aby vyřešila vraždu jednoho ze svých agentů a svědkyně jednoho ze svých nejnadějnějších vyšetřování. Takže bych navrhoval, abychom jim předem poskytli řešení, k jakému chceme, aby dospěli.“ Zvědavě se na něj podívali. Thornhill usrkl vodu ze sklenice a pak si asi minutu nacpával dýmku.

„Po pár letech, kdy Viera Lockhartová pomáhala Buchananovi řídit jeho vlastní operace, se v ní buď ozvalo svědomí, nebo dobrý čich či paranoia a nabylo to nad ní vrchu. Obrátila se na FBI a nyní jim začala vykládat všechno, co ví. Jelikož jsem to tak trochu předvídal, dokázali jsme tenhle vývoj odhalit. Avšak Buchanan si ani v nejmenším neuvědomuje, že se jeho partnerka obrátila proti němu. Neví ani to, že máme v úmyslu ji zabít. To víme jenom my.“ Thornhill si za svou poslední poznámku v duchu pogratuloval. Znělo to dobře, vševědoucně.

Koneckonců taková přesně byla jeho práce.

„FBI však může mít podezření, že on o její zradě ví nebo že to během doby může zjistit. A tak pro vnějšího pozorovatele nemá nikdo na světě větší motiv zabít Vieru Lockhartovou než Danny Buchanan.“

„A co z toho vyvozuješ ty?“ vytrvale se dožadoval tazatel.

„Já z toho vyvozuji,“ prohlásil Thornhill rozhodně, „jednu jednoduchou věc. Místo abychom nechali Buchanana zmizet, dáme FBI tip, že on a jeho klienti odhalili dvojakost Lockhartové a dali ji a jejího agenta zavraždit.“

„Ale jak jednou dostanou Buchanana, on jim všechno poví,“ zareagoval rychle muž.

Thornhill se na něj podíval jako zklamaný učitel na svého žáka. Během minulého roku jim Buchanan poskytl vše, co potřebovali. Nyní již byl oficiálně nahraditelný.

Pravda pomalu začala skupině docházet. „Takže my dáme tip FBI o Buchananovi až posmrtně. Tři mrtví.

Oprava. Tři vraždy,“ zkonstatoval další muž.

Thornhill se rozhlédl po místnosti a mlčky hodnotil reakci ostatních na tuto výměnu názorů, na jeho plán.

Navzdory jejich protestům spojeným se zabitím agenta FBI věděl, že smrt tří lidí pro ty muže neznamená vůbec nic.

Patřili do staré školy, která naprosto jasně uznávala, že oběti, jako byla tato, jsou někdy nevyhnutelné. Zcela jistě to, co dělali pro živé, stálo občas lidské životy. Nicméně jejich činnost někdy zabránila otevřené válce. Zabij tři, abys zachránil tři miliony jiných, kdo by snad mohl s něčím takovým polemizovat. A to i když oběťmi byli relativně nevinní lidé. Každý voják, který kdy padl v nějaké bitvě, byl také nevinný. Thornhill věřil, že tajná operace, kuriózně nazývaná ve světě výzvědné služby „třetí cestou“, ono pomezí diplomacie a otevřené války, byla tím místem, kde CIA mohla vskutku prokazatelně předvést své kvality.

Ačkoli to bylo zároveň ohniskem, z něhož vyšly ty nejhorší katastrofy, které agentura zažila. Nu, bez rizika nikdy neexistovala možnost proslavit se. Tenhle epitaf by mu mohli klidně dát vytesat na náhrobní kámen.

Thornhill nevyhlásil žádné formální hlasování. Žádného také nebylo třeba.

„Děkuji vám, pánové,“ řekl Thornhill. „O všechno potřebné se postarám.“ A schůzku ukončil.

2

Malý domek s šindelovou střechou stál na osamělém místě na konci krátké cesty z uválcovaného štěrku, jejíž prašné okraje byly vyšperkovány záplavou trsů pampelišek propletených ve spleti šťovíku a ptačince. Zchátralá stavba se krčila na odlesněném rovném pozemku o rozloze asi čtyřiceti arů, ale byla obklopena ze tří stran lesem, kde každý strom zápasil o místo na slunci na úkor svého souseda. Kvůli mokřinám a i jiným stavebním potížím nedostal tento občasný domov za své osmdesátileté existence žádné sousedy. Nejbližší osada byla odtud po silnici asi pět kilometrů, ale téměř o polovinu kratší byla cesta podmáčeným lesem, pakliže měl někdo tu odvahu se tudy prodírat.

V posledních dvaceti letech využívala venkovsky vyhlížející chalupu povětšinou pouze nezletilá mládež pro předem nepřipravené sešlosti a čas od času toulající se bezdomovci, kteří hledali pohodlí a relativní bezpečí mezi čtyřmi stěnami pod jakkoli děravou střechou. Současný vlastník domku, jenž tuto obludu nedávno podědil, byl odrazen jejím stavem a nakonec se rozhodl ji pronajmout.

Našel si ochotného nájemníka, který zaplatil plné nájemné na rok dopředu, a navíc v hotovosti.

Po kolena vysoká tráva na přední zahrádce se dnes večer ohýbala a opět narovnávala v zesilujícím se větru. Za domem řada silných dubů jakoby napodobovala pohyby trávy, jak se klátily dopředu a opět dozadu. Zdálo se to téměř neuvěřitelné, ale vyjma vanoucího větru se tu neozývalo nic jiného.

Kromě jednoho zvuku.

V lese několik set metrů přímo za domem se pár nohou brodil mělkým korytem potoka. Špinavé kalhoty toho muže a promočené boty svědčily o tom, s jakými obtížemi se potmě orientoval v hustě zarostlém terénu, a to i za pomoci světla měsíce, jemuž do úplňku chyběla poslední čtvrtina.

Na chvíli se zastavil, aby si o kmen padlého stromu seškrabal bláto z bot.

Po té strastiplné cestě se Lee Adams potil a zároveň jím pronikal chlad. V jedenačtyřiceti letech a při výšce sto osmdesáti osmi centimetrů měl svaly nezvykle silné.

Pravidelně posiloval a na jeho bicepsech i deltových svalech to bylo znát. Udržovat se v dobré kondici bylo pro druh práce, kterou se živil, skutečnou nezbytností. Zatímco někdy bylo zapotřebí, aby celé dny proseděl nečinně v autě či v knihovně nebo u soudu čí procházel záznamy na mikrofiších, příležitostně také musel šplhat po stromech či zneškodnit muže dokonce mnohem urostlejší, než byl on sám, nebo, jako právě teď, mu nezbývalo než se prodírat lesy se spoustou roklí zaplněných vodou a v čiročiré tmě.

Nějaký ten sval navíc se vždycky hodil. Už mu však nebylo dvacet a jeho tělo mu to neopomnělo dávat najevo.

Lee měl husté vlnité hnědé vlasy, které, jak se zdálo, mu neustále padaly do obličeje, letmý nakažlivý úsměv, vystouplé lícní kosti a pár podmanivých modrých očí, jež způsobovaly, že se ženská srdce pod jejich pohledem sama od sebe rozbušila už od páté třídy základní školy. Za svou dosavadní kariéru však už měl tolikrát polámané kosti a utrpěl další zranění nejrůznějšího druhu, že se jeho tělo cítilo daleko starší, než na kolik vypadalo, A to bylo přesně to, co ho každé ráno, když vstával z postele, zaskočilo. To vrzání a bolesti. Je to rakovinný nádor, nebo pouhá artritida? občas mu proběhlo hlavou. Ale jaký to k čertu mělo vůbec smysl?

Pánbůh ti zkrátka jednou proštípne jízdenku a je zbytečné se proti tomu vzpěčovat. Dobrá strava nebo vyvádění s činkami či neúnavné šlapání na rotopedu nebude mít za následek, že se na jeho rozhodnutí něco změní, až zatahá za tvé provázky.

Lee zvedl hlavu a podíval se před sebe. Teď ještě chalupu nemohl rozeznat. Stromy rostly příliš blízko sebe.

Prováděl teď cosi s ovládáním svého fotoaparátu, který si předtím vytáhl z ruksaku na zádech, a mezitím se několikrát zhluboka nadechl. Lee už podnikl tutéž cestu několikrát předtím, ale ještě ani jednou do domu nevstoupil. Ledacos už ale na vlastní oči viděl, děly se tu podivné věci. Také proto se sem znovu vracel. Přišel čas odhalit tajemství toho místa.

Protože už zase nabral dech, vydal se klopýtavě na další cestu, na které mu jedinými společníky byly zvuky živé přírody. V této stále ještě průmyslem ani luxusním bydlením nezasažené krajině severní Virginie pobíhalo dosud plno vysoké, králíků, veverek, a dokonce i bobrů. Jak šel Lee dál, zaposlouchal se do zvuků třepotajících se křídel létajících tvorů. Jediné, co si dokázal představit, byli rozlícení, zuřící netopýři, kteří slepě rozčesávali vzduch kolem jeho hlavy. A zdálo se, že po každých několika krocích vkročil přímo do smršti komárů. Ačkoli dostal zaplaceno předem, a to pořádný balík na ruku, zcela vážně uvažoval, že bude požadovat, aby mu v tomto případě byla zvýšena denní sazba. Lee se přiblížil k okraji lesa a zastavil se. Měl za sebou již bohatou zkušenost v nenápadném sledování lidí a jejich konání z tajného úkrytu. Pomalý a metodický postup bylo to nejlepší, něco jako pilotův podrobný rozpis letu. Jen jste museli doufat, že se nestane nic, co by vás donutilo improvizovat.

Leeův zkřivený nos mu zůstal jako trvalý čestný odznak z doby, kdy amatérsky boxoval u námořnictva. Ve čtverci vymezeném spletenými lany se zbavoval mladické útočnosti, když si měřil síly se soupeři podobné váhy a schopností. Pár boxerských rukavic, rychlé paže a hbité nohy, vykutálená hlava a odvážné srdce, z toho sestávala jeho úplná výzbroj. Povětšinou to k vítězství stačilo.

Po službě v ozbrojených silách se věci vyvíjely poměrně příznivě v jeho prospěch. Nikdy nebyl bohatý, ale ani se nikdy nedostal výslovně na mizinu přesto, že se živil na vlastní pěst. Nikdy nebyl tak úplně sám, i když už byl téměř patnáct let rozvedený. Jediná dobrá věc, která z toho manželství vzešla, právě dosáhla dvaceti let. Jeho dcera byla vysoká, světlovlasá a chytrá a zároveň si užívala výhody plného vysokoškolského stipendia na univerzitě ve Virginii a patřila k hvězdám ženského lacrossového týmu. Renee Adamsová však za posledních deset let jevila pramalý zájem mít se svým tatíkem cokoli společného. Bylo to rozhodnutí, jež mělo plné požehnání ze strany její matky, ne-li přímo aktivní podporu, jak Lee velice dobře věděl. A to se mu jeho bývalka zdála tak laskavá během oněch několika prvních setkání, tak zamilovaná do jeho námořnické uniformy tak dychtivá dostat se s ním do postele.

Jeho bývalá žena, původně striptérka Trish Bardoeová, léčila své zklamání vdavkami za chlápka jménem Eddie Stipowicz. Byl to nezaměstnaný inženýr, jenž měl problémy s alkoholem. Lee si myslel, že se jeho exmanželka žene do záhuby, a pokusil se dostat Renee do své péče na základě toho, že se její matka a nevlastní otec o ni nedokážou postarat. No a asi v té době Eddie, záprtek a budižkničemu, kterým Lee pohrdal, vynalezl, víceméně zcela náhodně, nějaký mizerný mikročip, který z něj udělal zazobance. Tím žádost, kterou Lee podal, ztratila jakýkoli smysl. A aby to neměl Lee tak jednoduché, v časopisech jako Wall Street Journal, Time, Newsweek a v mnoha jiných se začaly o Eddiem objevovat nejrůznější články. Stal se slavným.

Jejich dům byl dokonce vybrán do časopisu Architektonický výběr.

Lee si příslušný výtisk toho časopisu sehnal. Trishin nový domov byl tak rozlehlý, že to až bilo do očí, převážně karmínově červený či tmavě lila, až to v Leeovi vzbuzovalo obraz vnitřku rakve. Okna byla obrovská jako v gotické katedrále, nábytek tak mohutný, že se v něm člověk snadno ztratil, a dřevěných říms, obkladů a schodišť, že by se s nimi dalo vytápět typické město ze Středozápadu po celý rok.

Byly tam rovněž kamenné fontány zdobené sochami naháčů.

To byla ironie! A fotografie šťastného manželského páru byla přiložena na dvoustránce. Podle názoru Leea to mohli klidně uvést jako „Naivka a Bomba do toho práskli za velký prachy, leč mnoho vkusu nepobrali“.

Přesto jedna fotografie zcela upoutala Leeovu pozornost. Byla na ní Renee, usazená na hřbetě hřebce tak nádherného, že krásnějšího Lee v životě neviděl. Kůň stál na travnaté ploše, jež byla tak zelená a skvostně střižená, že vypadala jako hladina tůně porostlá mořskými řasami. Lee si fotografii opatrně vystřihl a uložil na bezpečné místo, do jakéhosi rodinného alba. V tom článku o něm samozřejmě nepadla ani zmínka. Taky k tomu nebyl sebemenší důvod.

To jediné, co ho však odrovnalo, byla zmínka o Renee jako o Edově dceři.

„Nevlastní dcera,“ řekl Lee nahlas, když si tu řádku přečetl. „Nevlastní dcera. To je to jediné, co mi nemůžeš vzít, Trish.“ Povětšinou nepociťoval žádnou závist vůči bohatství, v jakém jeho bývalá žena dnes žila, neboť to také znamenalo, že ani jeho dceři nebude nic chybět. Občas to ale stále ještě bolelo.

Měl-li člověk po všechny ty roky něco, co se stalo součástí jeho samého, co miloval víc, než bylo patrně zdrávo, a pak to ztratil nu, Lee se vždycky snažil o té ztrátě dlouho nedumat. Když si on, velký tuhý chlapík jakým byl, dovolil, aby na tu obrovskou prázdnotu přímo uprostřed své hrudi začal myslet, skončilo to tak, že brečel jako malé dítě.

Život byl někdy tak směšný. Asi tak, jako když jeden den dostanete potvrzení, že jste zdravý jako řípa, a druhý den padnete jako podťatý mrtev k zemi.

Lee sklopil zrak a zadíval se na své zablácené kalhoty, hned vzápětí ho chytla bolestivá křeč do nohy a zároveň rukou plácl komára, který mu vlétl do oka. Dům na fotografii byl veliký jako nějaký hotel. Služebnictvo.

Fontány. Nádherní koně. Štíhlounký soukromý tryskáč…

Nejspíš to všechno byla hrozná otrava.

Přitiskl si aparát k hrudi. Měl v něm citlivý 400asový film, který však exponoval jako film o citlivosti 1600 asa.

Nevyžadoval tolik světla, a když se clona otevřela na kratší dobu, byla daleko menší pravděpodobnost, že se aparát pohne nebo že otřesy snímky rozmažou. Nasadil na něj teleobjektiv s čočkami o ohnisku 600 mm a sklopil trojnožku připevněnou k tubusu objektivu.

Lee se snažil očima proniknout mezi větvemi divoké svídy a zamířil aparát na zadní stranu chalupy. Roztrhané mraky proplouvaly okolo měsíce a ještě prohlubovaly tmu okolo něj. Udělal sérii snímků a pak aparát uklidil.

Jak tak zíral na stavení, vyvstával před ním problém, a sice, že odtud není schopen určit, zda bylo místo obydleno, či nikoli. Pravda, nedokázal odtud zaznamenat žádné světlo, ale mohl tam být nějaký pokoj, jehož okna odtud nebyla vidět. A navíc nedohlédl na prostor před domem, takže nemohl vědět, jestli tam nestojí nějaké auto. Sledoval už předtím, když tu byl, stopy vozidel i otisky bot. Nebylo tam toho k vidění mnoho. Po cestě projelo jen pár aut a stopy po pěších nebo běžcích tam nenašel žádné. Všechna auta, která tehdy zaznamenal, se zase otočila čelem vzad, bylo jasné, že špatně odbočila. Všechna, až na jedno jediné.

Zvedl hlavu a krátce se podíval na nebe. Vítr už utichl.

Lee odhadoval, že mraky budou ještě dalších několik minut zahalovat měsíční světlo. Hodil si ruksak na záda, na chvíli pocítil napětí, jako by sbíral veškerou energii, a pak vyklouzl z lesa ven.

Neslyšně se kradl až na místo, kde si mohl dřepnout a schovat se tak za nízký porost přerostlých křovin a bez hnutí pozorovat předek i zadní část domu. Zatímco pozoroval stavení, tmavé stíny se prosvětlily, jak znovu vyšel měsíc.

Zdálo se, že ho líně pozoruje, jako by byl zvědav, co to tam Lee dělá.

I když dům stál na samotě, byl vzdálen pouhých čtyřicet minut autem od středu Washingtonu. Tím byl velice vhodným místem pro spoustu věcí. Lee se poptával na jeho vlastníka a zjistil, že je všechno v mezích zákona. Bylo však již o mnoho těžší vyhmátnout, kdo je tím nájemcem.

Lee vytáhl zařízení, které vypadalo jako kazetový magnetofon, ale ve skutečnosti to byl elektrický šperhák na zámky uložený v pouzdře na zip. Otevřel je a hmatem si vybral z různých šperháků jeden, který se mu zamlouval, a imbusovým klíčkem ho upevnil do přístroje. Leeovy prsty se pohybovaly rychle, sebejistě, a to i když měsíc zakryl další shluk mraků a vše v okolí tonulo ve tmě. Lee se s tím zabýval už tolikrát, že to mohl dělat klidně i se zavřenýma očima, a prsty by přesto věděly, jak si dál se záviděníhodnou přesností poradit s nástroji zločinců.

Lee si již předtím za denního světla pomocí svého zaměřovacího dalekohledu prohlédl zámky na domě. To, co spatřil, ho trochu zneklidnilo. Zámky na závorách na všech vnějších dveřích. Západky na všech oknech v přízemí, ale navíc i v prvním patře. Ještě ke všemu to železářské zboží vypadalo zcela nově. A to na polorozpadlé pronajmuté barabizně v místě, kde lišky dávají dobrou noc.

Navzdory studenému počasí se na Leeově čele zaperlily kapky nervózního potu, jen když na to pomyslel. Dotkl se své 9mm pistole v pouzdře pověšeném na opasku. Dotyk kovu byl konejšivý. Chvilku mu zabralo, než pistoli natáhl a zajistil, kulka byla v palebné komoře, kladívko natažené a zajištěné.

Stavení mělo i bezpečnostní systém. To už byla opravdová bomba. Kdyby byl Lee chytrý, zabalil by si svá zlodějská fidlátka, šel by domů a tomu, kdo jej právě zaměstnával, by nahlásil neúspěšnou akci. Byl však na svou práci hrdý. Bude v ní pokračovat alespoň do té doby, dokud se nestane něco, co jeho názor změní. A Lee uměl hodně rychle utíkat, když na to přišlo.

Dostat se do toho domku nebude zase až tak těžké, obzvlášť když Lee znal vstupní kód. Podařilo se mu ho získat, když tady byl potřetí, a ti dva lidé do domu přijeli. To už se předtím přesvědčil, že je ta chalupa jištěna elektronickým zabezpečením, a tak už byl na to nachystaný.

V tomhle případě nad tím párem vyzrál a počkal si, dokud neskončili s tím, co tam uvnitř měli na práci, ať už to bylo cokoli. Když konečně vyšli ven, ta žena použila kód, aby zapnula alarm. Lee se tehdy skrýval za týmž porostem jako teď a měl s sebou nějaké to kouzelnické elektronické nádobíčko, které do sebe ten kód nasálo přímo ze vzduchu, jako když letící baseballový míč pěkně směřuje rovnou do rukavice nadhazovače. Veškerý elektrický proud produkuje magnetické pole jako malý vysílač. Jak ta vysoká žena mačkala patřičné číslice, bezpečnostní systém vydal při každé navolené číslici neslyšné signály směřující přímo do Leeovy elektronické lapačky.

Lee se opět zahleděl na clonu mraků, natáhl si pár gumových rukavic se ztuženými konečky prstů a dlaněmi, připravil si baterku a ještě jednou se zhluboka nadechl. Za malou chvilku již opustil svůj úkryt za křovinami a pustil se potichu k zadním dveřím. Vyklouzl ze svých zablácených bot a postavil je vedle dveří. Nechtěl, aby po jeho návštěvě zůstaly uvnitř nějaké stopy. Dobří soukromí vyšetřovatelé byli neviditelní. Lee si přidržel svítilnu v podpaží, zatímco vsunul šperhák do zámku u dveří a uvedl přístroj do chodu.

Používal ten elektrický šperhák částečně kvůli rychlosti a částečně proto, že sám ještě nezotvíral tolik zámků, aby v tom získal skutečnou zručnost. Šperhák a napínák vyžadovaly neustálé používání, jež by umožnilo prstům získat takovou míru citlivosti, které bylo třeba, aby zaznamenaly přibližující se zásek, slabý pokles napětí nástroje, kdy stavítka zámku se pustí do toho svého tanečku.

Zkušený zámečník by dokázal otevřít s tímhle nádobíčkem zámek dřív než Lee s celým elektrickým. Bylo to skutečné umění a Lee věděl, jaké jsou jeho slabiny. Zanedlouho již cítil, jak se závora zámku zatahuje.

Uvolnil dveře, aby se otevřely, a ticho bylo přerušeno hlubokým pípáním zabezpečovacího systému. Rychle našel ovládací panel, namačkal šest čísel a pípání okamžitě ztichlo. Lee za sebou tiše zavřel dveře a uvědomoval si, že právě nyní se dopustil závažného trestného činu.

Muž nechal klesnout hlaveň pušky a červená tečka, kterou vysílal její laser, zmizela z rozložitých zad nic netušícího Lee Adamse. Muž, který držel pušku v rukou, byl Leonid Serov, bývalý důstojník KGB specializující se na atentáty. Po rozpadu Sovětského svazu Serov zjistil, že s jeho výnosným zaměstnáním je konec. Po jeho schopnosti úspěšně zabíjet lidské bytosti však byla v „civilizovaném“

světě velká poptávka. Jakkoli byl Serov rozmazlován už jako komunista po mnoho let, kdy měl svůj vlastní byt i auto, jako kapitalista se stal velice zámožným doslova přes noc. Kdyby to jen byl věděl už dřív.

Serov Lee Adamse neznal a neměl nejmenší tušení, proč se tu objevil. Nevšiml si ho, dokud se Lee nepustil z lesa ke křovinám poblíž domu, protože prošel lesem na protilehlé straně domu, než se skrýval Rus. Jak Serov správně usoudil, zvuky způsobené jeho příchodem zanikly ve větru.

Serov se podíval na hodinky. Už tady brzy budou.

Zkontroloval si prodloužení tlumiče na pušce a pak jemně hladil jeho dlouhý trychtýř, jako by to byl oblíbený domácí mazlíček, jako kdyby do vyleštěného kovu vtíral vědomí neomylnosti. Pažba a tělo pušky byly vyrobeny ze speciální kombinace kevlaru, skelného vlákna a grafitu, z materiálu, jenž zbrani poskytoval mimořádnou stabilitu. Výbrus hlavně nebyl proveden obvyklým způsobem. Místo toho měla zaoblený pravoúhlý profil, který byl znám jako polygonní vývrt, s pravotočivým stoupáním. U tohoto druhu vývrtu hlavně se předpokládalo zvýšení rychlosti střely v ústí hlavně až o osm procent, a co bylo ještě důležitější, balistické porovnání kulky vystřelené z této zbraně bylo téměř vyloučeno, neboť hlaveň uvnitř neměla žádné plošky či drážky, které by při výstřelu zanechaly na kulce rozlišitelné

znaky.

Veškerý

úspěch

závisel

na

podrobnostech. Serov celou svou kariéru vybudoval na této jediné filozofii.

To místo bylo tak osamělé, že Serov dumal nad tím, že možná sejme tlumič a spolehne se na svou zručnost vynikajícího střelce, na technicky dokonalý zaměřovač a velice dobře promyšlený plán úniku. Byl si jist, že jeho sebedůvěra je podložená. Když zabijete někoho uprostřed pustiny, je to přesně tak, jako když kácíte strom, kdo ho může zaslechnout umírat? A on již zažil, jak dokázal tlumič změnit let kulky do takové míry, že výsledek byl zcela nepřijatelný, nikdo totiž nezemřel až na onoho rádoby zabijáka, to když se jeho klient dozvěděl o nezdaru akce.

Na konstrukci tohoto tlumiče Serov ale sám osobně dohlížel a věděl, že bude pracovat tak, jak byl navržen.

Rus se tiše posunul a rozcvičoval si křeč v rameni. Byl tady již od setmění, ale na dlouhé hlídky byl navyklý. Nikdy ho během těchto úkolů nepřemohla únava. Bral život natolik vážně, že příprava na jeho ukončení u někoho jiného mu udržovala vysokou hladinu adrenalinu v krvi. Připadalo mu, že s vědomím rizika se zároveň dostavuje osvěžení. Ať lezete po skalách, nebo promýšlíte vraždu, je ironií, že to člověku dodává intenzivnější pocit, že je naživu, přestože měl tak blízko k možné smrti.

Úniková cesta lesem ho přivede na nepoužívanou cestu, kde na něj bude čekat auto, které ho naloží a bleskurychle dopraví na nedaleké Dullesovo letiště. Pak se vypraví za dalšími úkoly na jiná místa a pravděpodobně daleko exotičtější, než je toto. Nicméně pro nynější účel mělo zdejší prostředí své přednosti.

Zabít někoho ve městě bylo ze všeho nejtěžší. Určit, odkud vystřelit, kdy zmáčknout spoušť a jak potom uniknout, to vše nesmírně komplikovala skutečnost, že svědci i policie byli ve všech možných směrech jen pár nepatrných kroků od vás. Mít takhle možnost pracovat na venkově, na samotě, kterou život zde s sebou přináší, za hradbou stromů, s velkou vzdáleností zdejších obydlí od sebe, to by pak jako tygr v ohradě s dobytkem zabíjel s lhostejnou výkonností třeba každý den v týdnu.

Serov se posadil na pařez jen pár metrů před poslední řadou stromů a asi jen třicet metrů od domu. Přes hustotu lesa mu místo, kde se nacházel, dovolovalo naprosto nerušenou palebnou pozici, vždyť taková kulka potřebuje k volnému pohybu jen několik málo centimetrů prostoru.

Řekli mu, že ten muž a žena vstoupí do domu zadními dveřmi. Šlo jen o to, aby se až tak daleko nikdy nedostali.

Jakmile už se jednou něčeho laserový paprsek dotkne, zničí to kulka s neomylnou jistotou. Byl si naprosto jist, že by zasáhl i světlušku z dvojnásobné vzdálenosti, než měl k dispozici zde.

Až dosud věci vycházely dokonale a instinkty Serova nabádaly, aby byl ve stavu nejvyšší možné pohotovosti. A teď právě se vynořil skvělý důvod, jak uniknout pasti, kterou mu chystala ukolébaná ostražitost, důvodem byl ten muž v domě. K policii nepatřil. Příslušníci sil dohlížejících na dodržování zákonů se nepřibližovali plíživě k domům zpoza křovin a do lidských obydlí nevnikali násilím. A jelikož mu nebylo předem dáno na vědomí, že se tu ten muž dnes v noci objeví, došel k závěru, že to není člověk, který by s ním byl na jedné lodi. Na druhou stranu se Serovovi vůbec nezamlouvalo, že by se měl uchýlit od již jednou stanoveného postupu. Rozhodl se, že jestli ten mužský zůstane v domě, až ta dvě jiná těla padnou, bude se dál řídit svým původním plánem a unikne přes les. Jestliže však ten chlap mu bude jakýmkoli způsobem stát v cestě nebo vyjde ven, až ty dvě rány padnou, nu, Serov měl nábojů habaděj a výsledný rozdíl bude jen v tom, že tu po sobě zanechá těla tři namísto dvou.

3

Daniel Buchanan seděl ve své zšeřelé kanceláři a usrkoval černou kávu tak silnou, že skoro cítil, jak se mu tep s každým vypitým douškem zrychluje. Prohrábl si prsty vlasy, které měl ještě husté a kudrnaté, ale místo blonďatých byly teď po třicetileté lopotě ve Washingtonu bílé. Po dalším předlouhém dni, kdy se usilovně snažil přesvědčit zákonodárce, že jeho záležitosti jsou hodny jejich pozornosti, se cítil pořádně vyčerpaný, a tak nadměrné množství kofeinu se stále více ukazovalo jako jediný lék.

Celonoční spánek, který by to byl spravil, jako druhá možnost obvykle neexistoval. Zdřímnout si tu tady, tu onde, na chvíli zavřít oči, když byl převážen z jedné schůze na druhou, k dalšímu letadlu, příležitostný mikrospánek během nějakého kongresového slyšení, které se táhlo nekonečně dlouho, dokonce někdy i jedno až dvouhodinový spánek doma ve vlastní posteli, to byl jeho oficiální odpočinek.

Jinak pracoval na Kapitolu ve všech jeho téměř tajuplných odvětvích činnosti.

Buchanan narostl do výšky sto osmdesáti tří centimetrů, měl široká ramena, jiskrné oči, a byla mu vlastní žízeň po dosažení neobyčejných věcí. Jeden jeho přítel z dětství vstoupil do politického života. Přestože Buchanan nijak netoužil zastávat sám nějakou funkci, jeho svěží důvtip a vrozené schopnosti přesvědčovat z něj udělaly skvělého lobbistu. Měl v tom ohledu okamžitý úspěch a jedinou posedlostí se pro něj stala jeho kariéra. Nepopostrkoval-li kupředu zákonodárný proces, necítil se ve své kůži.

Buchanan sedával v kancelářích různých členů Kongresu, slýchal, jak bzučí hlasovací zařízení, a pozoroval televizní obrazovku, již měl každý člen či každá členka zákonodárného sboru ve své kanceláři. Monitorovací zařízení jim ukazovalo, o jakém návrhu zákona se právě hlasuje, počet hlasů pro a proti i čas, který jim zbývá, aby rychle naklusali jako mravenci do zasedací síně a zúčastnili se osobně hlasování. Jakmile zbývalo do hlasování asi tak pět minut, Buchanan rychle ukončil své schůzky a spěchal chodbami, přičemž se sháněl po ostatních volených členech, se kterými si ještě potřeboval promluvit, třímaje v ruce závěrečnou zprávu předsedajícího. Ta přinášela každodenní rozvrh pořadí hlasování, který Buchananovi napomáhal určit, kde by jednotliví členové mohli v tu kterou chvíli asi být, což jsou nepostradatelné informace, jestliže sledujete desítky neustále se pohybujících lidí, kteří navíc s vámi pravděpodobně vůbec nechtějí mluvit.

Dnes se Buchananovi podařilo donutit jednoho velice významného senátora, aby mu popřál sluchu tím, že jej doprovodil až do privátní podzemní dráhy Kapitolu, uzavřené pro veřejnost a umožňující přístup na hlasování v jednací síni. Buchanan opustil toho muže, když si byl poměrně jist jeho pomocí. Nepatřil sice do Buchananovy skupiny „vytipovaných“ lidí, avšak Buchanan si byl vědom, že člověk nikdy nemůže předem vědět, odkud může pomoc přijít. Bylo mu lhostejné, že jeho klienti nepatří mezi oblíbené či že postrádají okruh stoupenců, jenž by zaujal pozornost nějakého člena zakonodárného sboru. Jednoduše neustával v nátlaku. Konečný účel byl ušlechtilý, tudíž prostředky na jeho dosažení snesly i volnější měřítka.

Buchananova kancelář byla zařízena jen tím nejnutnějším nábytkem a postrádala mnohé z obvyklých doplňků zaměstnaného lobbisty. Danny, jak si rád nechával říkat, tu neměl žádný počítač, žádné diskety, žádné úřední složky, žádné záznamy čehokoli důležitého. Papírové šanony mohly být ukradeny, do systému počítače se mohl dostat někdo nepovolaný. Telefonní rozhovory byly neustále odposlouchávány. Vyzvědači poslouchali vším možným, od skleniček přitištěných na stěnu až po nejnovější zařízení, která před rokem nebyla ještě ani vynalezena, ale která dokázala odsát proudy cenných informací rovnou ze vzduchu. Typickou organizaci bylo možné charakterizovat tak, že přímo krvácela přísně tajné informace asi tak, jako torpédy zasažená loď ztrácí postupně své námořníky. A Buchanan měl mnoho co skrývat.

Déle než dvě desítky let platil Buchanan ve Washingtonu za nejvlivnějšího ze všech handlířů kupčících s vlivem. O některých důležitých cestách lobbování platilo, že u jejich zrodu stál právě on. Onoho lobbování, jež se vyvinulo z činnosti některých vysoce honorovaných právníků pospávajících na zasedání Kongresu až do rozměrů ohromujících svou komplexností, kde již sázky snad ani nemohly být vyšší. Jako najmutý střelec z Kapitolu zastupoval tehdy úspěšně ty, kteří znečisťují životní prostředí v bitvách proti státní agentuře na ochranu právě tohoto prostředí, čímž jim umožňoval, aby mezi nic netušící veřejností rozsévali smrt. Zastával roli vedoucího politického stratéga u farmaceutických kolosů, které usmrcovaly matky a jejich děti. Také býval vášnivým zastáncem výrobců zbraní, kterým bylo šuma fuk, že jsou jejich zbraně nebezpečné. Pak byl zase hráčem skrytým v pozadí, ale hrajícím v barvách výrobců automobilů, kteří by raději vytáhli do boje, než by připustili, že se zmýlili v záležitostech týkajících se bezpečností svých výrobků. A v konečném výčtu nesmí chybět největší dojná kráva hotových

peněz,

kdy

prorážel

cestu

tabákovým

společnostem v jejich krvavých bojích proti všem. A zpětně platilo, že Washington si nemohl dovolit přehlížet ani jeho, ani jeho klienty. A Buchanan si tak přišel na nesmírné bohatství.

Mnohé ze strategických postupů, se kterými přišel během oné doby on jako první, se staly běžnými prostředky současné manipulace s legislativou. Už před mnoha roky přiměl členy Kongresu, aby předkládali v dolní sněmovně návrhy zákonů, o kterých věděl, že nebudou schváleny, jen proto, aby získal půdu pod nohama pro změny pozdější.

Nyní se tato taktika běžně v Kongresu používala.

Buchananovi klienti změny nenáviděli. Trvale tehdy podstupoval boje na ústupu, protože ti, kteří chtěli získat totéž co jeho klienti, mu neustále šlapali na paty. Kolikrát již v minulosti zamezil naprosté politické katastrofě tím, že zaplavil kanceláře zákonodárců dopisy, propagačními letáky lehce zahalenými výhružkami, jen aby utrousili finanční podporu. „Můj klient bude podporovat vaše znovuzvolení, senátore, protože víme, že se vůči nám zachováte správně. A jen tak mimochodem, šek s příspěvkem je již na účtě pro vaši kampaň.“ Kolikrát ta slova kdysi vyslovil.

Ironií bylo, že to byly právě výhody, které mu z lobbování pro mocné plynuly, jež zhruba před více než deseti lety vedly k zásadní změně v Buchananově životě.

Jeho původní plán byl nejprve si vybudovat kariéru a pak se někde usadit se ženou a založit rodinu. Rozhodl se, že nejprve se porozhlédne po světě, než si na sebe vezme tuto zodpovědnost. Tak se Buchanan vydal v Range-Roveru za šedesát tisíc dolarů na fotografické safari do západní Afriky.

Kromě krásných zvířat se setkal s nevýslovnou špínou a hlubokým lidským utrpením. Na jiné cestě, tentokrát do vzdálených končin Súdánu, byl svědkem hromadného pohřbu dětí. Vesnicí se přehnala epidemie, dostalo se mu vysvětlení. Byla to jedna z těch ničivých nemocí, která trvale ohrožovala tuto oblast a zabíjela malé a stárnoucí. Co to je za nemoc? chtěl tehdy vědět Buchanan. Prý něco jako spalničky, odpověděli.

Při jiné cestě sledoval, jak jsou vykládány v čínském přístavu miliardy amerických cigaret, aby je spotřebovávali lidé, kteří již tak trávili své životy tím, že nosili masky kvůli nepředstavitelnému znečistění ovzduší. Stal se svědkem toho, jak prostředky k omezení početí, které byly ve Spojených státech zakázány, byly po statisících vykládány v Jižní Americe s návodem k použití psaným pouze v angličtině. Zažil chatrče vedle mrakodrapů v Mexiko City a lidi umírající hlady vedle kapitalistů v Rusku, provádějících zcela bez skrupulí své podvody. A ač se mu nikdy nepodařilo tam vycestovat, byla, jak věděl, severní Korea legálně uznávaným státem zločinců, o kterém panovaly domněnky, že deset procent obyvatelstva v posledních pěti letech zemřelo hladem. Každá země měla svůj vlastní schizofrenický příběh, který mohla vyprávět.

Po dvou letech tohoto „putování“ Buchananova vášeň pro manželství a pro založení vlastní rodiny zcela vyprchala.

Všechny umírající děti, které viděl, se staly jeho vlastními, jeho rodinou. Čerstvé hroby tu stále budou po milionech připraveny pro malé děti a staré lidi, pro umírající hlady na tomto světě, ale ne bez boje, který si on vzal za vlastní. A tomu zápasu podřídil všechno, co měl, daleko víc, než kdy dal tabákovým, chemickým či zbrojařským kolosům. Do dnešního dne si vzpomíná do nejmenších podrobností, jak jej toto, dá se říci zjevení, zastihlo. Vrací se ze své cesty po Jižní Americe, je na záchodku v letadle, klečí na kolenou, žaludek se mu obrací. Bylo to, jako kdyby on vlastníma rukama zavraždil každé umírající dítě, které na tom kontinentě spatřil.

S široce otevřenýma očima se Buchanan neustále do těch končin vracel, aby mohl přesně určit, jak by se dalo pomáhat. Sám osobně přivezl do jedné země náklad potravin a léků, ale skončilo to tím, že zjistil, že neexistuje způsob, jak to vše dopravit do oblastí ve vnitrozemí. A tak jen bezmocně sledoval, jak zloději doslova vyplenili jeho náklad nazvaný „Starost o druhé“. Poté začal bez nároku na odměnu shánět finance a dary pro humanitární instituce, a to pro organizace počínaje Pomocí v tísni a Katolickou službou pro zmírnění chudoby konče. Vedl si dobře, leč dolary, které nashromáždil, padaly jako kapky do bezedné nádoby. Velké sumy peněz nepomáhaly, problém se naopak ještě prohluboval.

A tehdy Buchanan využil své schopnosti ovládat Washington. Opustil firmu, kterou založil, a vzal si k sobě pouze jedinou osobu, Vieru Lockhartovou. Za uplynulých deset let se jeho klienty, jeho chráněnci, staly ty nejchudší země na světě. Po pravdě řečeno, pro Buchanana bylo obtížné chápat je jako geopolitické celky. Vnímal je jako křehké shluky zubožených lidí pod rozličnými vlajkami, kteří neměli žádný hlas. Zbytek svého života zasvětil řešení neřešitelného problému nemajetných v celosvětovém měřítku.

Využil ve Washingtonu všech svých obrovských schopností a kontaktů lobbisty, ale jediné, co zjistil, bylo, že tyto nové případy postrádaly u těch, které zastupoval až do té doby, na přitažlivosti. Předtím, když přicházel na Kapitol jako zastánce mocných, politici jej vítali s úsměvem, bez pochyby před očima již s tančící vidinou příspěvků na volební kampaň a dolarů od Výboru pro politickou činnost.

Nyní pro něj neměli nic. Někteří členové Kongresu dokonce plácali něco o tom, že oni ani cestovní pasy nemají, že Spojené státy už takhle utrácejí až moc na zahraniční pomoc. Charita začíná doma, říkali, a tak ji zatraceně podržme tady u nás.

Ale vůbec nejčastější průpovídka byla: „A jak se to týká mých voličů, Danny? Jak mi to, že nakrmím Etiopany, zaručí, že mě znovu zvolí u nás v Illinois?“ Jak ho rychle vyváděli z jedné kanceláře za druhou, cítil, že se za ním všichni dívají s politováním. Danny Buchanan, snad vůbec největší lobbista, jaký tu kdy byl, a má to teď v hlavě pomotané. Je zkrátka senilní. Jak to je smutné. Samozřejmě, je to dobrá věc a tak vůbec, o tom nikdo nepochybuje, ale buďme realisté. Říkáte v Africe? Děti umírající hlady v Latinské Americe? Já mám svoje vlastní problémy přímo tady.

„Koukni, Danny, jestli se to netýká obchodu, armády nebo nafty, tak proč tu ksakru marníš můj čas?“ řekl mu jeden vysoce vážený senátor. Dalo by se to použít jako prototyp výroku o americké zahraniční politice.

Buchanan si znovu a znovu kladl stejnou otázku. Je možné, aby byli tak zaslepení? Nebo tím naprostým troubou jsem já sám?

Nakonec došel Buchanan k rozhodnutí, že mu zbývá vlastně jediná možnost. Byla naprosto nelegální, ale někdo, kdo je zahnaný na okraj propasti, si nemůže dovolit držet se čistě etických způsobů. Využil bohatství, které za tolik let nashromáždil, a začal podplácet velmi nezvyklým způsobem jisté klíčové politiky, aby mu poskytli pomoc. To fungovalo skvěle. Pomoc pro jeho klienty narůstala mnoha nejrůznějšími způsoby. A tak Buchanan pevně věřil, že jsou věci na dobré cestě, a to dokonce i tehdy, když se jeho vlastní bohatství rozplynulo. Nebo se alespoň nezhoršovaly.

Považoval pouhé udržení si těžce dobytých vzácných pozic za úspěch. Všechno šlo dobře až do doby asi před rokem.

Jako kdyby to byla narážka někde na divadle, zaklepání na dveře jeho kanceláře ho vyburcovalo ze vzpomínání.

Budova byla zavřená, předpokládalo se, že je bezpečná, uklízečské čety již dávno odešly. Danny od svého stolu nevstal. Jednoduše jen sledoval, jak se dveře pomalu otevřely a objevila se v nich silueta vysokého muže. Ruka toho muže se natáhla k vypínači a rozsvítila světlo.

Buchanan přimhouřil oči, jak ho do nich udeřilo světlo ze stropního osvětlení. Když si oči na ten jas přivykly, spatřil Roberta Thornhilla, jak si svléká elegantní nepromokavý plášť, uhlazuje si sako a košili a sedá si naproti němu. Pohyby toho muže byly elegantní, neuspěchané, jako by si ve svém volnu zašel na skleničku do svého společenského klubu.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal se zostra Buchanan.

„Tahle budova má být údajně zabezpečená.“ Z nějakého důvodu Buchanan cítil, že další osoby číhají hned za dveřmi.

„A taky že je, Danny, taky že je. Pro většinu lidí.“

„Nelíbí se mi, že jste sem přišel, Thornhille.“

„Mám v sobě tolik slušnosti, že používám tvé křestní jméno. Uvítal bych, kdybys dnes učinil totéž. Jistě, je to jen maličkost, ale přinejmenším po tobě nechci, abys mě oslovoval pane Thornhille. Tak to totiž mezi pánem a jeho sluhou obvykle chodí, že, Danny? Jak vidíš, není zase až tak zlé pro mne pracovat.“

Buchanan věděl, že nabubřelé a ponižující vystupování zvolil ten chlap úmyslně, aby ho to vyvedlo z míry a on nemohl jasně myslet. Místo toho se opřel o opěradlo židle a ruce si založil na břiše.

„Takže čemu vděčím za potěšení z tvé návštěvy, Bobe?“

„Tvému setkání se senátorem Milsteadem.“

„Mohl jsem se s ním klidně setkat ve městě. Není mi jasné, proč jsi trval na tom, abych jel do Pensylvánie.“

„Ale takhle budeš mít ještě jednu možnost si zopakovat ty své náborové povídačky kvůli všem těm strádajícím masám. Jak vidíš, i já mám srdce.“

„Co myslíš, pohne to u tebe trochu tím, čemu se říká svědomí, kvůli tomu, že zneužíváš mizerné situace milionů mužů, žen a dětí, kteří považují za zázrak, když uvidí ještě jeden východ slunce, pro svůj vlastní sobecký program?“

„Nejsem placený za to, abych jednal podle svého svědomí. Jsem placený za to, abych hájil zájmy této země. I tvoje zájmy. A navíc, kdyby čisté svědomí mělo být kritériem, pak by v tomhle městě nezbyl jeden jediný člověk. Ve skutečnosti tleskám tvým snahám. Nemám nic proti chudým a bezmocným. Děláš dobrou věc, Danny!“

„Promiň, jestli ti na tohle neskočím.“

Thornhill se usmál. „Každá zem na světě má lidi, jako jsem já. Tedy, má je, je-li chytrá. Po výsledcích, kterých se dobereme my, je všeobecná poptávka, protože většině těch ‚všech‘ se nedostává odvahy, aby se jich dobrali sami.“

„Takže ty si hraješ na Boha? Zajímavé zaměstnání.“

„Bůh je pojem. Já se zabývám fakty. A když už je o nich řeč, popoháníš tu svou agendu nelegálními prostředky.

Kdo jsi, že mi odepíráš stejné právo?“

Po pravdě řečeno, Buchanan nedokázal na tenhle výrok reagovat. A Thornhillovo neotřesitelně klidné vystupování jen podtrhovalo bezmocnost, kterou cítil.

„Nějaké otázky k setkání s Milsteadem?“ zeptal se Thornhill.

„Na Harveyho Milsteada toho máš dost na to, abys ho poslal sedět na tři doživotí. O co ti doopravdy jde?“

Thornhill se tiše uchechtl. „Doufám, že mě neobviňuješ z toho, že bych mohl mít nějaké skryté záměry.“

„Mně to můžeš říct, Bobe, jsme partneři.“

„Možná že je to tak jednoduché jako chtít, abys poskočil, když lusknu prsty.“

„Tak fajn, ale ode dneška za rok, jestliže se takhle nečekaně objevíš, už bys taky nemusel odejít po svých.“

„Mně tady vyhrožuje jeden osamocený lobbista,“

povzdechl si Thornhill. „Ale zase ne tak osamocený. Máš jednočlennou armádu. Jak se má Viera? Daří se jí dobře?“

„Viery se to netýká. Viery se to nikdy nebude týkat.“

Thornhill pokýval hlavou. „Ty jsi ten jediný na mušce.

Ty a ta tvá povedená skupina zločineckých politiků. Výkvět Ameriky, nejlepší z nejlepších.“

Buchanan hleděl upřeně nevraživým pohledem na svého protivníka, ale nic na to neřekl.

„Věci se začínají blížit k závěru, Danny. Představení už bude brzy končit. Doufám, že jsi připraven odejít, aniž bys po sobě zanechal nějakou špínu.“

„Až odejdu, zbyde po mně tak čisto, že ani ti tvoji špehouni nedokážou najít nejmenší stopu.“

„Sebedůvěra inspiruje. Zato je málokdy na místě.“

„Je to všechno, cos mi chtěl říct? Abych byl připraven pláchnout? Na to už jsem nachystán od té minuty, kdy jsem tě poprvé potkal.“

Thornhill se zvedl. „Ty se zaměř na senátora Milsteada.

Dodej nám nějaké pořádné, šťavnaté informace. Donuť ho, ať povídá o příjmech, jaké bude mít, až odejde do penze, co bude muset přesně udělat, aby to všechno natřel pěkně na růžovo. Čím podrobnější, tím lepší.“

„Dodává mi to odvahu, když vidím, jak ohromně tě to těší. Užiješ si při tom nejspíš daleko víc, než tenkrát na Kubě v Zátoce sviní.“

„To bylo dávno přede mnou.“

„No, jsem přesvědčený, že ses zapsal do dějin podobným způsobem.“

Thornhill se na okamžik naježil, ale pak se mu jeho bohorovný klid vrátil. „Byl by z tebe skvělý hráč pokeru, Danny. Ale zkus si zapamatovat, že když někdo blufuje a nedrží nic pořádného v ruce, tak prostě jenom blufuje.“

Thornhill si oblékl nepromokavý plášť. „Nemusíš se obtěžovat, ven trefím sám.“

V následujícím okamžiku byl Thornhill ten tam. Zdálo se, jako kdyby se ten muž objevoval a mizel, jak se mu zachtělo. Buchanan se opět opřel o opěradlo židle a jednou rychle vydechl. Ruce se mu třásly, a tak je vší silou přitiskl na desku stolu, dokud chvění nepřestalo.

Thornhill vpadl do jeho života, jako když vybuchne torpédo. Z Buchanana se stal v podstatě lokaj, který nyní prováděl vyzvědačskou práci na těch, které léta podplácel vlastními penězi, a nyní sbíral bohatý materiál pro toho lidožrouta, aby ho mohl proti nim použít k vydírání. A nebylo v Buchananových silách, aby toho muže zastavil.

Ironií bylo, že tento sestup v Buchananových materiálních aktivech a nyní jeho práce ve službách jiných jej přivedly opět zpátky tam, odkud vyšel. Vyrostl v proslulé módní filadelfské čtvrti Main Line. Bydlel zde tehdy v jedné z

nejskvostnějších

rezidencí.

Zdi

z

navršeného

neopracovaného kamene, připomínající tlusté tahy štětce šedou barvou, ohraničovaly po obvodu rozsáhlé, dokonalé trávníky, na nichž se na ploše skoro dvanácti set čtverečních metrů rozkládal rozlehlý dům se širokými krytými verandami a s oddělenou garáží pro čtyři auta, nad níž byl postaven byt. Ten dům měl více ložnic než nějaká noclehárna a prostorné koupelny s drahými kachlíčky a s tak běžnými věcmi třpytícími se zlatem, jako jsou vodovodní kohoutky.

Byl to svět Američanů s modrou krví, kde zhýčkaný životní styl a zdrcující vyhlídky existovaly bok po boku.

Buchanan pozoroval tento složitý vesmír z blízkého úhlu, i když sám nepatřil k vybraným obyvatelům. Buchananova rodina sloužila jako řidiči, služky a zahradníci, opraváři, chůvy a kuchařky pro ty s modrou krví. Poté, co Buchananové přežili kruté zimy na kanadském pomezí, přestěhovali se všichni najednou poněkud jižněji, do příznivějšího podnebí za méně náročnou prací, než byla ta, kterou bylo třeba vykonávat sekerami a rýči, s pomocí člunů a rybářských háčků. Tam nahoře lovili kvůli potravě a káceli stromy, aby měli čím topit, a jen bezmocně sledovali, jak příroda nemilosrdně vymýtá jejich řady, což byl proces, jenž učinil z těch, kteří přežili, odolnější jedince a jejich potomky dvojnásob. A Danny Buchanan byl ze všech pravděpodobně ten nejodolnější.

Mladý Danny Buchanan zaléval trávníky a čistil bazén, zametal a lajnoval tenisový kurt, řezal květiny a sklízel zeleninu a hrál si, patřičně uctivým způsobem, s dětmi. Jak vyrůstal, sblížil se v nerušeném zátiší rozlehlé zimní květinové zahrady s mladší generací zkažené zlaté mládeže, kde kouřili, pili alkohol a zkoumali rozdílnost svých pohlaví. Buchanan se tehdy dokonce jednou stal členem čestné stráže při pohřebním obřadu a upřímně plakal, když pomáhal nést rakve dvou mladých příslušníků smetánky, kteří zmařili své privilegované životy. Smíchali totiž nadměrné množství whisky s výkonnými sportovními vozy, v nichž se proháněli příliš rychle na to, jací to byli nevalní řidiči. Žijete-li život v takovém tempu, často také předčasně ze života odcházíte. Právě v této chvíli mohl Danny Buchanan pozorovat, jak i jeho konec se valem blíží.

Od těch dob se Buchanan nikdy necítil příliš pohodlně, ať už byl ve společnosti těch, či oněch, bohatých, či nemajetných. Nikdy se nestane součástí společenství bohatých, a to bez ohledu na to, jak tučný měl bankovní účet. Hrával si sice s dědici zámožných, ale když přišla doba oběda, oni se odebrali do oficiální jídelny, zatímco on doklopýtal do kuchyně, aby se tam podělil o chléb s ostatním služebnictvem. Zlatomládežníci pak vychodili Harvard, Yale nebo Princeton. On se vypracoval pomocí večerní školy, tedy instituce, které by se jeho druzi z lepší společnosti otevřeně vysmáli.

Buchananova vlastní rodina mu nyní byla stejně tak cizí. Poslal svým příbuzným peníze. Oni mu je poslali zpátky. Když je jel navštívit, zjistil, že si nemají o čem povídat. Nerozuměli tomu, co on dělal, a ani je to nezajímalo. Ale dali mu pocítit, že nepovažují jeho životní povolání za nijak poctivé. Mohl to vyčíst z jejich pevně sevřených svalů v obličeji, ze slov, která utrousili.

Washington byl stejně tak cizí všemu, v co věřili, jako samotné peklo. On se stal profesionálním lhářem a v sázce byly horentní sumy. Kdyby tak raději následoval jejich příkladu a živil se poctivou prací, i když nenáročnou. Tím, že se nad ně vyvýšil, ocitl se náhle hluboko pod tím, co ztělesňovali oni, čestnost, bezúhonnost, charakter.

Cesta, kterou si zvolil v posledních deseti letech, tuto osamocenost a uzavřenost ještě prohloubila. Měl jen málo přátel. Nevadí, měl miliony neznámých lidí po celém světě, kteří na něj byli naprosto odkázáni co se týkalo tak prosté věci, jako pouhé přežití. Sám Buchanan si musel přiznat, že vedl prapodivný život.

A nyní s příchodem Thornhilla ztratil Danny Buchanan další příčku pod nohama na žebříku vedoucím do propasti.

Teď se již nemohl spolehnout ani na jedinou nezpochybnitelnou spřízněnou duši, Vieru Lockhartovou. Ta nevěděla vůbec nic o existenci nějakého Thornhilla a nikdy se o tomhle člověku ze CIA nic nedozví. To bylo to jediné, co jí zajišťovalo bezpečí. A jemu se tak přetrhlo poslední pouto, které ho spojovalo s opravdovým lidským vztahem.

Danny Buchanan zůstal teď již doopravdy naprosto sám. Přistoupil k oknu své kanceláře a zadíval se na ty vznešené stavby známé po celém světě. Někdo by možná mohl tvrdit, že jejich krásné zevnějšky nebyly ničím jiným než výtvorem ruky kouzelníka a že vznikly jen proto, aby odváděly pozornost od věcí skutečně důležitých, které se v tomto městě odehrávaly a jež měly sloužit pouze prospěchu několika málo vyvolených.

Buchanan se již poučil o tom, že účinná, dlouhodobá moc vycházela v zásadě z jemné síly vlády několika málo nad mnohými, neboť většina lidí nebyla žádnými politickými dravci. Ta převaha několika málo nad mnoha vyžadovala choulostivou rovnováhu, jemňounce odváženou, hodnou civilizovaného světa. A Buchanan si uvědomoval, že nejskvělejší příklad tohoto vyvážení ve světových dějinách existoval právě v tomhle městě.

Zavřel oči a nechal tmu, aby ho pohltila, nechal novou energii, aby jím prostoupila kvůli zítřejšímu boji. Měl však před sebou velmi dlouhou noc, neboť po pravdě řečeno jeho život se nyní stal jedním dlouhým tunelem, který nikam nevedl. Kdyby alespoň dokázal zajistit, že zároveň s ním padne i Thornhill. Pak by to vše alespoň získalo určitý smysl. Jedna malá skulinka v oné temnotě, to bylo všechno, co Buchanan potřeboval. Kéž by to jen mohlo tak dopadnout.

4

Auto uhánělo po dálnici přesně na hranici povolené rychlosti. Muž řídil, žena seděla vedle něj. Z obou čišela ostražitost, jako kdyby se obávali, že na něj ten druhý nečekaně zaútočí.

Tryskové letadlo s kniplem stlačeným na přistání na Dullesově letišti nad nimi zaburácelo jako střemhlavě útočící jestřáb. Viera Lockhartová zavřela oči a na okamžik předstírala, že je v tom letadle a že místo, aby se chystalo přistát, je právě na začátku nějaké daleké cesty. Pomalu oči otevřela právě ve chvíli, kdy auto vyjelo jedním z výjezdů z dálnice a oni za sebou nechali znepokojující záři sodíkových výbojek. Zanedlouho se již kolem nich po obou stranách silnice míhaly nepravidelné řady košatých stromů, široké travnaté příkopy, hluboké a nasáklé vodou. Slabounký pulz ploše vyhlížejících hvězd byl nyní jejich jediným zdrojem světla kromě dvojice paprsků reflektorů auta, které probodávaly tmu.

„Nechápu, proč agentka Reynoldsová nemohla dnes večer přijet,“ řekla žena.

„Jednoduchá odpověď je, že vy nejste jediná, koho vyšetřuje, Viero.“ odpověděl ji zvláštní agent Ken Newman.

„Ale já zase nejsem až tak cizí, nemyslíte? Jen si popovídáme jako jindy. Představujte si třeba, že jsem Brooke Reynoldsová. Jsme všichni z jedné skupiny.“

Auto odbočilo na jinou, ještě osamělejší silnici. V této části byly stromy vystřídány holými poli čekajícími na poslední zásah buldozerů. Jak tlak rozpínajících se předměstí sílil, vyroste tu od této chvíle za rok přibližně tolik domů, kolik tu předtím stálo stromů. Teď však zem vyhlížela zpustošená a obnažená. A také ponurá, patrně proto, co mělo následovat. V tomto ohledu byly země a Viera Lockhartová zajedno.

Newman se na Vieru krátce podíval. I když se mu to nechtělo přiznat, cítil se v její přítomnosti nesvůj, asi tak, jako kdyby seděl vedle nálože s elektrickou roznětkou a nevěděl, kdy asi tak může explodovat. Posunul se v sedadle.

Pokožku měl trochu otlačenou tam, kde se mu o ni obvykle třelo tvrdé podpažní pouzdro. Většině lidí se v těch místech vytvořil mozol, jemu se však na kůži vždycky udělal puchýř, jenž se později sloupl. Ironií bylo, že vždy cítil, jak ho ta bodavá bolest udržuje ve střehu, neboť se nikdy nemohl uvolnit. Bylo to jasné varování, že kdyby přestal být ostražitý, ta malá nepříjemnost by se mu mohla stát osudnou. Dnes však, protože měl na sobě neprůstřelnou vestu, ho pouzdro nedřelo. Bolest a zvýšený pocit ostražitosti nebyly zdaleka tak intenzivní.

Viera ucítila, jak se jí krev nahrnula až do uší, všechny smysly se jí nastražily právě tak, jako je tomu v noci, když ležíte v posteli a náhle uslyšíte neznámý, znepokojivý zvuk.

Přihodilo-li se jí něco podobného jako malé, uháněla do postele k rodičům a vlezla si k nim, aby ji polaskali a uklidnili v objetí plném pochopení. Rodiče však již dávno umřeli a jí bylo třicet šest let. Koho tu Viera Lockhartová na tom světě vlastně měla?

„A po dnešním večeru to bude zase agentka Reynoldsová místo mě,“ uklidňoval ji Newman. „S ní se cítíte dobře, ne?“

„Nejsem si jista, zda se v situaci, jako je tahle, dá říct, že se někdo může ‚cítit dobře‘.“

„Ale jistěže ano. Je to vlastně velice důležité.

Reynoldsová jedná přímo. Věřte mi, nebýt ji, tahle záležitost by nikam nevedla. Nedala jste nám toho zrovna moc, čeho bychom se mohli chytit. Ale ona vám věří. A pokud neuděláte nic, co by její důvěrou otřáslo, máte v Brooke Reynoldsové mocného spojence. Záleží jí na vás.“

Viera si přehodila nohu přes nohu a ruce si založila na prsou. Měřila jen asi sto šedesát pět centimetrů a měla krátké tělo. Prsa měla plošší, než by bývala chtěla, ale nohy měla dlouhé a dobře tvarované. Když na nic jiného, na své nohy se mohla vždy spolehnout, že budou přitahovat pozornost. Pevné svaly na lýtkách a stehnech, jež byly viditelné skrze pouhé punčochy, stačily, jak si povšimla, aby k nim Newman již několikrát, jak se zdálo s mírným zájmem, zalétl pohledem.

Viera si odhrnula rychlým pohybem ruky tiziánové vlasy z obličeje a opřela si ruku o kořen nosu. Několik bílých pramínků vlasů se mísilo s tmavšími. Ještě nebyly příliš patrné, ale během doby se to změní. Ve skutečnosti tlak, pod kterým teď žila, ten proces stárnutí musí nutně urychlit. Vedle schopnosti tvrdě pracovat, čilého intelektu a duševní vyrovnanosti hezký vzhled Vieře Lockhartové, jak si sama dobře uvědomovala, v její kariéře hodně pomáhal.

Bylo povrchní domnívat se, že vzhled by mohl něco změnit, a přesto tomu tak bylo. Obzvlášť když někdo, tak jako ona, jednal během celé své kariéry s převážně mužskou klientelou.

Široké úsměvy, které jí byly adresovány, když vstupovala do kanceláře nějakého senátora, nepatřily, jak věděla, ani tak její šedé kůře mozkové jako sukním nad kolena, které tak ráda nosila. Někdy vlastně stačilo, když jen pohupovala vykrojenou lodičkou s vysokým podpatkem.

Mluvila o tom, že v dalekých zemích umírají děti, že celé rodiny žijí na skládkách, a přitom pozornost oněch mužů byla upoutána rýhou mezi prsty jejích nohou. Bože, testosteron byl mužskou největší slabinou a ženskou největší výhodou. Alespoň to pomáhalo vyrovnat hrací pole, jež vždy bývalo nakloněno ve prospěch mužů.

„Je hezké být tolik milována,“ řekla Viera. „Ale nabrat mě rovnou v nějaké tmavé uličce a uprostřed noci mě odvézt někam, kde lišky dávají dobrou noc. To je trochu přehnané, nemyslíte?“

„Jenže abyste jen tak napochodovala do výjezdní washingtonské kanceláře federálky, to bylo prostě nemyslitelné. Mezi našimi svědky jste hvězda, navíc ve vyšetřování, které se může ukázat jako velice závažné.

Tohle místo je zkrátka bezpečné.“

„Chcete tím říct, že je přímo ideální, aby si na nás někdo počíhal. A jak víte, že nás nikdo nesledoval?“

„Sledovali nás, to ano. Ale byli to lidi od nás. Věřte mi, kdyby se tu objevil někdo jiný, tak by si toho byli všimli, než nás poslali dál. Dokud jsme nesjeli z dálnice, měli jsme na sebe navěšené auto. Teď za námi není nikdo.“

„Takže vaši lidé jsou neomylní, že ano. Kéž bych taky měla takové lidi, kteří by pro mě pracovali. Kam na ně chodíte?“

„Koukněte, my víme, co děláme, rozumíte? Tak se uklidněte.“ Avšak když to říkal, znovu se mrknul do zpětného zrcátka.

Přejel pohledem mobilní telefon, který ležel vedle něj na sedadle, a Viera snadno uhodla jeho myšlenky. „Že byste se potřeboval přesvědčit?“ Newman se na ni zostra podíval, ale mlčel. „Tak, a teď si určíme základní pravidla,“

pokračovala. „Co z toho všeho ve skutečnosti budu mít já?

Nikdy jsme se na tom pořádně nedohodli.“ Newman ani tentokrát neodpověděl, a tak jej minutku z profilu zkoumavě pozorovala a odhadovala, jak pevné má nervy. Natáhla ruku a dotkla se jeho paže.

„Riskovala jsem hodně, abych udělala to, co dělám.“

Cítila skrze sako obleku, jak ztuhl tam, kde se ho dotkla prsty. Podržela prsty na témže místě, jen o něco víc přitlačila. Mohla teď konečky prstů rozeznat látku jeho saka od látky košile. Jak se k ní lehce natočil, Viera spatřila neprůstřelnou vestu, kterou měl na sobě. V ústech jí náhle vyschlo a zároveň byla ta tam její vyrovnanost.

Newman na ni pohlédl. „Povím vám to na rovinu. Jaký přesně bude váš podíl, to nezáleží na mně. Až dosud jste nám toho mnoho neřekla. Ale hrajte podle pravidel, a všechno bude naprosto v pořádku. Vy dodržte svou úlohu, řekněte nám, co potřebujeme vědět, a než se nadějete, dostanete novou totožnost a budete prodávat lastury na Fidži, zatímco váš partner a jeho spoluhráči se stanou na pěkně dlouho hosty vlády. Nečekejte od toho mnoho, příliš o tom nepřemýšlejte, jen se snažte to přežít. Nezapomínejte, jsme to my, kdo je teď na vaší straně. Jsme jedinými přáteli, které máte.“

Viera se zase opřela do sedadla a konečně odtrhla oči od neprůstřelné vesty. Rozhodla se, že je na čase, aby se vytasila s bombou, kterou měla v rukávě. Možná že by ji mohla vyzkoušet už na Newmanovi místo na Reynoldsové.

Určitým způsobem si s Reynoldsovou výborně rozuměly.

Dvě ženy ztracené v moři mužů. Mnoha jemnými způsoby agentka chápala věci, kterým by muž nikdy neporozuměl. V

jiných záležitostech se však chovaly jako dvě toulavé kočky, které se točí okolo rybích kostí.

„Chci do toho zapojit Buchanana. Vím určitě, že ho dokážu donutit, aby to udělal. Když budeme pracovat společně, váš případ bude daleko průkaznější.“ Všechno to odříkala velice rychle a nesmírně se jí ulevilo, že už je to konečně venku.

Výraz Newmanova obličeje prozradil jeho překvapení.

„Viero, jsme pružní, až to není hezké, ale nemůžeme se dohadovat s člověkem, který, podle vás, celou tu věc vymyslel a vedl.“

„Vy nechápete všechna fakta. To, proč to dělal. V

tomhle případě vůbec není na špatné straně. Je to dobrý člověk.“

„Porušil zákon. Podle vás korumpuje vládní úředníky.

To mi stačí.“

„Až pochopíte, proč to dělal, nebudete takhle uvažovat.“

„Neupínejte svoje naděje na tuhle strategii, Viero.

Nedělejte to už kvůli sobě.“

„A co když řeknu, že v tom pojedeme buď oba, nebo nikdo?“

„To byste pak udělala tu největší chybu svého života.“

„Takže je to buď on, nebo já?“

„A to by neměla být zase až tak těžká volba.“

„Budu si tedy prostě muset promluvit s Reynoldsovou.“

„Ta vám řekne úplně totéž, co jsem vám řekl právě teď já.“

„Nebuďte si tím tak jistý. Dokážu být docela přesvědčivá. A taky mám náhodou pravdu.“

„Viero, vy nemáte ani ponětí, o co všechno tu jde.

Agenti FBI nerozhodují o tom, kdo má být soudně stíhán. O

tom rozhoduje Kancelář státního návladního. A i kdyby se Reynoldsová přiklonila na vaši stranu, a já o tom silně pochybuju, můžu vás ujistit, že neexistuje vůbec žádná zpropadená možnost, že by právníci udělali totéž. Kdyby se pokusili odstřelit všechny ty mocné politiky, a s tím, kdo je do toho v první řadě vlastně namočil, uzavřeli nějaký pakt o neútočení, nestálo by je to jen pár kopanců do zadku, ale i místo. Tohle je Washington, ti, kteří jsou ve hře, jsou gorily vážící dobrých čtyři sta kilo. Telefony se budou žhavit, média, ta se zblázní, jednání v zákulisí poběží nonstop, a až bude po všem, nás sežerou i s chlupama. Věřte mi, Viero, já už v tom jedu přes dvacet let. Takže buď to odnese Buchanan, nebo z toho nebude nic.“

Viera seděla zabořená do sedadla a mlčky pozorovala hvězdy. Na kratičký okamžik si mezi mraky vybavila obrázek Dannyho Buchanana zhrouceného v tmavé, bezútěšné vězeňské cele. Nikdy by to nedokázala nechat dojít až tak daleko. Bude si muset promluvit s Reynoldsovou a s právníky z Kanceláře státního návladního, donutit je, aby pochopili, že je nutné, aby i Buchananovi byla zaručena imunita. To je ten jediný způsob, jak docílit, aby se to povedlo. Ale Newman mluvil s takovou sebejistotou. A to, co právě řekl, mělo hlavu i patu. Tohle byl Washington. A stejně náhle, jako když škrtne zápalkou, ji její sebedůvěra opustila. Cožpak ona, lobbistka každým coulem, která zapisovala výsledky politického skóre už tolik let, špatně odhadla zdejší politickou situací?

„Potřebuju na záchod,“ prohlásila Viera.

„Dojedeme k té chatě během asi čtvrt hodinky.“

„Ale když zahnete příští doleva, je tam o dva kilometry po té silnici dál benzinová pumpa otevřená čtyřiadvacet hodin denně.“

Překvapeně se jí zeptal. „Jak to víte?“

Dívala se na něj upřeně s výrazem sebejistoty, kterým maskovala stoupající paniku. „Vždycky vím ráda předem, do čeho jdu. A to včetně lidí i terénu.“

Neodpověděl, ale stočil to doleva, a za chvíli již byli u dobře osvětlené pumpy společnosti Exxon, která tam měla i obchod se zbožím denní potřeby. Dálnice musela vést nedaleko odtud, a to navzdory osamělosti přilehlého okolí, protože po celém parkovišti postávaly tahače s návěsy.

Společnost Exxon zjevně pečovala o řidiče dálkových kamionů. Všude kolem přecházelo plno chlápků ve vysokých botách a kovbojských kloboucích, džínsách značky Wrangler a v přepásaných kožených bundách, přes něž měli nápisy s názvy firem autodopravců či automobilových dílů. Někteří z nich trpělivě tankovali palivo do svých vozů, jiní usrkávali horkou kávu a kolem tváří s unaveným, nepřístupným výrazem jim stoupaly tenké proužky páry. Nikdo nevěnoval pozornost sedanu, který zastavil vedle umyváren, jež byly na druhém konci budovy.

Viera se zamkla, sklopila desku záchodové mísy a posadila se na ni. Nepotřebovala to zařízení použít.

Potřebovala čas na přemýšlení, čas na to, aby ovládla paniku, která ji zaplavovala ze všech stran. Rozhlédla se kolem sebe a očima nepřítomně vstřebávala rukou psané čmáranice na olupujícím se žlutém laku, kterým byly stěny toalety natřeny. Některé sprosté výroky jí málem vehnaly ruměnec do tváří. Jiné průpovídky byly vtipné, jejich syrovosti by se člověk chtěl smát, až by se za břicho popadal. Tyhle nápisy nejspíš daleko předčily ty, jež složili muži a jimiž ozdobili stěny svých záchodků hned vedle, i když většina mužského pohlaví by takovou možnost vůbec nepřipustila. Muži vždycky ženy podceňovali.

Vstala, postříkala si obličej studenou vodou a utřela se do papírového ručníku. Přibližně v tu chvíli se její kolena rozhodla, že ji přestanou nést, a tak je přitiskla těsně k sobě, zatímco prsty na rukou pevně sevřely zašpiněné okraje porcelánového umyvadla. Mívala děsivé sny o tom, že se jí tohle přihodí o svatební noci. Přitiskne kolena těsně k sobě a pak omdlí. No, alespoň že má teď o jednu starost míň. Ani jednou ve svém životě nezažila žádný trvalejší vztah, pakliže ovšem člověk nepočítal jistého mladého muže v páté třídě, na jméno si nemohla vzpomenout, ale jeho blankytně modré oči jí zůstanou v paměti navždycky.

Danny Buchanan jí poskytl trvalé přátelství. Byl jí učitelem a rádcem a v uplynulých patnácti letech jí nahrazoval otce. Viděl v ní schopnosti, kterých si nikdo jiný nepovšiml. Poskytl jí příležitost, když ji zoufale potřebovala.

Přišla do Washingtonu s bezmeznými ambicemi a nadšením, ale s absolutně žádným zaměřením. Lobbování? Nevěděla o něm vůbec nic, ale znělo to lákavě, a koukaly z toho velké peníze. Její otec byl člověk dobrosrdečný, leč tulák bez cíle, který tahal ženu a dcerku od jednoho plánu, jak zbohatnout, k druhému. Příroda v jeho případě vytvořila opravdu nemilosrdnou směsici, vizionář, jemuž se nedostávalo dovedností, kterých bylo na uskutečnění oněch vizí zapotřebí. Mohl měřit dobu výdělečného zaměstnání ne na roky, ale na dny. Všichni žili od jednoho neklidného týdne k druhému. Jakmile se mu plány zhatily a on přišel o peníze patřící jiným lidem, vždycky sbalil Vieru a matku a utekl.

Občas byli bezdomovci, častěji hladověli než naopak, ale přesto se otec vždy znovu zmátožil a postavil se opět na vlastní nohy, i když vratké. A tak to šlo až do dne, kdy zemřel. Chudoba pro ni byla jednou trvalou a silnou vzpomínkou.

Viera si přála mít dobrý a vyrovnaný život a nechtěla být kvůli tomu na nikom závislá. Buchanan jí k tomu dal příležitost, dovednosti, aby svůj sen uskutečnila, a ještě mnohem víc. On měl nejenom vize, ale i nástroje, jak své dalekosáhlé myšlenky zrealizovat. Nikdy by ho nemohla zradit. Stála bez dechu v posvátné úctě před tím, co udělal, a stále se ze všech sil snažil dělat dál. Byl skálou, kterou v tomto stadiu svého života potřebovala. Avšak za poslední rok se jejich vztah změnil. Danny byl stále uzavřenější a přestal s ní vlastně mluvit. Začal být podrážděný, utrhoval se na ni téměř pro nic za nic. Naléhala na něj, aby jí řekl, co ho trápí, ale on se ještě víc stáhl do sebe. Jejich vztah býval velmi blízký, proto pro ni bylo o to těžší tu změnu vzít na vědomí. Začal být vyhýbavý, přestal ji zvát, aby s ním cestovala. A dokonce se už ani nekonalo ono dlouhé probírání strategických plánů.

A pak udělal něco naprosto nevídaného a v osobním vztahu zničujícího. Lhal jí. Bylo to v záležitosti naprosto triviální, ale důsledky byly vážné. Jestliže spřádal lži v maličkostech, co před ní tají důležitého? Došlo mezi nimi k poslednímu konfliktu a Buchanan jí řekl, že by nemohlo nic dobrého vzejít z toho, kdyby jí sdělil, co mu dělá starosti.

Nakonec z něj vypadlo něco ohromujícího.

Dal jí jasně najevo, že jestli chce odejít z jeho služeb, ať to klidně udělá, a že je stejně již na čase, aby se to stalo. Z

jeho služeb! Prohlášení otce, který své zralé, úspěšné dceři řekne, aby už sakra vypadla z domu, by na ni mělo stejný účinek.

Proč si přál, aby od něj odešla? A pak jí to konečně došlo. Jak jen mohla být tak slepá? Šli po Dannym. Někdo po něm šel a on nechtěl, aby dopadla stejně. Na místě s tím na něj vyrukovala. A on to vzápětí popřel. Neochvějně trval na tom, aby odešla. Šlechetný až do posledního dechu.

Ale přesto, že se jí odmítl svěřit, ona se rozhodla nasměrovat jejich rozcházející se cesty. Po dlouhém rozvažování šla na FBI. Uvědomovala si, že existuje možnost, že je to právě federálka, která nějakým způsobem odhalila Dannyho tajemství, ale o to by to mohlo být snazší, domnívala se tehdy Viera. Teď však jí kvůli rozhodnutí svěřit se FBI lomcovalo tisíce pochybností. Cožpak skutečně věřila, že se federálové přetrhnou, aby mohli Buchanana povolat jako svědka obžaloby? Proklínala se za to, že jim dala Dannyho jméno, i když byl tak známý, že i ve městě plném samých velmi známých lidí by si FBI stejně spojitost našla. Chtěli poslat Dannyho do vězení. Takže ona místo Dannyho. To měla být ta její možnost volby? Ještě nikdy se necítila tak sama.

Podívala se na sebe do prasklého zrcadla nad umyvadlem. Zdálo se, že se jí lícní kosti derou na povrch a oční důlky se jí prohlubuji víc a víc. Centimetr kůže mezi ní a nicotou. Její nádherná vize, způsob, jak by se z toho s Dannym dostali společně, se stala náhle volným pádem šílených rozměrů, z nichž se jí zatočila hlava. Její nevyzpytatelný otec by to byl jen zabalil a utekl do černé noci. Ale co má dělat jeho dcera?

5

Lee vytáhl pistoli, a jak procházel předsíní, mířil jí přímo před sebe. Druhou rukou pomalu opisoval baterkou pravidelné oblouky.

První místnost, do které nahlédl, byla kuchyň, ve které stála malá lednička z padesátých let a elektrický sporák na potrhaném, černožlutě kostkovaném linoleu, které pokrývalo podlahu. Na některých místech zřejmě smyla barvu ze stěn zatékající voda. Nedodělaný strop sestával pouze z latí, nad nimiž byl jasně patrný podklad horní podlahy. Lee se zadíval na staré měděné trubky a novější spoje z PVC, jež v obnažených zašlých příčkách vytvářely řadu pravých úhlů.

Ve vzduchu neucítil čerstvé aroma jídla, jen zápach starého omastku, který, jak se dalo předpokládat, zatuhl okolo okrajů plotýnek sporáku a v záhybech odvětrání spolu s biliony různých bakterií. Uprostřed kuchyně stál stůl s poškozenou umakartovou deskou a čtyři židle z ohýbaného kovu a s opěradly z umělé hmoty. Pracovní desky zely prázdnotou, nádobí nezahlédl žádné. Nebyly tu ani utěrky, vařič na kávu ani žádné kořenky nebo něco jiného, co by mělo nějaký osobní podtext a co by mohlo napovědět, zda kuchyň v posledních asi tak deseti letech někdo používal.

Bylo to, jako kdyby se člověk vrátil v čase nebo náhodně narazil na kryt, který byl dán znovu do užívání v hysterii padesátých let.

Malá jídelna byla naproti kuchyni přes chodbu. Lee sjel pohledem na dřevěné obložení sahající do výšky pasu, zčernalé a popraskané léty. Náhle mu přejel mráz po zádech, přestože vzduch uvnitř byl zatuchlý a nehybný. Dům zjevně neměl ústřední topení a Lee nikde nezahlédl ani nástěnné klimatizační jednotky. Venku také neobjevil žádnou nádrž na topný olej, alespoň ne na povrchu. Lee přejel očima po přímotopných tělesech umístěných podél zdí až po elektrické šňůry, které byly zastrčeny do zásuvek. Stejně jako v kuchyni, ani tady nebyl strop dokončen. Elektrické vedení k zaprášenému lustru procházelo otvory vyvrtanými do obnažených stropních trámů. Lee z toho vyvodil, že elektřina musela být zavedena do tohoto obydlí až poté, co bylo postaveno.

Jak šel dál chodbou předsíně k přední části domu, Lee si nemohl všimnout neviditelného signálního paprsku ve výšce kolen, který překlenoval předsíň. Prošel tím zabezpečovacím obvodem a odněkud zvnitřku domu se ozvalo sotva slyšitelné cvaknutí. Lee sebou poněkud trhl, pistolí okolo sebe opisoval široké kruhy a teprve po chvilce se uvolnil.

Byl to starý dům a staré domy vydávají spoustu zvuků. Jen je trochu nesvůj, a na to přece má nárok. Celý ten dům a místo, na kterém stál, bylo přesně jak vystřižené z nějakého filmového hororu.

Lee vstoupil do jednoho z předních pokojů. Tam v záblesku baterky uviděl, že byl nábytek přestěhován ke zdem a v prachu na podlaze se rýsovaly stopy od bot a čmouhy, jak kdosi nábytek stěhoval. Uprostřed pokoje stálo několik rozkládacích židlí a stůl obdélníkového tvaru. Na jednom konci stolu stály vedle kávovaru do sebe naskládané pohárky na kávu z umělé hmoty. Sáčky s kávou, s práškovou smetanou do kávy a s cukrem ležely vedle kávovaru.

Lee to všechno vzal na vědomí a cukl sebou, když spatřil okna. Nejenže byly těžké závěsy těsně zatažené, ale okna samotná někdo pobil velkými plochami překližky a volné konce závěsů zpod přibitého dřeva na konci vyčnívaly.

„Do háje,“ zamumlal pro sebe Lee. Vzápětí zjistil, že malé čtvercové okenní tabulky v předních dveřích byly zakryty lepenkou. Vytáhl fotoaparát a udělal několik snímků všech těch podivných úprav domu, které mu nedávaly smysl.

Jelikož Lee už chtěl průzkum co nejdříve dokončit, pospíšil si po schodech do patra. Opatrně otevřel dveře první ložnice a nahlédl dovnitř. Ustlaná postel byla malá a do nosu ho okamžitě uhodil pach zatuchliny a plísně. Ani tady nebyly stěny dodělané. Lee přiložil ruku na obnaženou stěnu a hned ucítil proud vzduchu zvnějšku, deroucího se skrze praskliny. Na chvíli strnul, když uviděl tenkou linku světla procházející dovnitř stěnou pod stropem. Pak si uvědomil, že to je měsíční světlo, které proniká dovnitř škvírou v místech, kde na stěnu měla navazovat střecha.

Lee opatrně strčil loktem do dveří skříně a otevřel je.

Dveře přesto dlouze a hlasitě zaskřípaly, až se v něm zatajil dech. Žádné šaty, a dokonce ani jedno jediné ramínko.

Zavrtěl hlavou a vešel do průchozí koupelny. Tady byl modernější snížený strop, na podlaze linoleum s oblázkovým vzorem a stěny ze sádrokartonu, pokryté odlupující se tapetou s květinovým vzorem. Celý sprchový kout byl z jednoho kusu laminátu. Nikde však žádný ručník, toaletní papír nebo mýdlo. Nedalo se tu vysprchovat ani osvěžit.

Prošel do druhé přilehlé ložnice. Tady byl zápach plísně z ložního prádla tak silný, že si málem musel zacpat nos. I tady našel skříň prázdnou.

Nic z toho nedávalo smysl. Postavil se do záplavy měsíčního světla, které sem padalo oknem, ucítil, jak ho na krku šimrá závan vzduchu, který se sem dral skrze škvíry ve stěnách a zavrtěl hlavou. Co tady Viera Lockhartová vlastně dělala, když to tu nevyužívala jako nějaké hnízdečko lásky?

Alespoň takový byl jeho prvotní závěr, i když ji tady vlastně viděl pouze s tou vysokou ženou. Lidé jsou ale různě trefení.

Na každý pád i kdyby si zabetonovaly nosy, na prostěradlech, co tu našel, nemohlo k žádným sexuálním hrátkám dojít.

Lee se vrátil dolů a prošel chodbou až do druhé přední místnosti, kterou odhadl na obývací pokoj. I tady někdo okna zabednil. Do jedné stěny byla zabudovaná přihrádka na knihy, i když na ní nestál jediný svazek. Stejně jako v kuchyni, také tady měl strop k dokončení hodně daleko. Lee obrátil světlo baterky vzhůru a zahlédl krátké kusy dřev připevněné

na

stropnice

svírající

s

nimi

pětačtyřicetistupňové úhly, čímž vytvářely přes celý strop řadu písmen X. Dřevo, které k tomu účelu posloužilo, mělo zřetelně jinou strukturu než dřevo původní stavby, bylo světlejší a mělo jinou kresbu. Dodatečné vyztužení? Proboha proč?

Zavrtěl hlavou tak, jako člověk odevzdaný svému osudu. Teď ke všem Leeovým starostem přibyla obava, že mu to zatracené horní patro může každým okamžikem spadnout na hlavu. Už přímo před očima viděl svůj nekrolog v novinách s titulkem: SMOLAŘ SOUKROMÉ OČKO

ZAHYNUL ZAVALEN VANOU A SPRCHOVÝM

KOUTEM, ZÁMOŽNÁ BÝVALÁ MANŽELKA ODMÍTÁ

UDÁLOST KOMENTOVAT.

Lee si posvítil kolem dokola a vzápětí celý ztuhl. Do jedné ze stěn byly zasazeny dveře. Nejspíš nějaká skříň. Na tom by nebylo nic až tak neobvyklého, až na to, že ty dveře byly zajištěny pevnou závorou. Popošel ke dveřím, prohlížel si pečlivě závoru a očima přejel malou hromádku pilin na podlaze přímo pod ní. Lee věděl, že zbyla po člověku, který tam byl instalovat zámky a který kvůli té závoře dřevěné dveře provrtal. Závory na vnějších dveřích. Bezpečnostní systém. Závora nedávno nainstalovaná na dveřích skříně uvnitř všivé pronajaté barabizny v tomhle zapadákově. Co by tu mohlo být tak vzácného, aby si někdo dal práci s takovými úpravami?

„Zatracená práce,“ zaklel Lee ještě jednou. Chtěl odtud zmizet, ale nemohl spustit oči z té závory. Měl-li Lee Adams nějakou chybu, a ono se to těžko dalo nazvat chybou, dělal-li práci, jakou dělal, tak jí byla jeho hrozná zvědavost.

Tajemství jej soužila. Lidé, kteří se snažili věci skrýt, ho téměř doháněli k zuřivosti. Lee byl člověk, jenž byl z hloubi duše přesvědčený, že představitelé velkého finančního světa se ve skrytu plíží po planetě a přitom kolem sebe rozsévají zkázu všeho druhu, jež zasáhne obyčejné lidi, mezi které se počítal i on sám. Věřil celým svým srdcem principu úplného a poctivého odkrytí karet. Aby tuhle víru uvedl v činy, zasunul si baterku do podpaždí, pistoli vrátil do pouzdra a vytáhl svou elektrickou sadu na otvírání zámků. Prsty mu pracovaly hbitě a on vsunul do přístroje nový šperhák.

Zhluboka se nadechl, zasunul šperhák do zámku a spustil přístroj. Konečně se závora odsunula, Lee se znovu zhluboka nadechl, vytáhl pistoli, namířil ji na dveře a pak teprve zmáčkl kliku. Ve skutečnosti nevěřil, že by se někdo sám zamkl do skříně a právě se na něj chystal skočit, ale na druhou stranu už zažil, že se staly i podivnější věci. Někdo nakonec za těmi dveřmi být mohl.

Když uviděl, co v té skříni doopravdy je, přál si toužebně, aby to bývalo bylo tak jednoduché, a někdo si tam na něj jenom počíhal. Potichu zaklel, zastrčil pistoli do pouzdra a rozběhl se.

Z teď již otevřených dveří skříně blikaly záblesky červených světel z pořádné sbírky elektronických zařízení.

Lee pádil do druhé přední místnosti a v pravidelných pásech si světlem baterky osvětloval stěny, přičemž postupoval stále výš. Pak je spatřil. Na stěně vedle olištování byly čočky kamery. Šlo pravděpodobně o miniaturní čočky, konstruované speciálně pro skryté sledování. Nebylo je v tom špatném osvětlení vidět, ale paprsek z jeho baterky se v nich odrážel. Jak pohyboval paprskem kolem dokola, objevil čočky celkem čtyř kamer.

Do háje zelenýho. Tenhle zvuk tu už jednou zaslechl.

Musel projít nějakým zařízením, které ty kamery spustilo.

Doběhl zpátky ke skříni v obývacím pokoji a zamířil světlem baterky na přední stranu videa.

Vysunout! Kde se k čertu vysouvá kazeta? Našel patřičný knoflík, stiskl ho, ale nic se nestalo. Mačkal ho znovu a znovu. Zkusil i všechna ostatní tlačítka. Nic. Pak Leeovy oči padly na další infračervený vstup na přední straně přístroje a odpověď byla nasnadě. Video se ovládalo nějakým speciálním dálkovým ovladačem, jenž překlenoval funkce manuálních tlačítek. Krev mu stydla v žilách při pomyšlení, jaké možnosti tento druh uspořádání nabízel.

Nejdřív ho napadlo poslat do té zatracené věci kulku, aby ji donutil vyplivnout vzácnou pásku. Ale jak může vědět, jestli celý ten zpropadený krám není opancéřovaný, a on by mohl skončit tak, že by vyfásl svou vlastní odraženou kulku. A co jestli to mělo satelitové spojení a ta páska byla jen kvůli záznamu. Je tu snad uvnitř nějaká kamera? Nějací lidé se zrovna teď na něj mohou klidně dívat. Po jednu absurdně směšnou vteřinku mu hlavou prolétl nápad, aby na ně udělal sprostý posunek a vystrčil na ně zadnici.

Lee se už už chtěl opět rozběhnout, pak ho ale najednou něco napadlo. Zašátral v ruksaku. Prsty, které měl obvykle naprosto klidné, nepracovaly v tuto chvíli právě nejobratněji. V rukou sevřel malé pouzdro. Vylovil ho, zápolil chvíli s víčkem a pak se mu podařilo vytáhnout malý, ale silný magnet.

Magnet patřil mezi oblíbené nástroje zlodějů, kteří vykrádali byry a domy, protože se s nimi bezvadně našly a vytáhly okenní závlačky, když se už člověk dostal přes sklo.

Jinak závlačky odolávaly i těm nejzručnějším lupičům. Teď bude mít magnet opačnou roli, nepomůže mu dostat se dovnitř, ale, jak alespoň doufal, může mu spíše napomoci k neviditelnému odchodu.

Vzal magnet do dlaně a pak s ním přejel před videem a poté nad ním. Udělal to tolikrát, kolikrát mohl během jedné minuty, kterou si určil, že má k tomu povolenu, než se rozběhne, aby si zachránil život. Modlil se, aby magnetické pole vymazalo záznam na pásce. Záznam, na kterém byl on sám.

Hodil magnet zpátky do ruksaku, otočil se a běžel ke dveřím. Jen Bůh ví, kdo může být na cestě sem. Lee se náhle zastavil. Neměl by se vrátit k té skříni, vyrvat z ní video a vzít ho s sebou? Zvuk, který v tu chvíli zaslechl, mu veškeré podobné myšlenky vypudil z hlavy.

Přijíždělo sem auto.

„Vykašlat se na to!“ sykl Lee. Byla to Lockhartová a její doprovod? Přijížděly sem každý druhý večer. Takový byl rytmus. Upaloval zpátky chodbou, rozrazil zadní dveře, vyběhl ven a přeskočil betonovou verandičku a schody.

Těžce dopadl na kluzkou trávu, nohy bez bot se mu smekly a on sebou těžce praštil o zem. Tím nárazem si vyrazil dech a zároveň ucítil ostrou bolest tam, kde loktem narazil v nezvyklém úhlu o zem. Strach je však mocný prostředek proti bolesti. Během několika vteřin už byl na nohou a pádil k hradbě stromů.

Byl už téměř u lesa, když auto zabočilo na příjezdovou cestu, přičemž paprsky jeho světel trochu poskočily, jak auto sjelo ze silnice na nerovný povrch cesty. Lee udělal ještě několik dlouhých kroků, doběhl k první řadě stromů a vnořil se do úkrytu.

Červená tečka na několik okamžiků předtím spočinula na Leově hrudi. Serov by byl toho muže mohl snadno sejmout. Ale to by varovalo ty lidi v autě. Bývalý člen KGB

zamířil pušku na dveře na straně řidiče. Doufal, že muž, kterému se teď podařilo doběhnout až do lesa, nebude tak hloupý, aby se o něco pokoušel. Až do teď tomu chlápkovi štěstí velice přálo. Unikl smrti ne jednou, ale dvakrát.

Člověk by neměl štěstím tak plýtvat. Bylo by to přímo proti dobrému vkusu, pomyslel si Serov a znovu se podíval laserovým zaměřovačem.

Lee měl běžet dál, ale on se zastavil, hrudník se mu prudce zvedal, nicméně se připlížil zpátky až na kraj lesa.

Zvědavost vždy byla jeho silným povahovým rysem, někdy až příliš silným. A navíc, ti lidé za vším tím elektronickým zařízením teď již stejně zjistili jeho totožnost. Zatraceně, určitě věděli i to, ke kterému zubaři chodí, i to, že má radši Coca-Colu než Pepsi-Colu. Takže tu klidně může chvilku pobýt a podívat se, co se bude dít dál. Kdyby se ti lidé z auta vydali směrem k lesu, udělá, co bude v jeho silách, aby ztělesnil běžce maratonu na olympijských hrách, a to nakonec i v ponožkách. Ať se pak někdo pokusí ho dohonit.

Sedl si na bobek a vytáhl svůj noční dalekohled, který využíval aktivní infračervené vidění, což byla technologie, jež byla mnohonásobně výkonnější než zesilovač okolního světla, který Lee užíval dřív. Tenhle přístroj pracoval v zásadě na principu rozlišování tepla. Nepotřeboval žádné světlo a na rozdíl od zesilovače dokázal rozlišit tmavý obraz na tmavém pozadí a převáděl obrazy tepelných polí na křišťálově čisté videosnímky.

Jakmile Lee ten poslední výkřik techniky zaměřil, měl před sebou zelené zorné pole, na němž vystupovaly červené obrazy. Auto se objevilo tak blízko, až měl Lee pocit, že stačí natáhnout ruku, kdyby se ho chtěl dotknout. Kapota motoru žhnula obzvláště jasně, neboť byla pořádně rozpálená. Pozoroval muže vystupujícího na straně řidiče.

Lee ho nepoznával, ale celý se napjal, když spatřil, jak z auta vystupuje Viera Lockhartová a přistupuje k řidiči. V

tuto chvíli šli oba vedle sebe. Muž zaváhal, jako kdyby na něco zapomněl.

„Do háje,“ procedil Lee mezi zuby. „Ty dveře.“ Na chvíli zamířil pohled na zadní dveře domu. Byly otevřené dokořán.

Muž si toho zjevně povšiml. Otočil se k ženě obličejem a ruku zasunul pod kabát.

V lese ukrytý Serov zamířil tečku laseru na mužův týl.

Sebevědomě se usmál. Muž i žena byli skvěle v zákrytu.

Náboj, který zasouval Rus do komory, byl vyráběný pouze na objednávku, typ s celokovovým pláštěm, používaný v arzenálu ozbrojených sil. Serov měl velice pečlivě nastudovány jak zbraně, tak i zranění, která způsobují.

Vysoká rychlost kulky jí zajistí minimální projektilovou deformaci, až proletí cílem. Avšak ještě i pak dokáže způsobit dalekosáhlá zranění, když se kinetická energie, která kulku nese, uvolní uvnitř těla při náhlém poklesu její rychlosti. Než se rána částečně uzavře, bude původní otvor mnohokrát větší, než je velikost kulky. A ke zničení tkáně a kosti dojde v radiálním směru, podobně jako je tomu u epicentra zemětřesení, kdy dochází k obrovským škodám ve velkých vzdálenostech od něj. Serov měl pocit, že to je svým způsobem vlastně docela půvabné.

Rus si byl velice dobře vědom toho, že pro velikost kinetické energie, která pak na oplátku určuje rozsah ničivé síly působící na cíl, je určující veličinou rychlost.

Dvojnásobná váha kulky pouze zdvojnásobí kinetickou energii. Avšak Serov se už hodně dávno naučil, že když zdvojnásobíte rychlost, kterou je kulka vypálena, kinetická energie bude čtyřnásobná. A jak Serovova zbraň, tak i náboje se vyznačovaly tím, že jim z hlediska rychlosti náležela horní příčka hodnotící škály. Ano, bylo to skutečně neobyčejně půvabné.

Nicméně jisté je, že kvůli svému celokovovému plášti je kulka též schopna snadno prolétnout jednou osobou a pak ještě zasáhnout a zabít další. Tohle se nedalo právě nazvat její neoblíbenou vlastností u vojáků, jež ji měli nabitu před bojem. A totéž platilo pro nájemné zabijáky, kteří měli na starosti dva cíle. Avšak bude-li třeba k zabití té ženy dalšího náboje, tak ať. Náboje byly relativně levné. Z toho plyne, že to pro lidské bytosti platí též.

Serov se neslyšně nadechl, naprosto se zklidnil a lehce stiskl spoušť.

„Ach, můj Bože!“ vykřikl Lee, když spatřil, že se mužovo tělo stáčí a pak se divoce vrhá na ženu. Oba padli k zemi, jako by byli jeden s druhým pevně svázáni.

Lee instinktivně vyrazil z lesa, aby jim pomohl. Strom hned vedle jeho hlavy zasáhla střela. Lee bezmyšlenkovitě padl k zemi a hledal možný úkryt, neboť další střela následovala hned vzápětí. Zůstal ležet na zádech a po celém těle se třásl tak, že stěží dokázal zaměřit ten svůj zatracený teleskop, jak se snažil přejet po místu, odkud si myslel, že výstřely vyšly.

Další kulka dopadla nedaleko něj a zasypala mu obličej mokrou hlínou, jež mu napadala do očí. Ať tam byl kdokoli, věděl, co dělá, a měl výzbroj, jako kdyby šel na lov dinosaurů. Lee přímo cítil, jak ho střelec metodicky obkličuje jedno políčko šachovnice po druhém.

Lee dokázal rozeznat, že střelec používá tlumič, protože při každém výstřelu to znělo, jako kdyby někdo silně udeřil dlaní do zdi. Plesk. Plesk. Plesk. Klidně to mohl být zvuk praskajících balonků na oslavě narozenin nějakého dítka, a ne kónické kusy kovu, jež při hledání cíle v těle nějakého soukromého detektiva letí rychlostí milionkrát vyšší než rychlost zvuku.

Kromě pohybů ruky, ve které držel dalekohled, se Lee snažil ani se nepohnout, téměř nedýchal. V jedné strašné chvilce uviděl červený šíp laseru zavlnit se těsně u své nohy jako zvědavého hada, který vzápětí zmizel. Neměl moc času. Kdyby tu zůstal jen tak ležet, bylo by za chvíli po něm.

Lee si položil zbraň na hrudník a nataženými prsty hrabal v hlíně, až se mu konečně pod ruku dostal kámen. Jen mávnutím zápěstí odhodil kámen nějakých jeden a půl metru od sebe a čekal. Jakmile kámen zasáhl strom, o vteřinu později na to samé místo dopadla kulka.

Svým infračerveným okem Lee ihned zachytil vysokou teplotu tohoto posledního záblesku u ústí hlavně, jak horký plyn zbavený kyslíku vycházející z vývrtu zbraně se srazil s vnějším vzduchem. Tahle jednoduchá reakce fyzikálních prvků již v minulosti stála nejednoho vojáka život, když odhalila jeho polohu. Lee mohl jen doufat, že i v tuto chvíli bude výsledek stejný.

Lee použil záblesku u ústí hlavně k tomu, aby se zaměřil na tepelný obraz muže skrytého mezi stromy.

Střelec nebyl příliš daleko, vzdálenost byla dostatečně malá, aby byl v dostřelu jeho pistole značky SIG. Lee si uvědomoval, že bude mít nejspíš pouze jediný pokus, a tak pomalu uchopil zbraň a zvedl paži, přičemž se snažil najít nerušenou dráhu letu. Lee nespouštěl pohled ze svého cíle zobrazeného v teleskopu, odjistil přitom s cvaknutím zbraň, v duchu se krátce pomodlil a vypálil ze svého patnáctiranného zásobníku osm ran. Všechny byly mířeny dost blízko sebe, čímž se snažil zvýšit naději na zásah.

Výstřely z jeho pistole zazněly mnohem hlasitěji než střely z pušky s tlumičem. V kruhu kolem něj veškerá fauna zběsile prchala před střetem dvou lidí.

Jedna z Leeových střel jako zázrakem našla svůj cíl, a to hlavně proto, že Serov se pohnul přímo do dráhy střely, když se pokoušel dostat se do polohy bližší cíli. Rus zaskučel bolestí, když mu kulka projela levým předloktím.

Na setinu vteřiny cítil ostré pálení, pak tupou tepající bolest, jak kulka rozdírala měkké tkáně a žíly, roztříštila mu pažní kost a skončila v klíční kosti. Levá paže mu v ten okamžik ztěžkla a zůstala bezvládná. Leonid Serov během své kariéry zabil desítky lidí a vždy puškou, ale až teď konečně na vlastní kůži zažíval, jaké to je být postřelen. Bývalý agent KGB sevřel zdravou rukou pušku a zcela profesionálním způsobem se dal na ústup. Obrátil se a utíkal pryč a při každém jeho kroku se na zemi rozstříkla krev.

Skrze infračervený teleskop Lee krátce pozoroval jeho úprk. Ze způsobu, jakým se ten chlap dal na ústup, bylo Leeovi jasné, že alespoň jedna z jeho střel zasáhla cíl.

Usoudil, že by bylo jak hloupé, tak zbytečné pronásledovat ozbrojeného a postřeleného muže. A kromě toho měl na práci cosi jiného. Popadl ruksak a rozběhl se směrem k domku.

6

Zatímco Lee a Serov po sobě stříleli, Viera Lockhartová se s námahou pokoušela popadnout dech. Srážka s Newmanem jí ho vyrazila a v rameni cítila bodavou bolest.

Několikrát za sebou s agentem škubla, až se jí ho nakonec podařilo ze sebe odvalit. Na šatech nahmatala jakousi teplou lepkavou látku. Jednu hrůznou chvíli si už už pomyslela, že ji ta kulka zasáhla. Viera to nemohla vědět, ale agentova zbraň Glock zapůsobila jako miniaturní štít, takže v okamžiku, kdy střela vylétla z jeho těla, odchýlila její dráhu.

To byl jediný důvod, proč Viera ještě žila. Na okamžik vyděšeně zírala na to, co zbylo z Newmanova obličeje, a cítila, jak se jí začíná zvedat žaludek.

Nakonec odvrátila svůj upřený pohled, podařilo se jí sednout si na bobek tak nízko k povrchu příjezdové cesty, že dokázala vstrčit ruku do Newmanovy kapsy a pak vytáhnout jeho klíčky od vozu. Vieřino srdce tlouklo tak zběsile, že vůbec nedokázala soustředit myšlenky. Skoro ani nemohla udržet ty zatracené klíče v ruce. Stále přikrčené k zemi se jí podařilo na straně u řidiče otevřít dveře od auta.

Po celém těle se třásla tak, že ani nevěděla, jestli bude schopna s autem odjet, i kdyby se do něj dostala. Pak už vklouzla dovnitř, zabouchla za sebou dveře a zajistila je.

Jakmile motor naskočil, zařadila rychlost, šlápla na plyn, motor se zahltil a zhasl. Nahlas zaklela, znovu otočila klíčkem a motor opět naskočil. Teď již plynový pedál přišlápla mnohem opatrněji a motor dál tiše běžel.

Právě se chystala, že přidá plyn, když jí dech ztuhl v hrdle. U dveří na straně řidiče stál nějaký muž. Těžce dýchal a vypadal stejně vyděšeně, jako se cítila i ona sama. Co však skutečně upoutalo její pozornost, byla pistole namířená přímo na ni. Posunkem jí naznačil, aby stáhla okénko.

Hlavou jí proběhlo, aby šlápla na plyn.

„Ať vás to ani nenapadne,“ pronesl. Jak se zdálo, vyčetl jí z očí její záměr. „Já nejsem ten, kdo na vás střílel,“ řekl ještě přes sklo. A dodal: „Kdybych to byl já, už byste byla mrtvá.“

Viera konečně stáhla trochu okénko.

„Odjistěte ty dveře,“ přikázal, „a přesuňte se vedle.“

„Kdo jste?“

„Dělejte, dámo. Nevím jak vy, ale já tu nehodlám ještě trčet, až se tu objeví někdo další. Třeba by mohli umět líp střílet.“

Viera odemkla dveře a přesunula se na vedlejší sedadlo.

Lee zastrčil zbraň do pouzdra, hodil ruksak dozadu na zadní sedadlo, nastoupil, bouchnul dveřmi a začal couvat. Přesně v tom okamžiku zazvonil mobilní telefon na předním sedadle, takže sebou oba trhli. Zastavil, podívali se na telefon a pak jeden na druhého. „Můj telefon to není,“ řekl.

„Můj taky ne,“ opáčila.

Mobil přestal zvonit a on se jí zeptal: „Kdo je ten zastřelenej?“

„Nic vám nehodlám vykládat.“

Auto vyjelo na silnici, Lee přeřadil rychlost a dupl na plyn. „Možná že svého rozhodnutí budete litovat.“

„Myslím, že ne.“

Zdálo se, že ho její sebejistý tón vyvedl z míry.

Projel poněkud ostřeji zatáčkou a ona si raději zapnula bezpečnostní pás.

„Jestli jste toho muže tam zastřelil vy, zastřelíte i mě bez ohledu na to, co vám řeknu, nebo neřeknu. A jestli mluvíte pravdu a nezastřelil jste ho, pak si myslím, že nezastřelíte ani mě prostě jenom proto, že nebudu mluvit.“

„Máte velice naivní představy o dobru a zlu. Dokonce i sympaťáci musejí čas od času zabíjet,“ prohlásil.

„Teď mluvíte z vlastní zkušenosti?“ Viera se posunula blíž ke dveřím.

Zamkl jedním pohybem centrální zámek. „Tak a teď se laskavě nevrhejte z auta za jízdy. Chci jen vědět, co se to tu děje. Počínaje tím, kdo je ten mrtvej chlápek.“

Viera na něj zůstala zírat s otevřenýma očima, nervy na prasknutí. Když konečně promluvila, hlas měla přiškrcený.

„Nevadilo by vám, kdybychom někam zajeli, je jedno kam, abych si mohla na chvilku jen tak sednout a všechno si promyslet?“ Sepjala ruce a chraplavě dodala: „Ještě nikdy jsem neviděla, jak někoho zabili. Skoro se mi udělalo…“

Hlas se jí při poslední větě zvýšil a začala se třást. „Prosím vás, zastavte. Proboha, zastavte! Budu zvracet.“

Auto se smýklo, když zastavil na krajnici, a on zmáčkl automatický zámek, aby odemkl dveře. Viera rozrazila dveře dokořán, vyklonila se ven a začala zvracet.

Natáhl se k ní a položil jí ruku na rameno a pevně ho tiskl, dokud se nepřestala třást. Promluvil pomalu a klidně.

„To přejde.“ Odmlčel se a čekal, dokud nebyla schopna se zase posadit rovně a zavřít dveře. Pak teprve pokračoval.

„Nejdřív musíme někde schovat tohle auto. Nechal jsem to svoje stát z druhé strany toho lesa. Nezabere to než pár minut se k němu dostat. Taky vím o jednom místě, kde budete v bezpečí. Co říkáte?“

„Tak jo,“ nezmohla se Viera na nic víc.

7

Ani ne o dvacet minut později zabočil na příjezdovou cestu k domku sedan, ze kterého vystoupil muž a žena. Kov jejich zbraní odrážel světlo vycházející z předních světel auta. Žena se přiblížila k mrtvému muži, poklekla a zkoumavě si prohlížela tělo. Kdyby neznala Kena Newmana velmi dobře, možná by se jí ani nepodařilo jej identifikovat.

Zažila již smrt člověka i předtím, přesto však cítila, že jí cosi stoupá z žaludku do krku. Rychle povstala a odvrátila se.

Dvojice prohledala opravdu důkladně domek, potom podrobili krátkému zkoumání i okraj lesa, a teprve pak se vrátili k tělu.

Rozložitý, robustní muž se zadíval na zem na tělo Kena Newmana a zaklel. Howardovi Constantinoplovi neřekl nikdo z těch, co ho znali, jinak než „Connie“. V FBI patřil k veteránům, a tak už za svou kariéru viděl téměř všechno.

Avšak dnešní večer se i on dostal do situace, kterou ještě nezažil. Ken Newman byl jeho dobrý kamarád. Skoro to vypadalo, že snad Connie začne vzlykat.

Žena se postavila vedle něj. Při svých stopětaosmdesáti centimetrech se mu výškou téměř vyrovnala. Hnědé vlasy měla střižené nakrátko a kolem uší jí opisovaly křivku.

Obličej měla dlouhý, úzký a oduševnělý a oblečena byla v dobře padnoucím kalhotovém kostýmu. Okolo úst i okolo smutných tmavých očí jí přibývající léta a vypětí jejího povolání vyryly viditelné vrásky. Očima systematicky pročesávala okolí s klidem někoho, kdo je nejen zvyklý věci zkoumat, ale též na základě svého pozorování docházet k přesným závěrům. Výraz v tváři jí zpřísněl, což jasně napovídalo, jak silný hněv jí uvnitř lomcuje.

Ve svých třiceti devíti letech by mohla Brooke Reynoldsová vzbuzovat díky přitažlivým rysům obličeje a vysoké štíhlé postavě zalíbení u mužů, jak dlouho by se jí té pozornosti zachtělo. Avšak vzhledem k tomu, že byla právě uprostřed nesmiřitelného rozvodového řízení, jež pustošilo dušičky jejích dvou malých dětí, byla na velkých pochybách, zda v budoucnu bude vůbec kdy ještě toužit po společnosti nějakého muže.

Reynoldsová dostala při křtu na otcův nátlak a přes protesty své matky jméno po baseballovém rýmu Brooklyn Dodgers, jehož byl starý pán až přespříliš vášnivým fanouškem. Otec se již nikdy nevzpamatoval z toho, když se jeho milovaný klub odstěhoval do Kalifornie. Téměř od prvního dne trvala však její matka na tom, že se dceři bude říkat Brooke.

„Můj Bože,“ konečně pronesla Reynoldsová s očima upřenýma na mrtvého kolegu.

Connie se na ni podíval. „Takže co uděláme teď?“

Setřásla ze sebe zoufalství, které na ni padlo. Chtělo to nějaké řešení, rychlé, ale metodické. „Máme co dělat s místem činu, kam přijde kriminálka, Connie. Takže moc si vybírat nemůžeme.“

„Místní?“

„Tohle je útok na veřejného činitele,“ řekla, čímž mínila, že šlo o důstojníka federálky, „takže vyšetřování povede sama FBI.“ Uvědomila si, že nedokáže z mrtvého těla odtrhnout upřený pohled. „Ale přesto budeme muset spolupracovat s lidmi jak od krajské, tak od státní policie.

Jsem s nimi ve spojení, takže se mohu docela dobře spolehnout na to, že tok informací budeme řídit my.“

„Při útoku na veřejného činitele tu máme jednotku FBI pro násilné činy. To naši ‚čínskou zeď‘ boří.“

Reynoldsová se zhluboka nadechla, aby zadržela slzy, které cítila, že se jí derou do očí. „Uděláme, co bude v našich silách. První, do čeho se musíme pustit, je zajistit místo činu, což zase nebude tady v té pustině tak těžké.

Zavolám Paula Fishera z vedení a povím mu, jak se věci mají.“ Reynoldsová v duchu postupovala vzhůru po žebříčku podle toho, kdo koho byl ve washingtonské výjezdní kanceláři federálky podřízený a nadřízený.

Pomyslela si, že budou muset uvědomit tolik různých jednotek, že by se pod jejich názvy, byť ve zkratkách, mohla potopit i bitevní loď. Nesmí zapomenout ani na zástupce šéfa vedoucího washingtonské kanceláře, který byl jen o ždibíček nižší šarže než sám ředitel celé FBI.

„Vsadím se, o co chceš, že se tu objeví i sám ředitel,“

dodal Connie.

Reynoldsové se začal stahovat žaludek. Už to, že někdo zabil agenta FBI, bylo otřesné. Ale agent, jenž přišel o život při práci, kterou dělal vlastně za ni, to byl zlý sen, který ji bude nejspíš provázet jednou provždy.

Hodinu nato se už na místo činu sjížděly policejní síly, naštěstí bez přítomnosti médií. Policejní lékař státní policie potvrdil to, co všichni už věděli, byť jen z dálky spatřili tu ničivou ránu. Totiž, že zvláštní agent Kenneth Newman zemřel na následky střely z dálky, která mu pronikla do oblasti horní části krku a vyšla ven obličejem. Zatímco místní policie hlídkovala, agenti federálky z jednotky pro násilné činy metodicky sbírali průkazní materiál.

Reynoldsová, Connie a jejich nadřízení se shromáždili okolo jejího auta. Dostavil se i zástupce ředitele washingtonské kanceláře Fred Massey, nejvyšší šarže na místě činu. Byl to malý muž bez smyslu pro humor, jenž neustále přehnaně kýval hlavou. Límeček bílé košile mu plandal u vyzáblého krku a zdálo se, že jeho holá hlava v měsíčním světle světélkuje.

Agent z jednotky pro násilné činy se objevil v ruce s videokazetou z domku a s párem zablácených bot.

Reynoldsová i Connie si všimli těch bot, už když dům prohledávali, ale moudře se rozhodli, že nebudou s žádnými důkazy hýbat.

„Někdo v domě byl,“ oznámil jim. „Tyhle boty stály na zadní verandě. Nenašly se žádné stopy po násilném vniknutí.

Poplašné zařízení bylo vypnuté a skříň, ve které je aparatura, byla otevřená. Vypadá to tak, že tu osobu budeme mít možná natočenou na videu. Někdo prošel laserovým paprskem.“

Odevzdal videokazetu Masseymu, který ji okamžitě předal Reynoldsové. Ten úkon byl výmluvný. Za toto všechno nesla odpovědnost ona. Buď si za to vyslouží ostruhy, nebo bude muset přijmout porážku. Agent z jednotky pro násilné činy vložil boty do igelitového pytle na důkazní materiál a vrátil se do domku, aby pokračoval v pátrání.

Massey se pak nechal slyšet: „Podejte mi zprávu o tom, co jste vypozorovala, agentko Reynoldsová.“ Tón jeho hlasu byl strohý a všichni chápali proč.

Někteří z ostatních agentů prve zcela neskrývaně slzeli a hlasitě kleli, když spatřili kolegovo mrtvé tělo. Jelikož tu mezi nimi byla Reynoldsová jediná žena, navíc inspektorka týmu, k němuž Newman patřil, tedy osoba, na které celá akce závisela, cítila, že si nemůže dovolit ten luxus a přede všemi se rozplakat. Převážná většina agentů FBI prožila celou svou profesionální dráhu bez toho, aby třeba jen vytáhli svou zbraň z podpaží, až na okamžiky, kdy museli projít ověřením střeleckých licencí. Reynoldsová dřív občas uvažovala o tom, jak by se ona zachovala, kdyby ji nějaká podobná katastrofa měla potkat. Teď už to věděla, moc dobře by neobstála.

Toto je pravděpodobně ten vůbec nejdůležitější případ, který se kdy dostane Reynoldsové do rukou. Nebylo to tak dávno, kdy ji jmenovali do jednotky FBI pro boj proti korupci ve veřejné správě, která patřila do věhlasného odboru vyšetřování kriminálních činů. Když jí jednou v noci zavolala Viera Lockhartová, s níž se několikrát tajně sešla, byla Reynoldsová jmenována inspektorkou týmu této jednotky pověřené speciálními úkoly. Toto „speciální“

znamenalo, že pakliže Lockhartová mluvila pravdu, pak tato jednotka měla příležitost sesadit některá z nejvlivnějších jmen ve vládě Spojených států. Většina agentů by za takový případ během své profesionální dráhy dala život. Jisté bylo, že to jeden život už dnes v noci stálo.

Reynoldsová zvedla ruku s videokazetou. „Doufám, že nám tahle páska ukáže něco z toho, k čemu tu dnes došlo. A co se stalo s Vierou Lockhartovou.“

„Myslíte si, že je možné, že Kena zastřelila? Jestliže ano, asi ve dvou vteřinách rozjedeme celostátní pátrání s jejím popisem,“ navrhl Massey.

Reynoldová zavrtěla hlavou. „Něco mi říká, že s tím neměla nic společného. Ale pravda je, že toho nevíme dost.

Necháme zjistit krevní skupinu a jiná residua. Jestli to bude pouze Kenova krev, budeme vědět, že ona zasažena nebyla.

Víme také, že Ken ze své zbraně nevystřelil. A na sobě měl neprůstřelnou vestu. Z jeho Glocka však něco kus odštíplo.

Connie kývl na souhlas. „Kulka, která ho zabila.

Proletěla mu týlem a vyletěla obličejem. Měl zbraň vytaženou, pravděpodobně ve výši očí. Kulka ji zasáhla a to jí odklonilo střelnou dráhu.“ Connie s obtížemi polkl. „Taky residua na Kenově pistoli ten závěr podporují.“

Reynoldsová se smutně zadívala na muže a pokračovala v rozboru. „Takže Ken mohl stát mezi Lockhartovou a střelcem?“

Connie pomalu pokýval hlavou. „Lidský štít. Myslel jsem si, že tuhle kravinu dělají jen v tajných službách.“

Reynoldsová řekla: „Mluvila jsem s patologem.

Nedozvíme se nic, dokud neprovedou pitvu, která nám potvrdí, kudy prolétla kulka, ale myslím si, že nejspíše to byla střela z pušky. A ne ze zbraně, co žena obvykle nosí v kabelce.“

„Takže na ně čekal někdo jiný?“ ozval se Massey.

„A proč by ta osoba zabíjela a pak vešla do domu?“

zeptal se Connie.

„Možná že to byli Newman s Lockhartovou, kdo vešli do toho domu,“ vyvodil Massey.

Reynoldsová věděla, že od doby, kdy Fred Massey pracoval na nějakém vyšetřování v terénu, uplynuly už dlouhé roky. Stále to však byl její nadřízený, a tak ho nemohla dost dobře ignorovat. Ale souhlasit s ním nemusela.

Reynoldsová rozhodně zavrtěla hlavou: „Kdyby vešli dovnitř, Kena by nezabili na příjezdové cestě. Byli by ještě teď v tom domě. Vyslýcháme Lockhartovou vždycky přinejmenším dvě hodiny. My jsme sem dorazili asi tak půlhodinu potom, co museli přijet oni. Nanejvýš. A taky to nebyly Kenovy boty, jsou ale pánské, asi tak šestačtyřicítky.

Hádám, že to musí být urostlý chlap jako hora.“

„Newman a Lockhartová tedy do domu nevešli a ani se nenašly stopy násilného vniknutí, pak ale tahle třetí strana musela znát kód poplašného systému.“ V Masseyově tónu zaznívalo jasné obvinění.

Reynoldsová se zatvářila ztrápeně, ale nemohla než pokračovat dál. „Podle toho, kde Ken padl, to vypadá, že asi právě vystoupil z auta. Pak ho muselo něco přimět, aby se postavil do střehu. Vytáhl Glocka a začal se otáčet.“

Reynoldsová je vedla po příjezdové cestě. „Podívejte se sem, na ty vyhloubené stopy. Zem v okolí je poměrně suchá, ale pneumatiky se doslova zaryly do země. Myslím, že odtud někdo odjížděl a měl pořádně naspěch. Zatraceně, tak naspěch, že utekl bez bot.“

„A Lockhartová?“

„Třeba ji ten, co střílel, odvezl s sebou,“ řekl Connie.

Reynoldsová o tom chvíli uvažovala. „Možné to je, ale nevidím pro to žádný důvod. Určitě chtěli, aby zemřela i ona.“

„Zaprvé, jak ten střelec věděl, že má přijít sem?“ zeptal se Massey a pak si zodpověděl otázku sám. „Únik informací.“

Reynoldsová o této možnosti uvažovala od chvíle, kdy poprvé zahlédla Newmanovo tělo. „Nechtěla bych se vás dotknout, pane, ale nechápu, jak by k něčemu takovému mohlo dojít.“

Massey chladně vypočítával své body pro na prstech.

„Máme jednoho mrtvého muže, chybí nám jedna žena a přebývají jedny boty. Když si to dáte všechno dohromady, vidím třetí stranu, která je do toho zapletena. Takže mi řekněte, jak se ta třetí strana mohla dostat sem, aniž by měla informace z vnitřku.“

Reynoldsová promluvila velmi tlumeným hlasem.

„Mohla to být náhoda. Osamělé místo, možná ozbrojená loupež. Stává se to.“ Rychle se nadechla. „Ale jestli máte pravdu, a existuje únik informací, není dokonalý.“ Všichni se na ni zvědavě podívali. „Ten střelec nevěděl o změně plánu, ke kterému došlo na poslední chvíli. A také nevěděl to, že dnes večer tu bude taky Connie a já,“ vysvětlovala jim Reynoldsová. „Obyčejně bych tu byla s Vierou Lockhartovou já, ale zrovna jsem pracovala na jiném případě. Ten ale nedopadl tak, jak měl, a já jsem se na poslední chvíli rozhodla, že se dám dohromady s Conniem a pojedeme spolu sem.“

Connie se rychlým pohledem ohlédl k dodávce. „Máš pravdu, o tom nemohl nikdo vědět. Ani Ken to nevěděl.“

„Pokoušela jsem se Kenovi dovolat asi dvacet minut před tím, než jsme sem dorazili. Nechtěla jsem se jen tak zčistajasna objevit. Kdyby slyšel, že zastavilo auto před utajovaným domem bez předchozího varování, mohl by si myslet, že je to nějaká zrada, a začít nejdřív střílet a s otázkami počkat až napotom. Ale to už musel být mrtvý, když jsem se mu snažila dovolat.“

Massey udělal krok směrem k ní. „Agentko Reynoldsová, vím, že jste vedla toto vyšetřování od samého počátku. Vím, že ten utajovaný objekt a utajené natáčení slečny Lockhartové na video bylo schváleno všemi zúčastněnými stranami. Dovedu si představit všechny problémy, které se při vedení tohoto případu vyskytují, a jak obtížné je získat si důvěru svědkyně.“ Massey se na vteřinku odmlčel, jak se zdálo, vybíral svá následující slova velice pečlivě. Newmanova smrt je zaskočila všechny, i když agenti se do nebezpečí dostávali často. Přesto však bude v tomto případě určen jmenovitý viník, a všichni to věděli.

Massey pokračoval: „Avšak váš přístup se jen stěží dá nazvat čítankovým. A faktem zůstává, že jeden agent je mrtev.“

Reynoldsová ihned navázala. „Museli jsme postupovat velice nenápadně. Nemohli jsme jednoduše Lockhartovou obklopit agenty. Buchanan by byl zmizel dřív, než se nám do rukou dostalo dostatečné množství důkazů, aby mohlo začít soudní stíhání.“ Dlouze se nadechla. „Pane, žádal jste mě, abych vám sdělila výsledek svých postřehů. Tady jsou.

Myslím, že Lockhartová Kena nezabila. Domnívám se, že je za tím Buchanan. Musíme ji najít. Musíme to však udělat bez velkého halasu. Jestli do toho zapojíme celostátní pátrání, pak agent Ken Newman pravděpodobně zemřel zbytečně. A jestliže je Lockhartová naživu, dlouho nebude, jestliže to uveřejníme.“

Reynoldsová se ohlédla na dodávku právě v okamžiku, kdy se její dveře zavřely za Newmanovým tělem. Kdyby bývala doprovázela Lockhartovou ona namísto Kena, je víc než pravděpodobné, že by dnes večer přišla o život. Pro každého člena FBI byla smrt vždy jednou z možností, ať už jakkoli nepravděpodobnou. Kdyby zemřela, vybledl by obraz Brooklyn Dodgers Reynoldsové v paměti jejích dětí?

Byla přesvědčená, že šestiletá dcerka by si „mamku“

vždycky pamatovala. Ale o tříletém Davidovi měla silné pochybnosti. Kdyby byla mrtvá, zmiňoval by se o ní David po letech jen jako o své „biologické“ matce? Už jen to pomyšlení ji zcela ochromilo.

Jednoho dne kdysi skutečně udělala tu směšnou věc a nechala si číst z ruky. Hadačka tehdy srdečně Reynoldsovou přivítala, nalila jí šálek bylinkového čaje a jen tak si s ní povídala, přičemž se jí vyptávala, jako kdyby o nic nešlo. Ty dotazy, to Brooke věděla, měly získat pro hadačku informace z jejího životopisu, ke kterým by pak mohla přidat jen nějaké to své plkání o tom, co viděla v její minulosti a právě tak v její budoucnosti.

Poté, co si prohlédla Reynoldsové ruku, řekla ta žena, že čára jejího života je krátká. A to skutečně výrazně. Prý úplně ta nejhorší, jakou kdy viděla. Tohle ta „věštkyně“ prohlásila, když začala své věštby od jizvy na její dlani. Brooke si pamatovala, že jí má od toho, jak padla na střep z rozbité lahve od Coca-Coly u nich na zahradě, když jí bylo osm.

Hadačka si pak vzala její šálek od čaje, neboť zjevně očekávala, že ji Reynoldsová bude prosit o další informace, a dalo se předpokládat, že za to bude chtít ještě něco nádavkem k původnímu poplatku. Brooke jí řekla, že je silná jako kůň a že mezi jednotlivými onemocněními i tak banální nemocí, jako je chřipka, vždycky uběhlo několik let.

Smrt nemusí být způsobena přirozenými příčinami, na to jí odpověděla „věštkyně“ a pozvedla své namalované obočí, aby tím podtrhla, co bylo nasnadě.

Na to jí Brooke vyklopila pět dolarů a vyšla ven.

Teď jí to ale vrtalo hlavou.

Connie rozhrabával špičkou boty hlínu. „Jestli je za tím Buchanan, tak teď už je pravděpodobně stejně dávno fuč.“

„Myslím, že ne,“ nesouhlasila Reynoldsová. „Kdyby utekl hned po tomhle, tak je to skoro totéž, jako kdyby přiznal, že v tom má prsty. Ne, myslím si, že je to pěkně chladnokrevný hráč.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl Massey. „Měli bychom po Lockhartové vyhlásit celostátní pátrání a zavřít ji, neboť jsme došli k závěru, že patrně ještě žije.“

„Pane,“ zaprotestovala Reynoldsová hlasem plným napětí a ostrým jako břitva, „nemůžeme ji označit za podezřelou v případě úmyslného zabití, když máme důvod se domnívat, že do té vraždy nebyla zapletena, ale naopak mohla být sama obětí. A to by pro FBI znamenalo, že si přímo řekne o velice komplikovaný případ, dojde-li k civilní soudní při, jestli se náhodou objeví. A vy to dobře víte.“

„Tak jako náhodnou svědkyni. To se na ni zatraceně dobře hodí,“ navrhl Massey.

Reynoldsová se mu podívala přímo do očí. „Vyhlášení celostátního pátrání není řešení. Nadělá víc škody než užitku. A to pro všechny zúčastněné.“

„Buchanan nemá nejmenší důvod držet ji naživu.“

„Lockhartová je dost chytrá ženská,“ prohlásila Reynoldsová. „Strávila jsem s ní hodně času a měla jsem možnost dobře ji poznat. Je to člověk, který ví, co dělat, aby přežil. Jestli se jí to podaří na několik dní, dostaneme se k ní. Buchanan nemůže vědět, co všechno nám řekla. Ale jestliže vyhlásíme celostátní pátrání a uveřejníme její jméno jako náhodné svědkyně, podepíšeme jí tím rozsudek smrti.“

Na chvíli zůstali všichni stát mlčky. „Hm, co říkáte, dává smysl,“ připustil konečně Massey. „Opravdu si myslíte, že se vám podaří ji v tichosti najít?“

„Ano.“ Co jiného mohla asi tak říct?

„Zase k vám promlouvá cosi uvnitř, nebo snad mozek?“

„Obojí.“

Massey ji dlouhou chvíli zkoumavě pozoroval.

„Prozatím se soustřeďte na to, abyste našla Lockhartovou, agentko Reynoldsová. Ve vyšetřování Newmanovy vraždy budou pokračovat lidi z jednotky násilných činů.“

„Nechala bych je, aby prohledali každý centimetr dvora kvůli kulce, která Kena zabila. Pak bych pročesala les,“

navrhla Reynoldsová.

„Proč les? Ty boty byly na vstupní verandě.“

Podívala se k první řadě stromů lesa. „Kdybych tu na někoho měla nastražit léčku, pak“, a ukázala rukou k lesu – „by to byla má jasná volba. Dobrý úkryt, skvělé podmínky pro střelbu a krytá ústupová cesta. Tam by čekalo auto, zbavila bych se pušky a rychle bych se dostala na Dullesovo letiště. A za hodinu bude ten, kdo střílel, v jiném časovém pásmu. Střela, která zabila Kena, mu proletěla týlem. Byl zády k lesu. Ken určitě neviděl toho, kdo na něj zaútočil, jinak by se byl otočil.“ Očima přejela les. „Všechno to ukazuje tam.“

Další auto zastavilo a z něj vystoupil sám ředitel FBI.

Massey a jeho pobočníci spěchali k němu a nechali Connieho a Reynoldsovou o samotě.

„Takže co máš v úmyslu podniknout?“ zeptal se Connie.

„Možná že se pokusím ty boty vyzkoušet na Popelce,“

řekla Reynoldsová a pozorovala, jak Massey hovoří s ředitelem. Věděla, že ředitel je bývalý činný agent v terénu, který si bude tuhle pohromu brát nanejvýš osobně. Všichni a všechno, co s tím případem má něco společného, bude od nynějška pod drobnohledem.

„Uděláme všechny potřebné běžné kroky.“ Poklepala prstem na videokazetu. Ale tohle je vlastně opravdu to jediné, co máme. Kohokoli uvidíme na té pásce, toho tvrdě zmáčkneme, jako kdyby nám šlo o všechno.“

„Podle toho, jak se to všechno vyvíjí, už nám možná taky úplně o všechno jde, Brooke,“ poznamenal k tomu Connie.

8

Lee třímal volant tak pevně, že mu prsty začaly bělet.

Když se policejní auto se zářícími světly jako vítr přehnalo okolo nich v opačném směru, hlasitě vydechl a ještě silněji sešlápl plyn. Jeli Leeovým vozem, když ten druhý předtím ukryli. Utřel sice vnitřek auta toho mrtvého, ale snadno mohl něco opomenout. A v dnešní době existují takové přístroje, které dokážou najít stopy pouhým okem neviditelné. Nic dobrého to nevěštilo.

Zároveň s tím, jak Viera sledovala vířící světla ztrácející se ve tmě, uvažovala, jestli policie směřuje k tomu domku.

Také ji napadlo, jestli měl Ken Newman ženu a děti. Na prstě žádný snubní prsten neviděla. Jako mnoho jiných žen i Viera měla ve zvyku rychle se o tom přesvědčit. A přesto jí připadal jako otcovsky založený typ.

Mezitím co se Lee proplétal vedlejšími silničkami, Viera pohnula rukou vzhůru, pak dolů a poté opsala vodorovnou čáru přes prsa, jak se pokřižovala. Ten téměř neuvědomělý pohyb v ní vyvolal lehký pocit překvapení.

Přidala k tomu ještě tichou modlitbu za mrtvého muže.

Šeptem odříkala další modlitbu za jeho rodinu, jestli nějakou měl. „Je mi moc líto, že jsi mrtvý,“ řekla nahlas, aby napomohla oslabit vzrůstající pocit viny způsobený jen tím, že ona to přežila.

Lee se na ni podíval, „Byl to kamarád?“

Zavrtěla hlavou. „Zabili ho kvůli mně. Copak to nestačí?“

Vieru překvapilo, jak snadno se jí slova modlitby a zbožné lítosti vybavila. Kvůli svému kočovnému otci byla její přítomnost na mši za ta léta velmi sporadická. Matka však vždy neústupně trvala na katolických školách, ať už se rodina vrtla kamkoli, a otec toto pravidlo dodržoval dál i potom, co jeho žena zemřela. Katolická škola se na ní musela podepsat i jiným způsobem než neustálým bitím pravítkem přes klouby prstů tou či onou řádovou sestrou. To léto, než šla do nejvyššího ročníku, osiřela úplně, její věčné putování s otcem nadobro přeťal infarkt. Poslali ji k nějakým příbuzným, kteří ji nechtěli a kteří si dali záležet na tom, aby jí nedali najevo sebemenší zájem. Viera se vzpouzela všemi možnými způsoby. Kouřila, pila a přišla o panenství dávno předtím, než taková zkušenost přišla do módy. To, jak ji ve škole jeptišky každý den stahovaly sukně pod kolena, ji naopak nutilo, aby si ten zatracený kus hadru vyhrnovala až k rozkroku. Celkem vzato, byl to vskutku rok v jejím životě hodný zapomnění. Po něm následovalo několik dalších let, kdy se probojovávala vysokou školou a pokoušela se najít pro svůj budoucí život nějaký směr.

Posledních patnáct let pak měla pocit, že její kormidlování je bez poskvrnky a skvělý chod jejího života hladký. A teď byla obrovskou rychlostí zmítána silným proudem ženoucím ji přímo na skaliska.

Viera se podívala na Leea. „Musíme zavolat policii, říct jim, že tam je.“

Lee zavrtěl hlavou. „To by věci ještě víc zkomplikovalo. Určitě to není dobrý nápad.“

„Nemůžeme ho tam jen tak nechat. To není správné.“

„Tím chcete naznačit, že máme jít na místní okrsek a pokusit se jim vysvětlit celou tuhle záležitost? To nám hned nasadí svěrací kazajky.“

„Do háje! Jestli to odmítáte udělat vy, udělám to sama.

Já ho tam nehodlám nechat napospas veverkám.“

„Jen klid. Jen klid. Nerozčilujte se.“ Povzdechl si. „Řekl bych, že by se dalo za chvilku anonymně zavolat, aby si to poldové ověřili.“

„To by šlo,“ souhlasila Viera.

Za několik minut si Lee všiml, že se Viera nějak vrtí.

„Mám ještě jednu žádost,“ ozvala se rozhodně.

Ten rozkazovačný způsob už ho doopravdy začal rozčilovat. Lee se pokoušel nemyslet na bolest, kterou cítil v lokti, na nepříjemné kousky hlíny, jež ho studily v očích, ani na neznámá nebezpečí, která na ně číhala.

„A co to má být?“ zeptal se znaveně.

„Tady kousek odtud je benzinová pumpa. Ráda bych se trochu umyla.“ Ještě tiše dodala: „Kdyby to nevadilo.“

Zadíval se na skvrny na jejích šatech a výraz v obličeji mu změkl. „Žádný problém,“ souhlasil Lee.

„Je to kousek po téhle silnici –“

„Já vím, kde to je,“ přerušil ji Lee. „Rád si předem udělám obrázek o tom, jak to vypadá v okolí místa, na kterém mám něco na práci.“

Viera na něj zůstala jen udiveně zírat.

V umývárně se Viera snažila nesoustředit se na to, co dělá, a velmi usilovně se snažila smýt krev ze šatů. Přesto měla každou chvíli sto chutí ze sebe strhat všechno, co měla na sobě, a celá se vydrhnout tekutým mýdlem z nádobky pomocí stohu papírových ručníků ležících na ušpiněném umyvadle.

Nastoupila znovu do auta, a pohled jejího společníka vyjádřil to, co jeho ústa nevyřkla.

„Nějak to vydržím, alespoň prozatím,“ promluvila tiše.

„Mimochodem, jmenuju se Lee,“ představil se. „Lee Adams.“

Viera na to nereagovala. Nastartoval auto a vyjeli od čerpací stanice.

„Vy mi své jméno říkat nemusíte. Byl jsem najatý, abych vás sledoval, slečno Lockhartová.“

Podezřívavě si ho poměřila očima. „Kdo si vás na to najal?“

„To nevím.“

„Jak je možné, abyste nevěděl, kdo vás najímá?“

„Připouštím, že je to trochu neobvyklé, ale čas od času se to stát může. Některé lidi vyvádí z míry, když si mají najmout soukromého detektiva.“

„Takže vy jste soukromé očko?“ Z jejího tónu čišelo opovržení.

„Může to být naprosto zákonný způsob vydělat si nějakou tu zlatku. A já jsem tak zákonný, jak jen to jde.“

„A jak přišlo na to, že si vás tahle osoba najala?“

„Kromě toho, že mám neodolatelný inzerát ve Zlatých stránkách, nemám nejmenší potuchu.“

„Víte alespoň přibližně, do čeho jste se zamotal, pane Adamsi?“

„Řekněme pouze, že mám jen o trochu lepší představu teď, než jsem měl ještě před krátkou dobou. Když na mě někdo střílí, tak to ve mně vždycky vzbuzuje soustředěnou pozornost.“

„A kdo po vás střílel?“

„Ten samý chlap, který dostal vašeho přítele. Myslím, že jsem ho postřelil, ale utekl.“

Viera si třela spánky a podívala se ven do tmy. To, co řekl potom, ji vyplašilo.

„A co vy vlastně jste, chráněný svědek?“ Lee čekal.

Neodpověděla, a tak pokračoval. „Prošacoval jsem bleskurychle vašeho přítele, když jste tam přechlastala auto.

Měl u sebe devítimilimetrového Glocka, kevlarovou vestu, i když mu byla na nic. A spona na pásku na sobě měla značku FBI. Čas na to, abych se mu podíval na legitku, jsem ale neměl. Takže jak se jmenoval?“

„Záleží na tom?“

„Mohlo by.“

„Proč chráněný svědek?“ zeptala se.

„Ten barák. Zámky navíc, zabezpečovací systém. Je to utajovaný dům, svým způsobem. Nikdo tam nebydlí, to je jasný.“

„Takže jste byl uvnitř?“

Přikývl. „Nejdřív jsem si myslel, že máte nějakou milostnou aféru. Ale pár minut uvnitř mi prozradilo, že to není hnízdečko lásky. Je to ale podivnej barák. Skrytý kamery s videozáznamem. Mimochodem, věděla jste, že jste tam jak na jevišti?“

Užaslý výraz jejího obličeje mu na tu otázku dal výmluvnou odpověď.

„Když nevíte, kdo vás na mě najal, jak jste se dostal k tomu, abyste mě sledoval?“

„Bylo to dost jednoduchý. Telefonicky jsem dostal zprávu, že o vás obdržím informace spolu se zálohou na honorář a že mi oboje doručí do kanceláře. A to se taky stalo. Vaše složka a pořádný balík v hotovosti. Stálo tam, že mám sledovat vaše pohyby, což jsem dělal.“

„Říkali mi, že sledovaná nejsem.“

„Naučil jsem se to docela dobře.“

„Zjevně ano.“

„Hned jak jsem se dozvěděl, kam jedete, dorazil jsem tam před vámi. Docela jednoduchý.“

„Byl to mužský, nebo ženský hlas?“

„To vám nepovím, bylo to zastřený.“

„A to ve vás nevzbudilo podezření?“

„Ve mně budí podezření úplně všechno. Jedno je jisté, ať už jde po vás kdokoli, nedělá si žádnou legraci. Ty náboje, které ten chlap použil, by zabily i slona. Měl jsem možnost to prozkoumat zblízka a osobně.“

Náhle se odmlčel a Viera se nedokázala přimět k tomu, aby ještě něco řekla. V kabelce měla několik kreditních karet s téměř neomezenou možností výběru. Ale všechny jí byly na nic, protože v okamžiku, kdy by jedinou vstrčila do bankovního automatu, zjistili by, kde je. Vsunula ruku do kabelky a nahmatala klíče od svého krásného domova a od luxusního auta navlečené na cínovém kroužku od Tiffanyho.

Taky k ničemu. V peněžence měla báječný obnos padesáti pěti dolarů a pár drobných. Obrali ji o všechno do puntíku kromě toho malého obnosu peněz a šatů, co měla na sobě.

Její nuzné dětství se jí v paměti vynořilo v celé své nicotě a bezmocnosti.

Cožpak o to, měla velkou částku hotových peněz, ale v bezpečnostní schránce v bance ve Washingtonu. A ta bude otevřená až zítra ráno. V téže schránce ukryla ještě dvě další věci a ty pro ni byly ještě důležitější, řidičský průkaz a další kreditní kartu. Obě ty věci vystavené na falešné jméno.

Bylo relativně snadné je získat, ale stejně doufala, že nebude nikdy nucena je použít. Věřila tomu tak pevně, že je měla v bezpečnostní schránce v bance, a ne na nějakém přístupnějším místě. Teď mohla jen údivem vrtět hlavou nad svou pitomostí.

S tím průkazem a s tou kartou by mohla jet, téměř kam by se jí zachtělo. Hroutilo-li se jí všechno nad hlavou, stačilo, aby si připomněla, že tohle je pro ni cesta, jak z toho ven. Tak to bychom měli, pomyslela si pro tuhle chvíli, střecha nad hlavou je fuč, stěny praskají, vražedné tornádo je za dveřmi a ta vypasená panička je na zpáteční cestě do hotelu ve své limuzíně. Je na čase rozbít šapitó a začít žít skutečný život.

Podívala se na Leea. Co udělá s ním? Viera věděla, že pro ni bude nejkritičtější přežít zbývající část noci. Možná že by jí v tom mohl pomoci. Zdálo se, že ví, co dělá, a měl zbraň. Kdyby se tak mohla dostat do své banky a pak zase z ní ven bez velkých potíží, byla by z nejhoršího venku. Od otevření banky ji od teďka dělilo sedm hodin. Připadalo jí, jako by to bylo sedm dlouhých let.

9

Thornhill seděl v malé pracovně ve svém starém hezkém domě porostlém břečťanem ve velice vyhledávané čtvrti Washingtonského předměstí McLean ve Virginii.

Rodina jeho ženy oplývala penězi a on rád užíval vymožeností, které se za peníze daly koupit, a také svobody, kterou mu tím poskytovaly, a on si mohl dovolit být po celou svou profesionální dráhu ve státních službách. Avšak právě v tuto chvíli se příliš klidně necítil.

Zpráva, kterou právě dostal, byla pro něj neuvěřitelná, přestože i ty nejlepší plány mohou selhat. Pohlédl na muže sedícího naproti němu. I on byl veteránem ve službách CIA a zároveň členem Thornhillovy tajné skupiny. Philip Winslow sdílel Thornhillovy ideály i obavy. Strávili spolu nejednu noc v Thornhillově malé pracovně vzpomínáním na dny zašlé slávy či kuli plány, které by zajistily, aby i budoucnost přinesla mnohá vítězná tažení. Oba absolvovali univerzitu v Yale, dva z těch nejlepších a nejnadanějších.

Oba přišli do agentury v době, kdy se považovalo za čest sloužit vlasti. V CIA tehdy našel své místo nejeden absolvent osmi nejváženějších univerzit Spojených států.

Oba patřili ke generaci, jejíž muži udělali pro obranu zájmů své země všechno, co bylo třeba. Z hloubi duše Thornhill věřil, že člověk, jenž jde za svou vidinou, musí být ochoten na sebe vzít všechna rizika, chce-li svou vizi uskutečnit.

„Ten agent FBI byl zabit,“ sdělil Thornhill svému příteli a kolegovi.

„A Lockhartová?“ otázal se Winslow.

Thornhill krátce zavrtěl hlavou. „Ta zmizela.“

Winslow to shrnul. „Takže jsme FBI připravili o jednoho z jejich nejlepších a nechali jsme skutečný cíl uprchnout.“ Zacinkal ledem ve své skleničce. „To není dobré, Bobe. Ostatní nebudou nadšeni, až tohle uslyší.“

„Když už je řeč o těch dobrých zprávách, tak náš člověk byl také postřelen.“

„Tím agentem?“

Thornhill zavrtěl hlavou. „Ne. Tu noc tam byl ještě někdo jiný. Ještě se neví kdo. Serov podal hlášení. Popsal toho muže, který v tom domku byl. Vytváříme teď jeho počítačovou identitu. Zanedlouho bychom měli zjistit, kdo to je.“

„Mohl by nám toho říct víc?“

„V tuto chvíli ne. Serova prozatím držíme na bezpečném místě.“

„Ty víš, že FBI po tom půjde přes mrtvoly, Bobe.“

„Přesněji řečeno,“ řekl Thornhill, „udělají všechno, jen aby našli Vieru Lockhartovou.“

„Koho podezřívají?“

„Buchanana, samozřejmě. To je logické,“ odvětil Thornhill.

„Takže co uděláme s Buchananem?“

„Prozatím nic. Jen ho budeme o všem informovat. Nebo mu spíš budeme předkládat naši verzi pravdy. A zároveň ho zahrneme prací a federálce budeme dávat pozor na prsty.

Dnes ráno měl práci někde mimo město, takže pro tu dobu jsme krytí. Avšak v okamžiku, kdy by se vyšetřování FBI dostalo k Buchananovi příliš blízko, poskytneme mu předčasnou smrt a naše bratry v profesi zahrneme všemi těmi špinavostmi o tom, jak se pokusil dát Lockhartovou odstranit.“

„A co s Lockhartovou?“ chtěl vědět Winslow.

„Tu už si federálka najde. V tomhle druhu práce jsou svým omezeným způsobem docela na úrovni.“

„Nechápu ale, jak to pomůže nám. Ona mluvit bude a Buchanan padne a nás strhne s sebou.“

„To sotva,“ zapochyboval Thornhill. „Až ji FBI najde, my tam budeme také, jestli ji ovšem nenajdeme dřív. Ale tentokrát už dáme pozor, abychom nešlápli vedle. Až odstraníme Lockhartovou ze scény, Buchanan se vydá krátce nato za ní. Pak můžeme postoupit s naším původním plánem.“

„Bože, kéž by se to podařilo.“

„Podaří se to,“ ujistil ho Thornhill se svým obvyklým optimismem. Aby člověk v této branži vydržel tak dlouho jako on, musí mít pozitivní přístup k věci.

10

Lee zabočil autem do uličky a zastavil. Pohledem pomalu přejížděl potemnělou krajinu. Jezdili okolo dobré dvě hodiny, dokud necítil naprostou jistotu, že je nikdo nesleduje, a pak zatelefonoval na policii z veřejného telefonního automatu. I když se teď už cítili poměrně v bezpečí, nespustil ruku z pažby své pistole a byl připraven ji v mžiku vytáhnout, aby ukončil život jejich nepřátel výstřely ze své smrtonosné pistole značky SIG. To byl jen vtip.

V dnešní době se může zabíjet z místa na hony vzdáleném bombou daleko jistěji, než to dokáže člověk, a vezmete tím lidské bytosti to nejdůležitější, co má, a neřeknete ani „Ahoj, seš mrtvej“. Lee uvažoval o tom, jestli v té miliontině vteřiny, které je zapotřebí ke zpopelnění těch ubohých mizerů, se jim mozek pohne dost rychle na to, aby v sobě zažehl myšlenku, že je zasáhla ruka Boží, a ne něco, co vyrobil ten idiot člověk. Na jeden bláznivý okamžik Lee rychlým pohledem přejel oblohu a hledal řízenou střelu. A vezme-li se v úvahu to, kdo všechno do toho byl zapojen, možná že to zase ani tak bláznivé nebylo.

„Co jste policii řekl?“ zeptala se Viera.

„Stručně a věcně. Místo, kde se to stalo, a co se tam stalo.“

„No a?“

„Telefonista se tvářil nevěřícně a snažil se ze všech sil mě udržet na drátě.“

Viera si prohlédla uličku. „Je tohle to bezpečné místo, o kterém jste se zmiňoval?“ Vnímala tu tmu, ty skryté výklenky, popelnici a vzdálené klapání kroků po chodníku.

„Ne. Auto necháme tady a na to bezpečné místo dojdeme pěšky. Což je, mimochodem, můj byt.“

„Kde to vlastně jsme?“

„V Severním Arlingtonu. Už se to tu sice začalo hemžit mladými zazobanými vysokoškoláky, ale i tak tady není úplně bezpečno, zvláště takhle v noci.“

Držela se těsně vedle něj, když procházeli uličkou, která ústila do další ulice, kde byla zástavba tvořená starými, ale hezky udržovanými řadovými domky stojícími těsně u sebe.

„Který je váš?“

„Ten velký tamhle na konci. Vlastník šel do penze a žije na Floridě. Má ještě několik dalších nemovitostí. Dělám mu opraváře a on mi dává slevu na nájemném.“

Už už chtěla z uličky vykročit, ale Lee ji zastavil. „Dejte mi vteřinku, nejdřív se tu chci trochu porozhlídnout.“

Chytla ho za bundu. „Tady mě nesmíte nechat samotnou.“

„Jen se ujistím, že tu na nás nikdo nečeká a nebafne na nás. Jak uvidíte něco podezřelého, zakřičte a já jsem zpátky natotata.“

Zmizel a Viera se vtěsnala do jednoho z výklenků v uličce. Srdce jí bušilo tak hlasitě, že téměř čekala, že se otevře některé z oken a z něj na ni vyletí nějaká bota. Když už si myslela, že tu nevydrží ani o vteřinu déle, Lee se vrátil.

„Vypadá to dobře. Můžeme jít.“

Vchodové dveře do domu byly zamčeny, ale Lee si je otevřel klíčem. Viera si všimla, že je na zdi nad její hlavou připevněna videokamera. Lee se na ni podíval: „To byl můj nápad. Rád vidím, kdo ke mně jde na návštěvu.“

Po čtyřech ramenech schodiště vyšli nahoru do nejvyššího poschodí a pak chodbou ke dveřím až na jejím konci vpravo. Viera přejela zrakem po třech zámcích na dveřích, jež Lee jeden po druhém odemkl vždy jiným klíčem.

Dveře se otevřely a ona zaslechla pípání. Vešli do bytu.

Na zdi si povšimla panelu s poplašným zařízením. Do stěny nad ním byla přišroubována deska z blýskavé mědi otočná na pantu. Lee sklopil měděnou desku dolů, takže zakryla poplašné zařízení. Pak zastrčil ruku pod měděnou desku a zmáčkl nějaké knoflíky na poplašném zařízení a pípání ustalo.

Podíval se na Vieru, jež z něj nespouštěla oči.

„To je Van Eckova radiace. Tomu byste asi nerozuměla.“

Zvedla obočí. „Máte nejspíš pravdu.“

Vedle poplašného zařízení byla malá obrazovka videa zabudovaná do zdi. Na obrazovce, zjevně propojené s kamerou před vchodem, viděla Viera přední vstup do domu.

Lee zamkl vstupní dveře a pak na ně položil ruku. „Jsou z oceli, zasazené do speciálního kovového rámu, který jsem sám zkonstruoval. Je úplně jedno, jak je silný zámek.

Většinou je to právě rám, co povolí nejdřív. Dělají ho z profilu ubohých dva krát čtyři, a to musíte mít štěstí. Je to od stavařů pěkně mizernej danajskej dárek. Mám tu i zámky na oknech, na který je každý šperhák krátký, vnější detektory pohybu a linkové vedení alarmu zdvojený s bezdrátovým.

Budem tu v bezpečí.“

„Jak vidím, jste tak trochu posedlý bezpečnostními zařízeními,“ řekla.

„Ale ne, drží se mě paranoia.“

Viera zaslechla, že se cosi blíží chodbou předsíně. Trhla sebou, ale uvolnila se, když uviděla, jak se Lee usmál a pohnul se směrem, odkud vycházel ten zvuk. O vteřinku později se zpoza rohu vynořil starý německý ovčák. Lee se posadil na bobek a hrál si s tím velkým psem, jenž se převalil na záda. Lee uspokojil zvíře tím, že ho podrbal na břiše.

„Nazdar, Maxi, jak se vede, bráško?“ Lee poplácal Maxe po hlavě a pes svému pánovi s láskou olízl ruku.

„Tak tohle je to nejlepší bezpečnostní zařízení, jaké bylo kdy vynalezeno. Nemusíte se starat o výpadky energie, vybité baterie nebo o to, jestli se můžete spolehnout na něčí loajalitu.“

„Takže máte v úmyslu zůstat tady?“

Lee zvedl hlavu a podíval se na ni. „Chcete něco jíst nebo pít? Možná že bychom se o tom mohli začít bavit s plným žaludkem.“

„Horký čaj by bodnul. Ale na jídlo se zrovna teď nemůžu ani podívat.“

Za pár minut už seděli u kuchyňského stolu. Viera usrkávala bylinkový čaj, zatímco Lee se pustil do šálku kávy. Max dřímal pod stolem.

„Je tu jeden problém,“ začal Lee. „Když jsem vešel do toho baráku tam, o něco jsem zavadil. Takže jsem na videokazetě.“

Viera se zatvářila vyděšeně. „Můj bože, takže oni už mohou být na cestě přímo sem.“

„Možná že to je tak dobře.“ Lee se na ni přísně podíval.

„A to přesně proč?“

„Alespoň nebudu pomáhat kriminálníkům.“

„Takže vy si myslíte, že já jsem zločinec?“

„No a jste?“

Viera se prstem dotkla hrnku s čajem. „Pracovala jsem s FBI, ne proti nim.“

„Tak jo, a co s vámi měli v úmyslu?“

„Na to nemohu odpovědět.“

„To vám potom těžko můžu pomoct. Tak pojďte, odvezu vás k vám domů.“ A Lee se začal zvedat ze židle.

Chytla ho za ruku. „Počkejte, prosím vás, počkejte.“

Představa, že by právě v tuhle chvíli mohla zůstat sama, ji úplně ochromila.

Zase si sedl a čekal, co přijde.

„Kolik vám toho musím říct, abyste byl ochoten mi pomoct?“

„To záleží na tom, o jakou pomoc by šlo. Nic, co by bylo protizákonné, dělat nebudu.“

„O to bych vás ani nežádala.“

„Tak potom nemáte žádný jiný problém než to, že vás někdo chce zabít.“

Viera neklidně usrkla čaj a Lee ji pozoroval.

„Jestli z toho videa vědí, kdo jste, je opravdu nejlepší tu jen tak sedět?“ zeptala se.

„Pokusil jsem se tu videopásku zničit. Přejel jsem kolem ní magnetem.“

Viera se na něj podívala se zábleskem naděje v očích.

„Myslíte, že se vám podařilo ji vymazat?“

„To nemůžu na sto procent říct. Nejsem v těchhle věcech odborník.“

„Nemyslíte ale, že jim to přinejmenším může nějakou dobu trvat, než to dají dohromady?“

„V to taky doufám. Jenže bohužel nemáme co do činění s nějakým skautským oddílem. Ten nahrávací systém měl v sobě zabudovaný bezpečnostní systém. Jistá naděje taky je, že jestli se budou policajti snažit tu pásku vyndat násilím, může se sama zničit. Já osobně bych dal všech svých čtyřicet sedm dolarů, který mi zbývají na účtě v bance, kdyby se to stalo. Jsem člověk, který má rád své soukromí.

Ale ještě mi musíte dát nějaký další informace.“

Viera na to neřekla nic. Jen se na něj upřeně zadívala, jako kdyby si teď k ní dovolil něco nepatřičného.

Lee k ní zvedl hlavu. „Tak já vám řeknu co. Já jsem detektiv, že ano? Budu jen tak dedukovat, a vy mi zkrátka povíte, jestli mám, nebo nemám pravdu, co vy na to?“ Viera ani teď nic neřekla, a tak pokračoval. „Ty kamery, které jsem tam našel, byly jen v obývacím pokoji. A stůl, židle, kávovar a k tomu potřebný věci byly taky v obývacím pokoji. A já jsem prošel tím laserovým paprskem, či co to bylo, když jsem vstoupil dovnitř. To zjevně spustilo chod kamer.“

„Řekla bych, že to má hlavu a patu,“ připustila Viera.

„Ne, nemá. Měl jsem přístup ke kódu poplašného zařízení,“ oponoval jí Lee.

„Takže co?“

„Takže jsem namačkal kód a vypnul bezpečnostní systém. A proč tedy byl ten laser pořád v činnosti? Tak, jak to bylo nařízeno, dokonce i ten člověk, co byl s vámi a který vypnul bezpečnostní systém, by pořád ještě zapínal ty kamery. Proč by chtěl nahrávat sám sebe?“

Viera se zatvářila zcela zmateně. „To já nevím.“

„A jsme u toho. Takže oni si vás nahrávali, aniž byste vy o tom věděla. A teď, na tak odlehlém místě všechno to bezpečnostní vybavení jak od CIA, federálové na scéně, kamery a nahrávací systém, to všechno ukazuje na jedinou věc.“ Lee se odmlčel, jako kdyby přemýšlel, jak to má vyjádřit. „Přivezli vás tam, aby vás vyslýchali. Ale zřejmě nevědí jistě, do jaké míry s nimi budete spolupracovat, nebo si myslejí, že by vás někdo mohl chtít odprásknout, takže ty výslechy nahrávají pro případ, kdybyste z nějakého důvodu později nebyla k mání.“

Viera se na něj podívala a rezignovaně se usmála.

„Nanejvýš jasnozřivé z jejich strany, nemyslíte? To s tím, že ‚nebudu k mání‘.“

Lee se postavil a díval se upřeně z okna, jak si věci rovnal v hlavě. Napadlo ho právě něco velice důležitého.

Něco, na co měl myslet o hodně dřív. A dokonce i když tu ženu neznal, měl dost mizerný pocit z toho, co se jí právě chystal říct. „Mám pro vás jednu hrozně špatnou zprávu.“

Viera se zatvářila vyplašeně. „Co tím chcete říct?“

„Vyslýchá vás FBI. Dá se předpokládat, že tím také patříte do programu na ochranu svědků. Jeden z jejich mužů je zastřelený, když vás chránil, a já pravděpodobně postřelil toho chlapa, který ho zabil. Federálové mají můj obličej na pásce. Odmlčel se na chvilku. „Budu vás muset vydat policajtům.“

Viera vyskočila. „To nemůžete udělat! To nesmíte!

Slíbil jste, že mi pomůžete.“

„Jestli to neudělám, tak si koleduju o pěkně dlouhou dobu na místech, kde se spolu mužský až moc přátelí. A přinejlepším

přijdu

o

svou

licenci

soukromého

vyšetřovatele. Vím určitě, že kdybych vás znal líp, že bych se cítil o hodně hůř než teď, kdybych to musel udělat, ale až by bylo po všem, nejsem si jistý, jestli by třeba i moje babička za ten průšvih stála.“ Navlékl si na sebe bundu.

„Kdo tomu všemu velí?

„Nevím, jak se jmenuje,“ řekla Viera studeně.

„Máte nějaké telefonní číslo?“

„To by moc nepomohlo. Pochybuju, že by byl teď schopen vzít telefon.“

Lee se na ni podíval podezřívavě. „Chcete tvrdit, že ten mrtvý chlápek byl jediný váš kontakt?“

„Přesně tak.“ Viera tu lež pronesla s nic neříkajícím výrazem v obličeji.

„Ten chlápek vaše výslechy vedl a nikdy se neobtěžoval s tím, aby vám sdělil své jméno? To není přímo čítankové chování FBI.“

„Bohužel, to je všechno, co vím.“

„Opravdu? Takže teď vám povím já, co o tom vím.

Viděl jsem vás v téže chalupě už třikrát předtím, a to s ženskou. S vysokou tmavovláskou. Neříkejte, že jste tam s ní seděla a oslovovala ji agentko X?“ Naklonil se tak, že měl obličej přímo u jejího. „Pravidlo číslo jedna prolhaných: Zatraceně dobře se přesvědč, že osoba, které lžeš, ti to nemůže dokázat.“ Na to ji vzal v podpaží. „Jdeme.“

„Víte, pane Adamsi, to vy máte jeden problém, na který jste možná ani nepomyslel.“

„Opravdu? A jste ochotna se o něj se mnou podělit?“

„Co přesně hodláte FBI říct, až mě tam odvedete?“

„Nevím, co takhle kdybych jim pověděl pravdu?“

„Dobře. Tak se podíváme na to, jak ta pravda vypadá.

Vy jste mě sledoval, protože někdo, o kom nevíte, kdo to byl, a nedokážete ho identifikovat, vám k tomu dal pokyn.

Což znamená, že pro to máme jen vaše slovo. Byl jste schopen mě sledovat, i když FBI mě ujistila, že to nikdo nedokáže. Dnes večer jste byl v tom domku. Váš obličej je na té pásce. Jeden federální agent je mrtev. Vy jste ze své zbraně vypálil. Tvrdíte, že jste postřelil toho druhého muže, ale nemůžete nijak doložit dokonce ani to, že tam nějaký jiný chlap byl. Takže jedinými doloženými fakty je to, že jste vnikl do toho domu a že jste vystřelil ze své zbraně a jeden agent FBI je mrtev.“

„Náboj, který vystřelil ten chlap, je takový, že by se do komory mé pistole rozhodně nevešel,“ řekl rozzlobeně a pustil ji.

„Mohl jste tu druhou zbraň zahodit.“

„Proč bych vás potom z toho místa odvážel? Kdybych byl tím střelcem já, proč bych vás byl nezabil už tam?“

„Neříkám vám to, co si myslím já, pane Adamsi, jen vám naznačuji, že by vás FBI mohla podezřívat. Řekla bych, že jestli ve vaší minulosti není nic, co by jim připadlo podezřelé, snad by vám federálka mohla uvěřit.“ Pak dodala jen tak mimochodem: „Budou vás tak asi rok sledovat, a když se nevyskytne nic podezřelého, nechají vás na pokoji.“

Lee se na ni nevraživě podíval. Jeho nedávná minulost byla bez poskvrnky. Zašel-li však trochu hlouběji, voda se už trochu zakalila. Tehdy, jako začínající soukromý detektiv, udělal pár věcí, na které by teď ani ve snu nepomyslel. Ne že by byly nelegální, ale stejně by bylo velice těžké ty věci vysvětlovat zkostnatělým federálním agentům.

A pak tu bylo omezení, které si jeho bývalá žena soudně vymohla těsně před tím, než šťastlivec Eddie kápl na ten zlatonosný vynález. Tvrdila, že Lee ji pronásleduje, že ji snad i hrubě napadl. Lee by byl použil skutečně násilí, kdyby se mu ten mrňavý podvraťák dostal do rukou.

Pokaždé, když Lee pomyslel na modřiny na rukou a tvářích své dcery, když se neohlášeně ukázal v té jejich barabizně, měl z toho skoro záchvat. Trish tvrdila, že Renee spadla ze schodů. Stála tam a lhala mu do očí, zatímco Lee viděl zřetelný otisk toho, jak klouby ruky zasáhly jemnou kůži jeho dcery. Rozmlátil páčidlem Eddieho auto a byl by se pustil i do Eddieho, kdyby se ten chlap nezamknul do koupelny a nezavolal poldy.

Takže opravdu by se mu líbilo, kdyby se federálové dalších dvanáct měsíců šťourali v jeho životě? Na druhou stranu, jestli nechá tu ženu v klidu zmizet a federálka ho vystopuje, jak dopadne? Ať to vzal z jakékoli strany, vždy narazil na nějaké vosí hnízdo.

Viera teď promluvila smířlivým tónem. „Chcete mě tedy zavést k washingtonské výjezdní kanceláři federálky?

Sídlo mají na rohu Čtvrté a ulice F.“

„Dobře, dobře, máte bod,“ řekl Lee nakvašeně. „Ale já jsem si rozhodně neříkal o to, aby mi tohle svinstvo spadlo samo od sebe do klína.“

„Ani já jsem si neříkala o to, abyste se do toho celého zamotal. Ale…“

„Ale co?“

„Ale kdybyste tam dnes večer nebyl, v tuhle chvíli už by bylo po mně. Mrzí mě, že jsem vám nepoděkovala už dřív. Chci to teď napravit.“

Přes veškerou svou podezřívavost Lee cítil, jak v něm hněv pomalu ustupuje. Buď to ta žena myslela upřímně, nebo to byla jedna z nejrafinovanějších manipulátorek, na jakou kdy narazil. A nebo možná, že v tom bylo od každého trochu. Vždyť tohle byl koneckonců Washington.

„Vždy připraven pomoci dámě,“ pronesl suše. „Takže představme si, že se rozhodnu vás FBI nevydat. Jakým způsobem si myslíte, že strávíte noc?“

„Potřebuju se odtud dostat. Potřebuju nějakou dobu, abych si mohla věci promyslet.“

„Federálka vás nenechá, abyste se jen tak sebrala a zmizela. Mám za to, že jste s nimi uzavřela jakousi dohodu.“

„Ještě ne. A i kdybych to byla už udělala, nemyslíte, že mám pádné důvody prohlásit ji za porušenou?“

„A co ti lidé, kteří se vás pokusili zabít?“

„Jakmile budu jednou mít volné ruce, můžu se rozhodnout, co udělám. Pravděpodobně stejně skončím tak, že se vrátím k jednání s FBI. Ale nechce se mi umřít. A taky nechci, aby zemřel kdokoli další, kdo se mnou bude ve spojení.“ Zcela vědomě upřela pohled na něj.

„Vážím si vaší péče, ale dokážu se o sebe postarat sám.

Takže kam máte v úmyslu utéct a jak se tam chcete dostat?“

Viera už chtěla něco říct, ale pak se zarazila. Sklopila hlavu, najednou celá ostražitá.

„Viero, jestliže mi nebudete věřit, všechno to bude k ničemu,“ jemně ji pobídl Lee. „Když vás nechám jít, znamená to, že vám poskytuju aktivní podporu pro vaši velkou zábavu. Ale ještě jsem se úplně nerozhodl. Hodně záleží na tom, co si myslíte. Jestliže vás federálové potřebují k tomu, aby sesadili nějaké mocné lidi a to, co jsem až dosud viděl, jasně vylučuje, že je to kvůli nějakým zlodějnám v obchodě, pak se budu muset postavit na stranu FBI.“

„Co kdybych souhlasila s tím, že se vrátím, pakliže se zavážou, že zaručí mou bezpečnost?“

„To zní rozumně. Ale kde je záruka pro to, že se vůbec někdy vrátíte?“

„Co kdybyste tedy odjel se mnou?“ zeptala se rychle.

Leea to tak zaskočilo, že sebou trhl a bezděky kopl Maxe, který vylezl zpod stolu a lítostivě se na něj podíval.

Viera se nehodlala zastavit. „Je pravděpodobně jen otázka času, než vás podle té pásky najdou. A co ta osoba, kterou jste postřelil, co když ta vás identifikuje tomu, kdo ji najal, ať to byl kdokoli. Je nabíledni, že i vám hrozí nebezpečí.“

„Nevím jistě –“

„Lee,“ naléhala Viera rozčileně, „napadlo vás vůbec někdy, že osoba, která si vás najala, abyste mě sledoval, nechala stopovat i vás? Klidně vás mohli chtít zneužít a obvinit z toho střílení.“

„No, když by mohli sledovat mě, mohli klidně sledovat i vás,“ oponoval jí.

„Ale co když vás do toho chtěli nějak namočit?“

Lee vyfoukl všechen vzduch z tváří, jak se mu najednou objevila v celé kráse bezvýchodnost situace, do které se dostal. Kopl by do toho. To byla ale noc. Jak je do háje možné, že nic z toho ho netrklo předem. Anonymní klient.

Taška plná peněz. Záhadný cíl sledování. Osamělý barák.

Copak úplně zblbnul či co? „Poslouchám vás.“

„Mám v bance ve Washingtonu bezpečnostní schránku.

V ní mám hotové peníze, doklady a kreditky na falešné jméno, které nám umožní dostat se tak daleko, jak budeme potřebovat. Jediný problém je, že můžou tu banku hlídat.

Potřebuju vaši pomoc.“

„Ale já se k vaší schránce nedostanu.“

„Ale můžete mi pomoct to tam obhlídnout, zjistit, jestli to tam někdo hlídá. Zjevně jste v tom lepší než já. Já půjdu dovnitř, vyberu schránku a vypadnu tam odtud, jak nejrychleji to půjde, zatímco vy mě budete krýt. Jak se něco podezřelého šustne, vezmeme nohy na ramena.“

„To zní asi tak, jako kdybychom to tam chtěli vyloupit,“

řekl vztekle.

„Přísahám, že všechny ty věci v té schránce jsou moje.“

Lee si rukou prohrábl vlasy. „Tak třeba jo, třeba se to povede. A co potom?“

„Pak vyrazíme směrem na jih.“

„Kam až na jih?“

„Na pobřeží do Karolíny. Na Outer Banks. Mám tam domek.“

„A jste hlášena jako vlastník? To si můžou zjistit.“

„Koupila jsem to jménem společnosti a podepsala papíry svým druhým jménem, jako jednatel. Ale co vy? Vy nemůžete cestovat pod svým vlastním jménem.“

„O mě se nebojte. Já už byl ve svým životě tolika lidmi, že kam se na mě hrabe Shirley MacLainová, a taky mám papíry, abych to mohl dokázat.“

„Tak jsme domluveni.“

Lee se podíval dolů na Maxe, který si mu položil svou velkou hlavu do klína. Něžně pohladil psa po čenichu.

„Na jak dlouho?“

Viera zavrtěla hlavou. „Nevím. Možná týden.“

Lee si povzdychl. „Asi bych měl říct sousedce zezdola, aby se o Maxe postarala.“

„Takže to uděláte?“

„Pokud to budete brát tak, že mi nevadí pomáhat někomu, kdo to potřebuje, ale že rozhodně nebudu někomu dělat toho největšího troubu, jakýho znám.“

„Nepřipadáte mi jako někdo, kdo by vůbec kdy takovou roli hrál.“

„Jestli se opravdu chcete od srdce zasmát, zeptejte se na to mé bývalé manželky.“

11

Staré město Alexandra leží v severní Virginii vedle řeky Potomac, asi patnáct minut jízdy autem na jih od Washingtonu. Vodní tok byl prvotním důvodem, proč zde město bylo založeno a dlouhou dobu vzkvétalo jako zámořský přístav. Stále zůstávalo bohatým a vyhledávaným místem k bydlení, i když řeka již dávno nehrála významnou roli v budoucnosti jeho ekonomiky.

Bylo sídlem jak starých zámožných rodin, tak i rodin čerstvých zbohatlíků, které se usadily v půvabných obydlích, ať již cihlových, kamenných či dřevěných, představujících architekturu konce osmnáctého a začátku devatenáctého století. Několik ulic mělo dosud tentýž dlážděný povrch z kočičích hlav, od něhož se ozvěnou stále odrážely zvuky kročejů prezidentů Washingtona a Jeffersona. A také mladého Roberta Edwarda Lee, slavného generála armády Konfederace, který zde prožil mladistvá léta ve dvou domech, jež byly naproti sobě přes ulici Oronoco. Ten podivný název zůstal tomuto místu po speciálním druhu tabáku, který se v dávných dobách ve Virginii pěstoval. Mnohé z chodníků ve městě byly z cihel a obkružovaly početné stromy, jež tak dlouhou dobu vytvářely stinná místa pro domy, ulice i jejich obyvatele. Mnoho plotů z tepaného železa, které obklopovaly dvorky a zahrádky u domů, mělo nalakovány zlatě se třpytící barvou hroty a křížové květy, jež byly inspirovány evropským stylem.

V tuto časnou hodinu byly ulice Starého města tiché až na jemné šumění drobného mžení a poryvů větru, které pronikaly mezi větvemi starých sukovitých stromů, jejichž mělké kořeny pevně spočívaly v tvrdém jílu státu Virginie.

Jména ulic odrážela koloniální původ tohoto místa. Kdo projížděl městem, jel ulicemi krále i královny, vévodů i princů. Parkování mimo prostor ulic bylo výjimkou, takže úzké třídy lemovaly téměř všechny existující značky a modely motorových vozidel. Jak stály poblíž dvě stě let starých domů, zdály se být jejich trupy z chromované oceli, gumy a lehkých kovů podivně nepatřičné, jako kdyby posun strojem času zanesl automobily zpátky do doby koňských povozů a kočárů.

Úzký čtyřposchoďový cihlový dům, který byl vklíněn do řady dalších domů v ulici Velkovévody, nepatřil v žádném případě v této čtvrti k těm nejskvostnějším. Na malém dvorku před domem se tísnil osamělý, nachýlený javor, jehož rozčísnutý kmen byl pokryt listnatými divokými odnožemi. Plot z tepaného železa byl v dobrém, leč ne ve vynikajícím stavu. Dům měl zahrádku i dvůr za domem, ale rostliny, kapající fontána a i cihly byly méně pozoruhodné ve srovnání s ostatními, nacházejícími se jen o pár kroků dál.

Uvnitř domu bylo zařízení daleko elegantnější, než by podle jeho vnějšího vzhledu pozorovatel očekával.

Vysvětlení bylo poměrně prosté. Vnější tvář domu, to bylo něco, co nemohl Danny Buchanan před zvědavýma očima skrýt.

Ve chvíli, kdy se na dolní linku obzoru právě začaly prodírat první náznaky ranních červánků, seděl zcela oblečený Buchanan v malé oválné knihovně vedle jídelny.

Čekalo na něj auto, aby ho zavezlo na Reaganovo státní letiště.

Senátor, se kterým se měl Danny setkat, byl členem rozpočtového

výboru,

jenž

byl

pravděpodobně

nejvýznamnější v celém Senátu Spojených států, neboť (spolu se svými podvýbory) tahal za šňůrky vládních výdajů. Daleko důležitější však pro Buchananovy účely bylo, že ten člověk rovněž předsedal podvýboru pro zahraniční operace, který rozhodoval o tom, kam bude směřovat většina dolarů určených na zahraniční pomoc.

Vysoký senátor s uhlazenými způsoby a sebejistou mluvou byl dlouhodobým Buchananovým společníkem. Ten význačný muž se vždy těšil z moci, která mu z titulu jeho postavení plynula, a také si neustále žil nad poměry. Balík peněz, který od Buchanana očekával u příležitosti svého odchodu do penze, byl tak objemný, že nebylo téměř v moci lidské bytosti ho vyčerpat.

Buchananova politika podplácení začala nejprve velice obezřetně. Analyzoval všechny hráče na washingtonském hřišti, kteří i jen hodně vzdáleně mohli prospět jeho cílům, a rovněž to, zda by je bylo možné podplatit. Mnozí členové Kongresu byli zámožní, ale našlo se také mnoho těch, kteří bohatstvím neoplývali. Často docházelo k tomu, že práce pro Kongres se stala pro jejich finanční situaci i rodinný život zlým snem. Členové zákonodárných sborů museli udržovat dvě rezidence a washingtonská městská oblast nepatřila právě k nejlevnějším. Navíc se jejich rodiny s nimi do hlavního města často neodstěhovaly. Buchanan oslovil ty, o kterých usoudil, že je dokáže zkorumpovat, a tím začal zdlouhavý proces opatrného zjišťování jejich možného využití. Odměna, kterou jim mával před očima, byla zpočátku malá, ale rychle nabývala na objemu, pakliže cíl projevil patřičný zájem. Buchanan si vybíral dobře, protože se mu ani jednou nestalo, aby cíl odmítl vyměnit hlasování a vliv za jistou odměnu. Snad měli pocit, že to, co navrhoval on, je jen jakási okrajová záležitost ve srovnání s tím, o co ve Washingtonu šlo každý den. Danny neměl tušení, jestli jim šlo mimo jiné i o to, že cíl je ušlechtilý. Nicméně nikdy nevyšli jeho klientům vstříc a nezvýšili jim zahraniční pomoc sami za sebe.

A všichni pozorovali kolegy, jak opouštějí svůj úřad a hrabou si zlato lobbováním. Ale komu by se nakonec chtělo pracovat tak usilovně? Na každý pád, Buchanan udělal zkušenost, že z bývalých členů zákonodárných sborů se stejně stali velmi chatrní lobbisté. Vracet se s prosíkem a lobbovat u svých bývalých kolegů, na které už jste neměli žádné páky, abyste je mohli tlačit tam, kam jste potřebovali, to nebyla pranic přitažlivá představa pro tu až přespříliš nadutou smetánku. Daleko chytřejší bylo využít je, když byli nejmocnější, jak kdy v životě budou. Nejprve je tvrdě zpracovat. A později jim zaplatit tučný peníz. Mohlo být vůbec něco lepšího?

Buchanan uvažoval o tom, zda neselže při setkání s člověkem, kterého už zradil. Ale co, v tomhle městě se zrada přidělovala v pořádně velkých dávkách. Všichni se tu neustále drali o nějakou židli, aby ji obsadili dřív, než přestane hudba hrát. Senátor bude mít pochopitelně k nadšení daleko. Co se dá dělat, bude si muset stoupnout do fronty k ostatním.

Danny náhle pocítil obrovskou únavu. Nechtělo se mu nastupovat do auta nebo do dalšího letedla, ale on o tom nerozhodoval. Že by stále patřil k té filadelfské vrstvě služebnictva?

Lobbista nyní soustředil svou pozornost na muže, který stál před ním.

„Nechá vás pozdravovat,“ oznámil mu ten statný chlápek. Pro vnější svět to byl Buchananův řidič. Ve skutečnosti však patřil k Thornhillovým lidem, a prakticky nespouštěl oči z jejich nejdrahocennějšího schovance.

„I vy, prosím, vyřiďte panu Thornhillovi mé nejupřímnější přání, aby mu Bůh dopřál ani o jeden den nezestárnout,“ opáčil Buchanan.

„Odehrály se velice důležitý věci, o kterejch by byl rád, abych vám pověděl,“ řekl ten muž bez zájmu.

„Jako například?“

„Lockhartová pracuje pro FBI, aby vás podrazila.“

Na kratičký okamžik, kdy se s ním svět zatočil, měl Danny pocit, že se snad pozvrací. „O čem to sakra mluvíte?“

„Tuhle informaci právě získala naše spojka z federálky.“

„Chcete tím říct, že ji chytili do pasti? Že ji donutili, aby pro ně pracovala?“ Tak, jako jste to udělali vy mně?

„Šla za nima dobrovolně.“

Buchananovi se pomalu vracel klid. „Řekněte mi všechno, co o tom víte,“ požádal.

Muž na to reagoval řadou pravdivých údajů, polopravd i do nebes volajících lží. Pronášel je všechny se stejnou nacvičenou upřímností.

„Kde je Viera teď?“

„Stáhla se do kanálu. Federálové po ní jdou.“

„Kolik jim toho řekla? Mám začít plánovat opuštění Států?“

„Ne. Celá ta hra je teprve na začátku. To, co jim až dosud pověděla, na žádný soudní obvinění nestačí. Víc jim řekla o tom, jak to celé probíhá, ale nic o těch, kteří v tom jedou. To ale ještě neznamená, že nedokážou jít po tom, co jim vyklopila. Ale musejí na to jít opatrně. Ti, co po nich slídí, nejsou jen tak nějaký ubohý chmatáci od McDonalda.“

„A že by vychvalovaný pan Thornhill nevěděl, kde Viera je? Doufám, že už ho neopouští jeho vševědoucnost.“

„O tom nemám žádný informace,“ řekl ten muž.

„To je špatná vizitka pro agenturu, která má na starosti sbírání informací,“ řekl Buchanan a na tváři se mu dokonce podařilo vyloudit úsměv. Poleno v krbu hlasitě zapraskalo, vyletěl z něj velký stříkanec pryskyřice a dopadl až na průhledná dvířka roštu. Danny sledoval, jak pomalu stéká po vnitřním povrchu, nemá kam uniknout a jeho existence je u konce. Proč má najednou pocit, že se před ním právě odehrál symbolický konec jeho života?

„Možná že bych se měl pokusit ji najít sám.“

„To opravdu není vaše starost.“

Buchanan se na něj upřeně zahleděl. Je možné, aby to ten idiot opravdu vypustil z huby? „Nebudete to vy, kdo si kvůli tomu půjde sednout do basy.“

„Nějak se to vyvrbí. Vy zatím pokračujte v tom, co máte na práci.“

„Chci, abych byl neustále v obraze. Je to jasný?“

Buchanan se otočil k oknu. V odlesku okna pozorně sledoval mužovu reakci na jeho ostře pronesená slova. Ale k čemu mu vlastně byla? Buchanan zcela jasně v tomhle kole prohrál. Ve skutečnosti neměl na výhru ani tu nejmenší naději.

Ulice byla temná, nikde žádný viditelný pohyb, jen dobře známé zvuky, jak se veverky spirálovitě šplhaly vzhůru po kmeni stromů a pak přeskakovaly z větve na větev při té jejich nikdy nekončící hře o přežití. Danny Buchanan se teď zúčastňoval podobné soutěže, ale daleko nebezpečnější, než bylo přeskakování po kluzké kůře devět metrů nad zemí. Vítr ještě zesílil. Z komína se začalo ozývat tiché skučení. Se zpětným tahem vzduchu se trocha kouře z ohně prodrala do místnosti.

Muž se podíval na hodinky. „Za čtvrt hodiny musíme vyjet, abysme stihli váš let.“ Chopil se Buchananova kufříku, otočil se a vyšel z pokoje.

Robert Thornhill byl vždy velice opatrný ve výběru toho, jak se s Buchananem spojit. Nikdy mu netelefonoval ani domů, ani do kanceláře. Setkání mezi čtyřma očima jen za podmínek, jako byly tyto, které by nebudily podezření, a kde sledování někým jiným nebylo možné. Jejich první schůzka byla jedna z těch mála v Dannyho životě, kdy se necítil dostatečně na výši ve srovnání se svým protivníkem.

Thornhill mu s klidem předložil holá fakta o Buchananově nelegálních jednáních se členy Kongresu, vysoce postavených státních úřednících, z nichž někteří se dokonce řadili k těm, kteří působili uvnitř Bílého domu. Pásky se záznamy o tom, jak se dohadují o hlasování, strategii, o tom, jak dosáhnout, aby nějaký zákon neprošel, otevřených diskusí týkajících se jejich předstíraných povinností, až opustí svůj nynější úřad, jakým způsobem se bude provádět jejich výplata. Ten muž ze CIA odkryl Buchananovu síť falešných fondů a společností, které byly vytvořeny jen proto, aby jimi plynuly peníze do kapes jím podplácených veřejných činitelů.

„Od nynějška již pracujete pro mě,“ řekl tehdy Thornhill bez obalu. „A budete pokračovat dál v tom, co děláte, dokud moje síť nebude pevná jako z ocelových lan.

Pak se stáhnete a já to převezmu.“

Buchanan tehdy odmítl. „Půjdu do vězení,“ zněla jeho tehdejší reakce. „Dám tomu přednost, než abych se zavázal k tomu vám posluhovat.“

Jak si Buchanan nyní vybavil, Thornhill se tenkrát zatvářil poněkud netrpělivě. „Je mi líto, jestli jsem se nevyjádřil jasně. Vězení není jedna z možností. Buď budete pracovat pro mě, nebo se rozloučíte se životem.“

Danny tenkrát pod tou pohrůžkou zbledl, ale neustoupil.

„Člověk ve státní službě zapletený do vraždy?“

„Moje služba státu je dost speciální. Pracuji s extrémy.

A tím je ospravedlněno to, co dělám.“

„Moje odpověď je stejná.“

„Mluvíte rovněž jménem Viery Lockhartové? Nebo se s ní mám v této záležitosti spojit raději osobně?“

Ta poznámka zasáhla Dannyho jako střela vpálená do mozku. Bylo mu zcela jasné, že Robert Thornhill nebyl žádný prosťáček. V tom muži nebyl ani náznak holedbání.

Řekl-li něco tak neškodného jako: „Je mi líto, že to zašlo až tak daleko,“ bylo pravděpodobné, že následujícího dne už budete mrtev. Thornhill byl opatrný, rozvážný, soustředěný člověk, pomyslel si o něm tenkrát Buchanan. Skoro jako on.

A tak Danny nakonec souhlasil. Aby zachránil Vieru.

Teď už Buchanan chápal důležitost Thornhillových pojistek. FBI ho sledovala. Samozřejmě měli svou práci jasně stanovenou, ale Buchanan pochyboval o tom, že by federálka patřila mezi Thornhilovy vyvolené, když došlo na utajené operace. Každý však má svou Achillovu patu.

Thornhill snadno našel tu jeho v podobě Viery Lockhartové.

Danny už dlouho uvažoval o tom, jaké slabé místo má Thornhill.

Buchanan se schoulil do židle a zkoumavě si prohlížel obraz na stěně u knihovny. Byl to portrét matky s dítětem.

Visel v jednom soukromém muzeu téměř osmdesát let.

Namaloval ho jeden z uznávaných, ale méně známých – renesančních mistrů. Matka byla jasně ochránkyní, malý chlapec neschopen se bránit sám. Nádherné barvy, skvěle vypracované profily, jemné mistrovství v ruce, která vytvořila tuto představu tak jasně promlouvající každým tahem štětce. Ten obraz nikdy nezklamal v tom, aby okouzlil kohokoli, kdo ho spatřil. Jemné prohnutí prstu, zářivý jas očí, každý jednotlivý detail stále živý téměř čtyři sta let poté, co na štětci zaschla barva.

Byla zde zobrazena dokonalá láska z obou stran, nezkomplikovaná tichými procesy stárnutí malby. Na jedné úrovni byla navázána na jednoduché niti biologické funkce.

Na druhé to byl prazvláštní zjev zesílený dotekem božím.

Ten obraz byl Dannyho nejcennějším majetkem. Naneštěstí bude muset být už brzy prodán, možná i s jeho domem.

Dannymu již docházely peníze na to, aby dotoval peníze na „odchodnou“ svým lidem. Vskutku pociťoval vinu, že ten obraz ještě vlastní. To množství příspěvků na nemajetné a potřebné, které by peníze utržené jeho prodejem pomohly zajistit. A přesto, jen sedět a upřít na zobrazený výjev pohled bylo tak konejšivé, tak povzbuzující. Přestože to byl projev nevyššího stupně sobectví, přinášel mu více radosti než cokoli jiného.

Možná ale, že v tomto okamžiku to všechno bylo velice sporné. Dannyho konec se blížil. Věděl, že Thornhill by ho nikdy nenechal od všeho toho zmizet. A také si nedělal žádné iluze o tom, že by nechal lidi Buchananem získané, aby si ať už jakkoli vychutnali svou penzi. Byli to již teď budoucí otroci toho člověka ze CIA. Vždyť navzdory své vytříbenosti a dobrému původu to byl špion. Čím jiným byli špioni než zosobněním lži? Avšak Danny ctil dohodu se svými politiky. To, co jim slíbil za to, že mu pomohou, dostanou, ať už si to budou moci užít, nebo ne.

Dannymu se zdálo, že jak si světlo sálající z ohně pohrává s obrazem, ženina tvář na sebe bere podobu Viery Lockhartové, a nebylo to poprvé, co to vypozoroval.

Pohledem přejel plné rty, které se dokázaly bez varování tu nevraživě, jindy smyslně stáhnout. Když, přesně v tom správném úhlu dopadu světla, sjel očima dolů po protáhlém, půvabně tvarovaném obličeji, zde po zlatavých, nikoli narezlých vlasech, vždycky se mu vybavila vzpomínka na Vieru. Měla oči, které vás zaujaly. Levá panenka se jí nepatrně stáčela a dodávala takovou hloubku jejímu výrazu obličeje, že byl opravdu pozoruhodný. Navíc se zdálo, jako by ji tato chyba přírody nadala mocí každého hned prohlédnout skrz naskrz.

Pamatoval si do poslední podrobnosti jejich první setkání. Zrovna čerstvě absolvovala vysokou školu a vpadla do jeho života s nadšením neopotřebovaného misionáře, připraveného naložit si na svá bedra celý svět. Byla nezralá, v určitých věcech nedospělá, převážně neznalá toho, jak to ve Washingtonu chodí, v mnoha směrech překvapivě naivní.

Přesto dokázala zaujmout pozornost celé místnosti jako nějaká filmová hvězda. Uměla být veselá a pak se v okamžení změnit ve vážnou. Dařilo se jí pohladit ego i těch nejlepších, a přesto dokázala sdělit to, co chtěla říci, aniž by přehnaně prosazovala svůj názor. Po pěti minutách rozmluvy s ní Buchanan věděl, že získal to, co v jeho světě bude jen a jen rozkvétat. Po prvním Vieřině měsíci v práci se jeho intuice ukázala jako opodstatněná. Splnila, co dostala za úkol, pracovala neúnavně, pochopila, co je podstatou její práce, rozpitvala lidi, jež hráli v její práci roli, a to až na úroveň potřebnou, aby mohla splnit svůj úkol, a pak šla ještě hlouběji. Chápala, co každý potřeboval k tomu, aby měl pocit, že odchází jako vítěz. Pálit za sebou v tomto městě mosty znamenalo, že nemůžete přežít. Dříve nebo později člověk potřeboval pomoc od kdekoho a mimořádně dlouhá paměť patřila v hlavním městě k samozřejmostem.

Byla tak houževnatá jako rosomák a dokázala přežít porážku za porážkou na mnoha frontách, ale nepřestávala se brát za své, dokud nevyšla jako vítěz. Nikdy v životě se nesetkal s nikým, jako byla ona, ani předtím, ani potom. Zažili spolu za patnáct let víc než manželské páry, které spolu strávily celý svůj život. Skutečně pro něj byla jedinou rodinou, kterou měl. Ztělesňovala mu předčasně vyspělou dceru, kterou sám nikdy nebude mít. A teď? Jakže to tu svou holčičku chránil?

Jak déšť stékal po střeše a vítr rozehrával své podivné zvuky ve starobylém cihlovém komíně domu Starého města, Danny Buchanan zapomněl na auto a na objednaný let i na rozpory, které se nad ním vznášely. Dál zíral na obraz v měkké záři tiše praskajícího ohně. Bylo nabíledni, že to nebylo mistrovské dílo velkého malíře, které ho k tomu obrazu tak silně přitahovalo.

Viera ho nezradila. Nic, co by mu Thornhill kdy mohl říci, by jeho víru nezlomilo. Ale teď stála Thornhillovi v cestě, což znamenalo, že byla ve smrtelném nebezpečí.

Upíral oči na obraz. „Utíkej, Viero, utíkej, jak nejrychleji to svedeš,“ tiše si řekl sám pro sebe s veškerou bolestnou úzkosti zoufalého otce, když vidí, jak násilná smrt dohání jeho dceru. Před tváří matky ochranitelky na obraze se Danny Buchanan cítil dokonce ještě bezmocnější.

12

Brooke Reynoldsová seděla v pronajaté kanceláři, vzdálené asi deset bloků od washingtonské výjezdní kanceláře FBI. Pro agenty, kteří se zabývali nějakým velmi citlivým vyšetřováním, kdy to, že někdo něco zaslechne třebas jen v přípravně kávy nebo na chodbě, mohlo mít katastrofální následky, pronajímala občas Federální služba prostory mimo svou hlavní budovu. A doslova všechno, na čem pracovala jednotka boje proti korupci ve státní správě, bylo choulostivou záležitostí. Obvyklé cíle, na něž bylo zaměřeno vyšetřování této jednotky, nebyli bankovní lupiči mající obličeje zahalené maskami a ohánějící se střelnými zbraněmi. Byli to nejčastěji lidé, o kterých se veřejnost dočítala na předních stránkách novin a viděla je v rozhovorech natočených pro zprávy televizních stanic.

Reynoldsová se naklonila, vyklouzla ze svých bot bez podpatků a otlačená chodidla si třela o nohy židle. Cítila se napjatá, zjitřená a rozbolavělá, čelní dutiny měla téměř úplně ucpané, kůži rozpálenou, v krku ji bolelo. Ale aspoň byla živá. Na rozdíl od Kena Newmana. Zajela hned k němu domů, když předem zavolala, aby oznámila jeho ženě, že s ní musí mluvit. Reynoldsová neřekla proč, ale Anne Newmanová už tušila, že její manžel je mrtev. Reynoldsová to slyšela z tónu těch několika slov, které ta žena ze sebe dokázala vypravit.

Obyčejně by Reynoldsovou byla doprovázela do domu ovdovělé manželky zabitého agenta osoba vyššího postavení než ona, aby federálka dala najevo, že jí osud zaměstnanců leží na srdci, a to od nejvyšších míst až po ty nejnižší.

Reynoldsová však na nikoho jiného nečekala, aby se uvolil jít s ní. Za Kena měla zodpovědnost ona, a to včetně oznámení jeho rodině, že je mrtev. Když Reynoldsová dorazila do domu, šla rovnou k věci, protože odhadla, že protahovaný monolog by jen prodloužil ženinu viditelnou agonii. Slitování a soucit vůči ovdovělé ženě však byl nevtíravý a upřímný. Držela Anne a utěšovala ji, jak nejlépe dokázala, a propukla v pláč zároveň s ní. Anne se vyrovnala s tím, že o manželovi tak dlouho nic nevěděla, velmi statečně, pomyslela si Reynoldsová, daleko lépe, než by to pravděpodobně dokázala snášet ona, kdyby si vyměnily role.

Anne bude dovoleno, aby se podívala na tělo svého manžela. Pak dojde k pitvě nejvyšším státním soudním lékařem. Connie a Reynoldsová budou přítomni post mortem zároveň s představiteli virginské státní policie a Kanceláře státního návladního, kteří všichni byli vázáni přísným zákazem sdělování informací.

Budou také muset spoléhat na Anne Newmanovou, že dokáže udržet rozhněvané členy rodiny v klidu. Toto byl potenciálně nejslabší článek řetězu, když očekávali od ženy prožívající silnou osobní bolest, že bude pomáhat vládní instituci, která jí ani nedokázala říci všechny okolnosti, za jakých její manžel zahynul. Ale nic jiného dělat nemohli.

Reynoldsová opustila domov otřesené ženy, děti byly pryč s kamarády, a přitom měla neodbytný pocit, že Anne jí smrt Kena klade v duchu za vinu. A cestou zpátky k autu si připustila, že s tím vlastně nemůže nesouhlasit. Vina, kterou Reynoldsová zrovna teď pociťovala, se dala přirovnat k štítovci přisátému k lodnímu kýlu. Stejně tak pevně se držel pocit viny i jí. Představovala si, že se jejím tělem toulá nějaký volný radikál a hledá si místo, kde by se uchytil, rozrostl a nakonec ji usmrtil.

Před domem, kde Newman bydlel, narazila na ředitele federálky, který sám přišel projevit svou hlubokou soustrast.

Vyjádřil i lítost, že Reynoldsová ztratila jednoho ze svých mužů. Oznámil jí, že byl v kostce informován o jejím rozhovoru s Masseyem a že on se shoduje ve svých názorech a soudech s ní. Avšak neopomněl dát jasně na srozuměnou, že by se výsledky měly rozhodně dostavit co nejdříve, a navíc velmi hmatatelné.

Právě teď, kdy Reynoldsová očima přejížděla po značném nepořádku ve své kanceláři, ji napadlo, že ta změť přesně symbolizuje rozklad, a někdo by to jistě mohl přirovnat k jejímu neutěšenému osobnímu životu.

Dokumenty o důležitých záležitostech týkající se mnoha otevřených případů se povalovaly po stole a na malém konferenčním stolku. Byly vklíněny do polic, vršily se v neurovnaných hromadách na podlaze, a dokonce si našly místo i na gauči, na němž tu často daleko od svých dětí přespávala.

Nebýt její chůvy, která bydlela u nich, a chůviny dospívající dcery, Brooke by nevěděla, jak by mohla dopřát svým dětem alespoň trochu normální život. Rosemary, skvělá žena ze Střední Ameriky, která děti milovala skoro stejně jako Reynoldsová a jež byla téměř fanatická, co se udržování pořádku v domě týkalo, včetně vaření teplých jídel a praní prádla, stála Reynoldsovou téměř třetinu toho, co vydělala, a skutečně si svůj plat bez výhrady zasloužila.

Ale až bude rozvod se vším všudy za Brooke, bude to napjaté. A bývalý manžel jí žádné alimenty platit nebude.

Jeho práce módního fotografa, ačkoli byla velmi výnosná, přicházela nárazově a střídala se s dlouhými obdobími záměrné nečinnosti. Reynoldsová bude mít štěstí, když neskončí nakonec tak, že bude platit alimenty ona jemu. A podpora na děti od něj, i když ona o ni požádá, to bude jen dobrý vtip. Ten člověk by si mohl klidně nechat na čelo vytesat nápis „Taťula-příživa“.

Podívala se na hodinky. Laboratoře FBI zrovna teď zpracovávají tu videopásku. Jelikož existence její kanceláře „mimo“ byla na federálce známa jen několika vybraným pracovníkům, jakákoli laboratorní zpráva musela být označena krycím jménem případu a pořadovým číslem. Bylo by hezké mít svou vlastní laboratoř a zaměstnance, ale to by znamenalo obrovský nárůst vydání, který by se prostě do rozpočtu FBI nevešel. Dokonce i elitní bojovníci proti kriminalitě museli vyžít z peněz, které jim vláda USA přidělovala. Obvykle s rýmem Reynoldsové na koordinaci jakýchkoli laboratorních výsledků a zjištění spolupracoval styčný agent z hlavní kanceláře federálky. Reynoldsová však na normální postup neměla čas. Doručila pásku do laboratoře osobně, a ta, s požehnáním jejího nadřízeného, byla označena jako záležitost nejvyšší důležitosti.

Po setkání s Anne Newmanovou zašla Brooke domů, pomazlila se, jak nejdéle to šlo, se svými spícími dětmi, osprchovala se, převlékla a jela zase zpátky do práce. Celou tu dobu myslela na tu zatracenou pásku. Jakoby v odpověď na její myšlenky zazvonil telefon.

„Ano?“

„Raději byste sem měla přijít,“ požádal ji ten muž. „A jen abyste věděla, dobré zprávy to nejsou.“

13

Viera Lockhartová se s leknutím probudila. Podívala se na hodinky. Bylo skoro sedm. Lee v noci trval na tom, aby si trochu odpočinula, ale nečekala, že bude spát tak dlouho.

Posadila se, mozek jí ještě nepracoval naplno. Tělo ji bolelo, a jakmile spustila nohy přes okraj postele, udělalo se jí trochu špatně od žaludku. Pořád ještě na sobě měla kostým, ale než si lehla, vyzula se z bot a svlékla si punčocháče.

Slezla z postele, došla bosa do přilehlé koupelny a podívala se na sebe do zrcadla. „Proboha,“ bylo jediné, co ze sebe dokázala vypravit. Zcuchané vlasy měla připláclé k hlavě, po obličeji rozmazaný make-up, šaty špinavé a hlavu měla uvnitř jako zabetonovanou. Ten den začínal opravdu příjemně.

Pustila sprchu a vrátila se do ložnice. Zrovna se celá vysvlékla a stála uprostřed ložnice úplně nahá, když Lee zaklepal na dveře.

„Ano?“ ozvala se znepokojeně.

„Než si zalezete pod sprchu, musíme ještě něco udělat,“

oznamoval jí Lee přes zavřené dveře.

„Můžu?“ Jeho hlas zněl tak divně, že ji až zamrazilo.

Rychle na sebe zase navlékla šaty a zůstala prkenně stát uprostřed místnosti.

„Můžu jít dál?“ Znělo to netrpělivě.

Přešla ke dveřím a pomalu otevírala dveře. „Co je –“

Viera málem vykřikla, když ho uviděla.

Mužský, který se na ni díval, nebyl Lee Adams. Tento muž měl moderně střižený účes, vlasy obarvené na blond a ještě vlhké, ve stejné barvě krátký plnovous a knírek a měl brýle. A místo jiskřivých modrých očí je měl hnědé.

Muž se usmál, když viděl, jak reagovala. „Fajn, prošlo to zatěžkávací zkouškou.“

„Lee?“

„Nemůžem jen tak chodit okolo FBI a být sami sebou.“

Lee napřáhl ruce a Viera spatřila nůžky a krabičku s barvou na vlasy.

„S krátkými vlasy nejsou takové starosti, a nebojte se, blondýnku z vás neuděláme. Stejně je to podle mě kec, že si víc užijou.“

Přihlouple se na něj podívala. „Vy po mně chcete, abych si ostříhala vlasy? A pak si je nabarvila?“

„Ne, ostříhám vám je sám. A jestli chcete, můžu vám je i nabarvit.“

„To nemůžu udělat.“

„Musíte to udělat.“

„Já vím, že se to zdá za těchto okolností hloupé –“

„Máte pravdu, opravdu se to zdá velice hloupé za těchto okolností. Vlasy dorostou, ale jak už jste jednou mrtvá, nic s tím nenaděláte,“ řekl bez obalu.

Chtěla oponovat, ale pak jí došlo, že má pravdu.

„Na jak krátko?“

Dal hlavu na stranu a zkoumal její vlasy z různých úhlů.

„Co kdybychom vám udělali krátký účes ve stylu Johanky z Arku. Na kluka, ale slušivý.“

Viera na něj jen zůstala zírat. „No skvělé. Na kluka, ale slušivý, můj celoživotní sen se splní, jen co uděláte párkrát šmik šmik a přidáte barvu na vlasy.“

Šli do koupelny. Lee ji usadil na záchodovou mísu a dal se do stříhání, zatímco Viera držela oči pevně zavřené.

„Chcete, abych vám je i nabarvil?“ zeptal se Lee, když byl se stříháním hotov.

„Ano, prosím vás o to, nevím, jestli se v tuhle chvíli můžu na sebe podívat.“

Trvalo to nějakou dobu s hlavou nad umyvadlem, a navíc pach z výparů chemikálií, které barva na vlasy obsahovala, nedělal Vieře na prázdný žaludek ani za mák dobře. Když se konečně přece jen odhodlala a podívala se na sebe do zrcadla, byla příjemně překvapena. Nevypadalo to vůbec tak hrozně, jak si myslela. Tvar hlavy, který teď vynikl, byl ve skutečnosti docela hezký. A tmavá barva vlasů se dobře hodila k tónu její pleti.

„Teď se chopte sprchy,“ řekl Lee. „Barva se vám nesmyje. Fén na vlasy je pod umyvadlem. A na posteli pak budete mít nějaké čisté věci na sebe.“

Přejela očima jeho velkou postavu. „Ale já nemám vaši velikost.“

„Nebojte se. Poskytuju služby všeho druhu.“

Asi za půl hodiny vyšla Viera z ložnice v džínsách, flanelové košili, saku a polobotkách na nízkém podpatku, které jí tam Lee nechal. Změnila se z hnací politické síly na vysokoškolačku. Připadala si o mnoho let mladší. Krátké černé vlasy jí rámovaly obličej, což jí připadalo velice přirozené. Nový začátek se vším všudy.

Lee seděl u kuchyňského stolu. Bedlivě zkoumal její nový vzhled. „Vypadá to dobře,“ řekl spokojeně.

„To je vaše práce.“ Podívala se na jeho ještě vlhké vlasy a něco ji napadlo. „Vy máte ještě jednu koupelnu?“

„Ne, jen tu jednu. Osprchoval jsem se, když jste ještě spala. Nezapínal jsem fén, protože jsem se bál, že by vás to probudilo. Zjistíte časem, že jsem velice ohleduplná povaha.“

Lehce se stáhla do sebe. Z toho zjištění, že slídil všude možně, zatímco ona spala v jeho posteli, jí naskočila husí kůže. Najednou jí před očima vyvstala představa maniaka Lee Adamse, třímajícího v rukou nůžky, jak po ní chtivě pokukuje, když ona tam leží přivázaná nahá a bezmocná v posteli.

„Proboha, musela jsem opravdu tvrdě spát,“ pronesla rádoby ledabyle.

„To ano. Taky jsem ale na chvíli zavřel oči.“ Dál zkoumal její vzhled. „Víte, vypadáte bez všech těch šminek líp.“

Viera se usmála. „Velice si vážím vašich lží.“ Upravila si košili. „Jen tak mimochodem, to si vždycky v bytě schováváte ženské oblečení?“

Lee si natáhl ponožky a potom si obul tenisky. Měl na sobě džínsy a bílé tričko, které mu těsně obepínalo hruď.

Žíly bicepsů a hladkých předloktí se mu zavlnily a Viera si až teď všimla, jak silný má krk. Trup se mu do pasu ostře zužoval, kalhoty měl v pase trochu volné, což vytvářelo dojem, že jeho postava má tvar písmene V. Svaly na stehnech pod látkou kalhot hrozily, že už už puknou.

Zachytil její upřený pohled a Viera rychle odvrátila zrak jinam.

„Je to mé neteře Ráchel,“ řekl. „Studuje na právnické fakultě v Michiganu. Minulý rok tu byla v jedné právnické firmě na stáži a bydlela u mě, aby nemusela platit nikde nájem. Jenže vydělala si víc peněz za jedno léto, než já horko těžko vydělám asi tak za rok. Nechala tu nějaké své věci. Ještě štěstí, že máte podobnou postavu. Pravděpodobně se tu zase příští léto objeví.“

„Řekněte jí, ať je moc opatrná. Tohle město dokáže lidi zničit.“

„Myslím, že nebude mít stejné problémy jako vy.

Jednou v budoucnu se chce stát soudkyní. Kriminálníci se o takovou práci hlásit nemůžou.“

Vieřin obličej zrudl. Z odkapávače na dřezu si vzala hrnek a nalila si kávu.

Lee vstal. „Koukněte, byla to rána pod pás. Omlouvám se.“

„Zasloužím si ve skutečnosti i horší řeči než tohle.“

„Tak ať, já to nechám na jiných, ať si posloužej.“

Viera nalila hrnek kávy i pro něj a posadila se ke stolu.

Max vešel do kuchyně a čumákem jí strkal do dlaně. Usmála se a poplácala ho jemně po huňaté hlavě.

„Je o Maxe postaráno?“

„Všechno už je zařízené.“ Podíval se na hodinky. „Za chvíli otevřou banky. Máme tak akorát čas na to si sbalit.

Vyzvedneme ty vaše věci, odjedeme na letiště, koupíme si letenky a startujeme, odletíme pryč jak ti ptáci.“

„Můžu z letiště zavolat dolů na pobřeží, aby to někdo zařídil s tím domem. Nebo to mám zkusit tady odtud?“

„Ne. Telefony můžou být napíchnutý.“

„To mě nenapadlo.“

„Budete si muset začít pomalu zvykat.“ Usrkl si vonící kávy. „Jen doufám, že se tam dostaneme.“

„Dostaneme. Náhodou ho vlastním. Nebo alespoň mé druhé já ho vlastní.“

„Je to malé místo?“

„To záleží na tom, čemu říkáte malé. Myslím, že vám to bude stačit.“

„Já se spokojím s málem.“ Odnesl si kávu do ložnice a za několik minut se vrátil v tmavomodrém svetru, který si natáhl přes tričko. Vousy a knírek zmizely a na hlavě měl baseballovou čepici. V ruce nesl malou igelitovou tašku.

„V tom jsou důkazy toho, jak jsme se přeměnili,“ řekl na vysvětlenou.

„A bez přestrojení?“

„Paní Carterová je zvyklá, že nežiju právě podle normálních hodin, ale kdybych se najednou přihnal a vypadal jako někdo úplně jiný, to už by na ni bylo trochu moc takhle hodně brzy po ránu. A taky nechci, aby později mohla někomu dát můj popis.“

„Vidím, že se vyznáte,“ řekla Viera. „To mě uklidňuje.“

Zavolal Maxe. Velký pes poslušně přiťapkal z malého obývacího pokoje do kuchyně, protáhl se a posadil se vedle Leea. „Kdyby zvonil telefon, nezvedejte ho. A nechoďte blízko k oknům.“

Viera přikývla a on s Maxem zmizel. Vzala si hrnek s kávou a procházela se po malém bytě. Byl to zvláštní kříženec mezi nepořádnou studentskou ubytovnou a domovem trochu dospělejší osoby. Tam, kde měla být jídelna, objevila Viera domácí tělocvičnu. Nic světoborného, žádné drahé posilovací náčiní, jen činky, lavice na posilování a žebřiny, které se táhly po celé délce místnosti.

V jednom rohu visel těžký boxerský pytel a hned vedle lehký pytel na gumových úchytech. Boxerské a vzpěračské rukavice, stahovací pásky na ruce a ručníky byly úhledně srovnány na dřevěném stolku vedle krabice s magneziem.

Medicinbal odpočíval v druhém rohu.

Na stěnách bylo pár fotografií mužů v bílých námořnických stejnokrojích. Viera mezi nimi Leea našla docela snadno. V osmnácti vypadal skoro stejně jako teď.

Roky však jeho tvář poznamenaly, vrásky se prohloubily a úhly přiostřily, což dělalo jeho obličej ještě přitažlivější, svůdnější. Proč proces stárnutí o tolik víc přeje mužům?

Byly tam i černobílé fotografie, které Leea zachycovaly v boxerském ringu, a na jedné z nich stál s rukou zdviženou coby vítěz a na širokých prsou mu visela medaile. Výraz ve tváři měl klidný, jako kdyby to vítězství čekal, vlastně jako kdyby porážka pro něj nepřipadala v úvahu.

Viera do těžkého zavěšeného pytle mírně uhodila lehce sevřenou pěstí a ruka i zápěstí ji v tu chvíli ostře zabolely.

Okamžitě se jí vybavil obraz Leeových paží, jak velké a silné je měl. A klouby na jeho rukou spíš připomínaly zvedající se vrcholky miniaturního pohoří. Velmi silný, vynalézavý, odolný člověk. Muž, který dokáže přijmout trest. Doufala jen, že zůstane na její straně.

Vešla do ložnice. Na nočním stolku vedle postele ležel mobilní telefon a hned vedle přenosný vypínač poplašného zařízení. Včera v noci byla Viera příliš unavená, aby si toho všeho všimla. Uvažovala o tom, jestli spí s pistolí pod polštářem. Byl skutečně jen paranoidní, nebo věděl něco, co ušlo pozornosti zbytku světa?

Napadlo ji to znenadání, neměl on nakonec strach, že by mu mohla utéct? Vrátila se zpátky do předsíně. Předními dveřmi by odejít nešlo. To by ji viděl. Ale z kuchyně vedly zadní dveře přímo na požární schodiště. Přešla k zadním dveřím a pokusila se je otevřít. Byly zamčené.

Zaklapávacím zámkem. Takovým, který můžete otevřít i z vnitřku pouze klíčem. I okna byla na zámky na klíč. Vieru rozzlobilo, že tu byla takhle chycená jako v pasti. Na druhou stranu pravda byla, že se chytila do pasti dávno předtím, než se Lee Adams znenadání objevil v jejím životě.

Pokračovala dál v prohlídce bytu. Usmála se nad sbírkou alb s gramofonovými deskami uloženými ještě v původních obalech a nad zarámovaným plakátem z filmu Podraz. Pochybovala, že by ten člověk mohl mít něco takového, jako je CD přehrávač nebo kabelová televize.

Otevřela další dveře a vešla do místnosti. Chtěla právě rozsvítit a pak se zarazila, neboť její pozornost upoutal nějaký zvuk. Přistoupila k oknu, nepatrně odtáhla rolety a vykoukla ven. Už se zcela rozednilo, i když nebe bylo ještě šedé a ponuré. Nikoho neviděla, ale to ještě nic neznamenalo. Mohla být klidně obklopena armádou, aniž to tušila.

Rozsvítila světlo a rozhlédla se překvapeně okolo sebe.

Psací stůl, skříň s pořadači, složitý telefonní systém a všude kolem ní poličky naplněné manuály. Na stěně visely velké nástěnky, na kterých byly připínáčky připíchnuté lístky s poznámkami, na co se nesmí zapomenout. Na stole ležely úhledně urovnané desky, kalendář a obvyklé věci patřící na desku psacího stolu. Usoudila, že Leeovi sloužil domov i jako kancelář.

Jestliže toto byla jeho kancelář, tak tu možná bude i pořadač se záznamy o ní. Lee se pravděpodobně ještě nějakou tu minutku zdrží. Začala se pečlivě probírat papíry na jeho stole. Pak prošla i věci v zásuvkách, nakonec přešla ke skříňkám s pořadači. Lee byl velice pořádkumilovný a měl hodně klientů, podle štítků, které zahlédla, to většinou byly různé podniky a právnické firmy. Nejspíš obhájci, usoudila, neboť žalobci měli své vlastní detektivní síly.

Zvonění telefonu ji polekalo tak, že málem vyletěla z kůže. Celá se třásla, když k němu došla. Základní zařízení mělo zabudován malý displej počítače z tekutých krystalů se seznamem čísel volajících. Lee zjevně identitu volajícího znal, protože se jeho číslo objevilo na displeji. Jednalo se o meziměstský hovor s předčíslím 215. To je Filadelfie, vzpomněla si Viera. Ozval se Leeův hlas, který vyzval volajícího, aby po zaznění zvukového znamení zanechal vzkaz. Když ten člověk začal mluvit, Viera ztuhla.

„Kde je Viera Lockhartová?“ zeptal se hlas Dannyho Buchanana. Danny mluvil dost ustaraně, když vypálil další otázky, co Lee zjistil? Buchanan chtěl odpovědi a chtěl je hned. Udal telefonní číslo a pak zavěsil. Viera cítila, jak pozadu ustupuje před telefonním přístrojem. Zastavila se a zůstala bez hnutí stát, ochromená tím, co právě slyšela.

Uběhla celá minuta, zatímco jí bodavé myšlenky na zradu vířily hlavou jako konfety ve svatebním průvodu. Pak za sebou zaslechla nějaký zvuk a prudce se otočila. Její výkřik byl krátký, ostrý a na chvíli nemohla popadnout dech.

Upřeně na ni hleděl Lee Adams.

14

Buchanan přejel pohledem přelidněnou letištní halu.

Risknul to a zavolal Lee Adamsovi přímo, ale stejně neměl na vybranou. Jak tak očima bloudil po okolí, přemýšlel, který z těch lidí to byl. Ta stará paní v rohu se svou velkou kabelou a s vlasy sčesanými do drdůlku? Letěla sem stejným letadlem jako Buchanan. Vysoký muž středních let procházel uličkou, když Buchanan telefonoval. I on letěl stejným letadlem z Reaganova státního letiště.

Pravda byla, že Thornhillovi lidé mohli být kdekoli a mohl to být kdokoli. Bylo to stejné, jako když člověka zasáhne nervový plyn. Nikdy jste nepřítele ani nespatřili.

Buchanana zachvátil pocit hluboké bezmoci.

Největší Buchananovou úzkostí bylo, že se Thornhill buď pokusí Vieru zatáhnout do svých intrik, nebo náhle zjistí, že je přítěží. Danny by klidně dokázal Vieru od sebe odstrčit, ale nikdy by ji nedokázal opustit. Proto také najal Adamse, aby ji sledoval. Jak se blížil jeho konec, musel se ujistit, že ona zůstane mimo nebezpečí.

Tehdy Buchanan nejdřív ze všeho nahlédl do telefonního seznamu a použil ten nejjednodušší logický postup, jaký ho napadl. Lee Adams byl v seznamu soukromých vyšetřovatelů uveden na prvním místě.

Buchanan se téměř nahlas zasmál tomu, co tehdy udělal. Ale na rozdíl od Thornhilla neměl k ruce celou armádu, která by přiběhla jen na kývnutí prstem či na zavolání. Z toho všeho, co teď věděl, mu vycházelo, že Adams se ještě neohlásil jen proto, že už byl mrtvý.

Na chvilku se zastavil. Neměl by se prostě rozběhnout do pokladny, zaplatit si letenku na první možné letadlo, které letělo někam hodně daleko, a pak se ztratit? Bylo snadné takhle fantazírovat, ale něco zcela jiného to bylo provést. Před očima mu vytanul obraz, jak se snaží uniknout – Thornhillova do té doby neviditelná armáda by na sebe najednou vzala skutečnou podobu a skočila by po něm z temnot a vykázala by se oficiálně vyhlížejícími odznaky každému, kdo by v sobě našel dost odvahy, aby jim v tom chtěl zabránit. Pak by byl Buchanan odveden do nějaké tiché místnosti v útrobách filadelfského letiště. Tam by na něj už Robert Thornhill klidně čekal se svou dýmkou, v obleku s vestou a svou ledabylou arogancí. Zeptal by se Buchanana, zda se mu chce zemřít přímo na místě? Protože Thornhill by mu dozajista vyhověl, kdyby tomu tak bylo. A Buchanan by na to neměl ale absolutně žádnou odpověď.

Nakonec Danny Buchanan udělal tu jedinou věc, kterou udělat mohl. Vyšel z letiště, nastoupil do svého čekajícího auta a odjel navštívit svého přítele senátora, aby mu zatloukl další hřebíček do jeho rakve s úsměvem a odzbrojujícím způsobem jemu vlastním a s pomocí odposlouchávacího zařízení, které vypadalo přesně jako vlasový kožní míšek a bylo sestrojeno tak dokonale, že by ho nezaznamenaly žádné ani z těch nejsofistikovanějších detektorů kovů. Až k cíli jeho cesty za ním pojede uzavřená dodávka vybavená odposlouchávacím zařízením, které zaznamená každé slovo, jež pronese jak Buchanan, tak onen senátor.

Jako záloha pro případ, že by přenos z odposlouchávacího zařízení z nějakého důvodu selhal, byl do rámu Buchananova kufříku zabudován kazetový magnetofon. Uváděl se do činnosti jemným pohybem držadla kufříku. Ten rovněž nebylo možno najít ani těmi nejjemnějšími detektory letištní bezpečnostní služby.

Thornhill opravdu myslel na všechno. K čertu s tím chlapem.

Za jízdy se Buchanan utěšoval šílenými představami, v nichž se mu zjevoval žadonící, zničený Thornhill, celá sbírka jedovatých hadů, vřící olej a rezavé mačety.

Kéž by se tak sny mohly proměnit ve skutečnost.

Ten, co na letišti hlídal, byl slušně vypadající člověk kolem pětatřiceti let, oblečený do tmavého konzervativně střiženého obleku a pracující na přenosném počítači, tím je řečeno, že byl zrcadlovým odrazem dalšího asi tisíce obchodních cestujících, kteří jej obklopovali ze všech stran.

Zdálo se, že má spoustu práce a že je na ni plně soustředěn tak, až si někdy i mluví sám pro sebe. Vypadal, jak se náhodnému kolemjdoucímu muselo zdát, jako muž, který se připravuje na prodejní proslov nebo dává dohromady zprávu o stavu trhu. Ve skutečnosti potichu mluvil do malinkého mikrofonu ukrytého v kravatě. To, co vypadalo jako infračervené výstupy dat na zadní straně počítače, byly ve skutečnosti citlivé senzory. Jeden z nich byl určen ke snímání elektronických signálů. Ten druhý byl zvuková tyč, která zachycovala slova a vyobrazovala je na monitoru.

První senzor zcela snadno zachytil číslo, na které Buchanan právě volal, a automaticky je převedl na obrazovku. Při takovém množství rozhovorů, které v té samé chvíli na letišti probíhaly, vykazoval hlasový senzor mírné zkreslení.

Jeho rozlišení však bylo dostatečné na to, aby muže zachvátilo vzrušení. Slova „Kde je Viera Lockhartová?“ na něj zírala přímo z obrazovky. Muž přenesl všechny informace včetně telefonního čísla svým kolegům doma ve Washingtonu. Během vteřiny počítač v Langley vyhledal majitele účtu uvedeného telefonu a adresu, na které je telefon registrován. Během minuty byl velice zkušený tým profesionálů zcela oddaných Thornhillovi, jenž již čekal připraven na takovou misi, vyslán do bytu Lee Adamse.

Thornhillovy pokyny byly jasné. Jestliže tam Viera Lockhartová bude, měli rozkaz ji „ukončit“. V oficiální špionážní terminologii bylo zvykem používat tento jemný pokyn, naznačující jinak, že s onou osobou má být ukončen pracovní poměr a má být požádána, aby si sbalila své osobní věci a opustila budovu, namísto toho, že jí do hlavy bude vpálena kulka. A kdokoli tam bude s ní, se dočká stejného osudu. Pro dobro vlasti.

15

„Vyděsil jste mě k smrti.“ Viera se ne a ne přestat třást.

Lee vstoupil do místnosti a rozhlédl se. „Co máte co dělat v mé kanceláři?“

„Nic! Jen jsem se tu tak procházela. Vždyť jsem ani nevěděla, že tu máte nějakou kancelář.“

„To proto, že jste nic takového ani vědět nepotřebovala.“

„Myslela jsem si, že slyším nějaký zvuk za oknem, když jsem sem vešla.“

„Taky že jste nějaký zvuk slyšela, ale nešlo to od okna.“

A ukázal na zárubeň dveří.

Viera si všimla obdélníkového kousku bílé umělé hmoty, který tam byl upevněn.

„To je čidlo. Jak někdo otevře dveře do mé pracovny, čidlo to zachytí a spustí mé pípátko.“ Vytáhl přístroj z kapsy. „Kdybych byl nemusel uklidnit Maxe dole u paní Carterové, byl bych tu už dávno.“ Zamračeně se na ni podíval. „To se mi ani trochu nelíbí, Viero.“

„Hele, jen jsem se tu rozhlížela a zabíjela tak čas.“

„Zajímavá volba slov, to ‚zabíjela‘.“

„Lee, já ale proti vám nic nechystám. Přísahám.“

„Radši si dobalíme. Nechci nechat ty vaše bankéře čekat.“

Viera se vyhnula tomu, aby se ještě jednou podívala na telefon. Lee určitě ten vzkaz nemohl zaslechnout. Takže to byl Buchanan, kdo ho najal, aby ji sledoval. Zabil snad toho agenta včera večer? Až se dostanou do letadla, podaří se mu ji nějak ve výšce devíti kilometrů vystrčit ven a smát se, až se bude za břicho popadat, až poplachtí za příšerného řevu mezi mraky?

Ale zabít ji mohl kdykoli včerejším večerem počínaje až do teď. Kdyby ji byl nechal mrtvou tam v té chalupě, to by určitě bylo ze všeho nejjednodušší. A vtom ji to praštilo do očí. Bylo by to nejjednodušší, ale to by se Danny nesměl chtít dozvědět, kolik už toho FBI řekla. To by vysvětlovalo to, že je ještě naživu. A taky to, proč byl Lee tak žhavý, aby ji přiměl mluvit. Kdyby to udělala, v tu chvíli by ji zabil. A teď spolu poletí do Severní Karolíny, do vilové čtvrti na pláži, která touto roční dobou bude povětšině vylidněná.

Pomalu vyšla z pokoje jako žena odsouzená na popravu.

Za dvacet minut zavřela Viera svou cestovní kabelu, přetáhla si její řemen přes hlavu a pověsila ji na rameno. Lee vešel do ložnice. Už měl zase na sobě knírek a vousy a baseballová čepice zmizela. V pravé ruce držel pistoli a dvě krabice s náboji a pás s pouzdrem. Viera ho zaraženě pozorovala, jak všechny ty věci ukládá do speciálního tuhého pouzdra. „Do letadla si nemůžete vzít zbraň,“ řekla.

„Vy si snad děláte legraci, opravdu? Kdy s tou kravinou začali?“ Zavřel pouzdro, zamkl ho a klíče si strčil do kapsy.

Pak teprve se na ni podíval. „Zbraň si do letadla vzít můžete, jestliže ji přihlásíte, když se hlásíte k letu a když přitom vyplníte přihlašovací formulář. Ujistí se, že zbraň není nabitá a je v určeném pouzdře.“ A zabouchal klouby na rukou na tvrdé hliníkové pouzdro. „Což tohle je. Taky zkontrolují, že nábojů není víc než sto a jsou v původním balení od výrobce nebo v jiném balení schváleném Federální leteckou asociací. I tady jsem v klidu. Pak tašku označí zvláštní visačkou a naloží ji do zavazadlového prostoru, kde bych měl velké potíže se k ní dostat, kdyby mě snad napadlo letadlo unést, nemyslíte?“

„Děkuju za vysvětlení,“ odsekla mu Viera.

„Já nejsem žádný zatracený amatér,“ dodal dotčeně.

„Nikdy jsem nic takového netvrdila.“

„Ne?“

„Dobře, omlouvám se.“ Zaváhala, hrozně si přála nastolit jakési příměří, a to z mnoha důvodů, přičemž její přežití bylo hned na prvním místě. „Udělal byste mi laskavost?“

Podezřívavě se na ni podíval.

„Tykejte mi.“

Bzučák na dveřích je oba vylekal.

Lee se podíval na hodinky. „Trochu brzy na návštěvy.“

Viera užasle sledovala, jak se jeho ruce pohybují jako stroj. Během dvaceti vteřin byla pistole venku z pouzdra a plně nabitá. Pouzdro s municí vložil do cestovní tašky a tu si přehodil přes rameno. „Vemte si tašku.“

„Kdo si myslíte, že to je?“ Viera cítila, jak jí puls bubnuje v uších.

„To hned zjistíme.“

Potichu vstoupili do předsíně a Viera následovala Leea k předním dveřím.

Podíval se na televizní obrazovku. Oba uviděli muže stojícího před vchodem do domu s několika balíčky v rukou.

Známá hnědá uniforma byla jasně viditelná. Jak ho tak pozorovali, znovu zmáčkl zvonek.

„To je jen pošťák od balíkové služby,“ zhluboka si oddychla Viera.

Lee nespouštěl pátravý pohled z obrazovky. „Myslíte?“

Zmáčkl knoflík na obrazovce, který zjevně posunul kameru, neboť nyní Viera zjistila, že zírá na ulici před domem. Něco, co tam být mělo, tam nebylo.

„Kde má dodávku?“ podivila se a znovu ji ochromil strach.

„Skvělá otázka. A pravda je, že toho chlápka, co pravidelně rozváží balíky na téhle trase, znám poměrně dost dobře, a tohle rozhodně není on.“

„Třeba má dovolenou.“

„Pravda je, že se právě vrátil po týdnu stráveném na ostrovech se svou nastávající. A nikdy sem nejezdí v tuhle ranní hodinu. Což znamená, že máme pořádný malér.“

„Možná že bychom se mohli dostat ven zadem.“

„To jo, vzadu to bez debaty zapomněli krýt,“ řekl s ironií v hlase.

„Vždyť je tady jen tenhle jeden chlápek.“

„Ne, on je jen jediný, kterého vidíme. On kryje předek.

Chtějí nás pravděpodobně donutit, abychom jim vběhli přímo do náruče.“

„Takže jsme v pasti,“ podařilo se jí ze sebe vyrazit šeptem.

Ozval se znovu bzučák a Lee zvedl prst, aby zmáčkl domácí telefon.

Viera ho chytla za ruku. „Co to k sakru děláte?“

„Chci zjistit, co chce. On řekne, že jde s balíkem, a já ho pustím dovnitř.“

„Vy ho pustíte dovnitř?“ zeptala se nechápavě Viera.

Sjela pohledem na jeho pistoli. „Cože, vy se chystáte na střelecký souboj ve svém bytě?“

Leeův hlas zpřísněl. „Když vám teď řeknu, abyste sebou hnula, tak mrsknete zadkem, jako kdyby vám dýchal na krk sám Modrovous.“

„Hnula? Kam hnula?“

„Prostě pojďte za mnou. A už žádné otázky.“

Lee zmáčkl knoflík domácího telefonu, muž se ohlásil a Lee zmáčkl knoflík, aby otevřel dveře. Jakmile se to stalo, oživil poplašný systém v bytě, rozrazil dveře dokořán, popadl Vieru za paži a vystrčil ji do chodby. Naproti Leeově bytu byly dveře. Označení číslem bytu na nich chybělo.

Zatímco Viera naslouchala, jak se kroky doručovatele rozléhají dole v domě, Lee už odemkl dveře. V okamžiku jimi prošli, on je potichounku zavřel a zamkl je za nimi.

Bylo to velmi tmavé místo, ale Lee se zde zcela zjevně dobře vyznal. Vedl ji dozadu skrze další dveře někam, kde to z toho mála, co Viera zahlédla, vypadalo jako zadní ložnice.

Lee v té místnosti otevřel další dveře a postrčil Vieru dovnitř. Prošla jimi a téměř okamžitě nahmatala, že je před ní stěna. Když se k ní Lee přidal, bylo tam velice těsno, jako v telefonní budce. Zavřel dveře a tma najednou byla tak černočerná, že to Viera dosud nikdy nezažila.

Polekal ji, když promluvil a jak mluvil, jeho dech ji šimral na uchu. „Hned před vámi je žebřík. Tady jsou jeho špricle.“ Chytil ji za ruku a vedl ji, dokud její prsty nenahmataly příčle žebříku. Lee ještě zašeptal: „Dejte mi svou tašku a stoupejte nahoru. Ale hodně pomalu. Budu radši, když to půjde hlemýždím tempem, jen když to bude potichu. Polezu hned za vámi. Až vylezete nahoru, prostě se zastavte. Pak už půjdu první já.“

Jakmile Viera začala šplhat, pocítila, že na ni doléhá nepříjemný pocit klaustrofobie. Navíc ztratila orientaci a zvedl se jí žaludek. Teď by opravdu byla ta nejlepší chvíle vyklopit obsah žaludku, i když ho měla skoro prázdný.

Pohybovala pomalu rukama a nohama a stoupala vzhůru. Po chvilce, když se jí vrátilo trochu sebevědomí, začala nabírat na rychlosti. To byla chyba, protože nohou netrefila na příčel, uklouzla a bradou se o další bolestivě uhodila. Leeova silná ruka ji ale hned zachytila kolem pasu a podržela. Chvilku jí trvalo, než se uklidnila. Pokusila se nemyslet na to, jak moc ji bolí brada, a šplhala dál, dokud neucítila nad hlavou strop. Teprve pak se zastavila.

Lee ji následoval v těsném závěsu. Pak se najednou pohnul vzhůru a stoupl si na stejný stupeň, na kterém stála ona, takže její nohy byly sevřené mezi jeho. Tiskl se na ni stále silněji a ona si nebyla jistá, co chce vlastně udělat.

Začalo být bolestivé, když se chtěla nadechnout, ale hrudník měla přitom tvrdě přitisknutý na příčle žebříku. Na jeden hrůzný okamžik jí hlavou projela myšlenka, že ji sem vylákal, aby ji tu znásilnil. Najednou ji shora do očí udeřilo prudké světlo a on se od ni odtáhl. Zvedla hlavu a rychle přitom zamžikala. Pohled na modrou oblohu byl tak nádherný po té hrůze čiré tmy, že měla sto chutí úlevou vykřiknout.

„Vylezte nahoru až na střechu, ale buďte skrčená, jak to nejvíc půjde,“ naléhavě jí zašeptal do ucha Lee.

Prolezla na střechu, lehla si na břicho a rozhlížela se kolem. Střecha toho starého domu byla rovná a pokrýval ji štěrkem posypaný dehet. Na různých místech střechu posévaly staré topné vývody a novější strojní zařízení klimatizačních jednotek. Hodily se dobře jako úkryty a Viera se přesunula a sedla si na bobek u jedné z nich.

Lee byl stále ještě na žebříku. Pozorně naslouchal a pak se podíval na hodinky. Ten chlap asi tak teď dorazí k jeho dveřím. Zazvoní a počká, až mu Lee otevře. Měli nanejvýš třicet vteřin, než si ten chlap uvědomí, že mu nikdo otevřít nepřijde. Bylo by hezké mít o trochu víc času, a taky najít způsob, jak zaměstnat ty ostatní venku. Lee vyndal svůj mobilní telefon z kapsy a zmáčkl předvolené číslo.

Když osoba vzala telefon, řekl: „Paní Carterová, tady je Lee Adams. Poslouchejte mě, chci, abyste pustila Maxe na chodbu. Správně, vím, že jsem ho před chvílí přivedl. A že se pustí rovnou ke dveřím mého bytu. To je právě to, co chci. Já, víte, ehm, zapomněl jsem mu dát injekci, kterou potřebuje. Prosím, pospěšte si, opravdu nutně už odtud potřebuju vypadnout.“

Dal si telefon zpátky do kapsy a vystrčil tašky na střechu, pak se protáhl otvorem a zavřel za sebou poklop.

Očima přejel střechu a zahlédl Vieru. Popadl tašky a přesunul se k ní.

„Tak, teď máme chvilku času.“

Dole pod sebou uslyšeli, jak začal pes hlasitě štěkat a Lee se usmál. „Pojďte za mnou.“ Co nejvíc přikrčení se pohybovali směrem k okraji střechy. Budova, která přiléhala k domu, kde bydlel Lee, byla o něco nižší, takže její střecha byla asi o metr a půl pod nimi. Lee posunkem naznačil Vieře, aby se ho chytla za ruce. Udělala to a on ji spustil přes okraj a pevně ji držel, dokud se nohama nedotkla druhé střechy. Jakmile slezl za ní, oba uslyšeli křik vycházející z Leeova domu.

„Tak, už provedli své mohutné násilné vniknutí. Jak projdou dveřmi, tak spustí poplašné zařízení. S bezpečnostní společností nemám dojednané zpětné potvrzení, takže na nic nečekají a posílají policajty. Ještě pár minut a všude bude pořádný virvál.“

„A co uděláme mezitím?“ zeptala se Viera.

„Ještě další tři domy a pak slezeme po požárním schodišti. Jdeme!“

Za dalších pět minut už probíhali zadní uličkou a pak vyběhli na další klidnou předměstskou ulici, kterou lemovala nízká obytná stavení. Po obou stranách té ulice stála auta. Někde v pozadí uslyšela Viera tlumené údery rakety do tenisového míčku. Na druhé straně od domů rozeznala v malém parku tenisový kurt obklopený několika borovicemi.

Sledovala Leeovy oči, jak zkoumavě přejíždějí auta zaparkovaná u obrubníku. Pak se rozběhl směrem k parku a ohnul se. Když se narovnal, držel v ruce tenisový míček – jeden z mnoha, které zde přistály za léta, když se sem zatoulaly z tenisového kurtu. Vrátil se zpátky k Vieře.

Viděla, že do tenisového míčku dělá díru kapesním nožem.

„Co to děláte?“ zeptala se.

„Jděte dál po chodníku, ale tak klidně, jak to jen dokážete. A mějte oči otevřené.“

„Lee –“

„Udělejte to, Viero!“

Na patě se otočila a šla po chodníku dál a vlastně mimoděk napodobovala jeho pohyby, jak šel po druhé straně chodníku podél zaparkovaných aut a očima přejížděl stojící vozy. Konečně se zastavil u nově vyhlížejícího luxusního sedanu.

„Vidíte někoho, že by nás pozoroval?“

Viera zavrtěla hlavou.

Přešel k autu, přidržel tenisový míček na zámku dveří tak, že díra v něm zakrývala otvor zámku.

Viera se na něj podívala, jako kdyby zešílel. „Co to děláte?“

Jako v odpověď udeřil pěstí do míčku, čímž veškerý vzduch z míčku vyfoukl do zámku auta. Viera užasle sledovala, jak se všechny čtyři západky s cvaknutím otevřely.

„Jak jste to dokázal?“

„Nastupte si.“

Lee vklouzl do auta a Viera ho následovala.

Vsunul hlavu pod sloupek volantu a našel si dráty, které potřeboval.

„Tahle nová auta nemůžete nastartovat obnaženými dráty. Je to nová techno –“ Viera zmlkla, když motor auta naskočil.

Lee se narovnal, zařadil rychlost a vyjel od chodníku.

Podíval se na Vieru. „Co jste říkala?“

„Tak jo, takže jak ten tenisový míček odemkl ty zámky?“

„Mám svá služební tajemství.“

Zatímco Lee čekal v autě s očima na šťopkách, Viera vstoupila do banky, zástupci ředitele vysvětlila, co potřebuje, a podařilo se jí podepsat se, a to všechno, aniž by smrtelným strachem omdlela. Klid, holka, hezky jedno po druhém. Bylo štěstí, že toho muže znala.

Zástupce ředitele si zvědavě prohlížel její nový vzhled.

„Krize středního věku,“ řekla na vysvětlenou, když zahlédla jeho upřený pohled. „Rozhodla jsem se udělat se za mladší a modernější.“

„Je to velice slušivé, slečno Lockhartová,“ řekl galantně.

Napjatě ho sledovala, jak bere její klíč, vsouvá ho spolu s bankovním duplikátem do zámku a vytahuje její schránku.

Vyšli z trezoru a on položil schránku do uzavřené kabinky naproti trezoru, jež byla rezervována pro ty, kteří měli v bankovním trezoru pronajatou vlastní schránku. Když odcházel, Viera z něj po celou dobu nespustila oči.

Byl jedním z nich? Vyklouzne teď ven a zavolá policii nebo FBI nebo kohokoli jiného, kdo tu pobíhá po ulicích a zabíjí lidi? Místo toho se posadil ke svému stolu, otevřel papírový sáček, vydoloval z něj polévanou koblihu a zakousl se do ní.

Vieru to na vteřinku upokojilo, tak zavřela a zamkla dveře, otevřela schránku a chvilku do ní upřeně zírala. Pak celý její obsah nasypala do své tašky a schránku zavřela.

Mladík uložil schránku zpátky do trezoru a Viera odkráčela, jak nejklidněji toho byla schopna.

Když nasedla do auta, rozjeli se s Adamsem po mezistátní dálnici číslo 395, odkud sjeli na Parkway George Washingtona a zamířili na jih k Reaganovu mezinárodnímu letišti. Jelikož jeli opačným směrem než většina aut ranního hustého provozu, stihli to v docela slušném čase.

Viera se podívala na Leea, který se upřeně díval před sebe, hluboko ponořen do vlastních úvah.

„Opravdu jste to tam zmáknul na jedničku,“ řekla uznale.

„Ve skutečnosti jsme vyvázli s odřenější kůží, než bych byl chtěl.“ Odmlčel se a pak zavrtěl hlavou. „Mám opravdu velký strach o Maxe, i když to za těchto okolností může znít hloupě.“

„Nezní to hloupě.“

„Max byl se mnou hodně dlouhou dobu. Celá léta jsme žili pohromadě, jen já a ten starý pes.“

„Pochybuju, že by mu něco udělali, když bylo všude kolem takových lidí.“

„Jo, člověk by tomu rád věřil, že? Ale pravda je, že když se neštítí zabít člověka, tak pes u nich nemá šanci.“

„Moc mě mrzí, že jste to kvůli mně musel udělat.“

Posadil se zpříma. „No, pes je stále jenom pes, Viero. A teď máme daleko jiné starosti, které nás trápí, nemyslíte?“

Viera se přistihla, že kývá hlavou. „To máme.“

„Řekl bych, že můj trik s tím magnetem nevyšel přesně tak, jak jsem si představoval. Museli mě identifikovat pomocí toho videa. Ale stejně to bylo zatraceně rychlý.“

Zavrtěl hlavou a v obličeji se mu zračil výraz mluvící o směsici obdivu a obav. „Až z toho jde strach, jak rychle.“

Viera cítila, jak začíná klesat na mysli. Jestliže Lee má strach, tak jakou hrůzu by potom měla při všem, co ji čeká, mít ona? „Není to moc povzbudivé, co myslíte?“ řekla.

„Mohlo by to být o trochu líp připravený, kdybyste mi řekla, o co tu vlastně jde.“

Po všech těch hrdinských činech, které ten muž předvedl, se Vieře hrozně chtělo se vším se mu svěřit. Pak jí ale v paměti bleskl ten Buchananův telefonní hovor a stále jí zněl v uších.

„Až se dostaneme do Severní Karolíny, všechno si to povíme. Pěkně jeden druhému,“ navrhla Viera.

16

Thornhill položil telefonní sluchátko a se znepokojeným výrazem v obličeji se rozhlédl po kanceláři. Jeho muži našli hnízdečko prázdné a jednoho z nich dokonce pokousal pes.

Objevily se zprávy o tom, že nějaký muž a žena utíkali ulicí pryč. Na Thornhilla toho bylo už moc; byl trpělivý, zvyklý pracovat na projektech celé roky, ale přesto, to, co dokázal tolerovat, mělo své meze. Jeho muži si vyslechli vzkaz, který Buchanan nechal na telefonním záznamníku u Leea v bytě. Vzali tu pásku a přehráli ji Thornhillovi do jeho tajné telefonní linky.

„Tak ty sis najal soukromého detektiva, Danny,“

mumlal si pro sebe Thornhill. „Tak za to mi zaplatíš.“

Zamyšleně pokýval hlavou. „Já ti ještě ukážu.“

Policie skutečně přijela kvůli poplachu, že jde o vloupání, ale když Thornhillovi lidé vytáhli své úředně vypadající služební průkazy, policisté se rychle stáhli. Podle platných zákonů neměla CIA žádné oprávnění pracovat na území Spojených států. Proto Thornhillův tým u sebe zcela běžně nosil několik typů průkazů a muži si z nich vybírali podle toho, koho měli proti sobě.

Strážci zákona byli odesláni na svá místa s pokyny, aby zapomněli na všechno, co zde viděli. Přesto se ta situace Thornhillovi nezamlouvala. Při akci se zbytečně zašlo až do krajnosti. Měla své slabiny, což znamenalo také možnost, že by někteří lidé mohli nad ním získat navrch.

Popošel k oknu a vyhlédl ven. Byl krásný podzimní den, barvy se začínaly proměňovat. Jak si tak pozorně prohlížel příjemné barvy listoví, nacpal si dýmku, ale bohužel to bylo tak všechno, co mohl udělat. V hlavní budově velitelství CIA se nesmělo kouřit. Zástupce ředitele měl před svou kanceláří balkon, kde mohl Thornhill sedět a pokuřovat, ale to nebylo ono. V dobách studené války byly zdejší kanceláře tak zakouřené, že vypadaly jak parní lázně. Tabák povzbuzuje mozkovou činnost, pevně věřil Thornhill. Byla to podružná věc, ale přesto dokonale vystihovala, jak to se vším na těchto místech šlo z kopce.

Podle Thornhillova názoru úpadek CIA se urychlil v roce 1994 naprostým debaklem Aldricha Amese. Thornhill sebou pokaždé trhnul, když si vzpomněl na bývalého pracovníka tajné služby, který byl uvězněn za to, že pracoval pro Sověty a později pro Rusy. A samozřejmě sám osud tomu chtěl, že ten případ odkryla FBI. Poté vydal prezident nařízení, kterým bylo stanoveno, že jeden člen FBI bude přijat za stálého zaměstnance CIA. Od té doby tento agent federálky dohlížel na činnost agentury na jejím domácím hřišti a měl přístup ke všem jejím dokumentům.

Agent federálů v jeho baráku! S nosem, který strká do všech jejich tajných záležitostí! A aby zákonodárce nepředstihla větev výkonné moci, ten idiotský Kongres vzápětí navázal zákonem, který požadoval na všech vládních institucích, včetně CIA, aby uvědomili FBI, kdykoli se naskytne důkaz, že by s utajovanými informacemi mohly být nepatřičně seznámeny cizí mocnosti. Výsledkem bylo, že CIA na sebe brala veškerá rizika a ocenění za to přenechávala federálce.

Thornhill přímo soptil. Bylo to přímé uchvácení nejvlastnějšího poslání výzvědné služby.

Thornhillova zloba narůstala. Teď CIA dokonce už ani nesměla nechat sledovat lidi, ani je odposlouchávat. Měla-li na kohokoli podezření, musela se obrátit na FBI a požádat o sledování, ať již pomocí elektronických zařízení, nebo jakkoli jinak. Pakliže požadovala elektronické sledování, musela se FBI obrátit na zvláštní soud, jenž měl sledování zahraničních rozvědek v kompetenci, a u něj získat oprávnění. CIA se dokonce na tento soud přímo obrátit nesměla. Musela se nechat vodit za ručičku svou úspěšnější sestrou. Ve všem byla zkrátka nespravedlivě upřednostněna federálka.

Thornhillovy myšlenky začaly vířit jako posedlé, když si připomněl, že kompetence CIA nebyly okleštěny jen na domácí půdě. Agentura musela dostat oprávnění od prezidenta, než se pustila do jakýchkoli tajných operací v zahraničí. Kontrolní výbory Kongresu musely být o takových operacích informovány předepsanou dobu dopředu. A protože svět špionáže byl stále složitější, CIA a FBI se neustále střetávaly kvůli malicherným právním tahanicím, využití svědků, informátorů a podobně. Ačkoli FBI měla mít působnost pouze ve Státech, ve skutečnosti to byla právě federálka, která vykonávala značnou část své agendy v zahraničí, kde se soustřeďovala na boj proti teroristům a drogám, a to včetně sbírání a rozboru informací.

A tohle byl opět zásah do působnosti CIA na jejím domácím hřišti.

Byl tedy nějaký div, že Thornhill nenáviděl své federální protějšky? Ti bastardi byli rozlezlí všude jako rakovina. A aby se hřebík zarazil ještě hlouběji do rakve agentury, vedl nyní Středisko pro bezpečnost CIA bývalý agent FBI. Tato instituce prováděla utajené kontroly životopisných údajů všech současných i potenciálních pracovníků. Navíc všichni zaměstnanci CIA byli povinni vyplňovat každoročně přiznání o finančních příjmech, které byly zatraceně vyčerpávající co se týče jejich obsahu.

Aby Thornhilla z toho všeho přemýšlení o tomto bolavém tématu neranila mrtvice, donutil se stočit svou pozornost k jiným záležitostem. Jestliže Buchanan najal toho soukromého detektiva, aby sledoval Lockhartovou, tak to mohl být docela dobře ten člověk v tom baráku včera večer, ten, co postřelil Serova. Jeho paže bude už navždy od té střelné rány ochrnutá a Thornhill vydal rozkaz, aby Rusa zlikvidovali. Najímaný zabiják, který už neudrží zbraň v ruce, aby mohl vraždit, by si jistě hledal jiný způsob, jak si vydělávat peníze, a mohl by představovat menší hrozbu.

Byla to vlastně Serovova vina, a jestliže Thornhill něco od svých lidí požadoval, tak především spolehlivost a předvídavost.

Takže tenhle Lee Adams je ve všem tom zamíchaný, uvažoval Thornhill. Již předtím nařídil, aby se vytvořil úplný obraz o dosavadním životě toho muže. V dnešní době, kdy všechny informace zpracovávaly počítače, bude mít kompletní složku v rukou během půlhodiny, ne-li dřív.

Thornhill si už předtím prohlédl Adamsův materiál o Vieře Lockhartové, jeho muži ho z toho bytu odnesli. Podle poznámek bylo patrné, že ten chlápek je neobyčejně důkladný a že přistupoval k vyšetřování velice logicky. To bylo pro Thornhillovy účely jak dobré, tak i zlé. Adams rovněž proklouzl Thornhillovým lidem mezi prsty. A to se hned tak nestávalo. Ke kladům též patřil fakt, že postupuje-li Adams logicky, měl by být přístupný rozumné nabídce, tedy takové, která by zahrnovala možnost, že mu bude dovoleno žít.

Dalo se předpokládat, že Adams rovněž uprchl z té chalupy s Vierou Lockhartovou. Buchananovi tohle neohlásil, a ten o tom, co se včera v noci stalo, zjevně nemá tušení. Vždyť právě proto tam zanechal ten telefonický vzkaz. Thornhill udělá, co bude v jeho silách, jen aby se na tomto stavu nic nezměnilo.

Jak budou utíkat? Vlakem? Thornhill o tom pochyboval.

Vlaky jsou pomalé a přes oceán vás nedovezou. No ale vlakem se dostat na letiště, to už byla mnohem lákavější možnost. Nebo taxíkem. To beze sporu vypadalo mnohem pravděpodobněji.

Thornhill se uvolněně opřel v křesle, když do místnosti vstoupil jeho asistent se složkami, které si prve vyžádal.

Přestože v CIA bylo v dnešní době všechno zpracováno na počítačích, Thornhill stále rád cítil v ruce dotek papíru. Také dokázal daleko lépe uvažovat nad papírem, než když jednoduše zíral na totéž do virtuálních bodů obrazovky počítače.

Takže všechny obvyklé postupy se rozběhly. A co neobvyklé? S dodatečným prvkem v podobě profesionálního detektiva se musí počítat s možností, že Adams a Lockhartová jsou na útěku pod falešnými jmény a dokonce i v přestrojení. Měl své lidí na všech třech letištích i na vlakových nádražích. Tak až sem by to bylo. Ale ti dva si mohou najmout auto a jet do New Yorku a bez potíží nasednout na letadlo tam. Nebo se mohou vypravit na jih a udělat totéž. A to už bezesporu problém představovalo.

Thornhill nesnášel tenhle druh honiček. Bylo příliš mnoho míst, které bylo nutno zajistit, a na tyto své ,,mimoúřední“ činnosti měl příliš málo lidí. Alespoň že měl tu výhodu, že mohl jednat víceméně na vlastní pěst. Nikdo, počínaje ředitelem CIA až po ty nejnižší, se ho nevyptával na nic, co měl za lubem. A když už, dokázal se vykroutit z čehokoli, co mu nadhodili. Měl výsledky, které zajišťovaly, že oni všichni vypadali dobře, a to byla jeho nejsilnější zbraň.

Mnohem lepší by bylo ty dva na útěku na něco nalákat, dovést je až k sobě, což by se rozhodně mohlo podařit, měl-li člověk v rukou tu správnou návnadu. Chce to jen trochu víc přemýšlet. Lockhartová neměla žádnou rodinu, rodiče, ani malé děti. O Adamsovi toho nevěděl ještě dost, ale dozví se to. Jestli se ten člověk jen na tu ženu zavěsil, určitě kvůli ní nebude chtít obětovat úplně všechno. Teď ještě ne.

Jelikož v ostatních věcech na tom byli stejně, byl Adams ten, na kterého je nutné se soustředit. A na něj měli možné spojení prostě už jenom tím, že věděli, kde bydlí. Budou-li mu chtít doručit diskrétní zprávu, vědí kam.

Nyní se Thornhillovy myšlenky stočily na Buchanana.

V tuto chvíli byl ve Filadelfii, kde se měl setkat s význačným senátorem, aby se s ním dohodl, jak nejlépe posunout dopředu jednáni kvůli jednomu svému klientovi.

Speciálně na tohoto „zákonodárce“ měli v ruce důkazy o tolika jeho trestných činnostech, že by klidně dokázali, aby se ten člověk doslova nervově zhroutil a prosil o holý život.

Pro CIA představoval bolestivý trn v patě, neboť je ze svého vysokého postavení ve Výboru pro vládní výdaje honil kvůli každému nikláku. Bude to zadostiučinění, až mu vše vrátí i s úroky.

Thornhill si živě představoval, jak vkročí do kanceláří všech těch mocných politiků, ukáže jim videozáznamy, zvukové pásky a další důkazy. A na všech budou oni s Buchananem, jak spřádají ta svá malá spiknutí, budou tam všechny podrobnosti o budoucích odměnách. Jak jsou celí nadšení, aby vyšli vstříc Buchananově požadavku výměnou za všechny ty peníze. Jak nenasytně se tvářící!

Milý senátore, moc by vám vadilo, kdybyste mi laskavě líbal boty, vy jedna kňourající, kňučící parodie na lidskou bytost. A pak uděláte všechno přesně tak, jak řeknu já, nic víc, nic míň, jinak vás rozdrtím podpatkem rychleji, než dokážete říct „hlasujte pro mě“.

Samozřejmě že Thornhill nikdy nic takového nevysloví.

Tito lidé vyžadovali vaši úctu, i když si ji nezasloužili.

Řekne jim, že Danny Buchanan zmizel a tyto nahrané kazety jim přenechal. Že přesně nevědí, co mají s těmito důkazy dělat, ale jak to vypadá, měly by se vrátit patrně zpátky do rukou FBI. To se jim ale zdá tak hrozné, udělat něco takového. Tito poctiví muži na tom jistě nemohli mít jakoukoli vinu, ale jak už jednou FBI začne se svou děsivou horečnou činností, všichni víme, jak by to všechno skončilo – vězením. Ale jak by to mohlo prospět vlasti? Svět by se nám vysmál. Teroristy by to povzbudilo a posílilo, kdyby před nimi stál patrně oslabený nepřítel. A zdroje jsou tak malé. Vždyť i CIA sama má nedostatek lidí a peněz a její zodpovědnost je nespravedlivě podvazována. Nemohli byste, vy, skvělí lidé, udělat něco, aby se to změnilo? A mohli byste to, snažně vás prosím, udělat na úkor FBI, těch neřádů, kteří by tak rádi dostali do rukou rychle pásky, jen aby vás mohli zničit? A začněte tím, že nám je strhnete z našich hřbetů! Děkujeme pěkně, vy poctiví veřejní vůdci.

My věděli, že u vás najdeme pochopení.

Prvním krokem v Thornhillově velkolepém plánu bude přimět nové spojence, aby našli způsob, jak zcela odstranit přítomnost FBI v agentuře. Dalším krokem bude zvýšení rozpočtu CIA o padesát procent. Pro začátek. V

následujícím finančním roce to začne s financemi myslet vážně. V budoucnosti se CIA bude zodpovídat pouze jedinému společnému výboru pro zvláštní služby namísto odděleným výborům dolní a horní komory tak, jak tomu bylo nyní. Bylo samozřejmě mnohem jednodušší přesvědčit jen jeden jediný výbor. Také hierarchie amerických zvláštních služeb bude muset být jednou provždy dána.

Ředitel CIA bude na samém vrcholu této pyramidy a FBI se dostane na organizačním pavouku až tak hluboko, jak jen ji Thornhill dokáže pohřbít. I nástroje CIA budou významně posíleny. Sledování na domácí půdě, tajné fondy a vyzbrojování povstaleckých skupin, aby bylo možné svrhnout nepřátele Spojených států, dokonce i možnost výběrových atentátů. Všechno se to vrátí jako zbraně, ze kterých si on stejně jako jeho kolegové budou moci vybrat.

Už v tomto okamžiku by Thornhill věděl o pěti hlavách států, jejichž okamžitá smrt by znamenala, že se svět stane lepším, bezpečnějším a lidštějším místem pro život. Je na čase sejmout okovy z těch nejlepších, nejbystřejších hlav v zemi a opět je nechat dělat svou práci. Bože, byl tomu už tak blízko.

„Jen hezky pracuj dál, Danny,“ řekl Thornhill nahlas.

„Čiň se až do samého konce. Tak to má být. Jen ať si skoro sáhnou na vítězství právě ve chvíli, kdy z nich v příštím okamžiku vyklepu duši.“

Se zamračeným výrazem ve tváři se podíval na hodinky a vstal od stolu. Thornhill byl člověk, který bytostně nesnášel tisk. Za všechny ty roky u CIA ani jednou nikomu neposkytl rozhovor. Ale v tak vysokém postavení, v jakém byl teď, přece jen musel čas od času předstoupit před veřejnost, a to způsobem, který se mu hnusil. Musel totiž svědčit před oddělenými výbory pro zvláštní služby jak Sněmovny reprezentantů, tak Senátu v řadě záležitostí, které se týkaly CIA.

V těchto „osvícených“ letech podávali zaměstnanci CIA Kongresu více než tisíc obsáhlých zpráv ročně. Takové množství o utajených operacích! Thornhill byl schopen se prokousat těmito setkáními jenom tím, že se soustředil na to, jak snadno dokáže zmanipulovat ty idioty, kteří měli dohlížet na práci jeho agentury. S tím jejich samolibým vzezřením mu předkládali otázky, které vyplodily jejich velice přičinlivé štáby, jejichž lidé toho věděli o většině záležitostí zvláštní služby víc než jejich zvolení nadřízení, kterým sloužili.

Alespoň že to slyšení bude tajné, s vyloučením veřejnosti a tisku. Podle Thornhilla byl první dodatek Ústavy Spojených států amerických o nezávislosti tisku největší chybou, které se jeho zakladatelé kdy dopustili.

Člověk si musel dát pořádný pozor před těmi pisálky.

Využili každé výhody, každé příležitosti, aby vám do úst vložili, co jste nikdy neřekli, aby vás zaskočili, aby vrhli špatné světlo na CIA. Thornhilla hluboce zraňovalo, že jí patrně nikdo nedůvěřoval. Samozřejmě že o ledasčem nemluvili pravdu. Vždyť to byla jejich práce.

Podle Thornhillova přesvědčení hrála CIA pro zákonodárné sbory sídlící na Kapitolu zcela zřejmě roli oblíbeného fackovacího panáka. Zákonodárci přímo zbožňovali pózu, v níž statečně čelili této super tajné organizaci. Na voliče jejich vzdálených domovských okrsků to beze sporu velmi dobře působilo: FARMÁŘ, KTERÝ

USEDL DO SENÁTORSKÉHO KŘESLA, ODHALIL

ŠPIONÁŽNÍ REJDY V současné době by už Thornhill dokázal psát ty novinové titulky sám.

Dnešní slyšení však ve skutečnosti slibovalo, že bude přínosem, neboť v nejnovějších mírových rozhovorech na Středním východě se CIA nedávno podařilo zaznamenat několik pozitivních bodů. Vskutku, povětšině skrze zákulisní Thornhillovu práci se začala agentura jevit ve stále lepším světle, což byl obraz, který by dnes chtěl ještě více utužit.

Thornhill zaklapl kufřík a dýmku si zastrčil do kapsy. A jde se lhát bandě lhářů, všichni to víme a všichni zvítězíme, pomyslel si. Ale jen v Americe.

17

„Zdravím vás, senátore,“ řekl Buchanan, když si potřásal rukou s vysokým, elegantním mužem. Senátor Harvey Milstead byl osvědčený vůdce s vysokými morálními a silnými politickými instinkty, který o sporných bodech dokázal hovořit s promyšleným nadhledem.

Skutečný státník. Tak ho vnímala veřejnost. Skutečnost byla taková, že Milstead byl sukničkář nejvyššího řádu, kvůli chronicky nemocným zádům si vypěstoval závislost na lécích proti bolesti, které způsobovaly, že někdy nemohl ani souvisle mluvit. Měl i stále větší problémy s alkoholem. Už uplynuly roky od té doby, co naposledy sám o sobě prosazoval nějakou smysluplnou právní úpravu, i když v začátcích své kariéry napomohl vzniku zákonů, ze kterých ještě teď každý Američan těžil. V dnešních dnech pronášel samé slátaniny, které nikoho ani nenapadlo, aby si je ověřoval, protože je říkal s takovou sebejistotou. Navíc média tohoto okouzlujícího muže s tak jemnými způsoby zbožňovala a on sám zaujímal velmi silné vedoucí postavení. Rovněž sytil mašinérii médií nepřetržitou řadou dobře načasovaných šťavnatých úniků informací a bylo možno jej doslova citovat. Buchanan věděl, že toho muže milují. A jak by taky ne?

Kongres měl pět set třicet pět členů, sto senátorů plus poslance Sněmovny reprezentantů. Jistě víc než tři čtvrtiny z nich, odhadoval Buchanan možná trochu nadsazeně, byli slušní, pilně pracující, zodpovědní muži a ženy, neochvějně věřící tomu, co dělají, a to jak ve Washingtonu samém, tak pro své voliče. Buchanan je označoval společně jedním slovem jako Věřící. Od Věřících se Buchanan držel dál.

Kdyby se těchto lidí dotkl, vyneslo by mu to jedno jediné, a to rychlou cestu do nápravného zařízení.

Zbytek washingtonských vůdců se podobal Harveymu Milsteadovi. Nebyli ani alkoholici ani sukničkáři, ani skořápky svého bývalého já, ale byli, ať už z různých důvodů, zralí pro manipulování, snadnými cíli pro návnady, které jim Buchanan předhazoval.

Existovaly dvě takové skupiny, které se Buchananovi během let podařilo získat do svých řad. Rozdělení na republikány a demokraty v tom samozřejmě nehrálo žádnou roli. Buchanan se zajímal jednak o skupinu tak zvaných ctihodných Měšťanů a o skupinu, kterou měl označenou poněkud poťouchle visačkou Fetišisté.

Měšťané celý systém znali lépe než kdokoli jiný. Oni tím systémem byli. Washington, to bylo jejich město, proto také ta přezdívka. Všichni tu pobývali déle než Metuzalém.

Kdybyste je řízli, tekla by jim krev červená, bílá i modrá, alespoň tak to o sobě rádi tvrdili. Buchanan ještě do té smíchaniny přidal jednu z barev spektra, zelenou.

Na rozdíl od těch prvních přišli Fetišisté do Kongresu bez jediného morálního vlákna nebo nádechu jakékoli politické filozofie. Své vedoucí politické místo vyhráli skrze skvěle vedenou kampaň, kterou dolary sdělovacích prostředků mohou koupit. Vystupovali skvěle v krátkých televizních vstupech a v debatách, kde byli omezeni pevně dodržovanou strukturou. Vykazovali, a to přinejlepším, průměrnou inteligenci a schopnosti, ale přesto podávali své prezentace s vervou a zaujetím J. E. Kennedyho v jeho nejlepších řečnických vystoupeních. A když byli zvoleni, přijeli do Washingtonu s absolutně nulovými představami o tom, co by měli dělat. Svého jediného cíle už dosáhli – vyhráli svou volební kampaň.

Přesto však Fetišisté zůstávali v Kongresu, protože nadevše milovali moc a přístup k věcem, kteréžto k nim přicházely zároveň s tím, že se stali držiteli této moci. Navíc přitom, do jakých astronomických částek se vyšplhá cena jedněch voleb, bylo stále možné bránit pozici držitele moci upevňováním svých vlastních pozic… A to právě tak, jako asi bylo teoreticky možné zlézt Mount Everest bez použití kyslíku. Člověk jen musel na nějaký čas zadržet dech.

Buchanan a Milstead se usadili na pohodlný kožený gauč v senátorově prostorné kanceláři. Police přetékaly obvyklými kořistmi politika s dlouhou kariérou, plakety a medaile, čestná uznání, stříbrné poháry, udělené křišťálové ceny, stovky fotografií senátora, jak stojí vedle lidí, kteří byli ještě slavnější než on. Obřadní kladívka s nápisy a bronzové miniaturní lopaty představující politické výhody, které přinesl státu, za nějž byl zvolen. Buchanan se rozhlédl kolem sebe a napadlo ho, že celý svůj profesionální život přichází do stejných míst, jako je toto, s prosíkem, v podstatě jako žebrák.

Bylo ještě brzy, ale v přední části apartmá zaměstnanci tohoto muže již měli plné ruce práce s přípravami na hektický den strávený s voliči rozhodujícími o dalším vývoji v tomto státě, což znamenalo den protkaný obědy, proslovy, vystoupeními na veřejnosti, večeřemi, kam jen na chvíli zaskočí a zase vypadne, představováním a zdravicemi, přípitky a oslavami. Se senátorem se nepočítalo pro znovuzvolení v příštích volbách, ale vždycky bylo hezké připravit nějaké to představení pro lidi tam doma.

„Velmi si vážím toho, že jste si na mě udělal čas, když jsem vás o to požádal tak na poslední chvíli, Harvey.“

„Vám je těžké nevyhovět, Danny.“

„Přejdu hned k věci. Vypadá to, že Pickensův návrh zákona zarazí mé fondy spolu s dalšími asi dvaceti balíčky na zahraniční pomoc. Tomu musíme zabránit. Výsledky mluví samy za sebe. Úmrtnost kojenců klesla o sedmdesát procent. Můj bože, ty vakcíny a antibiotika dělají zázraky.

Vytvářejí se pracovní místa, hospodářství se posunuje od loupení k legitimnímu obchodování. Export se o třetinu zvýšil a dovoz od nás se zvýšil o dvacet procent. Takže jak vidíte, vytvářejí se pracovní příležitosti i u nás doma.

Nemůžeme si to teď nechat proklouznout mezi prsty. Nejen že to není správné z morálního hlediska, byla by to z naší strany přímo pitomost. Jestliže dokážeme takové země postavit na nohy, nebudeme mít zápornou obchodní bilanci.

Ale k tomu je nejprve potřeba spolehlivou elektrickou síť.

Potřebujete vzdělané obyvatelstvo.“

„AMR dosahuje velkých výsledků,“ zdůraznil senátor.

Buchanan byl důvěrně seznámen s činností AMR, čili Agentury pro mezinárodni rozvoj. Původně to byla nezávislá instituce, ale teď podléhala ministru zahraničí, jenž také více či méně rozhodoval o jejím poměrně vysokém rozpočtu.

Byla to vůdčí instituce pro americkou pomoc zahraničí, přičemž obrovská většina fondů šla na její dlouhodobé projekty. Každý rok to bylo jako dětské rozpočítávání, aby se rozhodlo, kde omezený rozpočet této instituce nakonec skončí. Buchanan už vypadl z kola mnohokrát s prázdnýma rukama a už ho to začínalo zmáhat. Proces získávání grantů byl usilovný a vysoce konkurenční, a pakliže jste nezapadali do vzorku určeného v AMR pro programy, které chce podporovat finančně, měli jste smůlu.

„AMR na to všechno nestačí. A mí klienti jsou příliš malé ryby pro Mezinárodní měnový fond a Světovou banku.

Kromě toho jediné, co teď slyším, jsou řeči o ‚udržitelném rozvoji‘. Žádné dolary, pakliže z toho nekouká udržitelný rozvoj. Zatraceně, když jsem se naposledy díval, potraviny a léky byly nezbytné pro život. Není to dostatečný důvod?“

„Kážete na nesprávném místě, Danny. Ale i u nás lidé počítají každý čtvrťák. Dny nadbytku jsou ty tam,“ pronesl Milstead se slavnostně vážnou tváří.

„Mí klienti se spokojí s málem. Jen je nenechte úplně na holičkách.“

„Podívejte, Danny já prostě ten návrh zákona do programu nezařadím.“

V Senátu, pakliže předseda nechtěl, aby návrh zákona prošel dál než do výboru, prostě ho nezařadil na program jednání, jak právě Milstead navrhoval. Buchanan už tuhle hru hrál mnohokrát předtím.

„Jenže Pickens vás může v tomhle zaskočit,“ varoval Buchanan. „Povídá se, že je pevně rozhodnutý si vynutit, aby se tahle věc projednávala ať tak či onak. A je možné, že může najít daleko vstřícnější posluchače v plénu, než by tomu tak bylo ve výboru. Proč ten návrh nezablokovat a stáhnout ho úplně ze scény?“ navrhl Buchanan.

V tomto postupu byl Danny Buchanan skutečný mistr.

Na zablokování stačilo, aby jediný senátor vystoupil s námitkou proti projednávanému návrhu zákona. Celý proces uzákonění usne, dokud není námitka odstraněna. Před mnoha lety Buchanan a jeho spojenci v Kapitolu toho využívali až k dokonalosti, když tehdy zastupovali speciální zájmy těch nejmocnějších v zemi. Ve Washingtonu se tento způsob skutečně ujal v případech, kdy chtěl někdo zabránit, aby se některé věci uskutečnily. A co se týče Buchanana, tahle možnost jej vždy na tomto městě fascinovala nejvíc.

Jak jinak by zákonodárná reforma zdravotnictví nebo návrhy zákona na omezení tabákových výrobků, které byly urychlovány intenzivní kampaní v médiích, stejně jako požadavky veřejnosti jednoduše zmizely v zející propasti Kongresu? A velice často se jednalo o případ, že určité zájmy chtěly zachovat status quo, který jim předtím dal tolik námahy, aby ho ustavili. Pro ně změna nepřinášela nic dobrého. Tudíž převážná část dřívějšího Buchananova lobbování byla zaměřena na pohřbení jakékoli úpravy legislativy, která by poškodila jeho klienty.

Tento blokující manévr byl též znám jako „štafetové předávání námitek naslepo“, protože stejně jako při předávání štafetového kolíku střídajícímu týmu, zase další senátor mohl vystoupit s námitkou, když ta předchozí byla odstraněna, a jen předsednictvo Senátu vědělo, kdo s tou námitkou tehdy vystoupil. Nebylo to všechno tak prosté, ale nakonec se při tomhle postupu ztratilo tolik času, a bylo to tak nesmírně účinné, že se tím velice stručně a jasně vysvětlovalo mnoho o politice jako takové. To Buchanan věděl velice dobře.

Senátor zavrtěl hlavou. „Zjistil jsem, že Pickens má námitky proti dvěma mým návrhům, a já jsem na nejlepší cestě s ním uzavřít dohodu, která ho donutí, aby je nevznesl.

Když proti němu vznesu námitku já, tak se mi ten bídák zakousne do zadku jako fretka kobře do ocasu.“

Zatímco mu hlavou táhlo mnoho dalších možných taktických postupů, Buchanan se opřel v křesle a usrkl za svého šálku kávy. „Podívejte, pojďme se vrátit zase na úplný začátek. Máte-li dostatek hlasů, abyste ho smetl ze stolu, nestahujte ho z pořadu jednání, nechte výbor, aby o návrhu hlasoval, a vyřiďte toho zmetka jednou provždy.

Pak, když s tím vystoupí v plénu, nevěřím, že najde dostatek hlasů, aby návrh prosadil. Zatraceně, jak se jednou ten návrh objeví v plénu, můžeme ho blokovat věčně, žádat o dodatky, zasáhnout ho v kuloárech, vystřihnout z něj tu hovadinu tím, že budeme předstírat, že chceme získat nějakou podporu pro jeden z vašich návrhů. Ve skutečnosti jsme teď tak blízko volbám, že můžeme tu hru hrát na schopnost usnášet se, dokud si nepřipustí, že to prohrál.“

Milstead zamyšleně přikývl. „Vy víte, že Archer a Simms mi dělají trochu potíže.“

„Harvey, už jste poslal dost dolarů na výstavbu dálnic do obou států těch lotrů, že by se s nimi udusili všichni muži, ženy i děti… Vyzvěte je k tomu. Tenhle zákon je jim úplně šuma fuk. Pravděpodobně si ani nepřečetli jedinou stránku materiálu ze stručné zprávy o něm.“

Milstead se náhle zatvářil sebevědomě. „Ať tak či onak, uděláme to pro vás. V rozpočtu skoro dvou bilionů dolarů to zase není až tak veliká částka.“

„Je to pro mého klienta. Hodně lidí na to spoléhá, Harvey. A většina z nich ještě ani neumí chodit.“

„Rozumím vám.“

„Měl byste se tam vypravit nasbírat nějaká fakta. Pojedu s vámi. Je to opravdu překrásná země a člověk ji prostě nemůže brát, jako by neexistovala. Bůh možná požehnal Americe, ale zapomněl na hodně velký kus zbývajícího světa. Ale oni se drží. Jestli si někdy budete myslet, že máte špatný den, je docela dobré si to připomenout.“

Milstead si odkašlal. „Mám opravdu nabitý program, Danny. A vy dobře víte, že nebudu kandidovat na znovuzvolení. Ještě dva roky a jsem z toho venku.“

No dobře, tak už je konec řečem o práci a humanitárních proseb, pomyslel si Buchanan. A teď si zahrajeme na vlastizrádce.

Naklonil se dopředu a jen tak jakoby nic odsunul kufřík stranou. Jedním pootočením držadla kufříku se uvedlo do chodu nahrávací zařízení skryté uvnitř. Tak toto je pro tebe, Thornhille, ty nadutej parchante.

Buchanan si odkašlal. „No, myslím, že není nikdy příliš brzy hovořit o výměnách. Potřebuju nějaké lidi v Agentuře pro mezinárodní rozvoj a v opozici, kteří by se chtěli zúčastnit mého malého penzijního programu. Mohu jim slíbit totéž, co budu platit vám. Nebude jim nic chybět. Jen potřebuju, aby podporovali mé projekty. Jsem teď v situaci, kdy si nemohu dovolit prohru vůbec v ničem. Museli by pro mě pracovat s dobrými výsledky. To je jediný způsob, jak mohu na konci zaručit odměnu. Přesně jako je to u vás, Harvey. Vy pro mě vždycky vybojujete to, co potřebuju.

Téměř deset let spolu a vždycky jste udělal, co bylo třeba.

Po dobrém, nebo po zlém.“

Milstead mrkl ke dveřím a pak promluvil velmi tichým hlasem, jako kdyby to něco mohlo zachránit. „Skutečně mám několik lidí, se kterými byste si možná chtěl promluvit.“ Tvářil se nervózně, nebyl ve své kůži. „A co se týče toho, že by převzali některé z mých povinností.

Neprobíral jsem to s nimi přímo, samozřejmě, ale moc by mě překvapilo, kdyby nebyli přístupní nějakému druhu dohody.“

„To opravdu hrozně rád slyším.“

„A děláte dobře, že plánujete předem. Ty dva roky utečou jako voda.“

„Kristepane, Harvey, za dva roky tu už ani já nemusím být.“

Senátor se vřele usmál. „Těžko si dovedu představit, že byste vy někdy odešel do penze.“ Odmlčel se. „Ale řekl bych, že už máte svého právoplatného dědice. Jak se mimochodem daří Vieře. Pořád plná života, tím jsem si jist.“

„Viera je prostě Viera. Však ji znáte.“

„Je to štěstí mít někoho takového, kdo vás podporuje.“

„Velké štěstí,“ prohlásil Buchanan a lehce svraštil čelo.

„Moc ji ode mne pozdravujete, až ji zase uvidíte.

Vyřiďte jí, ať se zajede podívat na starého Harveyho. Má ze všech nejlepší hlavu i nohy,“ dodal a mrkl jedním okem.

Na to Buchanan neřekl nic.

Senátor se napřímil. „Půlku svého života jsem pracoval pro veřejnost. Plat je směšný, řeknu vám opravdu, jako když dáte volovi malinu, pro někoho mých schopností a postavení. Však víte, kolik bych si mohl vydělat mimo. To máte za to, že sloužíte své zemi.“

„Naprosto přesně, Harvey. Je to přesně tak.“ Ty úplatky ti po právu patří. Vysloužil sis je.

„Ale nelituju toho. Vůbec ničeho.“

„Taky pro to není jediný důvod.“

Milstead se znaveně usmál. „Ty peníze jsem za ta léta vydal na to, abych přebudoval tuhle zemi, vytvaroval ji pro budoucnost, pro příští generaci. A pro ty po ní.“

Teď už to byly jeho peníze. On zachránil zemi. „Ale to lidé nikdy neocení,“ řekl Buchanan. „A média se pídí jen po špíně.“

„Řekl bych, že si to vynahradím po pětašedesátce,“ řekl Milstead a zaznělo to poněkud zkroušeně.

Po všech těch letech trochu ponížení, trochu provinilosti zbylo. „Však si to také zasloužíte. Sloužil jste své vlasti dobře. Všechno už na vás čeká. Přesně tak, jak jsme o tom spolu mluvili. Ještě o něco lepší, než jsme si říkali. Vám ani Louise nebude nic chybět. Budete si žít jako král s královnou. Udělal jste svou práci a sklidíte za ni své plody.

Po americku.“

„Jsem už unavený, Danny. Až do morku kostí. Mezi námi, nejsem si vůbec jist, jestli to vydržím ještě dvě minuty, natož celé dva roky. Tohle místo ze mne vyždímalo veškerou životní sílu.“

„Jste skutečný státník. Hrdina pro nás pro všechny.“

Buchanan se zhluboka nadechl a zauvažoval, jestli Thornhillovi muži v dodávce zaparkované před budovou si vychutnávají tyhle sentimentální plky. Po pravdě řečeno i Buchanan se těšil, až vypadne ven. Podíval se na starého přítele. Ten měl na tváři lehkomyslný výraz, jak si nepochybně představoval vskutku velkolepou dobu, až půjde do výslužby, se svou ženou, s níž pětatřicet let žil a tolikrát ji podvedl a která vždy dovolila, aby se k ní vrátil. A ještě to trpěla mlčky. Buchanan byl přesvědčený o tom, že psychologie manželek politiků by si zasloužila celý kurz studia na univerzitě.

Pravda byla, že Buchanan měl pro své Měšťany slabost.

Ve skutečnosti toho hodně dosáhli a svým způsobem mezi nimi byli jedni z nejúctyhodnějších lidí, s jakými se Buchanan kdy setkal. A přesto tento senátor neměl vůbec žádné problémy s tím, že se nechal koupit.

Už velmi brzy bude mít Harvey Milstead nového pána.

Třináctý dodatek ústavy sice zakazoval otroctví, ale zjevně se nikdo neobtěžoval, aby to sdělil Robertu Thornhillovi.

Předával své přátele do rukou ďábla. To bylo to, co Buchanana ze všeho nejvíc trápilo. Thornhill a zase jen Thornhill.

Oba muži se zvedli a Buchanan si se senátorem potřásl rukou.

„Děkuju, Danny, děkuju za všechno.“

„Prosím vás, nemluvte o tom,“ odbyl to Buchanan.

„Prosím, opravdu ne.“

Popadl svůj špionážní kufřík a spěšně opustil místnost.

18

„Magneticky neutralizováno?“ Reynoldsová zírala na oba techniky. „Ten videozáznam byl neutralizován? Mohl by mi to někdo prosím vás vysvětlit?“ Už se na to video dívala nejméně dvacetkrát. Ze všech možných úhlů. Nebo přesněji sledovala klikatící se čáry a tečky, jak se prohánějí po obrazovce jako za první světové války vzdušný boj stíhaček s obrovskými dávkami střel protiletadlového dělostřelectva, které do toho zasahovaly. Už tu seděla strašně dlouho a nevěděla o nic víc, než když sem před hodnou chvílí vkročila.

„Aniž bych zacházel do technických podrobností –“

začal jeden z mužů vysvětlovat.

„Prosím, jen to ne,“ Reynoldsová mu skočila do řeči. V

hlavě jí bušilo. Jestli bude ta páska k ničemu? Dobrý bože, to se nesmí stát.

„Magnetická neutralizace je termín, který se používá pro vymazání magnetického média. Dělá se to z mnoha důvodů, jedním z nejběžnějších je, aby bylo možno magnetické médium znovu použít nebo odstranit důvěrný materiál, který byl nahrán. Videopáska je jednou z mnoha forem magnetických médií. To, co se té pásce, kterou jste nám dala, stalo, byl nežádoucí rušivý zásah, který zničil, případně poškodil médium, čímž zamezil jejímu správnému využití.“

Reynoldsová užasle zírala na toho muže. Jaká by asi byla jeho odpověď, kdyby ji to podal v technických termínech?

„Takže vy říkáte, že někdo tu pásku záměrně poškodil?“

zeptala se překvapeně.

„Tak jest.“

„A nemohlo by to být jen proto, že je to nějaká vadná páska? Jak si můžete být jisti tím, že někdo tu pásku, jak tvrdíte, ‚narušil‘?“

Teď promluvil ten druhý technik. „Stupeň poškození, které jsme měli možnost vidět na obraze až dosud, předem vylučuje tento závěr. Nemůžeme si samozřejmě být jisti na sto procent, ale opravdu to odpovídá zásahu někoho nepovolaného. Pokud jsem vyrozuměl, systém nahrávání byl velice propracovaný. Vícenásobný počet kamer pracujících současně, takže nedocházelo k žádné časové prodlevě. Jak byly jednotky aktivovány? Pohybem, nebo průchodem?“

„Průchodem.“

„Pohybem je to lepší. Systémy jsou dnes tak citlivé, že dokážou zachytit i ruku, jak se natahuje pro něco na stole v okruhu třiceti centimetrů. Průchod je už zastaralý.“

„Děkuju, budu si to pamatovat,“ připustila suše.

„Zkoušeli jsme i zvětšování obrazu kvůli zesílení detailního záběru, ale zase nic. Je to definitivně zásah zvenčí.“

Reynoldsová si vzpomněla, že skříň s videem v domě byla otevřená.

„A jak se jim to mohlo podařit?“

„No, existuje velké množství různých způsobů pomocí speciálního zařízení.“

Reynoldsová zavrtěla hlavou. „Ne, nemluvíme o laboratorním prostředí. Mluvíme o tom, jak se to dá udělat přímo tam, kde je to zařízení umístěné. A je možné, že ať už to má na svědomí kdokoli, pravděpodobně ani nevěděl, že tam nějaké video vůbec bude. Takže se soustřeďme na to, že záznam museli zničit něčím, co mohli mít náhodou s sebou.“

Technici se na chvilku zamysleli. „No,“ řekl jeden z nich, „jestli ta osoba měla silný magnet a přejela jím několikrát nad nahrávačem, mohlo to zkreslit záznam na pásce tím, že se kovové částice shlukly jinak, což by pak zase odstranilo předchozí nahrané signály.“

Reynoldsová se zhluboka ztrápeně nadechla. Pouhý magnet byl schopen zničit jedinou její stopu. „Existuje nějaký způsob, jak ten obraz, který byl na pásce nahraný, získat zase zpátky?“

„Možná že jo, ale nějakou dobu to zabere. Výsledek ale nemůžeme nijak zaručit, dokud se na to nepodíváme.“

„Tak do toho. Ale chtěla bych ujasnit jednu věc.“

Postavila se a oba muže nyní převyšovala. „Potřebuju vidět, co na té pásce bylo. Musím vidět, kdo v tom domě byl. Pro vás není v tuto chvíli nic naléhavějšího než tohle. Vyřiďte si to s nadřízenými, máte-li nějaký střet zájmů, ale dělejte na tom ve dne v noci, nonstop. Potřebuju to. Rozumíte?“

Oba muži se na sebe krátce podívali, než přikývli.

Když se Reynoldsová vrátila do své kanceláře, někdo tam na ni čekal.

„Paule.“ Kývla mu na pozdrav a posadila se.

Paul Fisher vstal a zavřel za ní dveře kanceláře. Byl její spojkou s vedením FBI. Aby si mohl zase sednout, musel překročit haldu dokumentů. „Vypadáš hodně přepracovaně, Brooke. Vždycky vypadáš přepracovaně. Řekl bych, že to je přesně to, co na tobě miluju.“

Usmál se a Brooke se přistihla, jak se i ona usmívá.

Fisher patřil k těm několika málo lidem u FBI, k nimž Reynoldsová vzhlížela, a v tomhle případě doslova, neboť určitě měřil nejméně sto devadesát pět centimetrů. Byli přibližně stejně staří, i když Fisher byl ve velitelské hierarchii její nadřízený a sloužil u FBI o dva roky déle. Byl schopný a měl pevné postavení. Byl i pohledný, zachovaly se mu střapaté blond vlasy i dobře udržovaná postava ještě z dob působení v Kalifornii, kde studoval na univerzitě. V

počátku krize jejího manželství si Brooke představovala, že prožívá milostnou aféru s rozvedeným Fisherem. A i teď kvůli jeho nečekané návštěvě byla moc ráda, že měla možnost se prve stavit doma, osprchovat se a převléci se.

Fisher tu seděl bez saka a košile mu půvabně zakrývala dlouhý trup. Věděla, že zrovna nastoupil do služby, i když míval ve zvyku se v práci objevovat porůznu.

„Je mi moc líto Kena,“ řekl prostě. „Nebyl jsem ve městě, jinak bych tam minulou noc přijel.“

Reynoldsová si pohrávala s nožem na otevírání dopisů.

„Ale ne tak, jak mi ho je líto mně. A ani jeden z nás není na tom s tou lítostí tak, aby se to dalo srovnat s Anne Newmanovou.“

„Mluvil jsem už s agentem, co měl ten den službu,“ řekl Fisher, „ale chtěl bych to slyšet od tebe.“

Když mu pověděla všechno, co věděla, třel si chvíli bradu. „Je jasné, že dotyční vědí, že po nich jdeš.“

„Patrně ano.“

„Ale tak daleko s vyšetřováním ještě nejsi, viď?“

„Ani zdaleka ne tak blízko, abych mohla kvůli tomu vznést žalobu u státního návladního, máš-li tohle na mysli.“

„Takže Ken je po smrti a tvoje hlavní a jediná svědkyně je nezvěstná. Řekni mi něco o Vieře Lockhartové.“

Prudce zvedla hlavu, neboť ji popudil nejen výběr slov, ale i neomalený tón, jaký si pro jejich vyslovení zvolil.

Neuhnul před jejím pohledem, v jeho světle hnědých očích Reynoldsová vyčetla jasně patrnou dávku nepřátelství.

Ale právě v tuto chvíli nečekala, že by byl jejím přítelem.

Zastupoval vedení Federálního vyšetřovacího úřadu.

„Máš něco, co na oplátku chceš říct ty mně, Paule?“

„Brooke, vždycky jsme k sobě byli upřímní.“ Odmlčel se a prsty bubnoval na opěradlo židle, jako kdyby se s ní snažil komunikovat morzeovkou. „Vím, že ti Massey včera určil, že budeš mít nějaký čas volnou ruku, ale všichni mají o tebe velkou starost. To bys měla vědět.“

„Vím, že ve světle posledních událostí –“

„Měli obavy už předtím. Poslední události pouze zvýšily stupeň jejich obav.“

„To chtějí, abych to prostě zabalila? Kristepane, vždyť to může zasáhnout osoby, po kterých jsou pojmenovány některé vládní budovy.“

„Je to otázka důkazů. Bez Lockhartové, co jiného máš?“

„Ale ono se to děje, Paule.“

„Jaká jména ti udala kromě Buchanana?“

Reynoldsová se na chvilku zatvářila zneklidněně.

Problém s Lockhartovou byl, že jim ještě neudala vůbec žádná jména. Ještě ne. Jednala až příliš mazaně. Nechávala si to pro sebe, až splní oni svou část dohody.

„Ještě nic konkrétního. Ale my si to zjistíme. Buchanan neobchodoval se členy rady místní školy. A pověděla nám, jak to dělá. Oni pro něj pracují, když jsou u moci, ale když opustí svou funkci, on pro ně připraví práci, kde nemají žádné skutečné povinnosti, ale dostávají obrovské částky jako vyrovnání a jiné výhody. Je to jednoduché. Prostě skvěle vymyšlené. Ty podrobnosti, do kterých to popisuje, si nemůže cucat z prstu.“

„Já nesnižuju její věrohodnost. Ale ještě jednou, můžeš svůj případ dokázat? V tuhle chvíli?“

„Děláme vše, co je v našich silách, abychom to mohli dokázat. Zrovna jsem ji chtěla požádat, aby si na sebe vzala odposlouchávací zařízení, když se všechno tohle přihodilo.

Jenže tyhle věci se nedají uspěchat, a ty to víš. Když vyvíjíš příliš silný nátlak nebo ztratíš její důvěru, skončí to tak, že nebudeme mít nic.“

„Chceš slyšet mou analýzu provedenou s chladnou hlavou?“ Fisher si vysvětlil její mlčení jako souhlas. „Ty máš všechny tyhle bezejmenné, ale velice mocné lidi, z nichž mnozí mají již věci nalinkované do budoucna či mají v současné chvíli pěkné kariéry jako bývalí veřejní pracovníci.

A co je na tom nezvyklého? Děje se to neustále. Vezmou telefon, jdou na oběd, pošeptají někomu něco do ouška a řeknou si o nějakou tu laskavost. Tak to v Americe prostě chodí. A jací jsme?“

„Jenže tady jde o něco víc, Paule. O mnohem víc.“

„Chceš říct, že jsi schopna vystopovat skutečně nelegální činnost, kvůli níž byla zmanipulována legislativa?“

„To přesně ne.“

„Přesně ne, to je ono. Je to asi tak, jako když chceš dokázat neexistenci něčeho.“

Reynoldsová si uvědomovala, že v tomhle ohledu má pravdu. Jak dokázat to, že někdo něco neudělal? Mnohé z nástrojů, které Buchananovi lidé použili, aby uskutečnili jeho plány, byly patrně nástroje, které používali všichni politici, legitimně. Tady se spíš mluvilo o motivaci. Proč někdo něco udělal, ne jak to udělal. To proč bylo protizákonné, ale to jak nebylo. Tak jako basketbalista, který se nesnaží ze všech sil, protože mu za to zaplatili.

„Je Buchanan ředitelem těchto neznámých firem, kde bývalí neznámí politici dostanou tu práci? Nebo vlastní jejich akcie? Investoval ty peníze? Obchoduje s některou z nich v tuhletu chvíli?“

„Zní to, jako by z tebe mluvil obhájce,“ řekla nakvašeně.

„To taky chci. Protože na podobné otázky budeš potřebovat odpovědi.“

„Nebyli jsme schopni odhalit žádné důkazy, které by Buchanana s nimi nějak přímo spojovaly.“

„Takže na čem tedy své závěry stavíš? Jaké máš důkazy, že existuje vůbec nějaká spojitost?“

Reynoldsová už už otevírala ústa, že něco řekne, ale pak se zarazila. Zrudla v obličeji a z rozčilení přelomila vpůli tužku, kterou držela v ruce.

„Dovol, abych tu otázku zodpověděl za tebe,“ navrhl Fisher. „Vieru Lockhartovou, nezvěstnou svědkyni.“

„My ji najdeme, Paule. A pak se do toho zase dáme.“

„A když ji nenajdete? Co potom?“

„Zvolíme si jiný způsob.“

„Jseš schopna určit totožnost těch podplácených zákonodárců nezávisle na ní?“

Reynoldsová zoufale chtěla na tu otázku odpovědět kladně, ale nemohla. Buchanan pracoval ve Washingtonu už desítky let. Pravděpodobně za tu dobu jednal téměř se všemi politiky a úředníky, co jich ve městě bylo. Bez pomoci Lockhartové by nedokázali ten seznam zúžit.

„Všechno je možné,“ hájila se.

Zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti ale není, Brooke.“

Reynoldsová vybuchla. „Buchanan a ti jeho přítelíčkové porušují zákony. Copak to se nepočítá?“

„U soudního dvora se to počítá jako nula, není-li důkaz,“ usadil ji Fisher.

Uhodila pěstí do stolu. „Zatraceně silně tomu odmítám věřit. Důkazy tu jsou, jen musíme pokračovat v tom, abychom je mohli vydolovat.“

„No vidíš, v tom je ten problém. Něco jiného by bylo, kdybys to mohla udělat v naprosté tajnosti. Ale vyšetřování takového rozsahu a tak vysoce postavených lidí, o kterých tu mluvíme, nemůže nikdy zůstat dokonale utajené. A teď ještě k tomu navíc máme s tím spojené vyšetřování vraždy.“

„Tím chceš naznačit, že se přijde na únik informací?“

zeptala se provokativně Reynoldsová, ale zároveň uvažovala o tom, jestli už teď má Fisher podezření, že se něco takového děje.

„Tím chci říct, že v okamžiku, kdy jdeš po důležitých lidech, měla by sis být zatraceně hodně jistá svým případem ještě dřív, než se jakékoli úniky informací vyskytnou.

Nemůžeš se zaměřit na takové lidi, aniž bys měla po ruce pořádnou munici. Přesně v tuto chvíli máš pušku bez nábojů a vůbec si nejsem jist, kam si chceš dojít ji nabít. V manuálu FBI je naprosto přesně stanoveno, že na významné veřejné činitele nemůžeš vyrukovat s tím, co jedna paní povídala, nebo s nějakými narážkami.“

Když skončil, chladně se na něj podívala. „No dobře, Paule, a mohl bys mi tedy laskavě říct, co přesně chceš, abych udělala?“

„Jednotka pro vyšetřování násilných činů tě bude přesně informovat o průběhu vyšetřování. Ty musíš najít Lockhartovou. A jelikož jsou oba případy neoddělitelně propojeny, navrhuju, abys s nimi spolupracovala.“

„Ale já jim o našem vyšetřování nemůžu vůbec nic říct.“

„O to tě taky nežádám. Spolupracuj s nimi potud, pokud to povede k objasnění Newmanovy vraždy. A najdi Lockhartovou.“

„A potom? Jestliže ji nebudeme schopni najít? Co se stane s mým vyšetřováním?“

„Nevím, Brooke. Zrovna teď není nejsnadnější číst budoucnost z čajových lístků.“

Reynoldsová vstala a podívala se z okna. Těžké, tmavé mraky přeměnily den téměř v noc. V okně mohla zahlédnou odraz svůj i Fisherův. Ani na chvíli ji nespustil z očí, ale ona pochybovala, že by se právě v tomto okamžiku vůbec zajímal o to, jak vypadá její pozadí a dlouhé nohy v černé sukni nad kolena a v punčochách stejné barvy, které měla na sobě.

Jak tam tak stála, zaslechla nějaký zvuk, který obvykle nevnímala, „bílý šum“. Okna u vládních kanceláří, kde se pracovalo s utajovanými skutečnostmi, byla potenciálními zdroji cenných informací, konkrétně mluveného slova. Aby se tomuto úniku informací zamezilo, do oken těchto zařízení byly namontovány ampliony, aby zvuky hlasů vycházející ven filtrovaly, a kdokoli by za okny číhal s těmi nejjemnějšími odposlouchávacími zařízeními, by vyšel naprázdno. Amplionky toho dosáhly tím, že vysílaly zvuk podobající se malému vodopádu. Odtud tedy pocházelo ono pojmenování „bílý šum“. Reynoldsová, jako ostatně většina zaměstnanců v takových institucích, tento zvuk v pozadí přestala vnímat. Byla to taková každodenní součást jejich života. Teď si ho uvědomila se zarážející intenzitou. Byl to snad pro ni signál, aby si všímala i ostatních věcí? Věcí a lidí, které vídala každý den, a pak už o nich přestala uvažovat a přijímala je takové, za jaké se prohlašovali?

Obrátila se k Fisherovi čelem.

„Děkuju, žes za mě hlasoval, abych dostala důvěru, Paule.“

„Tvoje kariéra byla až doposud přímo závratná. Ale veřejný sektor je často v jedné věci stejný jako ten soukromý. Je to něco na způsob syndromu: ‚A cos pro mě v poslední době udělal?‘ Nehodlám to přibarvovat na růžovo, Brooke. Už totiž začínám slyšet remcání.“

Založila si ruce na prsou. „Oceňuju tvou naprostou polopatičnost,“ pronesla chladně. „Jestli mě laskavě omluvíš, uvidím později, co se pro vás dá udělat, agente Fishere.“

Fisher povstal, že půjde, popošel k ní a lehce se dotkl jejího ramene. Reynoldsová se nepatrně odtáhla, ještě neodezněla bolest, kterou jeho šlehnutí způsobilo.

„Vždycky jsem tě podporoval a budu tě podporovat i dál, Brooke. Nevykládej si to, jako bych tě předhazoval vlkům. To taky nedělám. Zatraceně moc si tě vážím. Ale prostě nechci, abys byla z téhle strany zranitelná. To si nezasloužíš. Tohle je přátelské poselství.“

„Ještě že to vím, Paule,“ řekla nepříliš nadšeně.

Když došel až ke dveřím, znovu se otočil. „Zařizujeme věci s médii rovnou z washingtonského vedení. Dosud přišlo několik dotazů z tisku. Prozatím platí, že byl jeden agent zabit při tajné operaci. Žádné další podrobnosti se neposkytovaly, včetně jeho totožnosti. To ale dlouho nevydrží. A až to praskne, nejsem si jist, jestli na někom zůstane nit suchá.“

Hned jak se za ním zavřely dveře, Reynoldsové přejel mráz po zádech, až se otřásla. Připadalo jí, jako kdyby visela zavěšená nad kádí, v níž cosi vřelo. Že by se v ní probudila k životu její stará paranoia? Nebo to byl pouze její ospravedlněný úsudek. Shodila boty z nohou a přecházela sem tam po kanceláři, přičemž překračovala hory papírů.

Pohupovala se na bříšcích prstů a pokoušela se ovládnout silné napětí, které cítila v celém těle, a vypudit ho ven skrze podlahu. Moc to ale nepomáhalo.

19

Teprve nedávno přejmenované Reaganovo státní letiště ve Washingtonu, které stejně všichni v širokém okolí hlavního města nazývali prostě „washingtonské státní“, bylo toho rána plné lidí. Veřejnost si ho oblíbila pro jeho šikovnou polohu vzhledem ke středu města.a pro jeho hustý letový řád. Na druhé straně však bylo neoblíbené pro nevelkou rozlohu, krátké rozjezdové dráhy a rozkodrcaný žaludek z toho, jak těsné byly otočky, aby se letadla vměstnala do omezeného letového prostoru. Přesto novotou zářící letištní budova s několika kopulemi a mohutnými, mnohořadovými garážemi inspirovanými architekturou z doby prezidenta Jeffersona, ze kterých vedly vyvýšené lávky do letištní budovy, byly nervózně pobíhajícími cestujícími aerolinek vesměs oceňovány.

Lee a Viera vešli do nové letištní budovy, přičemž Lee pozorně sledoval policejního důstojníka, který měl službu ve vstupní hale. Auto zanechali na jednom z mnoha parkovacích míst.

I Viera policistu ostražitě sledovala. Měla na sobě „normální“ brýle, které jí dal Lee. Čočky byly z obyčejného skla, ale ještě víc změnily její vzhled. Dotkla se Leeovy paže. „Jste nervózní?“

„Vždycky. Dodává mi to určitý stav napětí. Nahrazuje to vážné nedostatky mého školního vzdělání.“ Přehodil si obě jejich tašky přes rameno. „Pojďte, dáme si kávu a počkáme, až se fronta u pokladny s letenkami trochu zkrátí, zatím to tu obhlídnem.“ Když hledali, kde by si koupili kávu, zeptal se jí: „Máte představu, kdy tak asi se odtud dá odletět?“

„Poletíme přes Norfolk a pak sezonní linkou na Pine Island, ten je poblíž vnějšího pobřeží Severní Karolíny.

Letadla do Norfolku létají celkem často. Ale let na Pine Island si musí člověk telefonicky nejdřív domluvit. Zavolám tam a zařídím to. Létají jen za světla.“

„Proč to?“

„Proto, že se nepřistává na běžné přistávací dráze. Spíš to připomíná malou silnici. Nejsou tam žádná signální světla, ani řídicí věž či tak podobně. Jen větrolam.“

„To mě opravdu uklidnilo.“

„Co kdybych tam teď zavolala, ať nám dům připraví, než přiletíme?“

Přešli k telefonní budce a Lee poslouchal, jak Viera potvrdila jejich přílet. Zavěsila. „Všechno je zařízené.

Můžeme si pronajmout auto, až se tam dostanem.“

„Zatím to šlo hladce.“

„Je to příjemné místo pro odpočinek. Není potřeba se s nikým stýkat ani s nikým mluvit, když se člověku nechce.“

„To se mi tedy rozhodně nechce,“ prohlásil Lee důrazně.

„Ráda bych se vás na něco zeptala,“ řekla Viera po cestě ke kavárně.

„Ven s tím.“

„Jak dlouho jste mě sledoval?“

„Šest dní,“ odpověděl bez rozmýšlení, „během té doby jste jela třikrát na výlet do té barabizny, včetně včerejšího večera.“

Včera večer, pomyslela si Viera. A to bylo všechno? „A to jste ještě tomu, co vás najal, nedal žádnou zprávu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Rád podávám zprávy po týdnu, pakliže se něco opravdu mimořádného nestane. Věřte mi, kdybych byl měl čas, tak by ta minulá noc byla zprávou všech zpráv.“

„A jak jste mu měl ty zprávy podávat, když nevíte, kdo vás najal?“

„Dostal jsem telefonní číslo.“

„A to jste si ho vůbec neověřil?“

Podíval se na ni otráveně. „Ne, nebylo přece proč. Vem prachy a běž, ne?“

Zatvářila se pokořeně. „Tak jsem to nemyslela.“

„No jo, to jistě.“ Trochu si posunul těžké tašky a pokračoval. „Existuje speciální telefonní seznam, který udá odpovídající adresu, má-li někdo telefonní číslo.“

„A?“

„A v téhle době satelitních telefonů a celostátní sítě mobilních telefonů a podobných volovin z toho nebylo nic.

Zavolal jsem na to číslo. Muselo být zařízené jen na to, aby přijímalo hovory ode mě, protože se ozvalo, že pan Adams má zanechat svoje informace nahrané na záznamníku. Také uvádělo poštovní schránku ve Washingtonu. A protože jsem ten za každých okolností zvídavý duch, vyzkoušel jsem i tu, ale byla zřízena společností, o které jsem v životě neslyšel, a s adresou, která, jak se ukázalo, byla falešná. Slepá ulička.“

Podíval se na ni svrchu. „Já svou práci beru vážně, Viero.

Nerad se ocitám v pasti. Vzletná poslední slova, co říkáte?“

Zastavili se v malé kavárničce, koupili si kávu a nějaký makovec a posadili se do prázdného rohu.

Viera se rychle nadechla, jak si lokla kávy a pak si uždíbla makovce, který byl nasáklý máslem. Možná že s ní hraje na rovinu, ale přesto měl spojení na Dannyho Buchanana. Byl to tak hrozně divný pocit najednou se bát člověka, který byl pro ni idolem. Kdyby se byly věci mezi nimi tak hrozně v minulém roce nezměnily, byla by v pokušení Dannymu zavolat. Teď ale měla v hlavě zmatek.

Hrůza, kterou prožila včera večer, byla v její paměti dosud příliš živá. A mimo to, na co by se ho měla asi zeptat?

Danny, pokusil ses mě nechat včera večer zabít? Jestli ano, prosím tě, nech toho. Já totiž spolupracuju s FBI, abych ti pomohla, věř mi. A proč jsi najal Leea, aby mě sledoval?

Ano, bylo nutné, aby se s Leeovou společností rozloučila, a to brzy.

„Ta zpráva, co jste o mně dostal, řekněte mi, co v ní o mně bylo?“ zeptala se Viera

„Že jste lobbistka. Že jste pracovala pro velkou organizaci, zastupovala jste Fortunu 500. Asi před deseti roky vy a muž jménem Daniel Buchanan jste si otevřeli vlastní firmu.“

„Byla v té zprávě nějaká zmínka o některých našich současných klientech?“

Podíval se na ni tázavě, s hlavou skloněnou ke straně.

„Ne, je to důležité?“

„Co víte o Buchananovi?“

„V té zprávě o něm toho moc nebylo, ale já jsem se o něj tak trochu zajímal a něco jsem na něj vyhrabal, ale není to nic, co byste nevěděla. Buchanan, to je na Kapitolu úplná legenda. Zná každého a každý zná jeho. Vybojoval pořádné bitvy a nadělal si tak tuny peněz. Odhaduju, že ani vy jste si nevedla špatně.“

„Vedla jsem si dobře. A co dál?“

Zvědavě se na ni zadíval. „Proč chcete slyšet něco, co sama dávno víte? Je Buchanan do toho celého nějak zamotaný?“

Teď bylo zase na Vieře, aby si ona bedlivě prohlédla Leea. Jestli si hraje na hloupého, hraje to mimořádně dobře, pomyslela si.

„Danny Buchanan je úctyhodný člověk. Vděčím mu za všechno, co mám.“

„To zní, jako by to byl dobrý kamarád. Ale neodpověděla jste na mou otázku.“

„Lidé, jako je Danny, jsou hodně vzácný druh. Je to vizionář se vším všudy.“

„A co vy?“

„Já? Já pouze napomáhám jeho vize uskutečňovat. Lidí, jako jsem já, je jako máku.“

„Zase tak obyčejná mi nepřipadáte.“ Viera si lokla kávy a nic na to neřekla. „Takže jak se jeden stane lobbistou?“

Viera potlačila zívnutí a znovu si usrkla kávy. V hlavě jí začalo bušit. Nikdy nepotřebovala dlouho odpočívat, když poletovala po světě, a vždycky si jen na chvíli v letadle zdřímla. V tuto chvíli by se ale nejraději stočila pod stolem do klubíčka a prospala asi tak příštích deset let. Je možné, že to je reakce jejího těla na posledních dvanáct hodin prožité hrůzy, že odmítá fungovat dál a vzdává se. Prosím, neubližuj mi.

„Mohla bych lhát a říct, že jsem chtěla změnit svět. Tak to říkají všichni, ne?“ Z kabely vytáhla lékovku s aspirinem, dva z ní vyklepla a zapila je kávou. „Vlastně si vzpomínám, že jsem sledovala výslechy aféry Watergate, když jsem byla ještě malá holka. Vzpomínám si na všechny ty hrozně vážné tváře lidí v té místnosti. Na ty muže středního věku s ošklivými širokými kravatami, odulými tvářemi, s vlasy, co se jim až příliš vlnily, jak mluví do takových těch žbluňkajících mikrofonů, a na snažící se právníky, co jim pořád něco špitali do uší. Všechny sdělovací prostředky, celý svět se na to zaměřil. To, co ostatní svět považoval za odpuzující, mně připadalo skvělé. Všechna ta moc!“ Slabě se usmála do svého pohárku s kávou. „Té mé pološílené dušičce. Všude okolo se pohybovaly jeptišky. Jedna z nich, sestra Audrey Ann, obzvlášť považovala mé jméno za skutečné rouhání. ‚Drahá Viero,‘ říkávala, ‚žij tak, abys dělala čest svému křestnímu jménu a nepodléhej svým ďábelským nutkáním‘.“

„Takže vy jste byla buřička?“

„Je to, jako když vidím, že by z něčeho mohl vyrůst nějaký návyk, tak se v tu ránu začnu vzpouzet. Můj táta nás pořád někam stěhoval, ale ve škole jsem si vedla poměrně dobře, i když mimo školu jsem dělala psí kusy. Vystudovala jsem dobrou vysokou školu, skončila jsem ve Washingtonu se všemi těmi vzpomínkami na absolutní moc, které mi tančily v paměti. Neměla jsem ani to nejmenší tušení, co budu se sebou dělat, ale zatraceně dobře jsem věděla, že se chci dostat do té velké hry. Něco jsem dělala pro nějakého začínajícího kongresmana na Kapitolu a pak si mě všiml Danny Buchanan. Chňapnul po mně, řekla bych, že ve mně něco viděl. Myslím, že se mu líbila moje opovážlivost – vedla jsem tu kancelář se zkušenostmi pouhých dvou měsíců. A asi také způsob, jakým jsem se odmítala sklonit před kýmkoli, dokonce i před předsedou Sněmovny reprezentantů.“

„Řekl bych, že je to slušné skóre od někoho, kdo právě čerstvě opustil vysokou školu.“

„Mou filozofií bylo, že po těch jeptiškách politici nejsou zas až tak velký sousto.“

Lee se ušklíbl. „Ještě nakonec budu rád, že jsem chodil do státní školy.“ Na chvíli stočil pohled jinam. „Nedívejte se, ale motají se tu lidi z FBI.“

„Cože?“ Mrskla hlavou a podívala se kolem dokola.

Lee stočil oči v sloup. „No, to bylo dobrý.“

„Kde jsou?“

Lehce plácl do ubrusu. „Nejsou nikde. A jsou všude.

Federálové nechodí okolo s odznakem připíchnutým na čele.

Neuvidíte je.“

„Do háje, tak proč jste říkal, že se tu motají kolem?“

„Byl to takový malý test. A propadla jste. Já někdy dokážu federály rozeznat, ale taky ne vždycky. Kdybych vám to řekl ještě jednou, tak už si z vás nebudu střílet.

Budou tam, ale vy nesmíte zareagovat tak, jak jste mi to právě předvedla. Musíte se chovat normálně, pohybovat se přirozeně. Prostě jako hezká žena na dovolené se svým nápadníkem. Chápete?“

„Tak jo. Ale už na mě s takovou pitomostí nechoďte.

Mám nervy napjatý k prasknutí.“

„Jak budete platit za letenky?“

„Jak bych za ně měla platit?“

„Svou kreditkou. Na to druhý jméno. Nechci, abyste tu předváděla hromadu hotových peněz. Jakmile byste koupila jedinou letenku jen za hotové, je to, jako kdybyste začala mávat rudou vlajkou. V tuhle chvíli platí, že čím menší pozornost vzbudíme, tím líp. A jaký je, mimochodem? To druhý jméno?“

„Suzzane Blakeová.“

„Hezké jméno.“

„Tak se jmenovala moje matka.“

„Jmenovala? Ona už umřela?“

„Oba mí rodiče. Matka, když mi bylo jedenáct. Táta o šest let později. Nemám ani bratry, ani sestry. V sedmnácti se ze mě stal sirotek.“

„To muselo být dost těžký.“

Viera se na dlouhou dobu odmlčela. Měla-li mluvit o své minulosti, bylo to vždycky těžké, takže o ní mluvila jen zřídka. A toho muže před sebou téměř neznala. Něco na Lee Adamsovi však bylo konejšivého, kamarádského. „Svou matku jsem opravdu milovala,“ začala. „Byla moc hodná a dlouho trpěla kvůli mému otci. Byl to taky hodný člověk, ale jeden z těch, co pořád vymýšlejí nějaké fígle, nějaký způsob, jak pomocí všech těch bláznivých nápadů rychle zbohatnout.

A když mu nějaký plán vybouchl, a to bylo vždycky, museli jsme se sbalit a jít o dům dál.“

„Proč to?“

„Protože kvůli skvělým plánům mýho táty vždycky někdo přišel o peníze. A zcela pochopitelně je to nenadchlo.

Stěhovali jsme se čtyřikrát, než mi umřela máma. A pětkrát potom. Modlily jsme se za tátu každý den, máma a já. A ještě těsně předtím, než umřela, mi kladla na srdce, abych se o tátu postarala, a to mi bylo jedenáct.“

Lee zavrtěl hlavou. „S tím se já nemůžu vůbec srovnávat. Mí rodiče bydlí v jednom domě celých padesát let. A jak se vám to podařilo všechno zvládat, když maminka umřela?“

Slova se teď Vieře hledala o trochu snáz. „Nebylo to zas tak těžký, jak by si člověk mohl myslet. Moje máma otce milovala, nesnášela jen způsob, jakým žil, ty jeho výmysly a všechno to stěhování. Ale on se prostě nehodlal změnit, takže netvořili zrovna ten nejpříjemnější pár, se kterým člověk mohl žít. Byly chvíle, kdy jsem si myslela, že ho chce zabít. Když umřela, tak se nějak stalo, že to byl můj táta a já proti celému světu. Nastrojil mě do jediných slušných šatů, které jsem měla, a vytahoval se se mnou před všemi svými případnými partnery. Řekla bych, že si lidé myslívali, že nemůže být asi až tak špatný, když tam má svou malou dcerku a tak. Když jsem dorostla do věku šestnácti let, tak jsem mu dokonce pomáhala se všemi těmi předváděčkami a řečmi při dojednávání obchodů. Vpravila jsem se do toho docela rychle. Řekla bych, že jsem tak získala tu svou prořízlou pusu a silnou vůli. Naučila jsem se myslet za pochodu.“

„Zvláštní alternativní způsob vzdělání,“ poznamenal Lee. „Ale teď je mi docela jasné, že se vám to určitě muselo hodit při lobbování.“

Oči jí zvlhly. „Na každé cestě na nějakou schůzku říkával: ‚Tohle je to pravé, Viero, miláčku, cítím to přímo tady,‘ a položil si ruku na srdce. ‚Je to pro tebe, děvčátko.

Táta má svou Vieru rád.‘ A kopnout do toho, já mu pokaždé znovu uvěřila.“

„Zdá se, že vám nakonec stejně ublížil,“ řekl Lee tiše.

Viera umíněně zavrtěla hlavou. „Nebylo to, jako že se snažil lidi obrat. Nešlo o žádné podvodné triky nebo tak. On upřímně věřil, že ty jeho nápady budou fungovat. Ale ony nikdy nevyšly a my se pořád stěhovali. A taky to nedopadlo tak, že bychom někdy nějaké peníze vydělali. Bože, kolikrát jsme přespávali v autě. Vzpomínám si, že můj táta kolikrát vkročil zadními dveřmi do restaurace a vyšel zase o něco později s večeří, kterou mu dali, protože je umluvil. Pak jsme sedávali na zadním sedadle a jedli jsme. On se vždycky zadíval na nebe a ukazoval mi různá souhvězdí. Nikdy nedokončil ani střední školu, ale o hvězdách věděl všechno.

Řekla bych, že se jich za celý svůj život napronásledoval až dost. Sedávali jsme tak dlouho do noci a můj táta mi povídal, že bude všechno lepší. Až popojedem zase o kousek dál.“

„Podle toho, co říkáte, to vypadá, že se ten člověk dokázal vemluvit všude, kam chtěl. Pravděpodobně by z něj byl dobrý soukromý detektiv.“

Viera se usmála, jak se myšlenkami zase vrátila do minulosti. „Třeba jsem s ním vešla do banky a v pěti minutách už tam znal každého jménem, popíjel kávu, rozprávěl s ředitelem banky, jako kdyby ho znal celý život.

A ven jsme vyšli s doporučujícím dopisem a se seznamem místních nejvyšších papalášů, aby je můj otec mohl o něco požádat. Měl to prostě v sobě. Všichni ho měli rádi. Ale jen do chvíle, než přišli o své peníze. No, a my jsme taky vždy přišli i o to málo, co jsme měli. Táta byl v tomhle ohledu pedant. I jeho peníze vyletěly komínem. Byl vlastně hrozný poctivec.“

„Zní to, jako kdyby se vám po něm stýskalo.“

„Taky že se mi stýská,“ potvrdila hrdě. „Pojmenoval mě Viera, protože si řekl, že když bude mít víru vedle sebe, jak by někdy mohl neuspět?“ Viera to dořekla, zavřela oči a po tváři se jí začaly koulet slzy.

Lee vytáhl ubrousek ze stojánku a podal jí ho. Utřela si oči.

„Omlouvám se,“ šeptla. „Ještě nikdy jsem o tom s nikým nemluvila.“

„Nic se neděje, Viero. Jsem dobrý posluchač.“

„Znovu jsem svého otce našla v Dannym,“ pokračovala a odkašlala si, oči doširoka otevřené. „Má v sobě něco podobného. Kuráž Ira. Dokáže si pusou vybojovat přijetí úplně u každého. Zná každý trik, každý způsob. Odmítá se podřídit komukoli. Hodně mě toho naučil. A ne jenom o lobbování. O životě. Ani on to v dětství neměl lehké. Měli jsme moc společného.“

Lee se usmál. „Takže od habaďůr s otcem k lobbování ve Washingtonu?“

„A někteří lidé by řekli, že popis mé práce se nezměnil,“

Viera se usmála své vlastní poznámce.

„A někteří by zase řekli, že jablko nepadlo daleko od stromu.“ Zakousla se do svého makovce. „Jelikož jsme se pustili do pravdivých přiznání, co vaše rodina.

Lee se opřel. „Od obou pohlaví čtyři. Já jsem číslo šest.“

„Bože! Osm dětí. Vaše matka musí být světice.“

„Oběma jsme jim připravili tolik starostí, že by to vystačilo na deset životů.“

„Takže jsou oba ještě tady?“

„A v plné síle. Jsme si teď hodně blízcí, i když v době, kdy jsme vyrůstali, jsme to neměli nejlehčí. Je to dobré mít oporu, když se věci nedaří. Někdy vlastně stačí, může-li si člověk popovídat telefonem. Obvykle to jde. Ale tentokrát ne.“

„To zní hezky. Opravdu hezky.“ Viera stočila pohled jinam.

Lee ji velice zpytavě zkoumal, bylo jednoduché číst její myšlenky. „I rodiny mají své problémy, Viero. Rozvody, vážné nemoci, deprese, těžké časy, všechno jsme to taky zažili. Musím říct, že někdy bych raději byl jedináčkem.“

„Ne, určitě nebyl,“ řekla rozhodně. „Možná že byste mohl i myslet, že ano, ale věřte mi, nebyl.“

„Vždyť ano.“

Zatvářila se popleteně. „Co ano?“

„Věřím vám.“

Řekla na to pomalu: „Víte, na paranoidní soukromý očko se dokážete opravdu rychle spřátelit. Mohla bych být třeba i masová vražedkyně, co vy víte.“

„Kdyby to tak doopravdy bylo, federálové by vás nechránili jako svědka.“

Položila šálek s kávou na stůl a naklonila se k němu, výraz v obličeji měla velice vážný. „Vážím si toho postřehu.

Ale aby bylo mezi námi jasno, v celém svém životě jsem neublížila ani mouše a ani se nepovažuju za nějakou kriminálnici, ale myslím si, že kdyby mě z FBI chtěli vsadit do vězení, tak by klidně mohli. To jen, aby bylo mezi námi jasno,“ zopakovala ještě jednou. „Pořád chcete do toho letadla nasednout se mnou?“

„To rozhodně. Teprve teď jste ve mně vzbudila opravdovou zvědavost.“

Vzdychla si a zase se opřela a přitom rychlým pohledem přejela letištní halu. „Nedívejte se teď, ale právě sem vcházejí dva, co vypadají úplně jako federálové.“

„Vážně?“

„Na rozdíl od vás, já bych se o něčem takovém vtipkovat vůbec neodvážila.“

Naklonila se a s něčím si hrála v kabelce. Po několika napjatých minutách se zase posadila rovně, když ti dva okolo nich prošli, aniž by o ně zavadili pohledem.

„Lee, vzhledem k tomu, co zjistili, budou určitě hledat muže a ženu. Co kdybyste zůstal tady a já bych zatím šla koupit letenky? Sejdeme se u bezpečnostní kontroly.“

Lee se zatvářil nejistě. „Musím si to rozmyslet.“

„Myslela jsem, že jste říkal, že mi důvěřujete.“

„To ano.“ V tu chvíli se mu vybavil obraz otce Viery, jak ho žádá o peníze. A ať se propadne, jestli právě v tu chvíli Lee nesjel rukou do kapsy pro peněženku.“

„Ale i důvěra má své meze, že? Já vím co. Nechte si obě tašky. Potřebuju si vzít jen peněženku. Jestli budete mít opravdu strach, máte odtud na bezpečnostní kontrolu dobrý výhled. Kdybych se pokusila utéct, máte mě natotata. Jsem si jistá, že běháte daleko rychleji než já.“ Vstala. „A taky víte, že právě v tuhle chvíli těžko můžu zavolat na pomoc FBI, nemyslíte?“

Zkoumavě se na něj dívala ještě o chvilku déle, zjevně ho chtěla vyprovokovat, aby si jen zkusil oponovat její logice.

„Tak jo.“

„Jaké je vaše nové jméno? Potřebuju to vědět, kvůli letence.“

„Charles Wright.“

Mrkla na něj. „A kamarádi vám říkají Chuck?“

Nevesele se na ni usmál a Viera se vzápětí otočila a zmizela v davu.

Jakmile byla pryč, Lee už svého rozhodnutí litoval.

Jistě, nechala mu tu svou tašku, ale měla v ní jen pár věcí na sebe, ty, které jí dal on! S sebou si vzala jen svou kabelku, což znamenalo, že měla to, co potřebovala, svůj falešný průkaz a peníze. Pravda, viděl odtud na bezpečnostní vchod, ale co když zkrátka vyšla ven hlavním východem? Co když je to přesně to, co právě teď dělá? Bez ní neměl v ruce vůbec nic. Kromě toho, že po něm jdou nějací velice nebezpeční lidé, kteří už vědí, kde bydlí. Lidé, kterým by udělalo nesmírnou radost, kdyby mu mohli zpřerážet všechny kosti, jednu po druhé, dokud by jim neřekl, co ví, což se rovnalo nule. Neskákali by radostí do stropu, kdyby jim tohle řekl. Příští zastávka, tvůj pohřeb do vlhké země.

To rozhodlo. Lee vyskočil, popadl tašky a vyrazil za ní.

20

Na dveře kanceláře Reynoldsové někdo zaklepal.

Dovnitř vstrčil hlavu Connie. Brooke zrovna telefonovala, ale zamávala na něj, aby šel dál. Connie měl v rukou dva šálky s kávou. Jeden položil před Reynoldsovou spolu se dvěma kalíšky smetany, cukrem a malou špachtličkou na zamíchání. Poděkovala mu oceňujícím úsměvem. Posadil se a usrkával ze svého šálku, dokud neskončila hovor.

Brooke položila sluchátko a začala si míchat kávu.

„Hrozně ráda bych slyšela nějaké dobré zprávy, Connie.“

Všimla si, že i on zašel domů, osprchoval se a převlékl.

Usoudila, že prodírání se lesem ve tmě pravděpodobně neudělalo jeho obleku příliš dobře. Vlasy měl ještě zvlhlé a to způsobilo, že vypadaly ještě šedivěji než obvykle.

Reynoldsová stále zapomínala, že už mu je přes padesát. To proto, že se zdálo, že se Connie vůbec nemění, vždycky působil tak mohutně, stále stejně drsně, taková ošlehaná skála, které se vždy mohla zachytit, když s ní začal smýkat bouřlivý příliv Jako tomu bylo právě teď.

„Chceš lež, nebo pravdu?“

Brooke si usrkla horké kávy, vzdychla si á zaklonila se v židli. „Zrovna teď si nejsem moc jistá.“

Poposedl si trochu dopředu a postavil si šálek na její stůl. „Prohlédl jsem si místo činu s chlapy z naší mordparty.

Tam jsem totiž začínal u FBI. Bylo to jako za stara.“ Položil si dlaně na plocho na kolena a ohnul silný krk, aby zahnal křeč. „Zatraceně, záda mě bolí, jako kdyby se mi po nich někdo prošel. Už začínám být moc starý na takovou práci.“

„Nemůžeš jít do penze. Nezvládala bych to bez tebe.“

Connie si zase vzal ze stolu svou kávu. „To je nesmysl, co říkáš.“ Bylo však jasné, že ho ta poznámka potěšila.

Opřel se, rozepl si knoflíky u saka a nechal břicho, aby se vyvalilo ven. Nechal asi tak jednu nebo dvě minuty uběhnout, jak si patrně rovnal myšlenky.

Reynoldsová trpělivě vyčkávala. Věděla, že Connie sem za ní nepřišel, jen aby si s ní mohl poklábosit. To dělal jen málokdy, ať už to byl, kdo byl. Brooke za ta léta pochopila, že téměř všechno, co ten muž dělá, má zvláštní účel. Connie byl věrný obraz veterána, co se postupu podle předpisů týkalo, a důsledkem toho si nosil svou práci úplně všude.

Zatímco se Reynoldsová mohla zcela spolehnout na jeho odborný posudek v terénu a jeho šestý smysl, nikdy neztrácela ze zřetele, že je mladší, méně zkušená, ale přesto jeho nadřízená. Muselo to pro toho mužského být dost bolavé místo. A nádavkem byla ženská, a navíc v oboru, kde ještě mnoho žen se stejnou mírou odpovědnosti jako ona nepracovalo. Nikdy by nemohla Conniemu zazlívat, kdyby vůči ní pociťoval hořkost. A přesto o ní ani jedinkrát nepronesl špatné slovo, ani se nikdy nesnažil splnit nějaký úkol tak, aby kvůli tomu ona vypadala horší, než je. Naopak, byl až nesnesitelně metodický a spolehlivý jako východ slunce. Přesto se musela mít na pozoru.

„Dnes ráno jsem byl za Anne Newmanovou. Ocenila, že jsi za ní včera večer zašla. Říkala, že tvá přítomnost pro ni byla skutečně povzbudivá.“

To Reynoldsovou překvapilo. Možná že ji to ta žena přece jen nedávala za vinu. „Přijala to, jak to vůbec za těch okolností nejlépe šlo.“

„Jak jsem vyrozuměl, byl za ní i ředitel. To bylo od něj hezký. Vždyť víš, že Ken a já jsme to spolu táhli už dlouho.“ Výraz v Connieho obličeji mluvil sám za sebe.

Kdyby se tenhle mužský zavěsil na toho zabijáka dřív než lidi z mordparty, možná že by teď nebylo potřeba, aby se konal jakýkoli soudní proces.

„Já vím. Neustále myslím na to, jak hrozně těžké to musí pro tebe být.“

„Máš toho na sobě až dost. A navíc, já jsem opravdu ten poslední, o koho by sis musela dělat starosti.“ Connie si lokl kávy. „Ten, co střílel, to dostal. Alespoň to tak vypadá.“

Reynoldsová si ihned poposedla trochu blíž. „Řekni mi všechno, co víš.“

Connie se na okamžik usmál. „Ty si nechceš počkat až na písemnou zprávu z jednotky?“ Přehodil si jednu silnou nohu přes druhou a přitom si povytáhl nohavice u svých kalhot se záložkami. „S tím místem, kde byl ten střelec, jsi měla pravdu. V lese za tím barákem jsme našli krev, poměrně hodně velké množství. Pořídili jsme hrubý odhad dráhy letu kulky. To místo sedí podle toho, odkud pravděpodobně kulka vyšla. Sledovali jsme tu stopu, jak to jen šlo, ale v lese se nám ztratila po několika desítkách metrů.“

„Kolik té krve tam přesně bylo. Mohlo to ohrozit život?“

„Těžko říct. Byla tma. Celý tým je teď tam a pokračují v pátrání. Pročesávají celý ten trávník kousek po kousku, hledají kulku, co zabila Kena. Taky se choděj vyptávat po okolí, ale je to na takové samotě, že si nejsem jist, jestli to vůbec k něčemu bude.“

Reynoldsová se zhluboka nadechla. „Jestli najdeme tělo, tak by se nám to všechno zjednodušilo, ale na druhé straně i zkomplikovalo.“

Connie zamyšleně přikývl. „Chápu, kam tím míříš.“

„Máte krevní rozbor?“

„Laboratoř na tom právě teď, co si tu povídáme, dělá.

Nevím ale, jestli nám to nějak pomůže.“

„Když už nic jiného, tak se tím alespoň potvrdí, jestli to byla lidská krev, nebo ne.“

„To je pravda. Třeba nenajdeme nic jinýho než nějakýho mrtvýho srnce. Ale o tom dost silně pochybuju.“

Reynoldsová ožila. „Nic konkrétního,“ řekl v odpověď na její pohled, „jen mi to něco napovídá.“

„Jestli je ten chlap zraněný, mělo by být trochu snazší ho vystopovat.“

„Možná že ano. Jestli ale potřeboval doktora, tak určitě nebyl tak hloupej, aby šel na nějakou pohotovost někde v místě. Maj za povinnost střelný rány hlásit. A navíc nevíme, jak vážný jeho zranění bylo. Klidně to mohla být jen nějaká povrchová rána, která krvácela jak ďas. Jestli jo, tak si to jen zaváže, nastoupí do letadla a je fuč. Chci tím říct, že jsme udělali všechny běžný opatření, ale jestli ten chlap odletěl nějakým soukromým letadlem, pak jsme nahraný. Pravda nejspíš je, že už dávno pláchnul.“

„Nebo už je možná po smrti. Zcela zjevně toho, po kom měl především jít, nedostal. A ať už ho najal kdokoli, nadšený tím nebude.“

„To máš pravdu.“

Reynoldsová si založila ruce před sebe, když přemýšlela o další věci, o které chtěla mluvit. „Connie, z Kenovy zbraně se nestřílelo.“

Connie si pravděpodobně tuhle informaci nechal už dřív projít hlavou, protože na to řekl: „Což znamená, že jestli se potvrdí, že to je lidská krev, máme zcela nepochybně nějakou čtvrtou osobu, která včera večer byla u toho domu.

A ta osoba zasáhla toho střelce.“ Znaveně zavrtěl hlavou: „Do háje, když se tak poslouchám, tak to celé zní úplně šíleně.“

„Může to znít šíleně, ale zcela zjevně to odpovídá pravdě, podle všech faktů, které už máme. Popřemýšlej – mohla tahle čtvrtá osoba zastřelit Kena? A ne toho chlapa, co byl postřelený?“

„Myslím, že ne. Chlapi z jednotky hledají nábojnice v lese, odkud si myslíme, že vyšla ta další rána, aby se to potvrdilo. Jestli došlo k přestřelce mezi těma dvěma neznámýma osobama, tak pak možná najdeme další sadu vypálených nábojnic.“

„Přítomnost čtvrté osoby by vysvětlovala ty odemčené dveře a uvedení kamer do činnosti.“

Napřímil se. „Našlo se už něco na tý videopásce?

Musíme získat nějaký tváře nebo alespoň něco.“

„Stručně řečeno, páska byla odmagnetizovaná.“

„Cože?“

„Neptej se. Pro tuhle chvíli se s tou páskou nedá počítat.“

„Zatracená práce. To už nám toho moc nezbylo.“

„Jo, už nám zbývá jen Viera Lockhartová.“

„Hlídáme všechny letiště, vlakový i autobusový nádraží, společnosti, co pronajímaj auta. I její firmu, i když vůbec nepředpokládám, že by tam zrovna šla.“

„S tím souhlasím. Vlastně si myslím, že přesně tamodtud přišla ta kulka,“ řekla Reynoldsová pomalu.

„Od Buchanana?“

„Kéž by se to dalo prokázat.“

„Jestli Lockhartovou najdem, dalo by se to dokázat.

Máme na ni nějaký páky.“

„Na to nespoléhej. Když ti někdo skoro ustřelí hlavu, tak tě to může dostatečně silně přinutit, aby sis rozmyslel, komu zůstaneš věrný,“ poznamenala suše Reynoldsová.

„Jestli Buchanan a jeho lidi jdou po Lockhartové, tak to pak musej jít i po nás.“

„To už jsi jednou říkal. Že by únik informací? Ale odkud?“

„Únik informací odkudkoli. Ať už od nás, nebo od Lockhartové. Třeba udělala něco, co v Buchananovi vzbudilo podezření. Podle všeho je ten chlap mazanej jak liška. Někým ji nechal sledovat. Viděli vás, že se spolu scházíte v tý chalupě. Vyhrabal toho ještě trochu víc, domák se pravdy a najal někoho, aby ji odbouch.“

„Tomu bych hrozně ráda věřila, o moc radši než tomu, že nás někdo od nás za pár švestek prodal.“

„No, to já taky. Ale pravda je, že u každýho uskupení, který má chránit zákon, se najde nějaká černá ovce.“

Reynoldsová se na chvilku zamyslela nad tím, jestli Connie podezřívá ji. Všichni, kdo u FBI pracovali, od zvláštních agentů po pomocný personál, měli povolení k přístupu k přísně tajným informacím. Jakmile se někdo ucházel o práci u FBI, hned se celý tým agentů pustil do vyšetřování každého jednotlivého bodu v jeho minulosti, ať už byl jakkoli bezvýznamný, a promluvili si s kdekým, kdo ho kdy znal. Pravidelně po pěti letech proběhlo úplné vyšetřování v terénu všech zaměstnanců federálky. V době mezi tím jakákoli podezřelá činnost, která se sebemíň dotkla nějakého zaměstnance FBI, nebo jakákoli stížnost na osoby, které kladly podezřelé otázky o zaměstnanci, musely být hlášeny bezpečnostnímu referentovi v tom kterém oddělení, kde tento zaměstnanec pracoval. Díkybohu, že toto se Reynoldsové ještě nikdy nestalo. Její záznam byl čistý.

Jestliže existovalo podezření z úniku informací nebo z jakéhokoli jiného porušení bezpečnosti, pak to mohlo začít vyšetřovat oddělení pro profesní zodpovědnost a mohl být nařízen test podezřelého zaměstnance na detektoru lži.

Kromě toho byla FBI neustále na stráži a hlídala jakékoli známky toho, zda se nějaký zaměstnanec nepotýká s nepatřičnými osobními či profesními problémy, které by ho mohly přivést do situace, kdy by byl podplatitelný nebo by i jinak mohl podléhat vlivu třetí osoby.

Reynoldsová věděla, že si Connie vede finančně dobře.

Jeho žena zemřela před lety po dlouhé nemoci, která zcela vyčerpala jejich finanční zdroje, ale bydlel v hezkém domě, který měl mnohem větší cenu, než za něj dal. Vzdělání jeho dětí už bylo zaplaceno a on měl svou penzi zajištěnou.

Celkem vzato, mohl se těšit na příjemnou dobu v penzi.“

Na druhé straně Brooke věděla, že její osobní život a finanční situace jsou v katastrofálním stavu. Že by měla peníze na studia? Zatraceně, bude ráda, když si bude moci dovolit dětem dál platit poplatky na soukromé škole alespoň v první třídě. A hezky brzy už nebude mít ani dům, který by jí říkal pane. Ten se už prodával jako část rozvodového řízení. Pronajatý byt, který měla vyhlídnutý, byl asi tak velký jako ten, který si pronajala, když dostudovala.

Bydlela-li v něm jedna osoba, připadal jí útulný. Ale jeden dospělý a dvě velice živé děti obrátí brzy útulnost ve stísněnost. A bude si vůbec moct dovolit držet si dál chůvu k dětem? Při tom, jakou měla pracovní dobu, se bez ní neobejde. Nemohla by nechat děti v noci samotné doma.

V každém jiném zaměstnání by už byla první na seznamu lidí předurčených k brzkému vyhození. Ve federálce však byla rozvodovost tak vysoká, že kvůli jejím rozvodovým zmatkům by obrazovka radaru FBI ani nezablikala. Zaměstnání u téhle instituce prostě nebylo často v souladu se šťastným osobním životem.

Chvilku mžikala, neboť zjistila, že se na ni Connie stále ještě upřeně dívá. Copak ji opravdu podezřívá, že tím únikem informací je vinna ona? Že ona je příčinou smrti Kena Newmana? Uvědomovala si, že to moc nadějně nevypadalo. Přesně tu noc, kdy přiměla Newmana, aby ji zastoupil při výslechu Lockhartové, byl zabit. Věděla, že o tom předtím uvažoval Paul Fisher, a nebylo tudíž divné, že ji teď napadlo, že si to Connie myslí taky.

Uklidnila se a řekla: „Teď s tou teorií o úniku informací nemůžeme vůbec nic dělat. Tak se radši soustřeďme na to, co dělat můžeme.“

„Dobře. Takže jaký bude další krok?“

„Tlačit na všechny směry vyšetřování, jak jen to půjde.

Najít Lockhartovou. Doufejme, že použije kreditní kartu, až si bude kupovat letenku nebo lístek na vlak. Jestli to udělá, máme ji. Je potřeba alespoň se pokusit najít toho střelce.

Sledovat Buchanana. Rozkódovat videozáznam, abychom viděli, kdo vnikl do domu. Chci, abys byl ve spojení s oddělením vyšetřování vražd. Máme hodně nitek, takže když se nám podaří zachytit alespoň jednu či dvě, máme se čeho držet.“

„Hele, není to snad takhle vždycky?“

„Dostali jsme se teď opravdu do slepé uličky, Connie.“

Zamyšleně přitakal. „Slyšel jsem, že se tady zastavil Fisher. Vydedukoval jsem si, že tu byl kvůli tobě.“

Brooke na to nijak nereagovala, tak se Connie do toho dal sám.

„Je to třináct let, co jsem v Brownsvillu v Texasu pracoval na společným odkrytí drogový cesty spolu s lidmi z protidrogovýho.“ Na chvilku se odmlčel, jako kdyby se rozhodoval, má-li pokračovat, nebo ne. „Naším oficiálním cílem bylo přerušit proud kokainu přes hranice s Mexikem.

Neoficiálním cílem bylo tuhle misi uskutečnit tak, aby z toho mexická vláda vyšla s čistým štítem. Z toho důvodu jsme měli otevřený spojení s našima protějškama v Mexico City. Pravděpodobně bylo otevřený až moc, protože na jih od hranic bujela nezřízená korupce na všech úrovních.

Dělalo se to tak z těch důvodů, aby se mexický úřady mohly podílet na slávě, zatímco my jsme udělali veškerou práci a schytali všechny ohavnosti z toho, že jsme ty gaunery vyzvali na souboj. Po dvouletý práci byl naplánovaný obrovský zátah. Ale dostalo se to ven a mý mužský napochodovali do léčky, která stála dva z nich život.“

„Ach můj bože. Slyšela jsem o tom případu, ale netušila jsem, že se to týkalo tebe.“

„Řekl bych, že to se ti teprve prořezávaly na centrále v Quanticu první zoubky.“

Brooke si nebyla jistá, jestli to jen není taková zrádná vějička, tak raději schválně neodpověděla.

„Ale o tom nechci mluvit. Když se to všechno vyšetřilo, navštívil mě jeden takovej holobrádek šplhající se nahoru do vedení, kterej ani nevěděl, za jakej konec chytit pistoli, a kterej mě zdvořile informoval, že jestli nedám věci do pořádku, jsem odvařenej. Byl v tom však jeden háček.

Kdybych náhodou zjistil, že nás zradili naši přátelé v Mexiku, nebudu to moct použít jako omluvu. Kvůli mezinárodním vztahům, bylo mi řečeno. V tom případě si budu moct tak akorát nalehnout na meč pro dobro světa.“

Hlas se Conniemu trochu třásl, když tuhle poslední větu pronášel.

Reynoldsová se přistihla, že zadržuje dech. To se vůbec nepodobalo Conniemu, tak moc toho namluvit. Ve slovníku by se jeho obrázek nejspíš mohl objevit vedle hesla „málomluvný“.

Lokl si kávy a hřbetem ruky si otřel ústa. „A víš ty co?

Vysledoval jsem ten únik informací až do úplně nejvyšších míst mexickýho policejního oddělení a na čelo toho prevíta jsem vypálil velké X a šel jsem od toho. Jestli moji nadřízení s tím nechtěli nic udělat, jejich věc. Ale ať se propadnu, jestli se nechám shodit kvůli někomu jinýmu.“ Vytrvale se na ni díval. „Mezinárodní vztahy,“ řekl a trpký úsměv se mu přitom usadil na rtech. Lokty se opřel o její stůl.

Byla to provokace, kterou jí tu předkládal? Uvažovala o tom celém Brooke. Čekal, že ji tu nechá s velkým X

vypáleným na čele, nebo ji provokoval k tomu, aby se jen opovážila to udělat naopak ona jemu?

„A to zůstalo mým oficiálním motem od tý doby až dodneška.“

„Jako co?“

„Kašlat na ‚mezinárodní vztahy‘.“

21

V prostorách budovy letiště se volně pohybovali agenti jak FBI, tak CIA, aniž si ti první byli za mák vědomi přítomnosti těch druhých. Navíc měli Thornhillovi muži výhodu v tom, že věděli, že Lee Adams pravděpodobně cestuje s Vierou Lockhartovou. Agenti FBI pátrali pouze po ženě.

Lee nevědomky prošel okolo dvojice agentů FBI, kteří byli oblečeni jako obchodníci a měli kufříky a časopisy Wall Street Journals. Oni si rovněž naprosto nebyli vědomi jeho přítomnosti. Viera prošla okolo těchto agentů o nějakou tu minutku dřív.

Lee zpomalil, když se blížil k hlavní přepážce s prodejem letenek. Viera tam byla a právě rozmlouvala s pokladní. Začínalo to vypadat, že je všechno v pořádku.

Projela jím náhlá vlna provinilého pocitu, že jí nevěřil.

Zamířil si to do rohu a tam čekal.

U pokladny se Viera prokázala svým novým průkazem totožnosti a zakoupila tři letenky. Dvě letenky zněly na jména Suzanne Blakeová a Charles Wright. Žena se téměř na její fotografii nepodívala. Díkybohu za to, i když Viera počítala s tím, že lidé jen zřídkakdy vypadají tak jako na fotografii nějakého průkazu. Letadlo směřující na mezinárodní letiště v Norfolku mělo odletět asi za čtyřicet pět minut. Třetí letenku, kterou si koupila, byla na jméno Viera Lockhartová. Byla na letadlo letící do San Francisca s mezipřistáním v Chicagu. To odlétalo za čtyřicet minut.

Zahlédla to na vývěsních tabulích. Západní pobřeží, velké město. Tam se bude moci ztratit, projede po pobřeží na jih, třeba se i zatoulá do Mexika. Nevěděla, jak to udělat, ale musela to všechno brát po pořádku, hezky jedno po druhém.

Viera vysvětlila, že tu letenku do San Francisca kupuje pro svou šéfovou, která každou chvíli dorazí.

„To si bude muset pospíšit,“ upozornila ji pokladní.

„Ještě se bude muset ohlásit u odletů. A do letadla se začne nastupovat asi tak za deset minut.“

„To nebude žádný problém,“ ujistila ji Viera. Neveze si žádná zavazadla, tak se bude moci ohlásit až před nástupem.“

Pokladní jí podala letenku. Viera usoudila, že je zcela bezpečné, použije-li na letence své skutečné jméno, protože všechny tři platila svou kreditní kartou na jméno Suzanne Blakeová. A jediný další průkaz, se kterým se musela prokázat při nástupu, zněl na její skutečné jméno. Takže to musela být buď Viera Lockhartová, nebo nikdo. Všechno bude v pořádku.

Víc mýlit se snad už ani nemohla.

Lee sledoval pohledem Vieru, a úplně se otřásl, když si něco uvědomil. Jeho zbraň! Musí ji přihlásit, než bude procházet bezpečnostní prohlídkou, nebo se strhne nepředstavitelné peklo. Vystřelil jako šipka k pokladně a postavil se vedle polekané Viery.

Vzal ji okolo ramen a dal jí lehký polibek na tvář.

„Ahojka, kotě. Promiň, ale ten telefon se protáhl víc, než jsem předpokládal.“ Podíval se jakoby nic na pokladní: „Musím si přihlásit pistoli.“ Pokladní jen lehce pozvedla oči, když to řekl.

„Vy jste pan Wright?“

Lee přikývl. Pustila se do vyplňování nutných dokladů.

Prokázal se svým falešným průkazem a ona mu patřičně orazítkovala jeho palubní lístek a vše zanesla do svého počítače. Předal jí zbraň a náboje a vyplnil průvodku.

Pokladní opatřila schránku cedulkou a oni odešli od pokladny.

„Promiňte, že jsem na tu zbraň zapomněl.“ Lee se podíval před sebe k bezpečnostnímu vchodu. Určitě budou mít u kontroly své lidi. Projdeme jí každý zvlášť. Buďte klidná. Ani trochu se Vieře Lockhartové nepodobáte.“

Ačkoli Viera cítila, že jí po celou tu dobu srdce bije až někde v krku, prošli bezpečnostní kontrolou bez problémů.

Když procházeli kolem informačních tabulí, Lee zahlédl číslo jejich východu. „Tudy.“

Viera přikývla, když se předtím přesvědčila, jak jsou východy uspořádány. Východ pro letadlo do San Francisca byl dostatečně blízko, aby se k němu mohla bez obtíží dostat, ale zase dostatečně daleko od východu k letadlu do Norfolku. Skryla úsměv. Vycházelo jí to skvěle.

Jak šli vedle sebe, podívala se ze strany na Leea. Udělal pro ni opravdu hodně. Neměla nijak dobrý pocit z toho, co se právě chystala provést, ale přesvědčila sebe samu, že je to tak nejlepší. Pro oba dva.

Došli k východu k letadlu do Norfolku. Řekli jim, že nástup do letadla začne asi tak za deset minut. Už tam čekalo poměrně hodně lidí.

Lee se na ni podíval. „Měla byste možná zavolat kvůli tomu spojení na Pine Island.“

Lee s Vierou přešli k řadě telefonních kójí a ona v rychlosti vyřídila telefon.

„Všechno je zařízeno,“ oznámila Viera. „Teď si můžeme oddychnout.“

„Když myslíte,“ řekl Lee suše.

Viera se rozhlédla. „Musím si skočit na záchod.“

„Tak si raději pospěšte.“

Rychle se vzdalovala, zatímco Lee za ní zamyšleně hleděl.

22

„Trefa!“ vykřikl muž sedící u obrazovky počítače umístěného v dodávce před letištěm. FBI mělo smluvně sjednáno s leteckými společnostmi, že budou zaznamenávat cesty osob, které Federální vyšetřovací úřad hledá.

Vzhledem k tomu, že více než jedna z těchto společností používala stejný systém rezervace letenek i zpracování dat a že se začali sdílet i společné kódy, byla tím práce FBI poněkud usnadněna. FBI si vyžádalo, aby jméno Viery Lockhartové bylo v hlavním systému rezervace letenek označeno křížkem. Právě tato žádost se teď zúročila královskou odměnou.

„Zrovna si rezervovala letenku do San Francisca, které odlétá asi za půl hodiny,“ řekl muž do mikrofonu, jenž měl i se sluchátky upevněný na hlavě. „Letí s United Airlines.“

Pak ještě udal číslo letu a číslo východu k odbavení letu.

„Šlápněte na to,“ nařídil mužům uvnitř budovy letiště. Pak zvedl telefon, aby uvědomil Brooke Reynoldsovou.

Lee si listoval časopisem, který tam někdo nechal na sedadle vedle něj, když vtom kolem něj proletěli dva muži v oblecích. O několik okamžiků později dva muži v džínsách a větrovkách rovněž přešli spěšně okolo a zamířili stejným směrem.

Lee ihned vyskočil a rozhlédl se kolem, jestli tudy ještě neproběhne ve spěchu někdo další. Nikoho, kdo by se pohyboval rychleji, nezaznamenal, a tak i on skupinku následoval.

Agenti FBI následováni muži v džínsách prošli rychle okolo dámských toalet asi o minutku dřív, než z nich vyšla Viera. Muži zmizeli v davu právě v okamžiku, kdy se vynořila.

Ve chvíli, kdy Lee uviděl Vieru vycházet z dámských toalet, zpomalil. Zase další falešný poplach? Jakmile se ale otočila na opačnou stranu, než stál on, došlo mu, že jeho obavy byly opodstatněné. Nespouštěl z ní oči. Podívala se na hodinky a přidala do kroku. Do háje, věděl přesně, co hodlala udělat. Chystala se nastoupit do jiného letadla. A z toho, jak se podívala na hodinky a zrychlila chůzi, bylo jasné, že k odletu nebylo daleko. Jak se prodíral mezi lidmi, přelétl rychle očima uličku před sebou. Zbývalo tam asi ještě deset východů. Na vteřinu se zastavil u jedné světelné tabule, pohledem přejel postupně všechny lety, které tam byly zaznamenané, u všech se vždy podíval na číslo východu a zastavil se až u letu, kde blikal nápis „Nástup“

pro cestující společnosti United Airlines do San Francisca.

Jak sjížděl zrakem dál, viděl, že k nástupu byl rovněž připraven let do Toleda. Který z těch dvou letů to ale byl?

Nu, existoval jeden zcela spolehlivý způsob, jak to zjistit.

Rozběhl se, sprintem přeběhl prostor pro čekající cestující a podařilo se mu proběhnout okolo Viery, aniž by si ho všimla. Zastavil na místě, když se mu otevřel pohled na prostor pro odbavení letu do San Francisca. Muži v oblecích, kteří prve proběhli okolo něj, stáli u odbavovacích dveří a hovořili s nervózně se tvářící zaměstnankyní společnosti United Airlines. Pak muži s kamenným výrazem v obličeji odstoupili a postavili se za dělicí pult s pohledy upřenými na dav lidí a na odbavovací prostor. To byla zcela jistě federálka. Let do San Francisca musí být určitě právě ten, na který chtěla Viera nastoupit.

Něco ale nedávalo smysl. Jestliže Viera použila své falešné jméno, jak tedy…? Vtom to Leeovi došlo. Nemohla použít své falešné jméno na obě letenky, když mezi odlety letadel byl rozdíl pouhých pěti minut. Pro úřednici v pokladně by to byl dostatečně silný varovný signál. Použila tudíž své pravé jméno, protože k tomu, aby se do letadla dostala, potřebovala průkaz totožnosti. Kopnout do toho!

Teď zrovna je na cestě, aby se jim vrhla do náruče. Ukáže letenku, služba u odbavení dá znamení FBI a bude po všem.

Zrovna když se chtěl otočit, zahlédl ty muže ve větrovkách a džínsách, kteří kolem něj taky prve ve spěchu prošli. Leeovu zkušenému zraku nemohlo ujít, že nespouštějí zrak z agentů FBI, aniž by to dávali najevo.

Přitočil se k nim blíž a díky pochmurnému počasí venku se mu podařilo zachytit jejich odraz ve skle. Jeden z těch chlapů držel něco v ruce. Leeovi přejel mráz po zádech, když se mu podařilo natočit se ještě trochu víc, aby viděl, co to je. Lépe řečeno to, co si myslel, že to je. Celý ten případ na sebe zčista jasna vzal zcela jinou podobu.

Lee se prodíral zpátky chodbou. Zdálo se, že snad každý, kdo bydlel v oblasti hlavního města, se rozhodl, že dnes někam poletí. Pak zahlédl Vieru přes uličku. Ještě chvilku a mine ho. Vrhl se proti davu lidí tak neprostupnému, jako kdyby to byla zeď, a zakopl o nějakou tašku s oblečením, kterou si tam kdosi položil. Upadl těžce na zem a odřená kolena ho pálila jako čert. Když vyskočil, Viera ho už minula. Zbývalo mu jen pár vteřin.

„Suzanne? Suzanne Blakeová?“ zavolal hlasitě.

Nejdříve to nezaregistrovala. Pak se ale zastavila a rozhlížela se kolem sebe. Lee si uvědomoval, že kdyby ho uviděla, mohla by se dát na útěk. To, že se zastavila, mu ale poskytlo těch několik vteřin, které potřeboval. Obešel ji a přikročil k ní zezadu.

Viera téměř omdlela, když ji uchopil pevně za ruku.

„Otoč se a pojď se mnou,“ přikázal klidně.

Snažila se mu rozevřít prsty. „Lee, ty to nechápeš.

Prosím tě, pusť mě.“

„Ne, to ty nic nechápeš. FBI na tebe čeká u vchodu k letadlu do San Francisca.“

Po těch slovech celá ztuhla.

„Pěkně jsi to zpackala. Tu druhou rezervaci jsi udělala na své pravé jméno. To se lidem, kteří to hlídají, moc hodilo. Teď už vědí, že jsi tady. Pustili se co nejrychleji zpátky uličkou k původnímu východu. Cestující právě vycházeli, aby nastoupili do letadla. Lee sebral jejich tašky, ale místo toho, aby zamířil do letadla, otočil se na podpatku a Vieru táhl za sebou. Prošli bezpečnostní kontrolou a zamířili k výtahu.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Viera. „Letadlo do Norfolku už odlétá.“

„Musíme tady odtud zatraceně rychle vypadnout, než uzavřou celou letištní budovu a začnou nás hledat.“

Sjeli výtahem do nižšího podlaží, vyšli ven a Lee mávl na taxi. Nastoupili, Lee udal řidiči nějakou adresu ve Virginii a taxi se rozjelo. Teprve potom se na ni Lee konečně podíval.

„Nemohli jsme nastoupit do letadla do Norfolku.“

„Proč ne? Tahle letenka byla na to moje druhé jméno.“

Lee se mrkl směrem k řidiči, nějakého starého chlápka schouleného na sedadle a poslouchajícího v rádiu country muziku.

To Leea upokojilo, ale přesto promluvil velice tiše.

„Protože to první, co udělají, bude, že si zkontrolují u pokladny, kdo koupil letenku pro Vieru Lockhartovou. Tak se dozvědí, že ji koupila Suzanne Blakeová. A taky budou hned vědět, že s tebou cestuje Charles Wright. A navíc dostanou popis nás obou. Hezky si zkontrolují naše rezervace pro Blakeovou a Wrighta a FBI na nás bude čekat, až vystoupíme v Norfolku.“

Viera zbledla. „To se pohybují tak rychle?“

Lee se zlostí celý klepal. „S kým si zatraceně myslíš, že máš co do činění? S nějakými břídily?“ V návalu vzteku se plácl do stehen. „Kurva!“

„Cože?“ zeptala se rozlíceně Viera. „Co jsi to řekl?“

„Mají mou zbraň. Je registrovaná na mý jméno. Moje pravý jméno. Krucinál! Teď jsem napomáhal při spáchání trestnýho činu a federály máme rovnou za zadkem.“ Ve svém zoufalství si položil hlavu do dlaní. „Dnes snad musím mít narozeniny, že mi tak padá karta.“

Viera se pokusila položit mu ruku na rameno, ale pak ji stáhla zpátky. Místo toho se podívala ven z okna. „Mrzí mě to. Opravdu mě to strašně moc mrzí.“

Položila si ruku na okénko auta a nechala si chlad skla pronikat do kůže. „Podívej, stačí, když mě zavezeš na FBI.

Řeknu jim pravdu.“

„To by bylo báječný, až na to, že federálka na tebe moc nedá. A je tu ještě jedna věc.“

„A co?“ Viera uvažovala, jestli se jí nechystá říct, že pracuje pro Buchanana.

„Teď ne.“ Lee ve skutečnosti myslel na ty druhé dva muže na letišti a na to, co viděl v ruce jednoho z nich. „Teď zrovna bych od tebe rád slyšel, co to jako mělo být tam na letišti.“

Zírala ven z okna na zčeřenou šedou hladinu řeky Potomac. „Nevím úplně jistě, jestli to svedu,“ řekla tak tichounce, že ji sotva slyšel.

„No, v každém případě bych moc rád, aby ses o to pokusila,“ řekl nesmlouvavě. „A chtěl bych, aby ses snažila opravdu hodně.“

„Myslím, že tomu budeš těžko rozumět.“

„Čemu bude potřeba, tomu rozumět budu.“

Konečně se obrátila čelem k němu, obličej zrudlý, očima se vší mocí vyhýbala jeho. Nervózně si pohrávala s koncem svého sáčka. „Jen jsem si myslela, že bude lepší, když nebudeš se mnou. Víš, napadlo mě, že tak budeš ve větším bezpečí.“

Lee se od ní znechuceně odvrátil. „To jsou ale plky.“

„Je to pravda!“

Otočil se prudce zpátky k ní a chytil ji za ramena tak pevně, že sebou až bolestí trhla. „Poslyš, Viero, byli u mě v bytě, ať už to byl kdokoli. Vědí, že jsem do toho zapletenej.

Takže jestli jsem s tebou, nebo nejsem, tak se stupeň nebezpečí pro mě nemění, naopak, ve skutečnosti stoupá. A to, že utíkáš a snažíš se mě hodit přes palubu, to ničemu ale ani trochu nepomáhá.“

„Ale oni přece už věděli, že jsi do toho zapletený.

Vzpomeň si, jak jsme byli u tebe v bytě.“

Lee ale zavrtěl hlavou. „Jenže to nebyl nikdo od FBI.“

Viera se zatvářila nanejvýš překvapeně. „A kdo to tedy byl?“

„To já nevím. Vím jen, že lidi z federálky se nepřevlíkají za doručovatelskou službu. Pravidlo FBI číslo jedna, početní převaha je trumf. Byli by se tam objevili asi tak se stovkou chlápků a se záchrannou jednotkou pro unesené a se psy a s neprůstřelnými vestami a s podobnými kravinami. A pak jen vejdou dovnitř, chytnou tě za zadek a případ je uzavřený.“ Leeův hlas už zněl klidněji, jak si věci rovnal v hlavě. „Takže ti chlapi, co na tebe čekali na letišti, ti od FBI byli.“ Zamyšleně pokýval hlavou. „Ti se nesnažili skrýt, kdo jsou.“ A ti dva další muži u východu? Konec veškerých sázek. Ale jedno věděl, Viera měla veliké štěstí, že byla ještě naživu.

„Jo, a jen tak mimochodem, nemusíš mi děkovat, že jsem ti opět zachránil kůži. Ještě pár vteřin a už jsi byla zase v rukou FBI, kde by pro tebe měli víc otázek, na které nemáš odpovědi. Možná že jsem je měl nechat, aby tě chytili,“ řekl znaveně.

„Tak proč jsi to neudělal?“ zeptala se tiše.

Lee měl sto chutí se rozesmát. Všechno, co prožíval, bylo jako ve snu. Jenže kde se z toho asi tak probudím?

„Právě teď se zdá, že šílenství hraje prim.“

Viera se pokusila o úsměv. „Díkybohu za šílence.“

Lee jí však úsměv neopětoval. „Od teďka jsme jako siamská dvojčata. Radši by sis měla zvyknout na to, že se budeš muset dívat, jak se jde chlap vyčůrat, protože, vážená dámo, od týhle chvíle jsme neoddělitelný.“

„Lee –“

„Já nechci nic slyšet! Nechci slyšet jediný slovo.“ Hlas se mu třásl. „Mám sto chutí z tebe ty blbosti vymlátit, přísahám bohu.“ Předvedl divadelně, jak natahuje ruku a zaklapuje ruku okolo jejího zápěstí jako živoucí želízka. Pak se opřel dozadu o opěradlo a zíral do prázdna.

Viera se nepokusila ruku odtáhnout, i kdyby mohla. A opravdu byla vyděšená, že by se do ní mohl pustit. Takhle rozzuřený asi Lee Adams v celém svém životě ještě nikdy nebyl, pomyslela si. Konečně se i ona opřela a pokoušela se uklidnit. Srdce jí tlouklo tak silně, až se zdálo, že její cévy a žíly nemohou ten tlak vydržet. Možná že by to všem ušetřilo hodně starostí, kdyby v tu chvíli zemřela na infarkt.

Ve Washingtonu člověk mohl lhát o sexu, o penězích, o moci i o věrnosti. Mohli jste vplétat lži do pravdy a jednoduchá fakta do lží. To všechno tam už zažila. To město patřilo k místům na zeměkouli, kde jste mohli zažít zklamání a krutost tou nejvrchovatější měrou. Zde člověk spoléhal na staré spojence a rychlé nohy, aby přežil, a každý nový den, každá nová známost mohla být buď ta, která vás vynese nahoru, nebo rozdrtí. A po pravdě řečeno Viera v tomto světě jen kvetla a milovala ho. Až do této chvíle.

Viera se na Lee Adamse nedokázala ani podívat ze strachu, co by v jeho očích mohla zahlédnout. On byl vším, co teď měla. Ačkoli toho muže sotva znala, z nějakého důvodu toužila po jeho úctě, pochopení. Věděla, že by se jí nedostalo ani jednoho. Nezasloužila si je.

Z okna auta upřeně pozorovala letadlo, jak rychle nabírá výšku. Za dalších pár vteřin zmizí za mraky. Brzy budou cestující schopni rozeznat jen vrstvu nadýchané kupovité oblačnosti pod sebou, jako kdyby svět pod nimi náhle zmizel. Proč nemohla sedět v tom letadle i ona a prostě jen stoupat do nějakého místa, kde by mohla znovu začít? Proč jen nemohlo takové místo existovat? Proč?

23

Brook Reynoldsová seděla zachmuřeně u malého stolku, bradu v dlani, a zvažovala, jestli vůbec někdy něco v tomto případě půjde tak, jak má. Našli auto Kena Newmana.

Bylo profesionálně zbaveno otisků tak, že její tým „znalců“

jí nebyl s to poskytnout jedinou skutečnou stopu. Zrovna mluvila s laboratoří. Pořád se ještě piplali s tou páskou. A vůbec nejhorší bylo, že jim Viera Lockhartová proklouzla přímo mezi prsty. Půjde-li to tímhle tempem, stane se ředitelkou federálky cobydup. Věděla, že až se vrátí do své kanceláře, roztrhne se pytel se vzkazy, počínaje tím od zástupce šéfa washingtonské výjezdní kanceláře FBI, a že žádný z nich, jak už si dokázala představit, nebude lichotivý.

Reynoldsová s Conniem se nacházeli v části státního Reaganova letiště, kam veřejnost neměla přístup. Velice důkladně vyslechli zaměstnankyni aerolinií, která Vieře Lockhartové prodala letenky. Prozkoumali všechny videozáznamy nahrané bezpečnostní službou a pokladní na nich ihned Lockhartovou určila. Alespoň Reynoldsová usoudila, že ta žena je Viera Lockhartová. Té pokladní ukázali fotografie Lockhartové a ona si byla poměrně dost jistá, že to je táž žena.

Jestliže to Lockhartová byla, značně změnila svůj vzhled. Ostříhala si vlasy a změnila jejich barvu, jak Reynoldsová

mohla

posoudit

díky

záznamu

z

bezpečnostních kamer. A teď měla ještě Lockhartová pomocníka. Neboť kamera rovněž zachytila vysokého, dobře stavěného muže, jak s Lockhartovou odchází.

Reynoldsová ihned nařídila otevřené vyšetřování, jež zahrnovalo i kontrolu stanovišť taxíků na letišti během té doby. Nechali také své kolegy v Norfolku, aby zkontrolovali, jestli náhodou ten pár neobjednal navazující cestovní program tam. Dosud se ale na nic nepřišlo. Získali však jednu velmi slibnou stopu.

Reynoldsová otevřela kovovou schránku se zbraní a podívala se na pistoli Sig Sauer ráže 9 mm, zatímco Connie se opíral o stěnu a mračil se do prázdna. Zbraň již byla podrobena zkoušce kvůli otiskům a výsledek se právě teď porovnával s databází FBI. Měli ale ještě něco lepšího, ta zbraň byla registrována. Obratem dostali jméno i adresu majitele od virginské státní policie.

Reynoldsová uvažovala nahlas: „No dobře. Takže ta zbraň je registrovaná na jméno tohoto Lee Adamse. Už je na cestě jeho fotografie ze Státního registru motorových vozidel. Usuzuju, že je to ten, který je s Lockhartovou. Co o něm až dosud víme?“

Connie si pořádně lokl Coca-Coly ze svého kelímku, který držel v ruce, a spolkl prášek proti bolesti hlavy. „Je to soukromý očko. Už je v branži poměrně dlouho. Zdá se, že dělá jen na legitimních věcech. Některý chlapi od nás ho dokonce znají. Říkají, že je to dobrej chlápek. Předložíme jeho fotografii tý pokladní a uvidíme, jestli ho bude schopna s jistotou identifikovat. To je pro tuhle chvíli všechno. Brzo toho budeme mít víc.“ Rychlým pohledem přejel zbraň.

„Našli jsme nábojnice v lese za tím barákem. Byly vypálený z pistole ráže 9 mm. Z počtu, který jsme našli, je jasný, že ta osoba na bůhvíco vysypala polovinu svýho zásobníku.“

„Myslíš, že tohle je ta pistole?“

„Nenašli jsme žádný kulky, který by se s ní shodovali, ale balistici nám řeknou, jestli rýhy na nábojnicích, který jsme našli, se shodují s těma, vypálenýma z týhle zbraně,“

řekl Connie, čímž se odvolával na rýhy, které úderník při odpálení náboje na jeho spodním konci vyryje, což bylo tak charakteristické pro každou zbraň, jako by to byly otisky prstů. „A jelikož máme i jeho náboje, můžeme je otestovat výstřelem ze zdroje, což je ideální, jak víš. A taky se provádí rozbor otisků prstů na nábojnicích. To ale neprokáže s konečnou platností, jestli tam Adams byl, protože si mohl nabít pistoli už dřív a někdo jiný z ní u toho baráku mohl vypálit, ale přesto je to určitej záchytnej bod.“

Oba věděli, že prázdné nábojnice mají pro získání otisků prstů mnohem lepší povrch, než pažba pistole.

„Bylo by dobré, kdybychom mohli získat jeho otisky uvnitř toho domu.“

„Hoši z mordparty nenašli nic. Adams zjevně ví, jak na to. Musel mít rukavice.“

„Jestli balistické zkoušky sednou, pak to vypadá, že Adams byl ten chlap, který postřelil toho ostřelovače.“

„Nevystřílel tolik nábojů na Kena, to je jednou jistý, a střílet s touhle pistolí na velkou vzdálenost je k ničemu.

Kdyby byl Adams schopen zasáhnout Kena kulkou z pistole na takovou vzdálenost ve tmě, tak by okamžitě dostal práci na střelnici v centrále federálky v Quanticu.“

Reynoldsová se stále ještě tvářila pochybovačně.

Connie pokračoval. „Laboratoř potvrdila, že krev v lese je nepochybně lidská. Taky jsme našli projektil blízko místa, kde ležely všechny ty prázdný nábojnice z pistole. Kulka zasáhla strom a zůstala v něm. Navíc jsme objevili dost nábojnic poblíž místa, kde jsme narazili na tu krev.

Vojenská munice pro flintu. Celokovový plášť, pořádný kalibr. A vyrobená byla na objednávku, žádná tovární značka nebo označení kalibru na plášti. Ale v laboratoři řekli, že ta munice používá roznětku Berdan místo americkýho Boxera.“

Reynoldsová se na něj pronikavě podívala. „Berdan?

Takže evropský výrobce?“

„V dnešní době je tolik různejch druhů, ale vypadá to tak.“

Reynoldsová znala roznětku Berdan důvěrně. Od americké verze se lišila v zásadě v tom, že neměla kovadlinku, která by byla jejím nedílným celkem.

Kovadlinka zde byla zabudována přímo do pláště nábojnice a vytvářela v obalu roznětky miniaturní výstupek ve tvaru písmene T se dvěma zážehovými otvory, které dovolovaly, aby se exploze roznětky přenesla ke střelnému prachu.

Velice promyšlená a účinná konstrukce, pomyslela si Brooke.

Jak si zároveň s tím vybavovala, co se naučila za svých učednických let hned po nástupu k FBI, fungovalo to po zmáčknutí spouště tak, že úderník zasáhl zápalku roznětky, stlačil roznětku mezi zápalku a kovadlinku a způsobil tak explozi roznětky. Tahle nepatrná exploze se pak dál přenesla zážehovými otvory a odpálila střelný prach při teplotě téměř 3000 stupňů Celsia. O miliontinu vteřiny později vyrazí svištící kulka skrze hlaveň zbraně a v čase kratším než mžiknutí oka je už pravděpodobně nějaká lidská bytost mrtvá. V Americe při výběru vhodné zbraně pro spáchání vraždy s převahou vedly pistole, revolvery i pušky a Brooke si byla vědoma toho, že úmyslná zabití se ve Spojených státech odehrávají v počtu padesáti pěti denně. Tím pádem ani Reynoldsová, ani její kolegové nebudou nikdy trpět nedostatkem práce.

„V Evropě vyrobené náboje by mohly napovídat, že jde o zájmy za hranicemi USA, jak to naznačovala Lockhartová,“ pronesla takřka sama pro sebe Reynoldsová.

„Takže Adams a ten ostřelovač se do sebe pustili a Adams z toho vyšel líp.“ Reynoldsová zamyšleně hleděla na svého kolegu. „Nějaké spojitosti mezi Adamsem a Lockhartovou?“

„Nic, co bychom už teď mohli zjistit, ale začali jsme se v tom trochu hrabat.“

„Je ještě jedna možná teorie, Connie. Adams vyšel z lesa, zastřelil Kena a pak se vrátil zpátky lesem. Mohl na něco upadnout a pořezat se. To by vysvětlovalo tu krev.

Vím, že to nevysvětluje ten náboj z pušky, ale je to možnost, kterou nemůžeme nechat bez povšimnutí. Co my víme, třeba měl u sebe taky pušku. Nebo to mohlo být z pušky nějakého lovce. Vsadila bych se, že se tam do toho lesa lovit chodí.“

„Ale jdi, Brooke. Ten chlap nemohl zinscenovat přestřelku sám se sebou. Jen si vzpomeň, že tam byly dvě hromádky různejch nábojnic. A pokud vím, tak žádnej lovec nezůstane stát a nevyprázdní na něco půl zásobníku najednou. To by mohli zabít někoho ze svejch kamarádů nebo sami sebe. Ve většině států předpisy vyžadujou, aby byly flinty vybavený západkou v komoře právě proto, aby byl počet výstřelů za sebou omezenej. A ty nábojnice tam neležely dlouho.“

„No dobře, dobře, ale stejně nejsem ochotna tomu Adamsovi v tuhle chvíli důvěřovat.“

„A ty si myslíš, že já jo? Já nedůvěřuju ani vlastní matce, ať její duše odpočívá v pokoji. Ale nemůžu ani ignorovat fakta. Že by Lockhartová odjela v Kenově autě? A Adams že tam nechá boty, než se pustí na noční vycházku do lesa? No tak, tomu snad sama nevěříš.“

„Koukni, Connie, já jen podtrhuju všechny možnosti.

Neříkám, že jsem skálopevně přesvědčená o jediné z nich.

Ale pořád mi vrtá hlavou, co Kena zneklidnilo, že se začal mít na pozoru? Jestli ten ostřelovač byl v lese, tak ten to nebyl.“

Connie si třel bradu. „No jo, to je pravda.“

Reynoldsová náhle luskla prsty. „Zatraceně, přece ty dveře. Jak jsem mohla být tak slepá? Když jsme se dostali k tomu domu, vnější dveře byly dokořán otevřené. Naprosto jasně si to pamatuju. Otvírají se ven, takže by je Ken musel vidět, když se tím směrem otočil. A co by Ken udělal?

Vytáhl by zbraň.“

„A taky asi viděl ty boty. Byla tma, ale zadní verandička toho baráku zase není až tak velká.“ Connie si zase lokl své Coca-Coly a třel si levý spánek. „No tak, zatracenej prášku, začni už čarovat. Budeme s jistotou vědět, jestli tam Adams vůbec byl, až dostanou něco z toho videa.“

„Jestli z té pásky vůbec něco dostanou. Ale nejvíc by mě zajímalo, proč vůbec ten Adams do toho domu chodil?“

„Třeba ho někdo najal, aby sledoval Lockhartovou.“

„Že by Buchanan?“

„Pravděpodobně bych ho dal na svým seznamu na první místo.“

„No ale jestli Buchanan najal toho ostřelovače, aby sejmul Lockhartovou, proč tam posílal Adamse, aby toho byl svědkem?“

Connie stáhl lopatky k sobě a pak zase svoje silná ramena svěsil, jako medvěd, když se drbe o strom. „To teda skutečně nedává ani ten nejmenší smysl.“

„Dovol, abych ti to ještě trochu zkomplikovala. Dva lístky byly zakoupené Lockhartovou na výlet do Norfolku.

Ale pouze jeden na její pravé jméno na let do San Francisca.“

„A na videozáznamu z letiště je vidět Adams, jak utíká za našima lidma.“

„Ty myslíš, že se mu Lockhartová pokusila pláchnout?“

„Ta pokladní říkala, že Adams přistoupil k pokladně, až když Lockhartová ty letenky koupila. A na videu je vidět Adams, jak ji odvádí z blízkosti místa odletu do San Francisca.“

„Takže je možné, že je to nějaký nedobrovolný typ partnerství,“ usoudila Reynoldsová. Najednou se podívala na Connieho, protože jí něco blesklo hlavou. Třeba jako to naše? „Víš, co bych opravdu ráda udělala?“ pokračovala Reynoldsová. Connie jen zvedl tázavě obočí. „Hrozně ráda bych vrátila panu Adamsovi ty jeho bagančata. Máme jeho adresu domů?“

„Severní Arlington. Dvacet minut odtud. Spíš míň.“

Reynoldsová se zvedla. „Tak jdeme.“

24

Zatímco Connie hledal místo na zaparkování u obrubníku, Reynoldsová si prohlížela starý dům z hnědého pískovce. „Adams si musí vést zatraceně dobře. Tohle není nejlevnější čtvrť.“

Connie se rozhlédl a řekl: „Možná bych měl prodat svůj dům a koupit si byt někde tady. Procházet se po ulicích, sedávat v parku, užívat si života.“

„Už zase se ti honí hlavou myšlenky na to, že půjdeš do penze?“

„Když jsem viděl Kenovo tělo v tom pytli na mrtvoly, už se mi nechce tuhle práci dělat na věky.“

Přistoupili k hlavním dveřím. Oba si všimli videokamery a Connie pak zmáčkl domovní bzučák.

„Kdo je to?“ dožadoval se nějaký hlas rozlíceně.

„FBI,“ řekla Reynoldsová. „Agenti Reynoldsová a Constantinople.“

„Ukažte mi své průkazy,“ prohlásil postarší hlas.

„Přidržte je blíž ke kameře.“

Oba agenti se podívali jeden na druhého.

Reynoldsová se usmála. „Budem si hrát na dobráky a uděláme, co se nám nařizuje, Connie.“

Oba zvedli do výšky své průkazy směrem ke kameře.

Oba je nosili stejně, zlatý odznak připíchnutý z vnějšku k obalu průkazu, takže nejdřív uvidíte odznak a nakonec obrázek na průkazu totožnosti. Mělo to působit hrozivě. A taky to fungovalo. O minutu později už slyšeli, jak se nějaké dveře uvnitř otevřely, a ženský obličej se objevil za sklem staromódních dvojitých dveří.

„Ukažte mi je ještě jednou,“ řekla. „Oči mi už tak dobře neslouží.“

„Paní –“ začal Connie zhurta, ale Reynoldsová ho dloubla loktem. Znovu jí ukázali průkazy.

Ta žena je podrobila přísné kontrole a pak teprve otevřela dveře. „Promiňte,“ omlouvala se, když vcházeli, „ale po tom všem, co se tu dělo dnes ráno, jsem tak akorát hotová si sbalit věci a odejít odtud už napořád. A přitom tady bydlím celých dvacet let.“

A co se tu ráno odehrávalo?“ zeptala se Reynoldsová zostra.

Žena po ní unaveně přejela očima. „A za kým jste sem přišli na návštěvu?“

„Za Lee Adamsem,“ řekla Reynoldsová.

„Myslela jsem si to. Jenže on tu není.“

„Máte nějakou představu, kde by mohl být, paní…?“

„Carterová. Angie Carterová. Jo a nemám vůbec žádnou představu, kam se poděl. Odešel dneska ráno a od té doby jsem ho neviděla.“

„Takže co se dneska ráno stalo?“ zeptal se Connie.

„Bylo to dnes ráno, viďte?“

Carterová přisvědčila. „Hodně brzy. Zrovna jsem seděla u kafe, když sem dolů přišel Lee a řekl, že chce, abych mu pohlídala Maxe, protože jede pryč.“ Zvědavě se na ni podívali. „Max je Leeův německý ovčák.“ Ústa se jí na chvilku roztřásla. „Ubohý zvíře.“

Reynoldsová řekla: „Co se tomu psovi stalo?“

„Uhodili ho. Bude v pořádku, ale je poraněnej.“

Connie se posunul blíž k ženě. „Kdo ho zranil?“

„Paní Carterová, co kdybychom šli do vašeho bytu a posadili se na to?“ navrhla Reynoldsová.

V bytě byl starý, pohodlný nábytek, maličké poličky s podivnými tretkami, které na nich byly zvláštním způsobem umístěné, vůně připálené kapusty a cibule.

Když se usadili, ozvala se jako první Reynoldsová: „Možná by bylo lepší, kdybyste začala od začátku, a my se vás během vašeho vyprávění budeme ještě různě ptát.“

Carterová jim začala povídat o tom, jak svolila, že pohlídá Leeovi psa. „Dělávám to poměrně často, Lee je hodně mimo dům. On je soukromý vyšetřovatel, víte.“

„My víme. Takže vám neřekl, kam jede. Vůbec nic?“

napověděl Connie

„To on nikdy nedělá. Soukromý vyšetřovatel se přece musí chovat přesně podle toho, co to slovo znamená, a Lee byl na tohle pedant.“

„Má někde mimo nějakou kancelář?“

„Ne, používá jako kancelář svou druhou ložnici. Taky se stará o dům. To on sem instaloval tu kameru před vchodem, dal důkladné zámky do dveří a takové ty věci. A nikdy si za to nevzal žádné peníze. A jak má někdo v domě nějaký problém, nájemníci jsou většinou starší lidi, jako já – jdou za Leeem a on se o všechno postará.“

Reynoldsová se vřele usmála. „Vypadá to, že je to hodný člověk. Pokračujte ve svém vyprávění.“

„No, sotva se mi podařilo Maxe uklidnit, když přijel ten chlap co rozváží balíky. Viděla jsem ho z okna. A pak mě Lee zavolal a řekl mi, ať pustím Maxe ven.“

Reynoldsová ji přerušila. „Volal odněkud z domu?“

„To nevím. Spojení bylo trochu chraplavý, jako kdyby to byl jeden z těch mobilních telefonů. Ale pravda je, že jsem ho odcházet z domu neviděla. Hádám ale, že mohl odejít zadními dveřmi a pak po požárním schodišti.

„Jak zněl jeho hlas?“

Paní Carterová sepjala ruce konečky prstů k sobě a přemýšlela. „Teda abych řekla pravdu, úplně klidnej nebyl.

Překvapilo mě, že chce, abych pustila Maxe zase zpátky.

Teda, zrovna se mi podařilo ho uklidnit, jak jsem vám už říkala. Lee povídal, že musí dát psovi nějakou injekci nebo něco takovýho. No, nedávalo to žádný smysl, ale udělala jsem to, co mi Lee řekl, a pak se strhlo úplný peklo.“

„Toho doručovatele, viděla jste ho?“

Paní Carterová si odfrkla. „Nebyl to žádnej doručovatel.

Teda měl na sobě uniformu, to jo, ale nebyl to ten, co nám pravidelně vozí poštu.“

„Třeba ho někdo nahradil. Nějaký záskok.“

„Nikdy jsem neviděla doručovatele, který by měl u sebe zbraň, vy snad jo?“

„Takže vy jste viděla zbraň?“

Přikývla. „Jo, když zase běžel zpátky po schodech dolů.

V jedné ruce měl zbraň a druhá ruka mu krvácela. Ale to předbíhám. Ještě předtím jsem slyšela Maxe štěkat tak jako nikdy. Pak se tam někdo s někým přetahoval, slyšela jsem to tak jasně jako za bílého dne. Dupání, pak výkřik nějakého mužského, škrábání Maxových drápů o podlahu. Pak jsem slyšela, jak něco žuchlo a hned nato Maxovo zavytí. Pak začal někdo tlouct na Leeovy dveře. Pak už jen vím, že jsem slyšela pořádnou spoustu nohou, jak dupou nahoru po požárním schodišti. Vykoukla jsem z okna kuchyně a viděla jsem plno chlapů, jak běžej nahoru po požárním žebříku.

Bylo to, jako kdybych se dívala na nějakej špionážní film v televizi. Šla jsem zpátky k hlavním dveřím a podívala jsem se ven kukátkem ve dveřích. A vtom jsem uviděla toho doručovatele, jak vychází ven hlavními dveřmi. Hádám, že to obešel a přidal se k těm vzadu. Ale to nevím určitě.“

Connie se naklonil v židli dopředu. „Měli i ti druzí muži na sobě nějaký typ uniformy?“

Paní Carterová se na něj udiveně podívala. „Kdo jiný by to měl vědět než vy?“

Reynoldsová se na ni nechápavě podívala. „Co tím chcete říct?“

Paní Carterová však už zase pokračovala dál ve svém vyprávění. „Když vyrazili zadní dveře, spustilo se poplašné zařízení. Policie dorazila za chvilku potom.“

„Co se stalo, když přijela policie?“

„Ty mužský tu ještě byli. Tedy alespoň někteří z nich.“

„Zatkla je policie?“

„Samozřejmě že ne. Policie odvezla Maxe a nechali je, aby to tam dál prohledávali.“

Reynoldsová se vzrušeně zeptala: „Máte nějakou představu, z jakého důvodu je tam policie nechala?“

„Ze stejnýho, z jakýho jsem vás já pustila dál.“

Reynoldsová se vyděšeně podívala na Connieho a pak zpátky na Carterovou a řekla: „Chcete říct –“

„Tím chci říct,“ nedůtklivě jí skočila do řeči Carterová, „že byli od FBI.

25

„Co přesně tady děláme, Lee? Zeptala se Viera. Vzali si ještě další dva taxíky po tom, který je odvezl z letiště.

Poslední taxi je vysadilo, jak se zdálo, uprostřed nějakého zapadákova a oni se teď snad několik kilometrů vraceli postranními ulicemi zpět.

Lee se na ni podíval. „Pravidlo číslo jedna, když utíkáš před zákonem, počítej s tím, že najdou taxík nebo taxíky, které tě někde vysadily. Takže se nenech nikdy taxíkem vysadit tam, kam skutečně jdeš.“ Ukázal před sebe. „Už tam skoro budeme.“ Za pochodu zvedl Lee ruce k očím a vyndal si kontaktní čočky, čímž vrátil svým očím jejich normální modrou barvu a uložil čočky do zvláštního pouzdra v tašce.

„To svinstvo mi ničí oči.“

Viera zírala před sebe, ale neviděla nic kromě rozpadajících se domů, chodníků plných děr a nezdravě vypadajících stromů a trávníků. Byli teď již ve státě Virginie a šli po ulici vedoucí souběžně s federální silnicí číslo i, známou také pod názvem dálnice Jeffersona Davise, po prezidentovi Konfederace. Bylo ironií, že byli právě tady, pomyslela si Viera, protože Davis sám až moc dobře věděl, co to je být pronásledován. Vlastně ho po válce pronásledovali po celém Jihu, dokud ho chlapci v modrých uniformách nakonec nechytili a Davis si pak odseděl dlouhou dobu ve vězení. Viera měla historii v malíčku, jen nechtěla, aby dopadli s tejně.

Do téhle části severní Virginie obvykle nezavítala. Byl to průmyslový kraj posetý málo významnými podniky, opravnami nákladních aut nebo člunů, nevalně vyhlížejícími autodílnami, které se živily na zrezivělých tahačích a s bleším trhem v polorozpadlé budově, kterou od odepsání dělil jeden podpěrný trám. Trochu ji překvapilo, když se Lee otočil a zamířil zpátky k hlavní silnici. Rychle popošla, aby ji nenechal za sebou.

„Neměli bychom zamířit spíš ven z města? Tedy, když podle tebe může FBI udělat skoro všechno. A pak jsou tady i ti další lidi, které jsi odmítl jmenovat, co po nás jdou. Jsem si jistá, že jsou to zabijáci už od pohledu. A my se tady potloukáme po periferii.“ Lee na to neřekl nic a ona ho nakonec popadla za ruku. „Lee, byl bys tak moc hodný a vysvětlil mi, co se to děje?“

Zastavil tak znenadání, že do něj narazila. Bylo to, jako kdyby narazila do zdi.

Lee se na ni zamračeně podíval. „Klidně o mně říkej, že jsem blb, ale nedokážu se zbavit dojmu, že čím víc toho budeš vědět, tím spíš tě zase napadnou nějaké zaječí úmysly, které skončí tak, že nás oba šoupnou do rakve.“

„Koukni, moc mě to mrzí, to s tím letištěm. Máš pravdu, bylo to hloupé. Ale měla jsem svoje důvody.“

„Tvoje důvody jsou naprostý kraviny. Celý tvůj život je jedna velká kravina,“ řekl rozezleně a zase vykročil dál.

Pospíšila si, aby šla vedle něj, zatahala ho za ruku a oba se proti sobě postavili ve vyzývavém postoji.

„No dobře, když to opravdu takhle cítíš, co říkáš tomu, abychom šli oba po svých? Tady a teď. Každý budeme riskovat jen za sebe.“

Dal si ruce v bok. „Kvůli tobě nemůžu jít domů a nemůžu použít svou kreditku. Nemám zbraň, federály mám za zadkem a v peněžence mám čtyři dolary. Takže dáma promine, že po její nabídce nadšeně neskočím.“

„Dám ti půlku svých hotových peněz.“

„A kam přesně bys chtěla teď jít?“

„Možná že celý můj život je kravina, a i když to pro tebe může být šok, dokážu se o sebe postarat sama.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, budeme se držet pohromadě. Z

mnoha důvodů. Jedním z nich je ten, že pokud by nás federálové chytili, chci tě mít hezky vedle sebe, abys odpřisáhla na matčin hrob, že tvůj nejmilejší je jen nevinný mimino, které se dostalo doprostřed tvého zlého snu.“

„Lee!“

„Konec debaty.“

Vyrazil rychle kupředu a Viera se rozhodla, že už nic víc neřekne. Pravda byla, že se jí nechtělo to táhnout samotné. Popoběhla k němu, když zabočili na hlavní silnici.

U světel přešli na druhou stranu.

„Chci, abys tady počkala,“ řekl Lee a položil tašky na zem. „Existuje možnost, že tam, kam teď jdu, mě někdo pozná, takže tě s sebou nechci.“

Viera se rozhlédla kolem sebe. Za ní byl jedenapůlmetrový řetězy spojovaný plot s ostnatým drátem na vrcholu. Za ním se skrývala opravna člunů. Za plotem strážil pozemek dobrman. Opravdu bylo potřeba čluny tak bedlivě hlídat? podivila se. Je dost možné, že v těchto místech bylo třeba pečlivě střežit úplně všechno. Podnik na dalším rohu byl umístěn ve škaredé budově ze škvárobetonových tvárnic s velkými červenými transparenty přes okna, které hlásaly že zde najdete nejvýhodnější nákupy ve městě, co se týče nových i ojetých motocyklů.

Parkoviště bylo těmito jednostopými vozidly doslova zaplněno.

„To tu opravdu musím zůstat sama?“ zeptala se zoufale.

Lee si vytáhl z tašky baseballovou čepici a nasadil si sluneční brýle. „Jo,“ řekl stroze. „Nebo to snad byl před chvilkou nějaký duch, co mi tvrdil, že se dokáže o sebe postarat sám?“

Vieru v tu chvíli nenapadla žádná pádná kousavá odpověď, a tak se musela spokojit s tím, že se rozzlobeně dívala za Adamsem, jak spěšně přechází silnici a pak vchází do obchodu s motorkami. Jak tam tak čekala, ucítila, že za ní někdo je. Když se otočila, zírala přímo na toho nepřátelského dobrmana. Zatoulal se sem až z oploceného dvora. Zjevně přísná bezpečnostní opatření nezahrnovala zavření těch zatracených vrat! Když na ní to zvíře vycenilo zuby a vyrazilo ze sebe hluboké, hrozivé zavrčení, Viera se pomalu shýbla a chopila se tašek. Držela je před sebou a pozadu couvala přes silnici až na parkoviště obchodu s motorkami. Dobrman pak o ni ztratil zájem a zase se vrátil do dvora loděnice.

Viera si úlevou vydechla a položila tašky na zem.

Všimla si několika tělnatých výrostků, vystavujících na odiv své řídké kozí bradky jak si prohlížejí ojetou yamahu a zároveň házejí očkem i po ní. Stáhla si baseballovou čepici níž do čela, otočila se k nim zády a předstírala, že se nemůže nabažit nablýskané červené kawasaki, která byla, jaké obrovské překvapení, na prodej. Na druhé straně přes silnici byl obchod pronajímající těžkou stavební techniku.

Zadívala se na jeřáb, který se tyčil do výšky dobrých devíti metrů. Na jeho lanu se pohupoval malý vidlicový vysokozdvižný vozík, který měl přes sebe nalakovaný nápis, jenž hlásal: PRONAJMI SI MĚ. Kamkoli se podívala, viděla svět, o němž toho už příliš mnoho nevěděla.

Pohybovala se ve zcela rozdílném prostředí, navštěvovala světoznámá hlavní města, pohybovala se ve vysokých politických kruzích, ve světě náročných klientů, obrovského množství moci a peněz, a všechno se to neustále posouvalo jako pevninské desky. Vše bylo mezi tímto kolosálním soukolím trvale drceno a nikdo o tom neměl ani to nejmenší tušení. Náhle si uvědomila, že ten skutečný svět byl ten dvoutunový vysokozdvižný vozík houpající se sem a tam ve vzduchu jako ryba na udici. Pronajmi si mě. Zaměstnej lidi.

Postav něco.

Ale Danny jí poskytl možnost, aby získala usmíření.

Byla tuctová osoba, a přesto mohla pro svět něco dobrého vykonat. Už to bylo deset let, co pomáhala lidem, kteří to zoufale potřebovali. Možná že těch deset let vynahrazovalo tu vinu trpěnou za někoho jiného, kterou pociťovala v době svého dospívání, když sledovala otcovy podfuky, ať už byly jakkoli dobře myšleny, a všechnu tu bolest, kterou způsobovaly. Ve skutečnosti se bála tohle období svého života příliš podrobně rozebírat.

Viera za sebou uslyšela kroky a otočila se. Mladík měl na sobě džínsy, černé vysoké boty a mikinu, na které měl natištěno logo zdejšího motocyklového obchodu. Byl mladý, něco přes dvacet, ospalé oči, vysoký, štíhlý a pohledný. A věděl o tom. Vieře to bylo na první pohled jasné podle jeho nafoukaného chování. Výraz v obličeji neklamně svědčil o tom, že jeho zájem o Vieru byl hlubší než ten její o jednostopé dopravní prostředky.

„Mohu vám s něčím pomoct, madam? Ať je to, co chce.“

„Jen se tak dívám. Čekám na svého přítele.“

„Podívejte, tamhle, to je pěknej stroj.“ Ukázal na motocykl BMW, ze kterého i pro Vieřino necvičené oko přímo vyzařovala pěkně tučná sumička v dolarech.

Vyhozené peníze, podle jejího názoru. Ale zase na druhé straně, nebyla náhodou hrdým majitelem velkého sedanu BMW, který teď stál v garáži jejího, v žádném případě laciného, bydlení na předměstí McLean?

Jednou rukou pomalu přejížděl rukou po benzinové nádrži motorky. „Přede jako kotě. Když se hezky staráte o krásný věci, postarají se zase dobře o vás. Opravdu dobře.“

Po jeho tváři se rozlil široký úsměv, když to říkal. Prohlédl si ji od hlavy k patě a sebevědomě na ni mrkl.

Viera uvažovala, jestli je tohle jeho nejlepší výstup, když se někoho snaží sbalit.

„Já je sama neřídím, jen na nich jezdím,“ řekla jen tak mimochodem a hned litovala výběru svých slov.

Široce se usmál. „No to je ta nejlepší novina, jakou jsem za celý den dnes slyšel. No, vlastně snad za celý rok. Takže na nich jenom jezdíte, jo?“

Mladík se rozesmál a spráskl ruce. „Tak co kdybychom to spolu roztočili, cukroušku? Můžeš si překontrolovat, jaký já mám vybavení. Stačí nasednout.“

Zrudla v obličeji. „Nelíbí se mi vaše –“

„No tak se nerozčiluj, jestli něco potřebuješ, jmenuju se Rick.“ Podal jí svou navštívenku a znovu na ni mrknul.

Potom dodal hlubokým tichým hlasem: „Telefon domů je na zadní straně, kotě.“

Podívala se na navštívenku v jeho ruce s odporem. „Jak myslíš, Ricku, ale mám ráda, když se mluví na rovinu. Jseš dostatečně dorostlý na to, abys to vydržel?“

Rick se už netvářil tak spokojeně. „Jsem dostatečně dorostlej na všechno, kotě.“

„To ráda slyším. Můj přítel je teď uvnitř. Je asi tak stejně vysoký jako ty, ale figuru má holt jako opravdový chlap.“

Ruka, která držela navštívenku, se svezla Rickovi k boku, když se na ni podmračeně podíval. Viera snadno vycítila, že mu zdroj jeho svůdných řečiček vyschl, a myslelo mu to tak pomalu, že na nové nemohl přijít.

Viera si ho pečlivě měřila očima. „Jo, ramena má široký asi jako Nebraska, a zmínila jsem se ti, že je bývalý šampion v boxu u námořnictva?“

„Opravdu?“ Rick zastrčil navštívenku do kapsy.

„Nemusíš mi věřit, zrovna tamhle jde. No jen do toho, zeptej se ho sám.“ A ukázala prstem za jeho záda.

Rick se otočil jako na obrtlíku a sledoval, jak Lee vychází z budovy a nese dvě helmy a dvě kombinézy na motorku. Mapu měl zastrčenou do přední kapsy saka. I pod volným oblečením, které měl na sobě, byla jasně viditelná obdivuhodně vypracovaná postava. Podezřívavě se na Ricka mračil.

„Známe se?“ zeptal se ho Lee nevrle.

Rick se nejistě usmál a pak obtížně polkl, když si prohlédl Leea. „N-ne, pane,“ zakoktal.

„Tak co tu k čertu chceš, chlapče?“

Viera jen pípla: „On se mě jen ptal, jaké věci mám ráda ve výbavě na cestu, že, Ricky?“ Usmála se na mladého prodavače.

„Je to tak, mějte se a nashle.“ A Ricky se prakticky rozběhl směrem k obchodu.

„Pa, pa, cukroušku,“ zavolala za ním ještě Viera.

Lee se na ni zamračeně podíval. „Řekl jsem ti, abys počkala na druhý straně silnice. To tě k čertu nemůžu nechat samotnou ani na minutu?“

„Měla jsem tam nedorozumění s dobrmanem. Ústup se mi zdál jako to nejmoudřejší řešení.“

„Jo. A cos to tu probírala důležitýho s tím frajerem?

Zase jak mi zdrhnout?“

„Nerozčiluj se na mě, Lee.“

„No, tak trochu jsem doufal, že to tak bude. Dalo by mi to alespoň výmluvu, abych mohl z někoho vytlouct duši. Co doopravdy chtěl?“

„Ten mládenec mi chtěl něco prodat, ale nebyla to motorka. Co je to?“ zeptala se a ukázala na věci, které nesl v rukou. „Nutné věci pro jezdce na motorce v tuto roční dobu.

Když jedeš kolem stovky, dokáže tě vzduch pořádně poštípat.“

„Nemáme motorku.“

„Teď už máme.“

Šla za ním dozadu až tam, kde stála ohromná silniční motorka Honda Gold Wing SE. Protáhlé chromované díly a futuristický tvar, špičkové technické vybavení a rozměrné plexisklo nad řídítky způsobovaly, že ten motocykl vypadal jako stroj, na němž by se bez uzardění mohl prohánět sám Batman. Lak byl šedozelená metalíza, polstrované díly měly tmavou šedozelenou barvu a za zadním pohodlným sedadlem byla měkce čalouněná opěrka zad pro spolujezdce, který tam musel mít pocit takového pohodlí, jako když zapadne míč do rukavice nadhazovače při baseballu. To vozidlo bylo tak veliké a tak do nejmenšího detailu vybavené, že připomínalo luxusní plážový kabriolet.

Lee vsunul klíček do zapalování a začal si oblékat kombinézu. Tu druhou podal Vieře.

„Jen tak pro zajímavost, kam na tomhle stroji pojedeme?“

Lee si zapnul zip až ke krku. „Jedeme do tvého malého hnízdečka v Severní Karolíně.“

„Celou tu cestu na motorce?“

„Auto si nemůžeme pronajmout bez kreditní karty a průkazu totožnosti. Tvoje i moje auto je k nepoužití.

Nemůžeme jet ani vlakem, ani letadlem, ani autobusem.

Všechna tahle místa mají pod kontrolou. Takže pakliže si nemůžeš nechat narůst křídla, tak tohle je přesně ono.“

„Já jsem nikdy na motorce neseděla.“

Sundal si tmavé brýle. „Nemusíš ji řídit. Kvůli tomu tady jsem já. Tak co na to říkáš? Nechceš se svézt?“ Vyslal k ní široký bezstarostný úsměv.

Viera měla pocit, jako kdyby v tu chvíli, kdy ta slova vyřkl, dostala cihlou do hlavy. Když se na něj zadívala, jak sedí na té motorce, začala ji pálit kůže. A v tom samém okamžiku, jako by to bylo boží řízení, se slunce proklubalo ponurým nebem. Vyslalo dolů svazek paprsků a roznítilo ty už takhle zářící modré oči do safírů, ze kterých šlehaly plameny. Zjistila, že se nemůže ani pohnout. Panebože, nemohla skoro ani dýchat. Kolena se jí začala podlamovat.

Bylo to v páté třídě, o přestávce. Kluk s velkýma dospělýma očima, s barvou přesně takovou, jakou měl Lee, přijel k ní tam, kde seděla na houpačce a četla si. Přijel na kole, na němž měl místo nosiče sedátko.

„Nechceš se svézt?“ zeptal se jí tenkrát. „Ne,“

odpověděla mu tehdy a pak ihned upustila knihu a vylezla si dozadu. Dva měsíce byli tenkrát „tématem“ hovorů svých spolužáků. Plánovali si svůj budoucí společný život, zapřísahali se ve své nehynoucí lásce jeden k druhému, i když si nikdy nevyměnili ani jediný krátký polibek. A potom Vieřina maminka umřela a její táta je odstěhoval bůhvíkam. Na chvíli zauvažovala, jestli Lee a ten kluk nemohou být jedna a táž osoba. Potlačila své vzpomínky tak hluboko do svého podvědomí, že si dokonce ani nedokázala vzpomenout na chlapcovo jméno. Mohl se klidně jmenovat Lee, proč ne? Vlastně si to myslela proto, že jedinkrát za celý život, kdy se pod ní podlomila kolena, to bylo tenkrát na tom hřišti. Ten kluk řekl přesně to, co teď Lee, a slunce tehdy ozářilo jeho oči stejně, jako je ozářilo nyní i Leeovi, a jí tenkrát připadalo, že jí pukne srdce, jestli neudělá to, co jí nabídl. A stejně tomu bylo i teď.

„Není ti nic?“ zeptal se Lee.

Viera se chytla konce řídítek, aby přemohla rozčílení, a zeptala se, jak nejklidněji to šlo: „A oni tě nechaj klidně s tím vším odjet?“

„Vede to tu můj bratr. Je to vzorek. Oficiálně ji vezeme na prodlouženou zkoušku jízdních vlastností.“

„Nemůžu uvěřit, že se nechám k něčemu takovému přemluvit.“ Přesně jako v té páté třídě neexistovalo nic, co by ji mohlo přimět, aby si na to kolo nesedla.

„Vem v úvahu, co by tě čekalo jinak, a pak představa tvého pozadí na téhle hondě ti začne připadat krásná.“

Nasadil si opět tmavé brýle, sklopil si štítek helmy do očí, jako kdyby za tímto prohlášením chtěl udělat vykřičník.

Viera vklouzla do kombinézy a s Leeovou pomocí se jí podařilo nasadit si helmu tak, aby jí dobře seděla. On uložil jejich tašky do objemného kufru za zadním sedadlem hondy a do vaků u sedadel a Viera si vlezla za něj. Nastartoval motor, chvilku ho tůroval a pak přidal plyn. Jakmile pustil spojku, zrychlení hondy odhodilo Vieru dozadu na vypolstrovanou opěrku a vzápětí si uvědomila, že nohama i rukama objímá Leea i motocykl vážící nejmíň čtyři sta kilogramů, jak vyrazili jako střela po dálnici Jeffa Davise směrem na jih.

Málem seskočila z motorky, když v uchu uslyšela hlas.

„No tak se uklidni, ty helmy mají propojení intercomem,“ ozval se Leeův hlas. Zjevně ucítil, jak se lekla. „Jela jsi někdy k té své haciendě na pláži po silnici?“

„Ne, vždycky jsem tam letěla.“

„To nevadí. Mám mapu. Pojedeme nejdřív po pětadevadesátce, pak se kousek od Richmondu napojíme na čtyřiašedesátou mezistátní. Tak se dostaneme do Norfolku.

Jak nejlíp pojedeme dál, si rozmyslíme až tam. Něco k jídlu si koupíme po cestě. Měli bychom to zvládnout, než se úplně setmí. Souhlasíš?“

Přistihla se, že jen kývá hlavou, a pak se vzpamatovala a řekla: „Jo, jasně.“

„Tak a teď se hezky opři a uvolni se. Jsi v dobrých rukách.“

Místo toho se naklonila co nejblíž k němu, obepjala ho rukama v pase a pevně se ho chytla. Najednou se ponořila do vzpomínek na ty dva zázračné měsíce v páté třídě. Tohle musí být nějaké znamení. Třeba by spolu mohli odjet někam daleko a nikdy se už nevracet. Vyrazili by od vnějšího pásu pobřeží Severní Karolíny, najali by si člun a skončili by na nějakém kousku půdy někde v Karibském moři, kde ještě nikdy nikdo nebyl kromě nich. Mohla by se naučit udržovat chatku v pořádku, vařit z kokosového mléka, či co tam vlastně mají. Byla by hodná malá ženuška, zatímco Lee by chodil rybařit. Milovat by se mohli každou noc za svitu měsíce. Ještě víc se k němu přitiskla. Nic z toho neznělo špatně a nakonec za těchto okolností to nevypadalo ani moc přitažené za vlasy. Naprosto nic.

„Jo, a Viero?“ ozval se Lee.

Přitiskla se helmou k jeho, ucítila pevnou šířku jeho trupu proti svým ňadrům. Bylo jí zase dvacet, vítr byl plný vůní, teplo slunečních paprsků inspirující, její největší starostí byly zkoušky v polovině semestru. Náhlá vidina toho, jak nazí leží pod oblohou, opálení do hněda, s mokrými vlasy a propletenými končetinami, ji přiměla, že si toužebně přála, aby tu teď neseděli v motocyklových kombinézách zapnutých na pevné zipy a neujížděli stokilometrovou rychlostí po tvrdé vozovce dálnice.

„Ano?“

„Jestli tě ještě jednou napadne na mě vyrukovat s nějakým podrazem jako na tom letišti, použiju ty svoje zlatý ručičky, aby ti zakroutily krkem. Je ti to jasný?“

Odtáhla se od něj, opřela se zády o polstrovanou opěrku a zabořila se co nejhlouběji do měkké kůže. Co nejdál od něj. Že prý její zářící bílý rytíř s uhrančivýma modrýma očima.

Takže dost toho vzpomínání. Dost snění.

26

Danny Buchanan očima přejel důvěrně známou scénu.

Pro Washington byla tato událost typická, večeře za účelem získávání fondů pro politické účely v hotelu ve středu města. Kuře bylo tuhé a studené, víno levné, konverzace usilovná, neboť v sázce bylo nesmírně mnoho.

Společenské předpisy byly plné záludností, osobnosti často nemožné. Přítomní byli buď zámožní, případně měli vlivné styky, nebo patřili ke špatně placenému personálu politiků – k lidem, kteří pracovali dlouhé hodiny v šíleném tempu během dne a jejichž odměnou za toto úžasné úsilí byla nutnost pracovat při těchto příležitostech i v noci. Také se měl zúčastnit ministr financí a některé celebrity politického nebe. Od té doby, co se dal dohromady s jednou slavnou hollywoodskou herečkou, která při každé příležitosti ráda ukazovala, co má ve výstřihu, byla po ministru financí daleko větší poptávka, než jak to bývá obvyklé u normálního strážce státního pokladu. Pak však na poslední chvíli dostal lepší nabídku, aby promluvil při jiné události. K tomuto docházelo poměrně často při té nekonečné hře přezdívané úslovím: „Kdepak mi pokvete lepší politická pšenka?“

Náhradou za něj sem byl vyslán jeho podřízený, neohrabaný, nervózní člověk, kterého nikdo doopravdy neznal a o kterého ani nikdo nestál.

Tato událost byla další příležitostí, aby člověk viděl a byl viděn, aby si ověřil věčně se měnící postavení na společenském žebříčku určité podskupiny politické hierarchie. Většina z přítomných se ani nedostala k tomu, aby se posadila k jídlu. Sotva dokončili svůj průzkum, už odkvačili zase dál za jiným schraňovačem finančních prostředků. Proces neformálního sdílení informací a vzájemné podpory se šířil místností, jako by vyvěral z velice silného pramene. Nebo z otevřené rány, to záleželo na tom, jak se na to člověk díval.

Kolik takových událostí už za ta léta Buchanan absolvoval? V období horečného shánění finančních prostředků, kdy Buchanan ještě zastupoval korporace velkého byznysu, se zúčastňoval snídaní, obědů, večeří a nejrozmanitějších typů večírků nepřetržitě po celé týdny. Z

vyčerpání se mu tehdy občas stávalo, že se objevil na nesprávné události, na recepci pro senátora ze Severní Dakoty, namísto na večeři pro kongresmana z Jižní Dakoty.

Když přesedlal na chudé celého světa, už žádné takové problémy neměl, a to z toho jednoduchého důvodu, že teď neměl žádné peníze, které by členům zákonodárných sborů dával. Buchanan si však byl dobře vědom toho, že platila-li jediná banální pravda ve světě získávání finančních prostředků pro politické účely, tak zněla, že peněz nebylo nikdy dost. A to znamenalo, že bude vždycky existovat příležitost pro čachry o vliv. Vždycky.

Po návratu z Filadelfie začal jeho život teď už opravdu bez Viery. Setkal se do té doby s půl tuctem různých členů Senátu či Sněmovny reprezentantů a jejich personálem kvůli nesčíslnému počtu věcí a smluvil si schůzky kvůli jednáním, k nimž mělo teprve dojít. Personál byl důležitý, obzvláště lidé z rýmů členů výborů, a to především členů výboru pro přidělování dotací. Členové Sněmovny reprezentantů přicházeli a odcházeli, personál měl tendenci zůstávat navždy. Dokonale znali věci i jejich chod. A Danny věděl, že nikdy není moudré překvapit člena sněmovny tím, že se pokusíte obejít jeho personál. Může se vám to povést jednou, ale poté jste odepsaný, neboť rozlícení poradci se vám pomstí tím, že vás dočista odstaví od zdroje.

Následoval pozdní oběd s platícím klientem, o kterého se vždy zcela pravidelně starala Viera. Buchanan si musel vymýšlet výmluvy pro její nepřítomnost, což učinil se svou obvyklou sebejistotou a humorem. „Je mi líto, ale dnes vám zahrajou jen druhé housle,“ řekl tomu klientovi. „Ale pokusím se, abych vám v tom neudělal moc velký zmatek.“

Ačkoli skvělou pověst Viery nebylo nutné vylepšovat, Buchanan dovyprávěl tomuto klientovi příhodu, jak Viera jednou osobně z ruky do ruky doručila, a to ještě v dárkovém balíčku ovázaném velkou červenou stužkou – všem pěti stům třiceti pěti členům Kongresu podrobné údaje rozboru veřejného mínění, který ukázal, že americká veřejnost se plně staví za sponzorování očkování všech dětí v celosvětovém měřítku. Do téhož dárkového balíčku přibalila i instruktážní materiály a fotografie dětí ze vzdálených zemí před a po očkování. Dokumentární obrazový materiál byl pro Buchanana a Vieru někdy tou nejdůležitější zbraní, kterou měli. Vyprávěl dál klientovi, jak potom celých šestatřicet hodin seděla Viera u telefonu a přímo zaznamenávala podporu ve Státech i v zahraničí a během dvou týdnů provedla pro několik z těch významnějších mezinárodních podpůrných organizací vyčerpávající prezentace ve třech světadílech, aby ukázala, jak jednoduše by se dalo všeho docílit. A jak důležité že to bylo? A jaký že byl výsledek? Kongres schválil zákon, který podpořil vypracování studie, jež by určila, zda by takové úsilí mohlo být úspěšné. Teď si tedy budou poradci na svá konta připisovat miliony dolarů na honorářích a zničí několik hektarů lesů, aby mohly být z jejich stromů vyrobeny tuny papíru, které ta studie spotřebuje (samozřejmě, aby se ospravedlnily ty obrovské sumy vyplacené poradcům). A přitom není naprosto jisté, že alespoň jedno dítě dostane jedinou dávku očkování.

„Je to jenom malý úspěch, to je jisté, ale přeci jen krok vpřed,“ pravil Buchanan klientovi. „Když se Viera do něčeho pustí, jděte jí raději z cesty.“ Klient tohle o Vieře už věděl, to si Buchanan uvědomoval. Snad to říkal jen proto, aby povznesl svého vlastního bojového ducha. Možná že se mu jen jednoduše chtělo mluvit o Vieře. Poslední rok k ní byl tvrdý, velice tvrdý. Děsil se toho, že by byla zapletena do jeho hrůzného snu s Thornhillem, a tak ji bez okolků od sebe odstrčil. A jak se zdá, jediné, čeho tím dosáhl, bylo, že ji šoupl přímo do náruče FBI. Promiň mi to, Viero.

Po obědě zase zpátky na Kapitol, kde si Buchanan počkal, v ruce plno navštívenek, na řadu hlasování v dolní sněmovně. Poslal své navštívenky do místnosti sněmovny, přičemž požádal některé z členů Kongresu, aby mu věnovali chvilku ze svého času. Jiné chytí za klopu, až budou vycházet z výtahu.

„Snížení jejich zahraničního dluhu je vůbec to nejdůležitější, senátore,“ říkal každému jednotlivému z počtu více než tuctu členů Senátu, když cupital vedle nich a jejich přehnaně ostražité ochranky. „Vydávají víc na splátky dluhu než na zdravotnictví a vzdělání,“ naléhal Danny. „K

čemu je dobrý vyrovnaný rozpočet, když úmrtnost obyvatelstva dosahuje deseti procent ročně? Dostanou velkou půjčku, ale nezbyde jim jediný člověk, který by ji mohl využít. Pojďme to bohatství tam rozložit.“ Existovala jen jediná osoba, která dokázala takovou naléhavou žádost prosazovat lépe, ale Viera tady nebyla.

„Dobře, dobře, Danny, spojíme se s tebou. Pošli mi nějaký materiál.“ Tak, jako se zavírají okvětní lístky květin na noc, obklopí ochranka opět neprodyšně člena Kongresu a včelka Danny odletí pryč, aby sbírala nektar jinde.

Kongres, to byl ekosystém stejně tak komplikovaný jako ten, co existoval ve vodách oceánu. Jak Danny lovil ve vodách kuloárů, sledoval pulzující činnost okolo sebe.

Pravdivým obrazem svého titulu byli „pohůnci“, kteří všude popostrkovali své členy, aby dodržovali stranickou linii. V

kancelářích těchto pohůnků, jak Buchanan věděl, se neustále žhavily telefony se stejným záměrem. Poslíčkové pobíhali po chodbách a hledali lidi důležitější, než byli oni sami.

Malé skupinky lidí se tísnily ve výklencích předsálí a probírali důležité záležitosti se slavnostně vážnými, sklíčenými výrazy v obličejích. Muži i ženy se tlačili do přeplněných výtahů v naději, že ukradnou několik převzácných vteřinek členovi Kongresu, jehož podporu zoufale potřebovali. Členové Kongresu rozmlouvali jeden s druhým a pokládali tak základ pro budoucí jednání či ověřovali platnost dohod již uzavřených. Všechno to bylo chaotické, a přesto to v sobě mělo jistý řád. To, jak se lidé spojovali do dvojic a opět rozdělovali jako ruce jakýchsi robotů okolo kusů kovu na běžícím výrobním pásu. Dotkni se jednoho a hurá na další. Danny si troufal říci, že jeho práce byla stejně vyčerpávající, jako když přichází dítě na svět. A přísahal by, že je radostnější než skok z letadla volným pádem. Ten člověk jí zcela propadl. Stýskalo by se mu po ní.

„Ozvete se mi?“ byla typická otázka na rozchodnou s každým poradcem nějakého člena Kongresu.

„Ale ovšem, můžete se spolehnout,“ byla zase typická odpověď každého jednotlivého poradce.

A samozřejmě žádný se nikdy neozval. Zato jim opět zavolal on. Znovu a znovu, dokud je nedostal. Prostě jste stříleli ze své flinty nazdařbůh, a doufali jste, že někoho zasáhnete a kulka v něm uvízne.

Poté Buchanan strávil několik minut s jedním ze svých „mála vyvolených“ a probíral s ním formulaci, kterou Buchanan chtěl vložit do řádky dodatku v posudku návrhu zákona. Téměř nikdy nikdo nečetl znění posudku, a přesto právě v monotónních podrobnostech bylo možné dosáhnout důležitých věcí. V tomto případě by formulace napověděla výkonným ředitelům Agentury pro mezinárodní rozvoj, jak přesně se má fond, schválený odpovídajícím zákonem, použít.

Potom, co bylo dosaženo znění podle Buchananových představ, odškrtl si v duchu tuhle položku na seznamu a vydal se dál na lov dalších členů obou komor Kongresu Spojených států. Za léta praxe se Buchanan snadno orientoval v labyrintu budov úřadů Senátu i Sněmovny reprezentantů, kde se někdy i veteráni z řad zákonodárců dokázali ztratit. Jediné další místo, kde strávil tolik času jako tady, bylo v budově samotného Kapitolu. Očima mířil tu vpravo tu vlevo a jeho pohled utkvěl na každém, koho zahlédl, na členech štábu kongresmanů i na dalších lobbistech. Rychle v duchu prováděl výpočty, zda ta která osoba by mohla být nápomocna jeho věci, či nikoli. A pravidlo znělo, že jakmile jste vstoupili se členy Kongresu do jejich kanceláří, či je zastihli na chodbách, raději jste měli být připraveni hned spustit s tím, co máte na srdci. Měli spoustu práce, často je kdekdo obtěžoval a mysleli na dalších pět set věcí najednou.

Naštěstí Buchanan dokázal stručně podat ty nejsložitější záležitosti několika větami, což bylo umění, ve kterém se stal živou legendou. Členové Kongresu, kteří byli neustále obléháni ze všech stran nejroztodivnějšími zájmy, tuto dovednost přímo vyžadovali. A Danny navíc ovládal umění hovořit o záležitosti svého klienta velice procítěně. To všechno během dvou minut za pochodu přeplněnými chodbami nebo jako sardinka vecpaný ve výtahu nebo, měl-li obzvláště velké štěstí, během dlouhého letu letadlem.

Zastihnout ty opravdu mocné členy Kongresu bylo to nejdůležitější. Podařilo-li se mu přimět mluvčího dolní sněmovny, aby vyjádřil svou podporu jednomu z jeho návrhů zákona, třebaže zcela neformálně, využil toho Buchanan jako páky, aby získal na svou stranu i ty členy sněmovny, kteří se ještě nerozhodli, kam se přiklonit. To někdy postačilo.

„Je u sebe, Doris?“ zeptal se Danny, když vstrčil hlavu do kanceláří jednoho z členů Kongresu, a očima pozorně sledoval starší, mateřsky vyhlížející ženu, která tu dělala sekretářku ve věcech sjednávání schůzek, jednu ze zdejších nejstarších zaměstnankyň.

„Za pět minut odjíždí, Danny, aby stihl letadlo.“

„To je skvělé, protože já potřebuju jen dvě minutky a ty tři zbývající si schovám pro tebe. Stejně radši mluvím s tebou. Pánbůh požehnej Steveovi, ale ty rozhodně víc lahodíš oku, drahoušku.“

Dorisin plný obličej se usměvavě zašklebil. „Ty lichotníku jeden.“

A tak dostal své dvě minuty u kongresmana Steva.

Příští Buchananova zastávka se konala v kuloárech, kde si zjistil, který ze senátních výborů byl určen pro projednávání řady návrhů zákonů, o které se zajímal.

Existovaly totiž výbory, jež byly z hlediska zákonodárné působnosti nadřazené, případně byly v podřízeném postavení a někdy, v řídkých případech, se dva výbory překrývaly v závislosti na tom, čeho se týkal ten který návrh zákona. Jednoduše určit, pod koho který návrh zákona spadá, a v jakém pořadí důležitosti ten který výbor byl, byla obrovská, neustále se měnící skládanka, kterou lobbisté museli stále dávat dohromady. Často to byl úkol k zešílení a nikdo v tom neuměl chodit lépe než Danny Buchanan.

V průběhu onoho dne se Buchanan vnutil, tak jako vždy, do kanceláří členů Kongresu se svou zásobou informací „k prostudování později“ a se shrnutími dané záležitosti, což budou štáby těchto zákonodárců potřebovat, aby poučili své šéfy, o co zde kráčí. Pokud by vznesli doplňující dotaz nebo obavu, ihned by našel patřičného znalce, a to bez sebemenšího odkladu. Buchanan každou svou jednotlivou schůzku vždy končil tou nejdůležitější otázkou: „Kdy budu moci zase přijít?“ Jestliže by nedostal v odpověď konkrétní datum, už se mu ani jeden neozve. Byl by zapomenut, jeho místo by zaujalo sto dalších, kteří stejně tak vášnivě promlouvali v zájmu svých klientů.

Pak strávil pozdní odpoledne jednáním s dalšími klienty, které obvykle měla na starosti Viera. Vyslovil omluvy a povšechná vysvětlení její nepřítomnosti. Co taky jiného mohl dělat?

Poté Danny pronesl několik postřehů na semináři o hladovějících světa sponzorovaném odbornou veřejností a pak rychle zpátky do své kanceláře, odkud musel ještě obtelefonovat jednak zaměstnance kanceláří členů Kongresu kvůli mnoha nejrůznějším bodům programu, o kterých se mělo hlasovat, jednak některé charitativní organizace, aby získal jejich sdruženou podporu. Sjednal si několik večeří, zamluvil několik cest do zahraničí zároveň s lednovou návštěvou Bílého domu, kde osobně představí prezidentovi nového šéfa mezinárodní organizace pro práva dětí. Jednalo se o skutečný převrat, který nejspíš vyvolá trochu zdravé publicity, v což Buchanan a organizace, jež podporoval, pevně doufali. Vždyť po tom, aby získali podporu některých slavných osobností, pásli takřka bez ustání. Viera v tom uměla obzvláště dobře chodit. Novináři se jen sporadicky zajímali o chudé z dalekých krajů, ale stačí přivést hollywoodskou superhvězdu a místo vyhražené tisku bude praskat ve švech. Tak už to v životě chodí.

Pak Buchanan strávil nějakou dobu tím, že pracoval na dokumentu, nazývaném náležitě byrokratickou mluvou – Registrace agenta pro zahraniční aktivity. Zpracovával se každé čtvrtletí, a to mu skutečně pořádně lezlo krkem.

Obzvláště proto, že musel každou stránku zaslanou Kongresu

označit

hrozivým

razítkem

„zahraniční

propaganda“, jako kdyby byl nějaký potenciální agent Japonců za druhé světové války, vyzývající v rozhlase ke svrhnutí vlády Spojených států, ačkoliv, jak tomu bylo v Dannyho případě, prodával jen svou duši, aby získal trochu zrní na osev a sušené mléko.

Ještě stačil namasírovat po telefonu několik dalších ušních bubínků a prostudovat několik set stránek instruktážního materiálu, než se rozhodl, že pro tento den skončí. Okouzlující den v životě jednoho typického washingtonského lobbisty, který obvykle končil tím, že se svalil do postele, až na to, že dnes mu tento luxus dopřán nebyl. Místo toho vězel v tomhle hotelu ve středu města, kde se zúčastňoval dalšího kola získávání fondů pro politické účely, a důvod, kvůli kterému se to konalo, stál v opačném rohu místnosti, usrkával ze sklenky bílého vína a tvářil se nanejvýš znuděně.

Buchanan se vydal přes místnost k němu.

„Vypadáš, jako kdybys potřeboval něco silnějšího než bílé víno,“ prohlásil Danny.

Senátor Russel Ward se otočil a úsměv se mu rozlil po tváři, když spatřil Buchanana. „Je moc příjemné zahlédnout poctivou tvář v tom moři neřesti, Danny.“

„Co kdybychom vyměnili tohle místo za Monocle?“

Ward položil sklenku na stůl. „To je ta nejlepší nabídka, kterou jsem za celý den dostal.“

27

Monocle byla restaurace, která už po léta stála na straně, kde se na Kapitolu nacházel Senát. Restaurace a budova, v níž sídlila policie, jež měla na starosti tuto nejvýznamnější lokalitu ve Spojených státech, a budova, která kdysi sloužila instituci zabývající se přistěhovalci a udělováním občanství, byly jediné stavby, které v této části města zbyly z celé dlouhé řady nízkých budov, jež tu kdysi stávaly. Monocle byl oblíbeným místem setkání politiků, lobbistů a jiných vysoce postavených lidí, kde se scházeli k obědům, večeřím či jen tak na skleničku.

Ředitel restaurace přivítal Buchanana i Warda jmény a zavedl je ke stolu pro dva v rohu, aby měli soukromí.

Zařízení bylo konzervativní a stěny vyzdobeny tolika fotografiemi bývalých i současných politiků, že by se jimi dal zcela zaplnit památník George Washingtona. Jídlo bylo dobré, a přesto sem lidé nechodili za požitky, které skýtal jídelní lístek. Přicházeli se sem ukázat, uzavírat obchody a mluvit o práci. Ward a Buchanan tu byli pravidelnými hosty.

Objednali si pití a chvilku pročítali jídelní lístky.

Zatímco Ward studoval ten svůj, Buchanan si senátora pozorně prohlížel.

Russellu Wardovi se říkalo Rusty, co Buchanan pamatoval. A to už bylo hodně dlouho, neboť tito dva spolu vyrůstali. Jako předseda vybraného senátního výboru pro tajnou službu měl Ward velmi silný vliv na dobré bytí – nebo nebytí, všech agentur se zvláštním posláním v zemi.

Byl bystrý, politicky mazaný, čestný, tvrdě pracoval a pocházel z velmi zámožné rodiny ze Severovýchodu, která přišla o svůj majetek v době, když byl Ward ještě mladík.

Odešel do hlavního města Severní Karolíny Raleigh a metodicky si budoval kariéru ve veřejné správě. Byl starším senátorem za tento stát, jehož obyvatelé ho zbožňovali.

Podle Buchananova systému klasifikace by byl Rusty Ward naprosto jednoznačně označen visačkou Věřící. Byl důvěrně seznámen s každou politickou hrou, která se kdy odehrála.

Znal všechny osobní příběhy každého v tomto městě. Znal silné stránky lidí, a co bylo ještě důležitější, i jejich slabosti.

Po tělesné stránce byl ten člověk naprostá troska, to Buchanan věděl, měl zdravotní problémy počínaje cukrovkou a prostatou konče. Zato duševně byl Ward stále svěží jako zamlada. Ti, kdo podcenili všestranný intelekt tohoto člověka kvůli nemocem a jeho nevalné tělesné schránce, se všichni dožili chvíle, kdy toho trpce litovali.

Ward vzhlédl od svého jídelníčku. „Něco zajímavého na tvém dvorku v těchto dnech, Danny?“

Wardův hlas byl hluboký a zvučný, s tak nádherným jižanským přízvukem, že všechny stopy po polykaných slabikách typické pro severovýchodní dialekt se už dávno vytratily. Buchanan by mohl sedět a poslouchat toho člověka celé hodiny. A také to už při mnoha příležitostech udělal.

Buchanan bezstarostně odpověděl: „Vše při starém, vše při starém. A co ty?“

„Dnes ráno jsem měl zajímavé slyšení. Senát versus zpravodajská služba. CIA.“

„Opravdu?“

„Slýcháš někdy o sebejistém pánovi jménem Thornhill?

Robert Thornhill?“

Buchananův výraz zůstal nezaujatý. „Nemůžu říct, že bych toho pána vůbec znal. Pověz mi o něm.“

„Patří tam k jedněm z těch starých mocných. Přidružený výkonný operační ředitel. Mazaný, lstivý, lže, jako když tiskne. Nedůvěřuju mu.“

„Podle toho, co říkáš, bys ani neměl.“

„Musím tomu muži ale něco přiznat. Vykonal úžasný kus práce, přečkal řadu ředitelů CIA. Opravdu sloužil své zemi mimořádně dobře. Patří tam u nich ke skutečné legendě. Víceméně ho nechají, aby si dělal, co chce, právě kvůli jeho zásluhám. Takový přístup je ovšem nebezpečný.“

„Opravdu? Vypadá to, že je to vlastenec se vším všudy.“

„To je právě to, co mi dělá starosti. Lidé, kteří si myslí sami o sobě, že jsou skutečnými vlastenci, mívají sklon být až fanatičtí. A fanatici, podle mého soudu, nemají k šílencům moc daleko. Dějiny nám už přinesly příkladů až dost.“ Ward se ušklíbl. „Dnes zase přišel, aby tam ty své voloviny přednášel. Tvářil se tak samolibě, že jsem se rozhodl, že ho musím trochu vytahat za ucho.“

Buchanan se zatvářil velice dychtivě: „A jak jsi to provedl?“

„Zeptal jsem se ho na komanda smrti.“ Ward se odmlčel a na chvilku se rozhlédl okolo sebe. „Měli jsme už se CIA kvůli tomu nějaké problémy kdysi. Financují tyhle malé vzpurné skupinky, vybaví je a vycvičí, pak je nechají volně běžet, jako starého mývala. A tihle lidi potom, na rozdíl od dobráka mývala, jdou a provádějí věci, které se nepředpokládaly, že udělají. Alespoň ne podle oficiálních pravidel CIA.“

„Co na to řekl?“

„No, to neměl v těch svých papírech. Probíral se svou instruktážní knížečkou, jako kdyby se z ní snažil vytřepat malý oddíl ozbrojených chlapů.“ Ward se ze srdce zasmál.

„Pak mě zahrnul nějakými odbornými žvásty, které se obsahem rovnaly nule. Řekl, že ‚nová‘ CIA je pouhým sběratelem a analyzátorem informací. Když jsem se ho zeptal, zda připouští, že se ‚starou‘ CIA nebylo něco v pořádku, myslel jsem, že snad přeleze stůl a vrhne se na mě.“ Ward se opět zasmál. „Vše při starém, vše při starém.“

„Takže co teď má za lubem, že tě to tak nadzvedlo?“

Ward se usmál. „Snažíš se ze mě dostat utajované skutečnosti?“

„Samozřejmě.“

Ward se opět rozhlédl okolo sebe a pak se naklonil dopředu a tiše promluvil. „Zadržoval informace, co jiného?

Vždyť ty špiony znáš, Danny, chtějí stále víc peněz, ale jak jim začneš klást otázky, co s těmi penězi dělají, jémine, vyvádějí, jako kdybys jim zabil matku. Ale co jiného mám dělat, když mi generální inspektor CIA předkládá zprávy, které mají na sobě tolik zatracených úprav, že ten kus papíru vypadá, že je celý začerněný? Tudíž jsem na to pana Thornhilla upozornil.“

„Jak na to reagoval? Vypěnil? Nebo to s ním nehlo a zůstal, jako když se ho to netýká?“

„Proč se o něj tak zajímáš, Danny?“

„Tys s tím přišel, Rusty. Nedávej mi vinu za to, že mi tvá práce připadá fascinující.“

„No, nechal se slyšet, že ty zprávy musejí být cenzurovány, aby se uchránila totožnost zdrojů CIA. Že to bylo velmi dobré spojení a že agentura udělala to nejlepší, co se dalo. Povídám na to, že mi to spíš připadá, jako když si má vnučka hraje nebe peklo ráj. Protože se nedokáže do všech políček trefit, tak některá vynechává úmyslně. Pak jsem mu pověděl, že je to zatraceně mazaný. Ale jen když to dělají malí haranti.

No ale všechna čest. To, o čem mluvil, mělo hlavu a patu. Řekl, že je to deziluze se domnívat, že svrhneme nějakého pevně usazeného diktátora pouhými satelitními snímky a vysokorychlostními modemy. Potřebujeme prý staromódní prostředky na zemi. Potřebujeme své lidi uvnitř jejich organizací, uvnitř jejich nejuzavřenějších kruhů. Tak jedině můžeme vyhrát. To dost dobře chápu. Ale ta nadutost toho člověka, ta mě dovádí k zuřivosti. A jsem přesvědčený, že i kdyby Robert Thornhill neměl vůbec žádný důvod lhát, stejně by pravdu nemluvil. Má takový malý fígl, že zaťuká perem o stůl a jeden z jeho poradců předstírá, že mu něco šeptá do ucha, aby tak získal pár minut a nějakou tu lež si vymyslel. Celé ty roky používá tentýž signál. Mám za to, že si myslí, že jsem nějaký koňský ocas, který na to stejně nikdy nepřijde.“

„Spíš bych věřil, že tenhleten Thornhill je chytřejší, než aby tě podceňoval.“

„Ale ano, je dobrý. Musím přiznat, že při dnešním klání strhl jazýček vah na svou stranu. Chci říct, že z toho člověka nemusí vypadnout absolutně nic, a přesto ty jeho prázdné řeči budou znít tak silně a šlechetně jako desatero božích přikázání. A když ho někdo zažene do kouta, vytasí se s tlacháním o národní bezpečnosti a přitom počítá s tím, že to všechny vyděsí k smrti. Podtrženo a sečteno, slíbil, že dostanu odpovědi na všechny své otázky. A já ho ujistil, že se těším na spolupráci s ním.“ Ward se maličko napil vody.

„Jo, dneska odešel vítězně. Jenže vždycky tu je nějaké zítra.“

Číšník jim přinesl pití a oni si objednali jídlo. Buchanan se pustil do své skotské se sodou, zatímco Ward do sebe nasával vůni bourbonu, čistého.

„Copak dělá tvá lepší polovička? Viera někde vysedává do noci kvůli tomu, aby si na nás ubohých, bezbranných volených zástupcích lidu nějaký váš klient schladil žáhu?“

„Abych řekl pravdu, přesně v tuhle chvíli se domnívám, že je někde mimo město. Z osobních důvodů.“

„Doufám, že to není nic vážného.“

Buchanan pokrčil rameny. „Porota se ještě radí. Jsem si jist, že si s tím Viera poradí.“ Ale kde teď asi může být?

zauvažoval v duchu znovu.

„Řekl bych, že patříme všichni tři k těm, co katastrofy přežívají. I když nevím, jak ještě dlouho to tahle má mrtvolná tělesná schránka se mnou vydrží.“

Buchanan pozvedl skleničku. „Přežiješ nás všechny tak praví Danny Buchanan.“

„Bože, jen to ne.“ Ward se na něj pronikavě zadíval. „Je těžké uvěřit, že už to je čtyřicet let, co jsme opustili brány Bryn Mawr. Víš, někdy ti závidím, žes vyrostl v tom bytečku nad naší garáží.“

Buchanan se usmál. „To je legrační, já jsem žárlil na tebe, že vyrůstáš tam nahoře ve vile se všemi těmi penězi, zatímco moje rodina vám dělá slouhy. Takže z kterého z nás teď mluví alkohol?“

„Jseš ten nejlepší přítel, jakého jsem kdy měl.“

„A jak jistě víte, senátore, ten pocit je vzájemný.“

„Daleko pozoruhodnější ale na tom celém je, žes mě ani jednou v životě o nic nepožádal. A zatraceně dobře víš, že sedím v několika výborech, které by mohly tvé věci prospět.“

„Chtěl bych se vyhnout tomu, aby to vypadalo nepatřičně.“

„Tak to musíš být jediný v tomhle městě,“ uchechtl se tiše Ward.

„No, řekněme, že naše přátelství je pro mě dokonce důležitější než to.“

Ward promluvil tiše. „Nikdy jsem se ti o tom nezmínil, ale to, co jsi řekl na pohřbu mojí matky, mě zasáhlo hodně hluboko. Přísahám, že si myslím, že jsi ji znal líp než já.“

„Byla to třída. Naučila mě všechno, co jsem kdy potřeboval vědět úplně o všem. Zasloužila si velkolepé rozloučení. A to, co jsem řekl, ani z poloviny nevyjádřilo všechno.“

Ward se zahleděl do své skleničky. „Kdyby si tak můj nevlastní otec užíval dědictví po mé rodině a nesnažil se hrát si na byznysmana, byli bychom mohli majetek udržet, a on by si nebyl musel kulkou z pušky ustřelit hlavu. Jenže pak bych si možná celé ty roky nemohl hrát na senátora, kdybych měl co rozhazovat.“

„Kdyby víc lidí hrálo tu hru tak jako ty, Rusty, celá země by na tom byla daleko líp.“

„Nechtěl jsem si říkat o kompliment, ale stejně bylo milé, cos teď řekl.“

Buchanan bubnoval prsty do stolu. „Je to pár týdnů, co jsem na ta stará místa zajel.“

Ward překvapeně zvedl hlavu. „Proč?“

Buchanan pokrčil rameny. „Ani dost dobře nevím. Byl jsem nedaleko, zbylo mi trochu času. Moc se to tam nezměnilo. Je tam pořád krásně.“

„Nebyl jsem tam od té doby, co jsem odešel na vysokou. Ani nevím, kdo to teď vlastní.“

„Nějací mladí manželé. Zahlédl jsem tu ženu s dětmi skrz bránu, když si hrály na předním trávníku. Asi nějaký investiční bankéř nebo internetový magnát. Nápad a deset dolarů v kapse včera a nažhavená společnost a sto milionů v cenných papírech dneska.“

Ward pozvedl skleničku. „Bůh žehnej Americe.“

„Kdybych byl tehdy ty peníze měl, tvá matka by byla o ten dům nepřišla.“

„Já vím, Danny.“

„Ale všechno se děje z nějakého důvodu, Rusty. Jaks říkal. Ty by ses byl možná nedal na politiku. A přitom jsi udělal pořádnou kariéru. Mám tě ve škatulce Věřící.“

Ward se usmál. „Ten tvůj malý klasifikační systém mně vždycky vrtal hlavou. Máš to všechno někde napsané? Rád bych to porovnal s vlastními závěry o svých ctihodných souputnících a kolegyních.“

Buchanan si poklepal na čelo: „Všechno to mám uložené tady.“

„Všechno to zlato je uloženo v hlavě jediného člověka.

Je to škoda.“

„Však ty taky víš všechno o všech v tomhle městě.“

Buchanan se odmlčel a pak tiše dodal: „Takže co vlastně víš o mně?“

Zdálo se, že ta otázka Warda zaskočila.

„Jen mi nechtěj namluvit, že největší lobbista na světě trpí pochybnostmi o sobě samém. Myslel jsem si, že kniha o Danielu J. Buchananovi je o neotřesitelné sebedůvěře, encyklopedickém mozku a pronikavém náhledu do psychologie těch prodejných politiků a jejich vrozených slabin, které by mimochodem dokázaly naplnit i Pacifik.“

„Každý má své pochybnosti, Rusty, dokonce i lidé jako jsi ty a já. Taky proto asi jsme to vydrželi tak dlouho.

Centimetr od kraje. Smrt může přijít každou minutu, jakmile přestaneš být na stráži.“

Tón, jakým to řekl, způsobil, že Wardoví se rázem z tváře vytratil pobavený výraz. „Je něco, o čem by sis chtěl popovídat?“

„Ani za miliony let,“ řekl Buchanan a náhle se usmál.

„Jestli začnu vyprávět tu svou povídačku někomu, jako jsi ty, a vyklopím ti všechna svá tajemství, pak si budu muset jít postavit tu svou limonádu někam jinam a začít znovu. A na to už jsem až moc starý.“

Ward se opřel o měkké polstrování židle a zkoumavě si svého přítele prohlížel. „Co tě nutí to dělat, Danny? Peníze určitě ne.“

Buchanan přikývl na souhlas. „Kdybych to dělal výlučně pro ty prachy, už bych byl odešel před deseti lety.“

Dopil poslední zbytek ve své skleničce a podíval se směrem ke dveřím. Tam stál italský velvyslanec a jeho nepřehlédnutelná tělesná stráž spolu s několika vysokými úředníky Kongresu a několika senátory a třemi ženami v krátkých černých šatech, které vypadaly, že byly na ten večer najmuty. Monocle se teď zaplňoval tolika vysoce postavenými lidmi, že jste si těžko mohli odplivnout, aniž byste se strefili do nějakého politického hlavouna či někoho podobného. A ti všichni chtěli být pány světa. A všichni chtěli, abyste jim ten svět předložili na talíři. Byli odhodláni vás vycucnout, nenechat ani ždibíček, a ještě vás pak nazvat přítelem. Buchanan znal všechny sloky téhle písně.

Danny zvedl oči ke staré fotografii na stěně. Plešatý muž s nosem jako zobák, zarputilým výrazem a hrůzu nahánějícím pohledem na něj shlížel z výšky. Nyní už byl dávno po smrti, avšak ve své době býval nejmocnějším mužem ve Washingtonu. A nejobávanějším. Jak se zdálo, moc a strach zde šly ruku v ruce. A teď si Buchanan nedokázal ani vybavit, jak se ten muž jmenoval. Nemluvilo to samo za sebe?

Ward odložil svou skleničku. „Myslím, že to vím.

Mnohé tvé případy se během let staly dobročinností. Chceš zachraňovat svět, o který se jen málokdo stará. Jsi opravdu jediným lobbistou, o němž vím, že tohle dělá.“

Buchanan zavrtěl hlavou. „Něco jako chudý irský mládenec, který se vyšplhal nahoru svou vlastní zásluhou a nadělal velký prachy a pak prohlédl a užívá doby, kdy mu štěstí přeje k tomu, aby pomáhal těm méně šťastným? Sakra, Rusty, mě spíš popohání strach než altruismus.“

Ward se na něj zvědavě podíval. „Jak tomu mám rozumět?“

Buchanan se posadil velice vzpřímeně, dlaně stiskl k sobě a odkašlal si. Ještě nikdy se o tom nikomu ani nezmínil. Dokonce ani Vieře ne. Možná že už k tomu nadešel čas. Bude samozřejmě vypadat jako šílenec, ale Rusty si to alespoň nechá pro sebe.

„Víš, mám takový sen, co se mi vrací. V tom snu Amerika stále více bohatne a tloustne. Je to země, kde hráč dostává sto milionů dolarů, aby bouchnul do balonu, filmová hvězda vydělává dvacet milionů, aby hrála v nějakém škváru, a modelka dostane deset milionů, aby se prošla ve svém spodním prádle. Kde nějaký devatenáctiletý může vydělat miliardu dolarů s přednostním právem na koupi cenných papírů tím, že použije internet, aby nám prodal věci, které nepotřebujeme, ještě rychleji než kdy jindy.“ Buchanan se odmlčel a chvíli se upřeně díval do prázdna. „A kde lobbista si vydělá tolik, že si může koupit vlastní letadlo.“ Znovu stočil pozornost na Warda. „Neustále hromadíme bohatství světa. Když se nám někdo postaví do cesty, rozdrtíme ho stem nejrůznějších způsobů, zatímco jim prodáváme poselství té úžasně krásné Ameriky. Jediné světové velmoci, která zbyla, nebo snad ne?

Pak se pomaličku zbytek světa probudí a prohlédne nás – uvidí, co jsme zač: podvodníci. A začnou se na nás vrhat.

Přijíždějí na prámech, ve starých vrtulových letadlech a bůhví v čem ještě. Ti první po tisících, potom po milionech a pak po miliardách. A vyhladí nás. Nacpou nás do nějaké roury a spláchnou nadobro. Tebe, mě, hráče baseballu, filmové hvězdy, modelky, Wall Street, Hollywood i Washington. Zemi skrz naskrz pokryteckou.“

Ward na něj zíral s očima doširoka otevřenýma. „Bože můj, je to sen, nebo noční můra?“

Buchanan po něm šlehl nepřívětivým pohledem. „To mi řekni ty.“

„Je to tvoje vlast, miluj ji, nebo ji opusť, Danny. V tom hesle je kus pravdy. Tak špatní nejsme.“

„Ale také odsáváme neodpovídající díl bohatství a energie, co je jí na světě. Zamořujeme zemi víc než kterákoli jiná země. Svévolně ničíme hospodářství cizích zemí a nikdy se neohlížíme zpátky. A přesto z mnoha velkých i malých důvodů, které zkrátka nedokážu vysvětlit, svou vlast opravdu miluju. Proto mě tahle noční můra tolik nahání strach. Já nechci, aby se to stalo. Ale je stále těžší a těžší zachovat si nějakou naději.“

„Jestli je to tak, proč to tedy děláš?“

Buchanan se opět zadíval na tu starou fotografii na stěně a řekl: „Chceš slyšet něco jadrného, nebo filozofického?“

„A co takhle pravdu?“

Buchanan se podíval na svého starého přítele. „Hluboce lituju toho, že jsem nikdy neměl děti,“ začal pomalu a pak se odmlčel. „Jeden můj dobrý přítel má tucet vnoučat.

Vyprávěl mi o třídních schůzkách, na které chodíval do základní školy své vnučky. Ptal jsem se ho, proč se něčím takovým nechal otravovat. Vždyť to je věc jejích rodičů, povídám mu. A víš, co mi na to řekl? Že při tom, jak to dnes na světě chodí, všichni musíme myslet na věci, které překračují délku našeho života. A ve skutečnosti i délku života našich dětí. Je to naše právo. Naše povinnost, povídá mi ten můj kamarád.“

Buchanan si uhladil ubrousek. „Takže je možné, že dělám to, co dělám, protože počet světových tragédií převažuje jeho štěstí. A to prostě není správný.“ Znovu se odmlčel a oči mu zvlhly.

„Jinak nemám ani to nejmenší ponětí.“

28

Brooke Reynoldsová právě končila modlitbu před večeří a pak se všichni pustili do jídla. Před deseti minutami vrazila do dveří, rozhodnuta povečeřet se svou rodinou. Její pravidelná pracovní doba v FBI byla od osmi patnácti ráno do pěti odpoledne. To byl ten největší vtip u federálky – pravidelná pracovní doba. Převlékla se ještě do džínsů a mikiny a přezula si boty bez podpatku z jemné kůže za pohodlné Reeboky. Reynoldsové dělalo velkou radost, když jim na všechny talíře mohla nandat plné sběračky zeleného hrášku a bramborové kaše. Rosemary nalila dětem mléko, zatímco její dospívající dcera Theresa pomáhala tříletému Davidovi nakrájet si maso. Bylo to milé, klidné rodinné setkání, které si Reynoldsová navykla s láskou opatrovat a kvůli kterému dělala všechno možné, jen aby se mohlo opakovat večer co večer, i kdyby to mělo znamenat, že bude muset ještě znovu odejít do práce později.

Reynoldsová vstala od stolu a nalila si skleničku bílého vína. Zatímco polovina jejího mozku se soustředilo na to, aby našla Vieru Lockhartovou a jejího nového společníka Lee Adamse, druhá půlka se dívala dopředu v očekávání příchodu Halloweenu, do kterého už chyběl necelý týden.

Sydney, její šestiletá dcera, se naprosto pevně rozhodla, že se už druhý rok za sebou přestrojí za Disneyova oslíka Iáčka. David chtěl být skákací tygr, což byla postava, jež dítěti, které bylo v neustálém pohybu, bezvadně sedla. A pak hned přijde Díkůvzdání, což bude možná spojeno s výletem za jejími rodiči na Floridu, jestli si na to ovšem bude moci najít čas. A pak Vánoce. Letos Brooke vezme děti, aby navštívily Santa Clause. Loni to nestihla kvůli, jak jinak – záležitostem ve federálce. Letos vytáhne svou 9mm pistoli na kohokoli, kdo by jí chtěl zabránit sejít se s pomocníky Santa Clause. Byl to, celkem vzato, dobrý plán, jen kdyby se jí podařilo se podle něj řídit. Vymyslet dobrý program bylo snadné, jen jeho provedení bylo často jako klíč, který vypadne ze zámku.

Když zatlačila korkovou zátku zpátky do lahve, smutně se rozhlédla kolem sebe na domov, který už jí velice brzy přestane říkat paní. Její synek i dcerka už vycítili, že se ta změna blíží. David už víc jak týden neprospal celou noc bez probuzení. Brooke, která přicházela domů po patnácti hodinách práce, držívala třesoucího se a naříkajícího chlapce v náručí ve snaze jej uklidnit a houpáním znovu uspat.

Snažila se ho ujistit, že věci budou zase dobré, i když sama si tím vůbec nebyla jista, a kdo by také v její kůži byl.

Někdy bylo hrůzostrašné být rodičem, zvláště v průběhu rozvodového řízení, se vší bolestí, kterou napáchalo a kterou jste mohli každý den vyčíst z tváří svých dětí. Víc než jednou přemýšlela Brooke o zastavení rozvodového řízení už jen z tohoto důvodu. Cítila však, že protahovat to jen kvůli dětem by nebylo řešení. Alespoň ne pro ni. Budou si žít lépe bez toho muže, než když žily s ním. A její bývalý, myslela si, by mohl být lepším otcem po rozvodu, než tomu tak bylo před ním. Tedy, alespoň v to může doufat. Brooke Reynoldsová prostě nechtěla své děti zradit.

Právě teď zachytila ustrašený pohled své dcerky Sydney a usmála se na ni tak upřímně, jak to jen dokázala. Sydney bylo šest, ale Brooke někdy připadalo, že už jí táhne na šestnáct, tak byla na svůj věk zralá. Až z toho Brooke jímala hrůza. Všechno jí docházelo, nic, co mělo nějakou důležitost, jí neušlo. Reynoldsová nikdy v životě nevyšetřovala podezřelého tak důkladně, jak Sydney vyslýchala svou matku skoro denně. Dítě se snažilo jít do hloubky, aby pochopilo, co se děje, co je v budoucnu čeká, a Brooke na to neměla připravené žádné odpovědi.

Více než jednou našla Sydney, jak drží svého plačícího bratra pozdě v noci v jeho postýlce a pokouší se ho ukonejšit, zbavit ho jeho strachů. Brooke nedávno řekla dcerce, že není třeba, aby na sebe brala i tuhle zodpovědnost, že tu její máma vždycky bude. Její prohlášení však vyznělo hluše a Sydney měla přitom ve tváři výraz, jenž jasně napovídal, že tomu nevěří. Skutečnost, že dcera nepřijala tento fakt jako danou, neotřesitelnou pravdu, způsobil, že Brooke během pár vteřin zestárla o několik let.

Vzpomínka na vykladačku budoucnosti z ruky a její předtucha předčasné smrti se k ní vrátila a už ji neopustila.

„Kuře, jak je dělá Rosemary, to je lahůdka, viď, miláčku?“ promluvila Brooke k Sydney Děvčátko kývlo hlavou.

„Děkuju, paní,“ ozvala se Rosemary potěšeně.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptala se Sydney. Zároveň odšoupla sklenici s mlékem svého bratra kousek dál od kraje stolu. David měl totiž nadání rozlít jakoukoli tekutinu, která se mu dostala pod ruku.

Tato nepatrná ukázka mateřské péče a úzkostlivá otázka její dcery pohnuly Brooke téměř k slzám. V poslední době totiž byla v citové oblasti jednou nahoře, pak zase dole, jako na horské dráze, takže stačilo málo, aby ji to vyvedlo z rovnováhy. Usrkla si vína, neboť doufala, že jí to pomůže, aby se opravdu hořce nerozplakala. Bylo to, jako kdyby byla opět těhotná. I ty nejméně významné věci ji rozlítostnily tak, jako by šlo o věci života a smrti. Ale pak ji její zdravý selský rozum napomenul. Jednou byla máma a věci se nějak spraví. Vždyť si přece mohla dovolit ten přepych, že u nich bydlela oddaná paní k dětem. Různě posedávat a fňukat, cítit sebelítost, to nebylo žádné řešení. No tak co, jejich život sice není dokonalý, ale čí nakonec je? Pomyslela na to, čím právě teď procházela Anne Newmanová. Náhle se Brooke její problémy nezdály vůbec tak zlé.

„Opravdu je všechno v pořádku, Syd. Opravdu.

Gratuluju ti k tvému diktátu. Paní učitelka Betacková říkala, že jsi ten den zazářila.“

„Hrozně ráda chodím do školy.“

„Taky je to vidět, mladá dámo.“

Brooke se právě chtěla zase posadit, když zazvonil telefon. Měla možnost zjistit si totožnost volaného, a tak si chtěla na displeji přečíst, kdo to je. Ale nic se tam neobjevilo. Buď ten, kdo volal, měl svou identifikaci schválně zablokovanou, nebo jeho číslo nebylo v seznamu.

V duchu se rozhodovala, jestli má, nebo nemá odpovědět.

Potíž spočívala v tom, že všichni agenti FBI, které znala, neměli svá čísla v telefonním seznamu. Obvykle by ji však kdokoli, kdo byl od nich z úřadu, zavolal pomocí pípátka nebo na mobilní telefon, jejichž obě čísla jinak úzkostlivě tajila. A všechny hovory, které přicházely touto cestou, vždy brala. Pravděpodobně to byl nějaký náhodný počítačový dealer a bude jí řečeno, aby počkala, dokud si to nevezme nějaká skutečná osoba, která se jí bude snažit prodat akcie v Disney Worldu přes velký počítač. Přesto ji něco přimělo, aby vztáhla ruku a telefon zvedla.

„Haló?“

„To jste vy, Brooke?“

Hlas Anne Newmanové zněl stísněně. A jak té ženě Reynoldsová naslouchala, vycítila, že tu k násilné manželově smrti přibylo ještě něco navíc, chudák Anne, co horšího se ještě mohlo stát?

„Budu u vás za půl hodiny,“ přislíbila Reynoldsová.

Popadla kabát a klíčky od auta, ukousla si sousto chleba z krajíce, který měla na talíři a políbila obě děti.

„Vrátíš se, mami, včas, abys nám stihla přečíst pohádku na dobrou noc?“ zeptala se Sydney.

„O třech medvědech, O třech prasátkách a O třech kůzlátkách.“ David okamžitě přednesl názvy svých nejoblíbenějších pohádek před spaním, které mu máma, jeho nejoblíbenější vypravěčka pohádek na dobrou noc, vždycky četla. Sestřička Sydny měla nejraději, když ty pohádky mohla číst sama každý večer a každé slovo pečlivě vyslovovala zvlášť. Malý Davídek se teď pořádně napil mléka, hlasitě říhnul a pak se ve výbuchu smíchu, který následoval, snažil omluvit.

Brooke se usmála. Někdy, když byla unavená, jim ty pohádky vyprávěla tak rychle, že se téměř slily do jedné předlouhé věty. Prasátka si postavila domečky, medvědi šli na procházku, zatímco Mášenka se jim vkradla do doupěte a tři kůzlátka uštědřila pořádný výprask zlému vlku a žila šťastně až do smrti na své zelené pasece plné pastvy. Ta pohádková idyla nezněla tak špatně. Kde by jen tak Brooke mohla nějakou takovou koupit? A pak, když se svlékala, než šla spát, zachvátily ji obvykle návaly výčitek svědomí.

Skutečnost byla taková, že její děti odrostou a odejdou, než stačí dvakrát mrknout okem, a ona je pravidelně okrádá o tři krátké pohádky výměnou za něco tak bezvýznamného, jako je spánek. Někdy bylo lepší raději moc nepřemýšlet. Brooke kdysi patřila k takovým těm vždy dokonale připraveným studentkám, a navíc byla perfekcionistka. Bylo však výsměchem použít v jejím případě označení „dokonalý rodič“. Bylo by to do nebe volajícím protiřečením.

„Udělám, co bude v mých silách. Slibuju.“

Zklamaný výraz na dceřině tváři donutil Brooke se otočit a vyrazit z jídelny. Zastavila se v malém pokojíku v prvním patře, který sloužil jako její pracovna. Z vrchní zásuvky skříňky vyndala objemnou těžkou kovovou krabici, kterou odemkla. Vyndala z ní svou 9milimetrovou pistoli SIG, nabila ji novým zásobníkem, odtáhla posuvný závěr, aby do komory zasunula náboj, a zbraň zajistila. Uložila zbraň do pouzdra a byla venku ze dveří dřív, než mohla moc přemýšlet o dalším přerušeném stolování v dlouhé řadě zklamání, které už svým dětem připravila. Jistě, superžena – ta by zvládla obojí, kariéru i děti. Teď už jen kdyby se tak mohla rozdvojit. Třeba klonováním

29

Lee s Vierou si na cestě do Severní Karolíny udělali dvě zastávky, jednou na pozdní oběd v útulném venkovském bistru a podruhé v rozsáhlém nákupním středisku, už na jihu Virginie. Lee si na billboardu na dálnici totiž všiml reklamy informující o jednotýdenní výstavě střelných zbraní.

Parkoviště bylo přeplněno velkými obytnými dodávkami, terénními vozy a auty s tlustými pneumatikami a motory, které se jim klubaly zpod kapoty. Někteří z mužských návštěvníků měli na sobě úplné oblečení pro jezdce rodea, včetně kožených legin, jiní měli trička s nápisy hlásající jejich pozoruhodně kladný vztah k milosrdné smrti a roztrhané džínsy. Američané všech společenských tříd zjevně milují pistole a revolvery.

„Proč tady?“ zeptala se Viera, když Lee slezl z motorky.

„Zákony ve státě Virginie vyžadují, aby prodejci zbraní s licencí si ověřili minulost lidí, kteří se pokoušejí koupit si od nich zbraň,“ vysvětloval. „Musíš vyplnit formulář, mít povolení k nošení zbraně a dva různé průkazy totožnosti.

Ale ten zákon se nevztahuje na výstavy zbraní. Jediné, co na tobě chtějí tady, jsou prachy. Které, jen tak mimochodem, potřebuju.“

„Musíš opravdu nějakou zbraň mít?“

Upřeně se na ni zadíval, jako kdyby se právě vyklubala z vejce. „Všichni, kteří po nás jdou, ji mají.“

Nebyla schopna oponovat téhle neúprosné logice, a tak už na to nic neřekla. Dala mu peníze a schoulila se na motorce, zatímco on vešel dovnitř. Nechá to na tomhle mužským, může si být jista, že vždycky řekne něco, co ji tne do živého.

Uvnitř si Lee koupil automatickou dvoučinnou pistoli Smith & Wesson se zásobníkem na patnáct ran, do kterého se nabíjely náboje Parabellum ráže 9 mm. To, že byla ta zbraň označena visačkou automatické pistole, bylo zavádějící. Spoušť jste museli před každým výstřelem stisknout tak jako tak. Tahle „automatická“ funkce se vztahovala k tomu, že se pistole automaticky dobíjela novým nábojem po každém stisknutí spouště. Rovněž si koupil krabici nábojů a soupravu na čištění zbraně, načež se vrátil zpátky na parkoviště.

Viera ho pozorně sledovala, když ukládal zbraň i náboje do úložného prostoru motorky.

„Teď už se cítíš bezpečněji?“ zeptala se suše.

„Přesně v tuto chvíli bych se necítil bezpečně ani na ředitelství federálky se stovkou jejích agentů, kteří by mě hlídali. Jéje, to bych rád věděl proč?“

Do Ducku v Severní Karolíně dorazili, než se snesla noc, a Viera Leea navigovala, jak se dostat k domu v rekreační zóně Pine Islandu.

Konečně zastavili před domem. Lee se zahleděl na tu obrovskou stavbu, stáhl si helmu a obrátil se k Vieře.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že to není nic velkého.“

„Ve skutečnosti si myslím, že jsi se o tom zmiňoval ty, jako o malém domku. Já jsem říkala, že je pohodlný.“

Slezla z hondy a protáhla se. Každý sval v jejím těle, a zvláště ty na zadní části, byl jako pevně svázaný do uzlů.

„Musí to mít půdorys nejmíň šest set čtverečních metrů,“ pokračoval Lee a nespouštěl oči z tříposchoďového domu, jehož fasáda byla obložena dřevěnými šindeli, měl dvojité kamenné komíny a střechu ze štípaných cedrových šindelů. Dvě široké vstupní verandy se táhly ve výšce druhého a třetího poschodí, čímž domu dodávaly atmosféru stavby vévodící nějaké bavlníkové plantáži. Štíty vybíhaly do věžiček a stěny členilo zasklené dřevěné mřížoví. Ze země kolem domu vyráželo obrovské množství trsů travin.

Lee pozoroval, jak se zároveň s vnějším osvětlením plochy před domem zapnulo automatické zavlažovací zařízení vegetace. Zpoza domu bylo možné zaslechnout dorážející vlnobití. Dům stál na konci jedné tiché slepé uličky, ačkoli až kam oko dohlédlo vpravo i vlevo odtud, byla pláž lemována stejnými monstrózními stavbami v barvě žluté, modré, zelené a šedé. I když byl vzduch teplý a poněkud vlhký, blížil se už listopad a všechny ostatní domy doslova tonuly ve tmě.

Viera řekla: „Ještě nikdy mě nenapadlo, abych se zatěžovala vypočítáváním čtvereční plochy. Pronajímám to tu od dubna až do konce září. Tím se pokryjí splátky na hypotéku a vynáší mi to čistého zisku asi třicet tisíc ročně – jen pro případ, že by tě to zajímalo.“ Sundala si helmu, rukou si projela zpocené vlasy a pokračovala: „Potřebuju nutně sprchu a něco sníst. Kuchyň by měla být zásobená.

Motorku můžeš dát do přístřešku pro auta.“

Viera odemkla hlavní dveře a vešla dovnitř, zatímco Lee zavezl hondu do jedné ze dvou kójí přístřešku a pak odnesl tašky dovnitř. Vnitřek domu byl ještě krásnější než z vnějšku. Lee byl rovněž vděčný, když viděl, že v domě je nainstalováno poplašné zařízení. Jak se zvolna procházel domem, zaregistroval do výšky se zvedající stropy, trámy z mořeného dřeva a dřevěné obložení, obrovskou kuchyň, na některých místech italské dlaždice na podlaze, a jinde zase velmi drahé koberce. Napočítal šest ložnic, sedm koupelen a objevil venkovní vířivý bazén na zadní verandě, který byl tak velký, že by do něho mohlo klidně najednou naskákat přinejmenším šest opilých dospělých. Taky tu byly tři krby, včetně jednoho plynového v hlavním apartmá. Bohatě polstrovaný rotangový nábytek se zdál být navržený tak, aby se hodil ke krátkým zdřímnutím.

Lee otevřel francouzské okno vedoucí z kuchyně, vykročil na plošinku a podíval se dolů do uzavřeného dvora.

Tam dole byl bazén ve tvaru ledviny. V zářícím osvětlení bazénu se třpytila chlorovaná voda a jí si razil cestu automatický vysavač, nasávající brouky a smetí.

Viera se k němu připojila. „Objednala jsem dnes ráno lidi, aby sem zašli a všechno uvedli do chodu. Stejně udržují ten bazén po celý rok. Už jsem se tu koupala, jak mě pánbůh stvořil, i v prosinci. Je tu báječný klid.“

„Zdá se, že v těch ostatních domech vůbec nikdo není.“

„Některé oblasti Outer Banks jsou teď pořádně zalidněné asi tak devět až deset měsíců v roce, jak jinak, je to dané tím pěkným počasím. V tomhle ročním období tu ale vždycky hrozí nebezpečí hurikánu, a tahle oblast je taky pěkně drahá. Domy se pronajímají za téměř celé jmění, a to i mimo sezonu. Pokud ovšem se nedá dohromady velká parta, která se o to podělí. Průměrná rodina se sem nenastěhuje.

Většinou touhle dobou přijíždějí majitelé. Ale když musejí děti do školy, tak to během týdne jde těžko. Takže to tu máme prázdné.“

„Prázdné já rád.“

„Bazén je vyhřívaný, jestli se chceš smočit.“

„Nevzal jsem si s sebou plavky.“

„Ty nejsi na koupání jen tak, co?“ Usmála se a moc se jí hodilo, že už byla dost velká tma a jemu nebylo pořádně vidět do očí. Kdyby se byly ty jeho dětsky modré oči na ni zadívaly přímo, byla by ho schopna strčit do bazénu, skočit tam za ním a všechno ostatní hodit za hlavu.

„Ve městě je spousta míst, kde se dají sehnat věci na plavání. Já si tady všechno nechávám, takže jsem vybavená dobře. Něco ti zítra koupíme.“

„Myslím, že si vystačím s tím, co jsem si přivezl.“

„Ty se tu nechceš moc zabydlet, vid?“

„Spíš si myslím, že na to nebudeme mít dost času.“

Viera se podívala do dálky na dřevěné chodníčky vedoucí podél pískových dun až tam, kde se zvedal a hučel Atlantický oceán. „To člověk nikdy neví. Myslím ale, že neexistuje lepší místo na spaní než na pláži. Není nad zvuk vln, které se rozbíjejí o tvoje uši a přivedou tě do nevědomí.

Doma ve Washingtonu nespím nikdy dobře. Je tam příliš mnoho věcí, které člověku straší v hlavě.“

„To je legrační, ale já tam spím docela fajn.“

Zakabonila se na něj. „Každému, co jeho jest.“

„Co je k večeři?“

„Nejdřív sprcha. Můžeš si lehnout do hlavního pokoje.“

„Tam jsi doma ty. Mně bude dobře na gauči.“

„Když je tu šest ložnic, myslím, že to postrádá smysl.

Vezmi si tu na konci chodby nahoře. Otevírá se ven na zadní verandu. A tam venku je vířivka. Chovej se jako doma.

Dokonce i bez plavek. Neboj, nebudu se koukat.“

Vešli zase dovnitř. Lee si vzal tašku a šel za ní nahoru.

Osprchoval se a vzal si čisté khaki kalhoty, mikinu a plátěnky bez ponožek, protože si je zapomněl přibalit.

Nenamáhal se tím, aby si vysušil vlasy. Přistihl se, že se na sebe dívá do zrcadla. Ten nový účes na něm zas až tak hrozně nevypadal. Vlastně mu pár let dokonce i ubral. Plácl se dlaní do pevného břicha, dokonce do zrcadla předvedl přehnanou ukázku zaťatých bicepsů.

„Jo, dost dobrý,“ pravil ke svému odrazu v zrcadle. „I kdyby byla tvůj typ, což víc než tutově není.“ Vyšel ze svého pokoje a zrovna se chystal, že sejde dolů, když se na chodbě zastavil.

Vieřina ložnice byla na druhém konci chodby. Zaslechl, že si ještě pouští sprchu. Nejspíš si dávala na čas a užívala si horkou vodu po té dlouhé jízdě. Držela se dobře, to musel uznat, ani si moc nestěžovala. Všechno tohle mu táhlo hlavou, když kráčel dál chodbou, a vtom ho najednou napadlo, že právě v tuto chvíli by Viera klidně mohla utíkat zadními dveřmi a tekoucí sprchu využít jen jako trik. Co on mohl vědět, třeba si po telefonu najala auto, které na ni teď čekalo na druhém konci uličky, a chystala se odjet a jeho tu nechat bez velké naděje na záchranu holého života. Nebyla nakonec přesně taková, jako její tatík? Neutíkala do noci, když se věci začaly hroutit?

Zaklepal na dveře její ložnice. „Viero?“ Nic se neozvalo, tak zaklepal hlasitěji. „Viero? Viero!“ Voda tekla dál. „Viero!“ zařval. Zkusil vzít za kliku. Bylo zamčeno.

Znovu zabušil na dveře a zplna hrdla ji zavolal jménem.

Lee se už chystal, že se horempádem pustí po schodech dolů, když uslyšel kroky a dveře se rozletěly. Viera tam stála, mokré vlasy jí splihle visely do obličeje, po nohou jí stékala voda, jen ručník jí velice spoře zakrýval přední část těla.

„Co je?“ dožadovala se. „Co se děje?“

Lee si uvědomil, že zírá na elegantní křivku jejích klíčních kostí a ramen a nyní zcela odhalený dlouhý krk připomínající Audrey Hepburnovou. A také na její pevné paže. Pak jeho pohled sklouzl dolů na horní partii stehen a velice rychle došel k závěru, že paže se jejím nohám zdaleka nevyrovnají.

„Co se k sakru děje, Lee?“ řekla hlasitě.

Odsekl jí na oplátku. „No, no. Jen mě napadlo, co kdybych udělal večeři já?“ Nejistě se usmál.

Nevěřícně na něj upírala zrak a zatím se u jejích nohou do koberce vsakovala kaluž vody. Jelikož se zabalila do ručníku, který byl z větší části mokrý, Vieřina malá, pevná ňadra se teď zcela zřetelně rýsovala pod tenkou, vlhkou látkou. A to byla chvíle, kdy Lee začal uvažovat o další sprše, jenže by to tentokrát byla voda tak studená, že by změnila barvu určité části jeho anatomické výbavy na barvu jeho očí.

„Tak dobře.“ A zabouchla mu dveře před nosem.

„Velice dobře,“ tiše pravil Lee dveřím.

Sešel dolů a zkoumal obsah lednice. Rozhodl se, jaký bude jídelní lístek, a začal vytahovat potraviny a nádobí. Žil sám už tak dlouho, že se jednoho dne konečně rozhodl, po letech stravování v řetězci samoobslužných restaurací Golden Arches, že by se měl raději naučit sám pořádně vařit.

Vlastně zjistil, že vaření je pro něj jakási terapie, a zcela vážně očekával, že bude žít nejmíň o dvacet let déle, když konečně zbavil své tepny všeho toho nastřádaného tuku.

Tedy alespoň dokud nepotkal Vieru Lockhartovou. Teď veškeré sázky na dlouhý život byly ty tam.

Lee položil rybu na pečicí plech, potřel ji máslem, které rozpustil na pánvi a nechal tuk vsáknout. Pak přidal česnek, citronovou šťávu a nějaké další tajné koření, jehož použití se v rodu Adamsů předávalo z generace na generaci, a poté rybu vložil do trouby, aby ji ugriloval. Nakrájel rajčata a silnější plátek mozzarelly, hezky je urovnal na servírovací podnos, postříkal je olivovým olejem a okořenil. Nato připravil salát, veku nakrájel na plátky, namazal máslem, posypal česnekem a vložil na nižší plech do trouby. Vyndal dva talíře, stříbrné příbory, látkové ubrousky, které našel v jedné zásuvce, a prostřel stůl. Na stole stály svíčky, ale zapálit je, to mu připadalo trochu jako kýč. Tady nešlo o žádné líbánky, a navíc museli myslet na to, že je na ně po celých Státech uspořádána pořádná štvanice.

Otevřel malou chladničku na víno vestavěnou vedle ledničky a vybral láhev bílého vína. Právě ve chvíli, kdy naléval víno do dvou skleniček, sestupovala Viera po schodech dolů. Měla na sobě nezapnutou jeansovou košili s bílým tričkem pod ní, volné bílé kalhoty a červené sandály.

Všiml si, že ani teď nebyla nalíčená, alespoň ne tak, aby to bylo patrné. Stříbrný náramek s přívěsky se jí pohupoval na zápěstí. V uších měla tyrkysové náušnice, jejichž design byl poněkud výstřední a vyvolával představu krasavic z městeček amerického Jihozápadu.

Zatvářila se dost překvapeně nad tím, co se v kuchyni dálo. „Mužský, který střílí z pistole, setřese federálku a ještě dokáže uvařit. Ty mě nepřestáváš uvádět v úžas.“

Podal jí skleničku vína. „Dobré jídlo, poklidný večer a pak se zase dáme do vážné práce.“

Pohlédla na něj chladně, když si přiťukl svou sklenkou o její. „Ty umíš člověka povzbudit,“ řekla.

„To je další z mých nadání.“ Šel se podívat, co dělá ryba, zatímco Viera přešla k prosklené stěně a hleděla upřeně ven.

Jedli mlčky, oba se zjevně cítili trochu zaraženě, teď když dorazili k cíli své cesty. Ironií bylo, že dostat se sem, bylo zdánlivě tou jednodušší částí toho, co je čekalo.

Viera trvala na tom, že v kuchyni uklidí ona, a Lee zapnul televizi.

„Dostali jsme se do zpráv?“ zeptala se Viera.

„Podle toho, co tu vidím, tak ne. Ale musely se objevit zprávy o tom, že byl zabit agent FBI. Vražda federála je pořád ještě dost nezvyklá záležitost. A to i v tyhle dny a v tuhle dobu, díkybohu. Zítra koupím noviny.“

Viera skončila s úklidem v kuchyni, nalila si další skleničku vína a šla se také dívat.

„Tak, teď máme žaludky plné, pití nás dostatečně zklidnilo, takže je na čase, abychom si popovídali,“ řekl Lee. „Viero, potřebuju slyšet všechno od začátku až do konce. Nic jiného než to.“

„Takže ty děvče hezky nakrmíš, napojíš ho vínem a myslíš si, že udělá všechno, co ti na očích vidí?“ Usmála se ostýchavě.

Zamračil se. „Já to ale myslím vážně, Viero.“

Její úsměv zmizel a s ním i ostýchavost. „Pojď, projdeme se po pláži.“

Lee začal protestovat, ale pak přestal. „Tak jo. Je to tvoje hřiště, tak ať platí pravidla domácích.“ Vyběhl po schodech.

„Kam jdeš?“

„Hned jsem zpátky.“

Když se Lee vrátil dolů, měl na sobě větrovku.

„Nepotřebuješ bundu, je ještě dost teplo.“

Rozevřel přední díl větrovky, čímž odhalil pouzdro s pistolí Smith & Wesson. „Nechtěl jsem vystrašit všechny písečné kraby, na které narazíme.“

„Zbraně mě děsí k smrti.“

„Zbraně také mohou smrti předejít, když se použijí správně. A to obvykle smrti, která je náhlá a ještě k tomu násilná.“

„Nikdo nás nemohl sledovat. Nikdo neví, že jsme tady.“

Jeho odpověď ji zamrazila až do morku kostí.

„Pevně doufám, že máš pravdu.“

30

Reynoldsová nepoužila přenosný majáček, jež měla ve voze, ale určitě by to udělala, kdyby se ji nějaké policejní auto na těch několika otevřených úsecích okruhu Beltway snažilo zastavit, neboť zde překračovala povolenou rychlost o víc jak třicet kilometrů za hodinu. Nakonec však byla stejně donucena zpomalit v moři červených brzdových světel. Podívala se na hodinky, půl osmé. Kdy v téhle zatracené oblasti vlastně nebyla dopravní špička? Lidé vstávali stále časněji, aby se dostali do práce, nebo zůstávali stále déle v práci, než se vydali na cestu domů, aby se vyhnuli silnému provozu. Nebude to už dlouho trvat a tyhle dvě skupiny se slejí do jedné, a tím začne oficiálně čtyřiadvacetihodinové parkování na dálnici. Naštěstí dům Anne Newmanové byl jen několik výjezdů z dálnice od jejího.

Při jízdě přemýšlela o své návštěvě u Adamse v bytě.

Reynoldsová si předtím myslela, že už viděla a slyšela všechno, ale prohlášení paní Angie Carterové o FBI jí úplně vzalo dech, a následný šok způsobil, že se ona i Connie rozpálili do běla. Uvědomili ihned své nadřízené na ústředí a rychle si ověřili, že žádná operace FBI na adrese Adamse nařízena nebyla. Pak se celá ta zhovadilost pěkně rozvířila.

Fakt, že někdo předstíral, že je agentem federálky, vzbudil pozornost samotného ředitele, a ten osobně vydal rozkazy týkající se tohoto případu. I když zadní dveře Adamsova bytu byly vylomené z pantů a mohli tedy klidně vkročit přímo dovnitř, raději ihned zažádali o povolení k domovní prohlídce, které hned vzápětí dostali, a to opět s osobním požehnáním samotného ředitele. Reynoldsové se kvůli tomu vlastně dost ulevilo, protože obzvlášť u tohoto případu se nemínila dopustit žádných pochybení. Jakékoli omyly, k nimž by došlo, by zaručeně padly přímo na její hlavu.

Byt důkladně prohledal jeden z nejlepších vyšetřovacích rýmů FBI pro expertní shromažďování soudních důkazů, který byl odvolán z jiného, rovněž veledůležitého případu.

Nakonec toho nenašli mnoho. V záznamníku nebyla páska.

To Reynoldsovou opravdu dorazilo. Jestliže lidé z falešné federálky pásku vzali, muselo na ní být něco důležitého.

Znamenalo to, že jí podřízený tým kupí dál jeden neúspěch na druhý. V bytě nenašli žádné cestovní doklady, či mapy, které by někdo předtím studoval, zkrátka nic, co by alespoň naznačilo, kam mohl Adams a Lockhartová mít namířeno.

Sňali otisky prstů, které se shodovaly s otisky Lockhartové, tak to bylo alespoň něco. Pátrali v Adamsově minulosti. Měl rodinu v okolí. Snad budou vědět něco oni.

Objevili střešní dvířka v prázdném bytě vedle Adamsova bytu. Pozornosti Reynoldsové rovněž neunikla sada přídavných zámků, sledovací videokamera, ocelové dveře se zesíleným rámem a měděný kryt zakrývající poplašné zařízení. Lee Adams se zřejmě vyznal.

V jedné popelnici za bytem narazili na igelitovou tašku, ve které byly ostříhané vlasy a barva na vlasy. To, spolu s útržky, které zahlédli na pásce z bezpečnostních kamer na letišti, ukázalo, že Adams byl nyní blonďák a Lockhartová bruneta. Ne že by to nějak moc pomohlo. V současné době přešetřovali, zda neměli ještě nějakou jinou adresu bydliště, která by byla registrována na jejich jména; kdekoli, po celých Spojených státech. Připomínalo to ono příslovečné hledání jehly v kupce sena, a to i v případě, že by použili svá pravá jména. A pochybovala, že by jednali tak hloupě.

Kdyby naopak použili svá falešná jména, tak Suzanne Blakeová a Charles Wright byla příliš běžná jména na to, aby to Reynoldsové nějak výrazně pomohlo.

Policejní důstojníci, kteří reagovali na volání z Adamsova bytu, byli povoláni k výslechu. Muži, kteří se vydávali za agenty FBI, jim napovídali, že Lee Adams je hledán ve spojitosti s bandou únosců působících za hranicemi státu. Oprávnění falešných agentů FBI vypadalo zcela věrohodně, to všichni dotazovaní policisté bez váhání shodně potvrdili. A měli zbraně i profesionálně nadřazené chování, jaké je obvykle spojováno s federálními strážci zákona. Prohledávali prý ten byt jako skuteční experti a neměli sebemenší tendenci se dát na útěk, když se na scéně objevila policejní hlídka. Ti, co se vydávali za FBI, mluvili a chovali se přesně tak, jak je zvykem, ve všech směrech, prohlásili dva policejní důstojníci, kteří sloužili u policie už dlouhá léta. Těmto mužům bylo také při té příležitosti oznámeno jméno údajného zvláštního agenta federálky, který měl mít celou akci na starosti. Byla probrána celá osobní databáze FBI a výsledek byl záporný. Což nakonec nikoho nepřekvapilo. Policejní důstojníci udali popis mužů, které viděli, a technici FBI podle toho vytvořili na počítačích jejich virtuální podobizny. Vzalo-li se to všechno kolem a kolem, nikam to nevedlo a závěry, které z toho plynuly, byly alarmující. Byly to závěry, které šly na ruku Brooke Reynoldsové.

Znovu ji navštívil Paul Fisher. Přišel s rozkazy přímo od samotného Masseyho, jak neváhal ihned zdůraznit.

Reynoldsová měla pokračovat s veškerým nasazením, ale s největší opatrností ve svém pátrání po Vieře Lockhartové, a byla ubezpečena, že se jí dostane veškeré podpory, kterou bude potřebovat.

„Jen se nedopusť žádných dalších chyb,“ varoval ji Fischer.

„Ale já si nejsem vědoma, že bych se nějakých chyb dopustila, Paule.“

„Jeden agent zemřel. Viera Lockhartová vám spadne do klína a vy ji necháte běžet. Jak jinak bys tohle nazvala?“

„Smrt Kena zapříčinil únik informací,“ zaútočila na svou obranu. „Jaksi nechápu, jak tohle může být moje chyba.“

„Brooke,“ řekl tehdy Fisher, „pakliže tomu skutečně věříš, pak bys měla požádat již teď o odvolání. Zdroj končí u vás. Pokud se FBI týče, pakliže došlo k úniku informací, každý člen vašeho týmu, včetně tebe, je na seznamu hned nahoře. A tak to taky federálka bere.“

Jakmile odešel z její kanceláře, Reynoldsová hodila botou směrem k zavřeným dveřím. Pak hodila i druhou botu, jen aby měla jistotu, že mu nemohlo ujít, jak ji na nejvyšší míru naštval. Zkrátka Paul Fisher právě v tuhle chvíli vypadl ze seznamu jejích sexuálních představ.

Reynoldsová ujížděla po výjezdové rampě, najela vlevo na Braddock Road a probíjela se pozdní dopravní zácpou, dokud neodbočila a nevjela do tiché obytné čtvrti, kde zavražděný kolega žil. Zpomalila, když přijela do ulice, kde Newmanovi bydleli. Dům byl tmavý, na příjezdové cestě stál jediný vůz. Reynoldsová zastavila se svým služebním sedanem u obrubníku, vystoupila a spěchala k domovním dveřím.

Anne Newmanová ji už musela vyhlížet, neboť se dveře otevřely, než se Reynoldsová stačila dotknout zvonku.

Anne se ani nepokusila o nějaké společenské přivítání, ani nenabídla Reynoldsové nic k pití. Vedla agentku přímo do malého zadního pokojíku, který byl zařízen jako kancelář s psacím stolem, kovovými přihrádkami na pořadače, s počítačem a faxem. Na stěně byly zarámovány baseballové plakáty a další sportovní upomínkové předměty. Na psacím stole ležely stohy stříbrných mincí uložených do tvrdých plastikových obalů a pečlivě označených visačkami.

„Procházela jsem věci v Kenově kanceláři. Nevím proč.

Jen se mi zdálo…“

„Nemusíte nic vysvětlovat, Anne. Nejsou žádná daná pravidla pro situaci, kterou teď prožíváte.“

Zatímco ji Brooke pozorně sledovala, Anne Newmanová si setřela slzy. Ta žena byla zcela zjevně blízka naprostému nervovému zhroucení. Byla oblečena do starých šatů, vlasy měla neumyté, oči červené a napuchlé. To nejtěžší rozhodnutí, které pravděpodobně musela včera odpoledne učinit, bylo, co udělat k večeři, usoudila Brooke.

Bože, a všechno se to může změnit ve vteřině. Ken Newman nebyl asi jediný, kterého pohřbí. Anne tam zřejmě odejde spolu s ním také. Jediný háček byl v tom, že ona musela ještě žít dál.

„Našla jsem tyhle alba s fotografiemi. Ani jsem nevěděla, že tady jsou. Byly v krabici ještě s nějakými dalšími věcmi. Já vím, že to může vypadat špatně, ale… ale jestli to pomůže zjistit, co se stalo Kenovi…“ Na chvilku se neovládla, když další slzy dopadly na album s fotografiemi s potrhanými vrchními deskami v křiklavém stylu hippies sedmdesátých let, které držela v rukou.

„To, že jsem vás zavolala, bylo správné rozhodnutí,“

řekla nakonec Anne s otevřeností, která byla pro Reynoldsovou jak bolestná, tak zároveň i potěšující.

„Vím, že je to pro vás nesmírně těžké.“ Oči Brooke se svezly na album, protože to celé nechtěla prodlužovat víc, než bylo nezbytně nutné. „Mohla bych se podívat na to, co jste našla?“

Anne Newmanová se posadila na malou pohovku a otevřela album a nadzvedla průsvitný papír, který chránil fotografie. Na stránce, kterou otevřela, byla fotografie desetkrát osm centimetrů, na které byla skupinka mužů v loveckých uniformách s puškami v rukou. Ken Newman byl jedním z těch mužů. Vytáhla fotografii, pod níž se objevil kousek papíru a malý klíček vtlačený do stránky alba. Obojí podala Reynoldsové a upřeně sledovala, když si je agentka prohlížela.

Ten kus papíru bylo potvrzení o zaplacení účtu za bezpečnostní schránku v místní bance. Dalo se předpokládat, že ten klíček patřil k té schránce.

Reynoldsová se na ni podívala. „Vy jste o tom nevěděla?“

Anne

Newmanová

zavrtěla

hlavou.

„Máme

bezpečnostní schránku. Ale ne u té banky. A to samozřejmě není ještě všechno.“

Reynoldsová se ještě jednou podívala na bankovní stvrzenku a nechtěně sebou trhla. Držitel té schránky nebyl Ken Newman.

Ani tam nebyla adresa domu, ve kterém teď byla. „Kdo je Frank Andrews?“

Vypadalo to, že Anne Newmanová každou chvilku znovu propukne v pláč. „Bože, já nemám ani ponětí.

„Zmínil se vám Ken někdy o tom jméně?“ Anne na to zavrtěla hlavou.

Reynoldsová se zhluboka nadechla. Jestliže měl Newman bezpečnostní schránku na falešné jméno, byl by potřeboval jednu věc, aby si ji vůbec mohl zřídit.

Posadila se vedle Anne Newmanové na pohovku a vzala ji za ruku. „Našla jste tady někde nějaký průkaz totožnosti, který by zněl na jméno Frank Andrews?“

Slzy se hromadily v očích zasažené ženy a Brooke s ní opravdu soucítila.

„Myslíte s Kenovou fotografií? Který by ukazoval, že on byl tím Frankem Andrewsem?“

„Ano, to přesně mám na mysli,“ řekla mírně Reynoldsová.

Anne Newmanová vsunula ruku do kapsy svých šatů a vytáhla z ní řidičský průkaz státu Virginie. Jméno na něm znělo Frank Andrews. Číslo průkazu, což ve Virginii bylo číslo zdravotního průkazu té které osoby, tam bylo. A z malé fotografie na průkazu na ni zíral Ken Newman.

„Uvažovala jsem, že půjdu otevřít tu bezpečnostní schránku sama, ale pak jsem si uvědomila, že by mi to nedovolili. Nejsem uvedená jménem na té stvrzence. A nebyla bych schopna vysvětlit, že to byl můj manžel, jenomže pod falešným jménem.“

„Já vím, Anne. Já vím. Udělala jste dobře, že jste mi zavolala. Ale teď, kde přesně jste ten falešný průkaz našla?“

„V jiném z těch alb s fotografiemi. Nebyla to rodinná alba, samozřejmě. Ty mám u sebe já. Těma jsem procházela nesčíslněkrát. V těchhle albech byly fotografie Kena a jeho kamarádů z lovů a rybaření. Podnikali výlety každý rok.

Ken uměl dělat hezké fotky. Nikdy jsem netušila, že je zakládá do alb. Víte, nijak moc mě to nezajímalo, abych si ty fotografie prohlížela.“ Zahleděla se zamyšleně na protější stěnu. „Někdy se zdálo, že Ken byl šťastnější, když byl s kamarádama na lovu kachen nebo na těch jeho karetních dýchankách, než když byl doma.“ Rychle se nadechla, rukou si zakryla ústa a sklopila hlavu.

Brooke vycítila, že Anne neměla nikdy v úmyslu se jí svěřovat s těmito osobními věcmi, vždyť pro ni byla skoro cizí. Neřekla na to nic. Zkušenosti jí velely, že má nechat na Anne Newmanové, aby se tím prokousala sama. Asi za minutku už zase začala žena mluvit dál.

„Myslím, že bych to nikdy nezjistila, jedině že…, to, co se stalo Kenovi… víte. Řekla bych, že je život někdy legrační.“

Nebo příšerně krutý. „Anne, musím to vyšetřit. Vezmu si tyhle věci a nechci, abyste se o tom komukoli zmiňovala.

Ani přátelům, ani nikomu z rodiny…“ Odmlčela se, protože se pokoušela zvolit slova co nejopatrněji. „Ani nikomu jinému z FBI. Tedy dokud se toho nedozvím trochu víc.“

Anne Newmanová k ní vzhlédla, v očích se ji zračilo, jak je vylekaná. „Do čeho myslíte, že se Ken zapletl, Brooke?“

„To ještě nevím. Ale neměly bychom dělat žádné ukvapené závěry. Ta bezpečnostní schránka by mohla být prázdná. Ken si ji mohl pronajmout už hodně dávno a pak na ni třeba úplně zapomenout.“

„A ten falešný průkaz?“

Reynoldsová si olízla suché rty. „Během služby Ken pracoval na některých utajovaných věcech. Tohle může být nějaká památka na tu dobu.“ Reynoldsová věděla, že je to lež, a Anne Newmanová pravděpodobně také, pomyslela si.

Řidičský průkaz měl na sobě datum z poměrně nedávné doby. A ti, co pracují pod cizím jménem, si obvykle nenosí domů rekvizity se svými tajnými totožnostmi, když už jednou jejich úkoly skončí. Byla přesvědčena o tom, že ten falešný průkaz neměl s povinnostmi u FBI pranic společného. A bylo na ní, aby zjistila, s čím to něco společného mělo.

„Anne, ani slovo vůbec nikomu. Je to kvůli vaší bezpečnosti spíše než kvůli jiným věcem.“

Anne Newmanová ji uchopila pevně za ruku, když vstávala. „Brooke, mám tři děti. Jestli se Ken do něčeho namočil…“

„Dám dům hlídat čtyřiadvacet hodin denně. Kdyby cokoli i velice vzdáleně vzbudilo vaši pochybnost, zavolejte mi.“ Podala jí navštívenku, kde byla uvedena všechna čísla přímého spojení s ní. „Ve dne, nebo v noci.“

„Nevěděla jsem, na koho jiného se obrátit. Ken měl o vás hodně vysoké mínění. Opravdu.“

„Byl to zatraceně dobrý agent a udělal hezky rychlou kariéru.“ Kdyby však zjistila, že Ken Newman byl ve službách někoho jiného, Federální vyšetřovací úřad by zničil jeho památku, jeho dobrou pověst, všechno, co by bylo spjato s jeho zaměstnáním. To by ovšem stejně tak zničilo jeho soukromý život, včetně ženy, na kterou se teď Reynoldsová dívala, i jejích dětí. To však už život přinášel.

Reynoldsová ta pravidla neurčovala, ne vždy s nimi souhlasila, ale řídila se jimi. Avšak tu bezpečnostní schránku zkontroluje sama. Kdyby tam nic podezřelého nebylo, nikomu o tom nepoví. V takovém případě pak bude pokračovat dál, aby zjistila, proč Newman používal to druhé jméno. Ale na to by padl její soukromý čas. Nehodlala zničit jeho památku, aniž by k tomu měla pádný důvod. Ona to tomu člověku dlužila.

Zanechala Anne Newmanovou, jak sedí na pohovce s albem fotografií na klíně. Ironické na tom bylo, že kdyby Newman skutečně byl tím zdrojem unikajících informací v případě Lockhartové, byl to pravděpodobně on sám, kdo si pomohl k předčasné smrti. Teď když o tom Reynoldsová uvažovala, tak ať už by ho najal kdokoli, pravděpodobně doufal, že vyřídí nasazenou krysu i hlavní cíl jedním účinným tahem. A pouze odchýlení kulky odražené od hlavně pistole zachránilo Vieru Lockhartovou před tím, že neleží teď na márách vedle Kena Newmana. A že by k tomu přispěl i Lee Adams?

Ať to již zrežíroval kdokoli, věděl si moc dobře rady.

Což bylo zlé pro Reynoldsovou. Na rozdíl od oblíbených románů a filmů, většina zločinců nebyla tak schopná a nedokázala tak lehce předběhnout policii v každém dalším tahu. Většinou šlo o vrahy, násilníky, lupiče jak domovní, tak bankovní, drogové dealery a další kriminálníky bez vzdělaní, případně vystrašené jedince. Nebo to byli zdrogovaní pankáči či opilci, kteří se lekali vlastního stínu, neměli-li při sobě svou jehlu či láhev, na druhou stranu se chovali jako ďáblové, měli-li svou dávku v sobě. Nechávali po sobě hodně stop a obvykle byli dopadeni nebo se i sami udali nebo je práskli jejich „přátelé“. Byli odsouzeni a odpykávali si tresty ve vězení či v řídkých případech dostali trest smrti. Označit je slovem profesionálové bylo v jejich případě zhola nemožné.

Reynoldsová však věděla, že toto není ten případ.

Amatéři zpravidla nenašli způsob, jak vyzrát na zkušené agenty federálky. Nenajímali si zabijáky, kteří číhali v lese a čekali na svou kořist. Nevydávali se za agenty FBI s průkazy tak autentickými, že zahnali na ústup i policisty.

Hlavou jí vířily zlověstné teorie o spiknutí a po zádech jí přejel mráz, jak se otřásla strachem. Bylo jedno, jak dlouho jste tuhle práci dělali, strachu jste se nezbavili nikdy. Být na živu znamenalo mít strach. Ten kdo se nebál, byl už předem mrtev.

Když Reynoldsová vycházela ven, prošla v předsíni pod blikajícím požárním čidlem. V domě byly ještě tři taková čidla, včetně jednoho v Kenově kanceláři. Zatímco byly napojeny na domácí rozvod elektrické energie a prováděly práci, pro kterou byly stvořeny, také navíc ukrývaly sofistikované sledovací kamery s čočkami velikosti špendlíkových hlaviček. Dva z vývodů klimatizačního zařízení

v

každém

patře

domu

byly

podobně

„modifikovány“. Tyto úpravy byly provedeny před dvěma týdny, kdy si Newmanovi mohli dovolit nezvyklé tři dny volna a odjeli z domu. Tato technika sledování byla založena na principu využívajícím rozvodů elektrického proudu. S oblibou ji používala FBI. A také CIA.

Robert Thornhill byl na číhané. A jeho pozornost se teď obrátí na Brooke Reynoldsovou.

Jak Reynoldsová nastupovala do auta, uvědomovala si naprosto jasně, že se ve své profesionální kariéře patrně dostala na rozcestí. Bude pravděpodobně potřebovat každou špetku svého důvtipu a vnitřní síly, kterou bude schopna v sobě najít, aby to přežila. A přesto jediná věc, kterou v tuto chvíli chtěla skutečně udělat, bylo odjet domů a vyprávět svým dvěma krásným dětem pohádku o třech prasátkách, a to tak pomalu, přesně a barvitě, jak by jen dokázala.

31

Jak se ukázalo, po pláži se proháněl silný vítr a teplota rychle klesla. Viera si zapnula košili. Pak, přestože, byla taková zima, si zula sandály a vzala je do jedné ruky.

„Ráda cítím písek,“ vysvětlovala Leeovi. Byl odliv, a tak měli před sebou rozlehlou pláž, ze které mohli při chůzi v širokých meandrech sledovat hladinu oceánu. Po obloze se proháněly sem tam mraky, měsíc byl téměř v úplňku a dolů na ně pomrkávaly zářivé hvězdy. Daleko od břehu zahlédli na vodní hladině zablikání světla, které patrně patřilo nějaké lodi nebo upevněné bóji. Kromě větru bylo všude naprosté ticho. Žádná auta, žádné bzučení televizních obrazovek, žádná letadla, žádní jiní lidé.

„Je tu opravdu hezky,“ konečně promluvil Lee, když pozoroval hbitého kraba, jak se svým komickým úprkem do strany pokouší dostat do svého maličkého domova. Do písku byl zapíchnut kus trubky z PVC. Lee věděl, že do těchto trubek zasouvají pruty rybáři, když chytají z pláže ryby.

„Pomýšlela jsem na to, že bych se sem odstěhovala nastálo,“ řekla Viera. Odpojila se od něj a brouzdala se vodou, která jí dosahovala až ke kotníkům. Lee si zul boty, vyhrnul si kalhoty a přidal se k ní.

„Je studenější, než jsem si myslel,“ konstatoval. „Tady venku to na plavání moc není.“

„Ani bys nevěřil, jak osvěžující a příjemné může plavání ve studené vodě být.“

„To máš pravdu, tomu bych opravdu nevěřil.“

„Určitě se tě lidi na to ptali už milionkrát, ale jak ses stal soukromým vyšetřovatelem?“

Pokrčil rameny a zadíval se na oceán. „Tak nějak jsem do toho spadl. Můj táta byl inženýr a já byl kutil po něm.

Ale nikdy jsem neležel v knihách jako on. A taky jsem byl tak trochu vzpurný, asi jako ty. Na vysokou jsem ale nešel.

Dal jsem se k námořnictvu.“

„Prosím tě, řekni mi, žes byl u těch slavných zabijáků z Navy SEAL. Budu hned klidněji spát.“

Lee se usmál. „Sotva dokážu vystřelit rovně. Nedokážu sestrojit atomové zařízení z párátek na zuby a obalů od žvýkaček, a když jsem to naposled zkoušel, nedokázal jsem ani zneškodnit chlapa jednoduše tím, že jsem mu palcem tlačil na čelo.“

„No, řekla bych, že si tě stejně nechám. Promiň, že jsem ti skočila do řeči.“

„O moc víc toho už stejně není. Vystudoval jsem u námořnictva komunikace, telefony spoje a takové věci.

Oženil jsem se, měl dítě. Odešel jsem ze služby a pracoval pro jednu telefonní společnost jako opravář. A pak jsem přišel o dceru při komplikovaném rozvodu. Odešel jsem z práce, odpověděl na inzerát soukromé bezpečnostní služby, která chtěla někoho zkušeného v elektronickém sledování.

Spočítal jsem si, že bych se díky svému technickému zaměření v minulosti mohl naučit to, co bych potřeboval vědět. Ta práce mi opravdu přešla do krve. Založil jsem vlastní vyšetřovatelskou firmu, sehnal nějaké slušné klienty, během doby jsem nadělal spoustu chyb, ale pak jsem se postavil pevně na vlastní nohy. Teď mě tu vidíš jako hlavu vlivného impéria.“

„Jak dlouho už jsi rozvedený?“

„Už dlouho.“ Podíval se na ni. „Proč?“

„Jen jsem zvědavá. Dostal jsi se od té doby ještě někdy do blízkosti oltáře?“

„Ne. Myslím, že mám děs z toho, abych neudělal stejnou chybu znovu.“ Strčil si ruce do kapes. „Abych byl zcela upřímný, vina byla na obou stranách. Není jednoduchý se mnou vydržet.“ Usmál se. „Myslím, že pánbůh stvořil dva druhy lidí, ty, kteří by měli uzavírat manželství a množit se, a ty, kteří by měli zůstat sami a sexem se zabývat jen tak pro legraci. Myslím, že já spadám do té druhé skupiny. Ne že bych si v poslední době té ‚legrace‘ příliš užil.“

Viera sklonila hlavu. „Nech si tam nějaké místečko pro mě.“

„Neměj strach. Je tam spousta místa.“

Dotkl se jejího lokte. „Pojď si popovídat. Čas se nám krátí.“

Viera ho zavedla zpátky na pláž a posadila se tam s nohama křížem na kousek suchého písku. Sedl si vedle ní.

„Kde chceš začít?“ zeptala se.

„Co takhle od začátku?“

„Ne, myslela jsem tím, jestli chceš, abych ti já všechno řekla první, nebo mi chceš nejdřív prozradit svá tajemství?“

Zatvářil se udiveně. „Moje tajemství? Je mi líto, ale právě mi došla.“

Sebrala klacík, namalovala písmena d a b do písku a pak se podívala na něj. „Danny Buchanan. Co o něm doopravdy víš?“

„Jen to, co jsem ti už řekl. Je to tvůj partner.“

„Je to také ten člověk, co tě najal.“

Lee chvilku zůstal neschopen slova. „Řekl jsem ti, že nevím, kdo mě najal.“

„To ano. Tos mi skutečně řekl.“

„A jak ty víš, že mě najal on?“

„Když jsem byla u tebe v kanceláři, vyslechla jsem vzkaz od Dannyho a on mluvil tak, že byl celý žhavý, aby se dozvěděl, kde jsem a cos zjistil. Nechal ti tam telefonní číslo, abys mu zavolal. Byl víc vystrašený, než jsem ho kdy slyšela. Nejspíš bych asi taky byla, kdyby někdo, na koho jsem nastražila, aby ho zabili, byl stále ještě na živu a v plné síle.“

„Jsi si jistá, že ten v tom telefonu byl on?“

„Mám za to, že po patnácti letech spolupráce s ním jeho hlas znám. Takže tys to nevěděl?“

„Ne, nevěděl.“

„Víš, ale tomu je opravdu těžké uvěřit.“

„Řekl bych, že asi ano,“ souhlasil Lee. „Jenže ona to náhodou pravda je.“ Nabral do dlaní písek a nechal si ho proklouznout mezi prsty. „Z toho mi vychází, že ten telefonický vzkaz byl důvodem k tomu, že ses mi pokusila proklouznout na tom letišti, mám pravdu? Zkrátka mi nedůvěřuješ.“

Olízla si suché rty a pohledem sjela po zbrani zasunuté v pouzdru, která byla vidět, když vítr odfoukl přední díl Leeovy bundy. „Ale já ti důvěřuju, Lee. Jinak bych neseděla na opuštěné pláži potmě s ozbrojeným mužským, který je pro mě stále ještě hodně cizí.“

Leeovi poklesla ramena. „Byl jsem najat, jen abych tě sledoval, Viero. Nic jinýho.“

„To si nejdřív nezjistíš, jestli ten klient nebo jeho záměry nejsou v rozporu se zákonem?“

Lee se chystal na to něco říct, ale pak se zarazil. Byla to oprávněná otázka. Pravda byla taková, že se obchody v poslední době moc nehýbaly, a ten úkol a peníze přišly v pravou chvíli. A v těch deskách, které dostal, byla Vieřina fotografie. A pak ji navíc ještě uviděl na vlastní oči. Do háje zelenýho, co jiného mohl říct? Většina jeho cílů sledování nebyla ani zdaleka tak přitažlivá jako Viera Lockhartová. Na té fotce se její tvář zdála být zranitelná. Potom, co se s ní setkal, věděl už, že ten dojem nemusí nutně odpovídat pravdě. Byla to ale pro něj velice přitažlivá kombinace, krása a zranitelnost. Jako pro každého muže.

„Normálně chci, abychom se s klientem osobně setkali, abych poznal jeho i to, co má v plánu, než kývnu na to, jestli tu práci vezmu.“

„Ale proč ne v tomhle případě?“

„Bylo to trochu obtížné, když jsem nevěděl, kdo si mě najal.“

„Takže místo abys vrátil peníze, tak jsi tu práci přijal a začal mě sledovat, vlastně naslepo, jak to vypadá.“

„Neviděl jsem v tom nic zlého, jen tě sledovat.“

„Ale mohli tě využít k tomu, aby mě dostali.“

„Jenomže ono to nebylo úplně stejné, jako kdyby ses skrývala. Jak už jsem řekl, myslel jsem, že můžeš mít nějakou milostnou aféru. Když jsem vešel do toho baráku, viděl jsem, že to tak není. Zbývající události toho večera samozřejmě ten závěr potvrdily. A to je taky všechno, co doopravdy vím.“

Viera se upřeně zadívala směrem na oceán, až k obzoru, tam, kde voda splývala s oblohou. Byla zde očitým svědkem čehosi, co se odehrávalo každý den, a z nějakého důvodu ji to uklidňovalo. Přinášelo jí to naději v situaci, kdy nejspíš neměla žádný jiný důvod, aby si ji uchovávala. Žádný jiný kromě muže sedícího vedle ní. Snad to tak bylo.

„Pojď, vrátíme se do domu,“ navrhla.

32

Usadili se v prostorném rodinném pokoji. Viera uchopila dálkový ovladač, stiskla tlačítko a plynový plamen v krbu se líně probral k životu. Nalila další sklenici vína, jednu nabídla Leeovi, ale on odmítl. Seděli na jednom z těch bohatě polstrovaných gaučů.

Viera si lokla vína a zahleděla se z okna, oči měla zaměřeny do prázdna. „Washington představuje ten nejbohatší, ten největší koláč v historii lidstva. A všichni na celém světě, jak se zdá, si z něj chtějí taky kousek ukrojit.

Existují jistí lidé, kteří mají v ruce nůž, kterým se ten koláč porcuje. Když si chceš kousek ukrojit, musíš přes ně.“

„To je okamžik, kdy ty a Buchanan přicházíte na scénu?“

„Já jsem žila, dýchala a sytila se svou prací. Někdy jsem pracovala víc jak dvacet čtyři hodin denně, protože jsem přeletěla do jiného časového pásma. Nemůžu ti odvyprávět všechny ty stovky podrobností, jemných odstínů, odhadování myšlenek, instinktivní rozhodování, naprosté drzosti i to, co musíš vydržet, všechno, co lobbování v tom měřítku, v jakém jsme je prováděli my, vyžaduje.“ Položila si skleničku a zaměřila oči na něj. „Měla jsem báječného učitele v Danny Buchananovi. On téměř nikdy neprohrál. To už stojí za pozornost, nemyslíš?“

„Myslím, že nikdy neprohrát, ať už jde, o co chce, je opravdu dost pozoruhodné. Nemůžeme to všichni válet s balonem jako Michael Jordan.“

„V té práci, kterou děláš ty, můžeš svému klientovi zaručit, že se dostaví jistý výsledek?“

Lee se usmál. „Kdybych dokázal předpovídat budoucnost, začal bych sázet do loterie.“

„Danny Buchanan dokázal budoucnost zaručit.“

Lee se přestal usmívat. „Jak?“

„Ten, kdo má pod palcem ty, co zvedají závory, ovládá budoucnost.“

Lee pomalu přikývl, že rozumí. „Takže on podplácel lidi ve vládě?“

„V daleko propracovanějším měřítku, než to kdokoli udělal před ním.“

„Členové Kongresu na výplatní pásce? Něco takového?“

„Ve skutečnosti to dělali zadarmo.“

„Cože –“

„Dokud neodešli. Pak pro ně měl Danny připravenou celou nekonečnou řadu příjemností. Lukrativní zaměstnání ve společnostech, které založil a kde nemuseli nic dělat.

Příjmy ze soukromých zásob cenných papírů, akcií a vkladů a hotové peníze plynoucí z legitimních podniků pod záminkou poskytovaných služeb. Mohou hrát celé dny golf, nafilmovat pár telefonních hovorů na Kapitol, zúčastnit se několika schůzí a žít si jako králové. Něco jako super plán investic pro zajištění penze. A víš, jak Američané jsou žhaví kvůli svým cenným papírům. Danny je těžce využíval, když byli u kormidla na Kapitolu, ale dostanou od něj tu nejlepší penzi, jakou by si mohli za peníze koupit.“

„Kolik takových už do té ‚penze‘ odešlo?“

„Do této chvíle ještě žádný. Ale už je všechno připraveno, až půjdou. Danny tohle dělá teprve asi deset let.“

„Ale ve Washingtonu je mnohem dýl než deset let.“

„Chci říct, že podplácí lidi pouze deset let. Předtím byl mnohem úspěšnější lobbista. Za těch posledních deset let vydělal mnohem míň peněz.“

„Myslel jsem, že když zajišťuje výsledky, tak by mu to mělo vynést mnohem víc peněz.“

„Těch posledních deset let to pro něj byla spíš taková charita.“

„Ten člověk musí mít pěkně hluboký kapsy.“

„Danny už víceméně všechny své peníze utratil. Začali jsme opět reprezentovat platící klienty, jen abychom mohli pokračovat v tom, co děláme. A čím déle jeho lidé dělají to, co jim řekne, tím víc obdrží později. A tím, že čekají na své peníze, až budou pryč ze svých postů, tím víc se snižuje riziko, že kohokoli z nich při něčem přistihnou.“

„To musejí opravdu skálopevně věřit Buchananovu slovu.“

„Jsem přesvědčena, že jim musel ukázat nějaký důkaz toho, na co čekají. Ale mimo to je to také vážený člověk.“

„To všichni křiváci, ne? Kdo jsou někteří lidi z jeho penzijních plánů?“

Podívala se na něj podezřívavě. „Proč?“

„Jen tak, abych se pobavil.“

Viera jmenovala dva z nich.

„Oprav mě, jestli se mýlím, ale nejsou to náhodou současný viceprezident Spojených států a předseda Sněmovny reprezentantů?“

„Danny nepracuje s žádným ‚středním proudem‘. Začal se vlastně současným viceprezidentem zabývat, ještě než ten se vyšvihl do funkce. Tehdy dělal ve sněmovně stranického pohůnka. Ale když Danny potřebuje, aby ten muž zvedl telefon a někoho skřípl, tak to ten člověk udělá.“

„Panenko skákavá, Viero. K čemu jste sakra potřebovali takovou palebnou sílu? Mluvíme tu o nějakých vojenských tajemstvích?“

„No, vlastně o něčem mnohem cennějším.“ Zvedla svou skleničku. „Zastupujeme ty nejchudší z nejchudších na světě. Africké národy ve věcech humanitární pomoci, potravin, léků, oblečení, zemědělských strojů, setby obilí, odsolovacích systémů. V Latinské Americe zajišťujeme peníze na očkování a další zásoby léků. Na vývoz legálních pomůcek pro řízení porodnosti, na sterilní injekční stříkačky a zdravotnické informace do těch nejchudších zemí.“

Lee se tvářil nevěřícně. „Chceš tím říct, že jste podpláceli vládní úředníky, abyste pomáhali zemím třetího světa?“

Odložila skleničku a podívala se mu přímo do očí: „Vlastně oficiální názvosloví se už změnilo. Bohaté národy vynašly velice politicky korektní terminologii pro své strádající sousedy. Ve skutečnosti k tomu CIA vydává přímo manuál. Takže místo ‚třetího světa‘ se setkáš s novými kategoriemi. Existují ‚méně vyvinuté země‘, čímž se míní, že jsou téměř na dně v hierarchii vyvinutých zemí. Oficiálně existuje sto sedmdesát dva ‚méně vyvinutých zemí‘, neboli převážná většina zemí celého světa. Pak tu jsou ‚nejméně vyvinuté země‘. Ty jsou až na samém dně, zkrátka potopeny pod hladinou. Těch je pouze čtyřicet dva. Možná že tě to překvapí, ale asi tak polovina lidí na téhle planetě žije v nejstrašnější bídě.“

„A tím se to ospravedlňuje?“ řekl Lee. „To činí z podplácení a podvodů správnou věc?“

„Nežádám tě, abys cokoli z toho omlouval. Ve skutečnosti je mi úplně jedno, jestli s tím souhlasíš, nebo ne.

Chtěl jsi fakta, máš je mít.“

„Amerika poskytuje hodně zahraniční pomoci. A přitom nemusíme dát ani vindru.“

Divoce se na něj podívala, tak, jak to u ní ještě ani jednou nezažil. „Jestli se chceš se mnou bavit o faktech, prohraješ,“ pronesla pěkně nabroušeně.

„A jak to přijde?“

„Prováděla jsem výzkumy, žila jsem tím, víc jak deset let! Platíme farmářům v této zemi víc za to, aby nepěstovali plodiny, než dáváme na humanitární pomoc do zahraničí. Z celkového federálního rozpočtu představuje zahraniční pomoc asi jedno procento, z čehož velká většina jde do dvou zemí, Egypta a Izraele. Američané utratí za rok stokrát víc peněz za šminky nebo za ty svoje hamburgery či ve videopůjčovnách, než vydáváme na potraviny pro děti umírající hlady v zemích třetího světa za celých deset let.

Mohli bychom vymýtit tucet vážných dětských chorob v nevyvinutých zemích na celém světě za míň peněz než vydáme za celý ten nesmyslný svět Walta Disneye.“

„Jsi naivní, Viero. Ty a Buchanan nejspíš plníte podšívky kapes nějakého diktátora.“

„Ne! To je jen laciná výmluva, taková, ze které už se mi dělá špatně. Peníze, které se nám opravdu podaří sehnat, jdou přímo legálním humanitárním organizacím zmírňujícím bídu a utrpení. A nikdy ne vládám přímo. Já osobně jsem už viděla až dost ministrů zdravotnictví v afrických zemích, kteří měli na sobě hadry od Armaniho a seděli za volanty mercedesů, zatímco jim nemluvňata umírala hlady přímo u jejich nohou.“

„Copak tady u nás děti neumírají hlady?“

„Dostává se jim spousty pomoci a taky oprávněně. Vše, co říkám, je, že Danny a já máme svůj program, a ten náš zahrnuje chudé v cizích zemích. Lee, lidské bytosti umírají po milionech. Děti na celém světě neumírají předčasně z žádného jiného důvodu než z nedbalosti. Každý den, každou hodinu, každou minutu.“

„A ty skutečně čekáš, že ti uvěřím, že vy dva jste to dělali jen z dobroty svého srdce?“ Rozhlédl se okolo sebe po domě. „Tohle tedy není zrovna prototyp chudinské vyvařovny, Viero.“

„Těch prvních pět let, co jsem pracovala s Dannym, jsem dělala svou práci, zastupovala jsem velké klienty a vydělala hodně peněz. Spousty peněz. Budu první, kdo připustí, že jsem jeden z materialistických zazobanců. Mám peníze ráda a milovala jsem všechno, co se za peníze dá koupit.“

„A co se potom stalo? Našla jsi cestu k Bohu?“

„Ne, on si našel mě.“ Lee vypadal nechápavě a Viera rychle pokračovala. „Danny začal lobbovat v zájmu cizích chudáků. Nevedlo to nikam. Všem to je jedno, neustále mi říkal. Další partneři v naší firmě začali mít Dannyho charitativních pokusů po krk. Oni chtěli zastupovat IBM a Philip Morris, a ne súdánské hladovějící zástupy. Danny přišel jednoho dne do mé kanceláře, řekl, že vytvoří svou vlastní firmu a že chce, abych šla s ním. Nebrali jsme si s sebou žádné klienty, ale Danny mi řekl, abych neměla obavy, že se o mě postará.“

Z Leeova výrazu se dalo usuzovat, že ho to uklidnilo.

„Tak až sem bych tomu věřil, rys nevěděla, že podplácí lidi nebo že to alespoň má v plánu.“

„Samozřejmě že jsem o tom věděla! Všechno mi řekl.

Chtěl, abych do toho šla a měla ve všem jasno. On už je takový. Není to žádný křivák.“

„Viero, víš, co říkáš? Tys s ním šla, i když jsi věděla, že budete porušovat zákon?“

Upřela na něj chladný pohled. „Když jsem lobbovala za to, aby tabákové společnosti mohly komukoli se zdravými plícemi dál prodávat rakovinu spolu s cigaretami, a výrobci zbraní mohli přihrát samopaly tomu, kdo si o ně řekl, měla jsem za to, že níž už klesnout nemůžu. A přitom to, čeho jsem měla dosáhnout, bylo něco, na co jsem skutečně mohla být pyšná.“

„Že by materialisticky založený tvrďák změkl?“

poznamenal Lee s opovržením.

„Nebylo by to, jak známo, poprvé, co se něco takového stalo,“ opáčila.

„Jakpak jste na to vy dva šli?“ zeptal se Lee kousavě.

„Já byla šéf přes veřejné záležitosti, zpracovávala jsem všechny lidi, které jsme ještě neměli zaháčkované. Také mi šlo moc dobře přesvědčovat známé osobnosti, aby se při některých příležitostech objevily, dokonce aby se vydaly na cesty do některých z těch zemí. Fotografování, setkání a představování se se členy Kongresu.“ Usrkla si vína.

„Danny byl přes důvěrné záležitosti. Zpracovával všechny lidi, které jsme se snažili lapit, zatímco já jsem tlačila zvnějšku.“

„A takhle jste to provozovali celých deset let?“

Viera přikývla. „Asi tak před rokem začaly Dannymu docházet peníze. Hodně z našich výdajů na lobbování platil on ze své kapsy. To nebylo tak, že by někteří z našich klientů si mohli dovolit nás platit. Musel hodně ze svých peněz investovat do fondů, kterým říkal ‚trusty‘, určených těm členům Kongresu, které jsme upláceli. Danny bral tuhle část ohromně vážně. Byl správcem jejich majetku. Každý cent, který jim slíbil, dostanou.“

„Ať žijou čestný loupežníci.“

Viera tohle dloubnutí ignorovala. „Tehdy mi taky řekl, abych se soustředila na platící klienty, zatímco on nesl dál pochodeň na té druhé frontě. Nabídla jsem mu, že prodám svůj dům a ten dům tady, abych mu pomohla získat nějaké peníze. Odmítl. Řekl, že už jsem udělala dost.“ Zavrtěla hlavou. „Možná že bych ho nakonec měla prodat, věř mi, nikdo nikdy nemůže udělat dost.“

Na chvíli se odmlčela a Leeovi se nechtělo její mlčení přerušit. Upřeně se na něj zadívala. „Opravdu se nám podařilo dosáhnout hodně dobrého.“

„O co ti jde, Viero? Chceš, abych ti začal tleskat?“

Šlehla po něm očima. „Proč si nesedneš na ten svůj pitomý motocykl a nevypadneš z mého života?“

„No dobře,“ řekl Lee klidně, „když jsi měla tak vysoké mínění o tom všem, co jste dělali, jak se stalo, že ses najednou stala svědkem FBI?“

Viera si zakryla obličej dlaněmi, jako kdyby se každou chvíli chystala propuknout v pláč. Konečně se na Leea podívala. Přišlo mu, že je zcela na dně, a cítil, jak z něj rozhořčení pomalu vyprchává.

„Nějakou dobu se Danny choval divně. Měla jsem podezření, že po něm někdo jde. To mě k smrti vyděsilo.

Nechtělo se mi jít do vězení. Neustále jsem se ho ptala, co se děje, ale on o tom se mnou odmítal mluvit. Pořád se odtahoval, byl stále víc a víc paranoidní, až mě nakonec požádal, abych z firmy odešla. Cítila jsem se tak opuštěná, poprvé za velice dlouhou dobu. Bylo to, jako kdybych už podruhé ztratila otce.“

„Takže jsi šla na federálku a pokusila ses s nimi udělat nějakou dohodu. Ty za Buchanana.“

„Ne!“ vykřikla. „To nikdy!“

„Tak proč teda?“

„Asi před šesti měsíci se v novinách hodně psalo o tom, že se FBI podařilo rozbít rozmáznutý veřejný korupční případ, v němž šlo o obhajobu velkého dodavatele, který podplatil několik lidí z Kongresu, aby mu pomohli získat významnou státní zakázku. Dva zaměstnanci obhajovaného podnikatele se spojili s federálkou a prozradili, o co tam jde.

Na začátku byli vlastně součástí celé té korupční hry, ale byla jim zaručena imunita výměnou za jejich svědectví a pomoc. Mně to připadalo jako dobrá dohoda. Možná bych se také mohla dohodnout. Protože se mi Danny nechtěl svěřit, rozhodla jsem se, že se do toho pustím sama. Hlavní agentka v onom případu byla v novinách uvedena jménem Brooke Reynoldsová. Tak jsem jí zavolala.

Nebylo mi moc jasné, co můžu od FBI čekat, ale jedno jsem věděla, hned na začátku jim toho moc neřeknu, žádná jména nebo tak. Nic takového, dokud nezjistím, jak to tam chodí. A měla jsem dobrou páku. Aby to mohli rozjet, potřebovali živého svědka, který by měl hlavu napěchovanou konkrétními daty, časovými údaji, jmény, informacemi o schůzkách, o záznamech z hlasování a o programech jednání.“

„A Buchanan o tom vůbec nevěděl?“

„Myslím, že věděl, vezme-li se v úvahu to, že někoho najal, aby mě zabil.“

„My ale nevíme, že to udělal on.“

„Ale no tak, Lee, kdo jiný to mohl být?“

Lee přemýšlel o těch druhých dvou mužských, které viděl na letišti. Zařízení, které jeden z nich měl v ruce, byla nejnovější vzduchová pistole. Lee viděl předváděčku jedné takové na semináři o boji s terorismem. Zbraň i náboje byly vyrobeny pouze z plastu, aby se zajistilo, že projde detektory kovu. Stisknete spoušť dlaní a stlačený vzduch vystřelí maličkou jehlu, buď naplněnou, nebo smočenou ve smrtelném jedu, jako talium, ricin nebo ten nejoblíbenější u všech zabijáků, curare. To totiž působilo v těle tak strašně rychle, že neexistoval žádný známý protijed. Ve velkém davu lidí se to dalo snadno provést a vrah mohl zmizet, ještě než oběť padla mrtvá k zemi.

„Pokračuj,“ řekl.

„Nabídla jsem jim, že přivedu Dannyho na lavici svědků.“

„A jak na to reagovali?“

„Zcela jasně mi řekli, že Danny půjde před soud.“

„Já nechápu logický postup tvého myšlení. Jestliže ty spolu s Buchananem jste se měli objevit v roli svědků, koho tedy měli federálové postavit před soud, ty cizí země?“

„Ne. Jejich představitelé nevěděli, co jsme dělali. Jak jsem říkala, peníze nešly přímo vládám. A nedá se čekat, že by CARE, Katolická pomoc v nouzi nebo UNICEF kdy souhlasily s podplácením. Danny byl jejich neoficiální a neplacený lobbista v místě působení, ale neměly ponětí o tom, co dělá. Zastupoval asi patnáct takových organizací.

Byla to tvrdá práce. Všechny měly své vlastní programy, a přitom se jednalo o nesystematický přístup. Typické bylo, že navrhovaly stovky jednorázových zákonů místo několika se širokým záběrem. Danny je začal organizovat, učil je pracovat společně, tak aby podporovaly malý počet zákonů, které by zahrnovaly všeobecnější legislativu. Učil je, co mají dělat, aby byly jejich kroky účinnější.“

„Tak mi řekni, proti komu přesně jste tedy měli svědčit?“

„Proti těm politikům, které jsme podpláceli,“ řekla prostě. „Oni to dělali jen pro ty peníze. Na dětech s vyhaslýma očima, které žily v žloutenkovém ráji, jim nezáleželo ani co by se za nehet vešlo. Vídala jsem to každý den v jejich chamtivých obličejích. Oni jen čekali bohatou odměnu, mysleli si, že je to jejich právo.“

„Nemáš náhodou pocit, že jsi na ty chlapíky až zbytečně příliš tvrdá?“

„Proč konečně nepřestaneš být tak naivní. Jak si myslíš, že jsou lidi tady u nás voleni? Jsou zvoleni tak, že určité skupiny zorganizují ty voliče, kteří formují rozhodnutí občanů koho a co volit. A víš ty, kdo ty skupiny jsou?

Představují zájmy velkého byznysu a jiné zvláštní zájmy a taky zájmy pracháčů, kteří každý rok naplňují truhly politických kandidátů. Opravdu si myslíš, že se obyčejní lidé zúčastňují banketů, kde každý jeden talíř přijde na pět tisíc dolarů? A opravdu věříš tomu, že tyhle skupiny vydávají všechny ty peníze z dobroty svého kolektivního srdce? Měl bys raději věřit tomu, že když se politikové dostanou do křesla, očekává se od nich, že se budou řídit heslem splátka za oplátku.“

„Takže ty říkáš, že všichni politici v téhle zemi jsou zkorumpovaní. Tím se ale to, co jste dělali, nijak moc nevylepšilo.“

„Ne? Který ze členů Kongresu ze státu Michigan by volil tak, aby vážně poškodil automobilový průmysl? Jak dlouho si myslíš, že by zůstal ve své funkci? Nebo kdo zvolený za Kalifornii by šel proti počítačovému průmyslu?

Nebo proti farmářům na Středozápadě? Nebo proti tabáku na Jihu? Je to jak vyplňování vlastních proroctví. Lidi, co jedou v byznysu, a odbory a další se speciálními zájmy toho mají hodně v sázce. Jsou soustředěni na jednu věc, mají spoustu peněz, mají výbor pro politickou činnost a mají lobbisty, kteří vytrubují nonstop jejich vzkazy do Washingtonu. Velké i malé podniky zaměstnávají téměř každého. Titíž lidé volí při volbách. Volí si svoje peněženky.

Tak hleďme, tady máš to své velké politické spiknutí amerických politiků. Já v Dannym vidím prvního vizionáře, který kdy přelstil chamtivost a sobeckost.“

„Ale jak to je s tou zahraniční pomocí? Jestliže tohle vyjde najevo, nepřeruší se proud peněz, který tam plyne?“

„To je ale hloupost! Dovedeš si představit všechnu tu pozitivní publicitu, kterou by to tím získalo? Nejchudší země světa jsou nuceny podplácet chtivé americké politiky, aby se jim dostalo pomoci, kterou zoufale potřebují, protože jiným způsobem byla nedosažitelná? Dostaneš takové případy do médií, a pak se možná i nějaké skutečné a podstatné změny provedou.“

„Všechno mi to připadá hodně přitažené za vlasy. Takže radši pokračuj.“

„Možná že jo, ale já zase neměla těch možností na výběr přehršle. Je zatraceně jednoduché hrát si po bitvě na generála, Lee.“

Lee se pohodlně opřel o opěradlo a přetřásal si to všechno v hlavě. „Tak jo, tak jo. A ty si opravdu myslíš, že Buchanan by se tě pokusil zabít?“

„Byli jsme partneři, přátelé. Vlastně víc než to. V

mnoha ohledech byl spíš jako můj otec. Já… Já prostě nevím. Možná že zjistil, že jsem se obrátila na FBI. Byl by si mohl myslet, že jsem ho zradila. To ho mohlo dohnat až do krajnosti.“

„Na té teorii, že je za tím Buchanan, něco dost podstatného nehraje.“

Zvědavě se na něj zadívala.

„Já jsem Buchananovi žádnou zprávu nepodal, vzpomínáš si, viď? Takže pakliže nemá ještě někoho dalšího, kdo by pro něj pracoval, tak neví, že se dohaduješ s FBI. A ono to trvá pěkně dlouho, než zorganizuješ nějaký profesionální zabijácký zásah. To prostě nemůžeš jen tak zavolat nějakému místnímu ostřelovači a požádat ho, aby pro tebe někoho odbouchl a honorář si vybral z tvé VISA karty.“

„Ale to on mohl už nějakého nájemného vraha znát předem a pak si vymyslet plán, že tě nějak do té vraždy zatáhne.“

Lee vrtěl hlavou, ještě než domluvila. „Byl by neměl ani ponětí, že tam tu noc budu. A kdyby tě byli zabili, měl by velké problémy s tím, že bych si to všechno zjistil a šel možná na policii, a výsledek by byl, že všechny stopy by vedly zpátky k němu. A proč do vší té špatnosti zatahovat sebe? Přemýšlej o tom, Viero, jestliže se tě Buchanan chystal zabít, byl by nenajímal mě.“

Schoulila se ve svém křesle. „Můj bože, to, co říkáš, má hlavu a patu.“ Do očí se Vieře vplížila hrůza, jak jí pomalu docházelo, co to vlastně potom všechno znamená. „Takže ty říkáš…?“

„Já říkám, že existuje někdo jiný, kdo tě chce mít mrtvou.“

„Ale kdo? Kdo?“ Téměř na něj křičela.

„To nevím,“ připustil.

Viera se zprudka postavila a zadívala se do ohně. Stíny, které oheň vrhal, se jí odrážely od tváří. Když promluvila, měla hlas klidný, téměř smířený se vším. „Vídáš svou dceru často?“

„Moc často ne. Proč?“

„Myslela jsem si, že vdavky a děti mohou ještě počkat.

A pak se měsíce protáhly v roky a roky na desetiletí. A teď tohle.“

„Ještě nemáš věk na to jít do penze.“

Podívala se na něj. „A můžeš mi říct, že budu naživu zítra nebo za týden?“

„To nemá zaručeno nikdo. Vždycky můžeme jít na FBI, a možná že teď bychom měli.“

„Já to udělat nemůžu. Ne po tom, cos mi právě řekl.“

Vstal a chytil ji za ramena. „O čem to mluvíš?“

Odstoupila od něj. „FBI mi nedovolí, abych Dannyho do toho zapojila. Buď půjde do vězení on, nebo já. V době, kdy jsem se domnívala, že má prsty v tom, že se mě někdo pokouší zabít, byla bych pravděpodobně šla zpátky a svědčila. Ale to teď nemůžu udělat. Nemůžu se zúčastnit toho, aby ho poslali do vězení.“

„Kdyby se tě nikdo nepokusil zabít, co bys bývala udělala?“

„Měla jsem v úmyslu jim dát ultimátum. Jestliže by chtěli, abych s nimi dál spolupracovala, museli by zajistit Dannymu imunitu.“

„A kdyby ti to zamítli, jako že to už udělali?“

„Pak bychom Danny a já byli už dávno pryč. Nějak.“

Dívala se upřeně přímo na něj. „Nepůjdu zpátky. Z mnoha důvodů. To, že se mi nechce umřít, je hned jeden z prvních.“

„A kde přesně do toho všeho sakra zapadám já?“

„Tady to přece není zase až tak špatné místo, ne?“ řekla Viera nesměle.

„Zbláznila ses? Tady přece nemůžeme zůstat navždycky.“

„Tak pak bychom si měli raději promyslet, kde by bylo nějaké lepší místo, kam bychom mohli utéct?“

„A co bude s mým domovem. S mým životem? Já mám přeci rodinu. To čekáš, že jim jen pošlu hubičku na rozloučenou?“

„Ať mě chce zabít kdo chce, spočítá si, že víš úplně všechno co já. Nebudeš v bezpečí.“

„O tom si budu rozhodovat já sám, ne ty.“

„Moc mě to mrzí, Lee. Nikdy jsem nepomyslela, že by do toho mohl být zatažen ještě někdo jiný. Hlavně ne někdo jako ty.“

„Musí existovat ještě nějaký jiný způsob.“

Zamířila ke schodům. „Jsem strašně, strašně unavená. A taky, o čem jiném se ještě teď můžeme bavit?“

„Zatraceně, já prostě nemůžu jen tak odejít a začít zase všechno od začátku.“

Viera už byla vpůli schodů. Zastavila se, otočila a podívala se na něj dolů.

„Myslíš si, že ráno budou věci vypadat líp?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl Lee upřímně.

„A proto už není, o čem bychom se my dva mohli ještě bavit. Dobrou noc.“

„Proč jenom se nemůžu zbavit dojmu, že to rozhodnutí, že se už nevrátíš, jsi udělala už dávno? Jako třeba v tu chvíli, kdy ses se mnou setkala?“

„Lee –“

„Narafičilas to tak, abych v tom jel s tebou, zahrálas to pitomý divadlo na letišti a teď v tom lítám taky. Tak to vám, slečinko, opravdu od srdce děkuju.“

„Ale já to takhle neplánovala. To se pleteš.“

„A to skutečně čekáš, že ti budu věřit?“

„Co chceš, abych ti na tohle řekla?“

Lee se na ni upřeně díval. „Hádám, že to není podstatný, ale já mám svůj život rád takový, jaký je, Viero.“

„Mrzí mě to.“ A utekla po schodech nahoru.

33

Lee si vyndal karton se šesti pivy Red Dog z lednice a práskl vedlejšími dveřmi, když šel ven. Zastavil se u hondy a uvažoval, jestli nemá prostě na ten velký stroj nasednout a ujíždět, dokud mu nedojde benzin, peníze a zdravý rozum.

Pak ho napadla ještě jiná možnost. Mohl by jít na FBI sám.

Udat Vieru a tvrdit, že o ničem nic neví. A on opravdu nic nevěděl. On nic špatného neudělal. A té ženě nedlužil vůbec nic. Ve skutečnosti od ní pošla všechna ta smůla, hrůza a zážitky, kdy málem přišel o život. Vydat ji federálce by mělo být docela snadné rozhodnutí. Tak proč do háje není?

Vyšel ven zadními vraty a dal se po chodníčku vedoucím k písčitým dunám. Měl v úmyslu sejít dolů na pláž, pozorovat oceán a popíjet pivo, dokud buď jeho mozek nepřestane pracovat, nebo naopak nepřijde s nějakým skvělým plánem, který by mohl zachránit oba dva. Nebo alespoň jeho. Z nějakého důvodu se otočil, aby se na chvilku podíval za sebe na dům. Ve Vieřině ložnici svítilo světlo.

Žaluzie byly stažené, ale nebyly úplně dovřené.

Jak se Viera objevila v okně, Lee celý ztuhl. Nedovřela žaluzie. Pohybovala se po pokoji, na minutku zmizela v koupelně a znovu z ní vyšla. Když se začala svlékat, Lee se rozhlédl, jestli ho nikdo nevidí, jak ji pozoruje. Policie, která by přijela, aby zasáhla po telefonickém upozornění, že se tu pohybuje nějaký šmírák, by už jen barvitě dokreslila celý dnešní, tak pestrý den okouzlujícího života Lee Adamse.

Ostatní obydlí však byla tmavá, a tak mohl pokračovat ve své hře na sexuálního devianta. Nejdřív šla dolů košile a potom kalhoty. Pokračovala ve shazování ostatních částí oděvu, až celé okno zaplňovala pouze nahá pokožka. A nenavlékla si ani žádnou noční košili, pyžamo, ba ani tričko.

Zjevně tato bohatě placená lobbistka, která se přerodila na jakousi Johanku z Arku, spala tak, jak ji pánbůh stvořil. Lee teď měl možnost jasně vidět to, co prve mokrý ručník pouze naznačoval. Možná že věděla, že je tady venku, a předváděla mu malou peep show. Cože, jako náhradu za zničený život?

Světlo v ložnici zhaslo. Lee si otevřel s cvaknutím plechovku piva, otočil se a zamířil k pláži. Představení skončilo.

První pivo dopil už ve chvíli, kdy se dotkl nohou písku.

Příliv už začal, a tak nemusel chodit moc daleko, když si chtěl smočit nohy nad kotníky. Prorazil otvor do dalšího piva a šel dál, až mu vodní hladina sahala po kolena. Voda byla ledová, ale on šel i pak dál, až mu voda sahala téměř k rozkroku, pak se zastavil z jednoho praktického důvodu – mokrá pistole nebyla nijak zvlášť užitečná.

Brodil se vodou zpátky na pláž, pustil pivo, vyzul se z vodou nasáklých plátěnek a rozběhl se. Byl unavený, ale nohy se zdánlivě pohybovaly jakoby samy od sebe, končetiny se střídavě komíhaly jako stříhající nůžky, vdechoval do sebe velké doušky mlhou prosyceného vzduchu. Uběhl hodně rychle asi jeden a půl kilometru.

Běžel snad vůbec nejrychleji ve svém životě, alespoň mu to tak připadalo. Pak padl do písku a nasával do sebe kyslík z vlhkého vzduchu. Nejdřív mu bylo horko a pak se do něj dala zima. Přemýšlel o své matce a otci, o sourozencích.

Představoval si v duchu dceru Renee, když byla malá a spadla ze svého velkého koně; volala tatínka a její volání se nakonec rozplynulo a ustalo úplně, když nepřišel. Bylo mu, jako kdyby mu krev v žilách začala kolovat obráceným směrem. Všechna se v něm vzpírala a nevěděla, kam se má vydat. Cítil, jak mu tělní přepážky povolují, neboť nebyly schopny všechno udržet tam uvnitř.

Postavil se na roztřesené nohy, doklusal nejistě zpátky tam, kde upustil pivo a nechal boty. Chvíli zůstal sedět v písku, poslouchal zvuky oceánu a obrátil do sebe další dvě plechovky Red Dog. Pošilhával do tmy. Bylo to legrační.

Pár piv a byl schopen jasně dohlédnout až na konec vlastního života tam na okraji obzoru. Vždycky uvažoval o tom, kdy se to asi tak stane. Teď už to věděl. Čtyřicet jedna let, tři měsíce a čtrnáct dnů a ten tam nahoře už si vytáhl kartičku s jeho jménem. Podíval se vzhůru do nebes a zamával. Mockrát děkuju, Bože.

Vstal a vydal se směrem k domu, ale dovnitř nešel.

Místo toho vešel na uzavřený dvůr, položil si pistoli na stůl, svlékl ze sebe všechno, co měl na sobě, a ponořil se do vody v bazénu. Odhadoval, že teplota vody se pohybuje kolem nějakých devětadvaceti stupňů Celsia. Brzy mu přestala být zima a on se ponořil, dotkl se dna, udělal neohrabanou stojku, vyfoukl z nosních dírek čerstvě chlorovanou vodu a pak splýval na hladině a zíral na jasnou oblohu, přes kterou se trousily mraky. Ještě chvíli plaval, zkoušel kraul i prsa a nakonec se nechal donést vodou až ke kraji a obrátil do sebe další pivo.

Vylezl na kraj bazénu a přemýšlel o svém zničeném životě a o ženě, která mu to způsobila. Zase se ponořil do vody, ještě udělal pár bazénů a potom z něj vylezl nadobro.

Podíval se překvapeně dolů. Že to ale byl pohled. Podíval se nahoru k tmavému oknu. Spala? Jak jen mohla? Jak ksakru mohla spát po tom všem?

Lee se rozhodl, že to zjistí. Nikdo mu nemohl jen tak zničit život a pak upadnout do spokojeného spánku. Znovu se na sebe podíval. Do háje! Podíval se na své zmáčené šaty obalené pískem a pak znovu nahoru do okna. Několika rychlými loky dopil další plechovku piva a zdálo se mu, že se mu tep s každým douškem zrychluje. Nebude ty hadry potřebovat. Nechá si tady dole i pistoli. Kdyby se mu věci vymkly z rukou, nechtěl, aby začalo olovo poletovat vzduchem. Rozmáchl se a zahodil poslední neotevřenou plechovku piva Red Dog za plot. Ať si ji ptáci otevřou a užijí si. Proč by si jen on měl užívat všechnu tu legraci.

Tichounce otevřel postranní dveře a vyběhl po dvou schody. Uvažoval, že rozkopne dveře její ložnice dokořán, ale zjistil, že nejsou zamčené. Strčil do dveří, nakoukl dovnitř a počkal, až se rozkouká ve tmě. Rozeznal ji na posteli, jeden dlouhý hrb. Jeden dlouhý hrb. Jeho alkoholem napojenému mozku se ta fráze zdála nevýslovně legrační.

Udělal tři rychlé kroky a už byl vedle postele.

Viera na něj zírala s otevřenýma očima. „Lee.“ Nebyla to otázka, tak, jak to řekla. Byla to prostá oznamovací věta, jejíž význam neznal.

Věděl, že vidí, že je nahý. Dokonce i v té tmě věřil tomu, že vidí, že je na nejvyšší míru vzrušený. Jedním rychlým pohybem ruky z ní strhl pokrývku.

„Lee?“ řekla ještě jednou, tentokrát tázavě.

Podíval se pod sebe na krásné křivky a měkkost jejího nahého těla. Pulz se mu rozběhl. Krev mu zuřivě proudila v žilách a dodávala ďábelskou potenci muži, který se cítil nesmírně ukřivděn. Násilně se jí prodral mezi nohy a položil se na ni plnou vahou svého hrudníku. Neudělala žádný pohyb, kterým by se mu chtěla vzepřít, její tělo zůstalo jako bezvládné. Začal ji líbat na krku, ale pak přestal. Nebylo to ono. Jen žádnou něhu. Pevně ji uchopil za zápěstí.

Zůstala jen tak ležet, nic neřekla, ani aby přestal. To ho rozzuřilo. Těžce jí dýchal do tváře. Chtěl, aby věděla, že to způsobilo pivo, ne ona. Chtěl, aby cítila, aby si uvědomovala, že to není kvůli ní, kvůli tomu, jak vypadá, ani kvůli tomu, co on k ní cítí, ani kvůli ničemu jinému. On byl teď opilý hajzl s krví podlitýma očima a ona jen lehká děvka. Nic jiného. Povolil sevření. Chtěl, aby křičela, aby ho vší silou uhodila. Pak přestane, ale dřív ne.

Přes zvuky, které vydával on, pronikl k němu její tichý hlas. „Ocenila bych, kdybys svoje lokty dal z mého hrudníku.“

On ale nechtěl přestat, pokračoval pořád dál. Tvrdé lokty proti měkkým tkáním. Král a jeho poddaný. Dej mi, Viero, nech mě, ať si zapíchám.

„Nemusíš to dělat takhle.“

„Co tím chceš říct?“ opile zareagoval. Naposled byl tak opilý, když dostal jako námořník opušťák v New York City, a to možná ani tolik. Silná bolest mu cukala ve spáncích. Pět piv a pár skleniček vína, byl zatraceně rychle sťatý. Bože, on už stárne.

„Sednu si na tebe. Jsi zjevně příliš opilý, abys věděl, co děláš.“ Tón jejího hlasu zněl odměřeně, vyčítavě.

„Na mě? Vždycky chceš mít hlavní slovo, a to i v posteli? Do háje s tebou.“ Zmáčkl jí zápěstí tak silně, že se mu palce a ukazováčky okolo její ruky spojily. Všechna čest, ona ani nehekla, i když cítil, jak jí bolest projela tělem a celé pod ním bolestí ztuhlo. Osahal jí prsa a hýždě, hrubě jí bil do nohou a trupu. Ale ani se nepokusil do ní vstoupit.

Ne že by byl příliš opilý, aby to dokázal technicky zvládnout. Bylo to proto, že ani alkohol ho nemohl donutit, aby tohle nějaké ženě udělal. Neustále měl zavřené oči, nechtěl se na ni ani podívat. Ale svůj obličej zabořil do jejího. Lee chtěl, aby Viera cítila pach jeho potu, aby nasákla pachem ječmene a chmelu, který vyvolal jeho chtíč.

„Jen jsem si myslela, že bys z toho mohl mít větší požitek, nic víc,“ řekla.

„Zatraceně!“ zařval. „Ty mě klidně tohle necháš udělat?“

„Tos snad chtěl, abych na tebe zavolala policii?“

Její hlas zapůsobil jako vířící vrtačka do jeho již takto bolestí třeštící lebky. Vzepjal se nad ní, svíral ji v pažích, na rukou mu vystoupily pevné provazce tricepsů.

Cítil, že mu z oka vyklouzla slza, dotkla se jeho tváře, jako osamělá bloudící vločka, bez domova, stejně jako on.

„Proč ze mě nevykopeš duši, Viero?“

„Protože to není tvoje vina.“

Lee začal cítit, jak se mu začíná stahovat žaludek, z rukou se mu ztrácela síla. Ona pohnula paží a on ji pustil, nechal ji jít, aniž Viera musela pronést jediné slovo. Dotkla se jeho tváře, velice jemně, jako pírka spadlého z nebe.

Jediným pohybem mu setřela tu osamělou slzu z tváře. Když promluvila, hlas měla ochraptělý. „Protože jsem ti vzala tvůj život.“

Přikývl, že pochopil. „Takže když s tebou uteču, dostanu tohle každou noc, ty můj psí suchárku?“

„Jestli je to, co chceš.“ Náhle odtáhla ruku a nechala ji klesnout na povlak postele.

Neudělal žádný pokus ji za tu ruku vzít.

Konečně otevřel oči a zadíval se dolů na ni, na ztrnulý smutek v jejím pohledu, přetrvávající bolest ve stažených svalech na krku a v obličeji. Na bolest, kterou vyvolal a ona přijala mlčky. Na tvar jejích vlastních slzí beznaděje, které se jí rýsovaly na bledém obličeji. Byly všechny jako sežehující horko, které se nějak rozlilo pod jeho kůží, srazilo se s jeho srdcem a proměnilo ho v páru.

Svezl se z jejího těla a doklopýtal do koupelny. Jen stěží dokázal dojít k záchodové míse, kde večeře a pivo z něj vyletěly mnohem rychleji, než do něj vstoupily. Nakonec se Lee zhroutil přímo na tu velice drahými italskými kachlíky pokrytou podlahu.

Chladivý dotek mokré žínky na čele ho přivedl k sobě.

Viera seděla za ním a držela mu hlavu na klíně. Zdálo se, že měla na sobě nějaké tričko s dlouhým rukávem. Rozeznal její dlouhá, svalnatá lýtka a kostnaté zatočené prsty na nohou. Lee cítil, že přes svou prostřední část těla má přehozený silný ručník. Ještě pořád mu bylo na zvracení, třásl se zimou a zuby mu drkotaly. Pomohla mu, aby se posadil a pak vstal, rukou ho podpírala v pase. Měl na sobě jen slipy. Musela mu je obléknout sama, on by to určitě nedokázal. Ve stavu, v jakém byl, mu připadalo, že byl asi tak dva dny přivázán za všechny čtyři k vrtuli helikoptéry.

Společně došli k posteli a ona mu pomohla, aby si do ní lehl.

Pak ho přikryla prošívanou dekou.

„Já se vyspím jinde,“ řekla tiše.

On se vůbec neozval, odmítal znovu otevřít oči.

Slyšel ji, jak se blíží ke dveřím. Ještě než z nich vyšla, tak ze sebe vypravil: „Hrozně mě to mrzí, Viero.“ Zhluboka polknul. Připadalo mu, že má jazyk velký jako nějaký zatracený ananas.

Ještě než zavřela dveře, uslyšel, jak zašeptala: „Nebudeš tomu věřit, Lee, ale mě to mrzí víc než tebe.“

34

Brooke Reynoldsová se nevzrušeně rozhlížela po vnitřku banky. Právě otevřeli a nebyli zde ještě žádní zákazníci. Ve svém jiném životě by mohla právě nyní obhlížet místo v přípravě na budoucí loupežné přepadení. To pomyšlení jí vyloudilo na tváři ne příliš častý úsměv. Měla už několik možností, jak by postupovala, ale ten velice mladý muž, který seděl za přepážkou s titulem zástupce ředitele pobočky na jmenovce, kterou měl před sebou, tu záležitost rozhodl sám.

Vzhlédl, když přistoupila blíž, a zeptal se: „Čím posloužím?“

Oči se mu znatelně rozšířily, když se před ním objevil průkaz FBI, a on se posadil o poznání rovněji, jako by se jí tím pokoušel naznačit, že kromě svého chlapeckého vzhledu má skutečně i páteř. „Vyskytl se nějaký problém?“

„Potřebuji vaši pomoc, pane Sobele,“ řekla Reynoldsová, když se očima svezla na mosaznou jmenovku.

„Je to součást probíhajícího vyšetřování federální služby.“

„Ale samozřejmě, udělám, co bude v mých silách,“

ujistil ji.

Reynoldsová se posadila naproti němu a promluvila klidným, přímým způsobem. „Mám s sebou klíček, který patří k bezpečnostní schránce ve vaší pobočce. Obdrželi jsme ho během vyšetřování. Domníváme se, že cokoli v té schránce je, by mohlo mít dalekosáhlé důsledky. Potřebuji se dostat dovnitř té schránky.“

„Chápu. Tedy, ehm –“

„Mám s sebou rovněž stvrzenku o zaplacení, pakliže by vám to pomohlo.“

Bankovní úředníci milují doklady, to věděla. A čím více čísel a položek, tím lépe. Podala mu doklad.“

Podíval se na ten papír.

„Znáte jméno Frank Andrews?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl. „Ale jsem v této pobočce teprve týden. To víte, konsolidace banky. Ta probíhá pořád.“

„O tom jsem přesvědčena. Dokonce i vláda snižuje náklady.“

„Doufám, že nechce šetřit i na vás, na lidech. Je tu všude kolem vysoká kriminalita.“

„Soudila bych, že pracovat v managementu znamená také hodně vědět, že?“

Mladý muž se zatvářil samolibě a upil trochu ze své kávy. „Mohl bych vám toho hodně vyprávět.“

„To si umím představit. Je možné z něčeho vyčíst, jak často pan Andrews svou schránku chodil otevírat?“

„Naprosto spolehlivě. Všechno je teď počítačově zpracovávané.“ Vyťukal na klávesnici číslo stvrzenky a chvilku vyčkal, zatímco počítač zpracovával data. „Nechtěla byste trochu kávy, agentko Reynoldsová?“

„Ne, děkuju. Jak velká je ta schránka?“

Mrknul se na stvrzenku. „Podle měsíčního poplatku bych soudil, že je to naše nejlepší, dvojitá šíře.“

„Předpokládám, že se toho do ní hodně vejde.“

„Jsou velice prostorné.“ Naklonil se dopředu a promluvil tichým hlasem. „Soudím, že to má něco společného s drogami, že? Praní peněz, nebo tak něco?

Prodělal jsem školení na toto téma.“

„Je mi velice líto, pane Sobele, ale jde o právě probíhající vyšetřování, a já opravdu nemohu cokoli komentovat. Jistě to chápete.“

Rychle se narovnal. „Absolutně. Zajisté. Všichni máme svá pravidla, nevěřila byste, s čím vším se tady setkáváme.“

„To jistě. Už se něco objevilo na počítači?“

„Ach, ano.“ Sobel se zahleděl na obrazovku. „Vlastně sem docházel poměrně často, mohl bych vám to vytisknout, kdybyste to potřebovala.“

„To by mi hodně pomohlo.“

Asi tak minutu nato, když kráčeli k místnosti trezoru, začal se Sobel tvářit velice zneklidněně. „Uvažuju o tom, zda bych se neměl nejprve zajít přesvědčit nahoru. Jsem si samozřejmě jist, že s tím nebudou spojeny žádné problémy a tak, ale přesto, předpisy pro přístup k bezpečnostním schránkám jsou velice přísné.“

„Ano, to chápu, ale domnívala jsem se, že zástupce ředitele pobočky by měl tu pravomoc mít. A já nebudu vůbec nic odnášet, jen prozkoumám obsah. A v závislosti na tom, co najdu, bude možná schránka muset být obstavena.

Není to poprvé, co to FBI byla nucena udělat. Přebírám veškerou zodpovědnost. Nemějte obavy.“

Zdálo se, že to mladého muže uklidnilo, a tak vešli až do trezoru. Převzal od Reynoldsové klíč, použil i svůj univerzální a vytáhl velkou schránku ven.

„Máme tu soukromou místnost, kde se můžete podívat dovnitř.“

Zavedl ji do malé místnosti a Reynoldsová za ním zavřela dveře. Zhluboka se nadechla a všimla si, že se jí potí dlaně. V té schránce může být něco, co může otřást bůhvíjakým počtem životů a možná i kariér. Pomalu nazvedla víko. To, co uviděla, z ní vyloudilo tichou kletbu.

Peníze byly pečlivě stočeny do ruliček a přepásány silnými gumovými páskami, byly to použité, nikoli nové bankovky. Rychle odhadla sumu. Desítky tisíc. Vrátila víko na své místo.

Sobel stál vně kóje, když otevřela dveře. Mladý muž vrátil schránku do trezoru.

„Mohla bych vidět přihlášku k té schránce?“

Ukázal jí podpisový vzor na počítači. Bylo to psáno rukou Kena Newmana. Znala jeho rukopis velice dobře.

Zavražděný agent FBI a schránka plná hotových peněz pod jiným jménem. Bůh jim pomáhej.

„Našla jste něco, co vám pomůže?“ zeptal se Sobel.

„Potřebuju, aby ta schránka byla obstavena. Jakmile by se objevil někdo, kdo by se pokoušel dostat se dovnitř, musíte mi zavolat na jedno z těchto čísel.“ A podala mu svou navštívenku.

„To je vážné, že?“ Sobel najednou vypadal velice utrápeně, že byl přeložen právě do této pobočky.

„Velice si cením vaší pomoci, pane Sobele. Budu s vámi ve spojení.“

Reynoldsová se vrátila do auta a ujížděla, jak nejrychleji to šlo, do domu Anne Newmanové. Zavolala jí mobilním telefonem a ujistila se, že bude doma. Pohřeb se měl konat za tři dny. Bude to velká událost za přítomnosti nejvyšších šéfů FBI a agentur z celé země podílejících se na vymáhání práva. Pohřební autokolona bude obzvlášť dlouhá a bude projíždět špalírem tvořeným vážnými, ctěnými federálními agenty a muži a ženami v modrých uniformách. Federálka pochovávala své agenty, kteří zemřeli při výkonu svého povolání, s velkými poctami a důstojností tak, jak si zasloužili.

„Co jste zjistila, Brooke?“ Anne Newmanová měla na sobě černé šaty, vlasy měla pěkně učesané a obličej lehce nalíčený. Reynoldsová zaslechla z kuchyně rozhovor. Když přijela před chvílí k domu, stála tam dvě auta. Patrně někdo z rodiny nebo známí, kteří přijeli Anne vyjádřit svou soustrast. Také si všimla, že na jídelním stole byly podnosy plné jídla. Bylo tak trochu ironií, že vaření a projevování soustrasti šly, jak se zdá, ruku v ruce. Zcela zjevně se lidé s žalem lépe vyrovnávali s plným žaludkem.

„Potřebuju se podívat na výpisy z vašich a Kenových bankovních účtů. Víte, kde jsou?“

„Tedy, o všechny finance se vždycky staral Ken, ale jsem si jistá, že jsou v jeho pracovně.“ Vedla Reynoldsovou chodbou a pak vešly do domácí kanceláře Kena Newmana.

„Máte účty u víc než jedné banky?“

„Ne, tolik toho ještě vím. Poštu vždycky beru já. Je to pořád ta samá banka. A máme jenom běžný účet, ne spoření.

Ken říkal, že ten úrok, který dávají, je směšný. On to s penězi opravdu dobře uměl. Máme některé velice dobré cenné papíry a děti mají vlastní účty na studia.“

Zatímco Anne hledala výpisy z účtů, Reynoldsová se nečinně rozhlížela po místnosti. Na jedné polici naskládané těsně vedle sebe byly četné krabice z tuhé umělé hmoty vyvedené v různých barvách. Zatímco si při své předchozí návštěvě všimla mincí uložených v průsvitných obalech, na ryto se tehdy plně nesoustředila.

„Co je v těch krabicích?“

Anne zvedla hlavu a stočila pohled tam, kam ukazovala.

„Ach tam, to jsou Kenovy sportovní karty. A také mince.

Uměl to opravdu velice dobře. Jednou dokonce prodělal nějaký kurz a dostal osvědčení, že může oceňovat jak karty, tak mince. Skoro každou neděli se zúčastnil nějaké výstavy nebo něčeho podobného. Prstem ukázala ke stropu. Taky proto tu máme požární detektor. Ken se opravdu ohně bál, a obzvlášť v tomhle pokoji. Všechny ty papíry a umělá hmota.

Chytlo by to okamžitě.“

„Překvapuje mě, že si ještě našel čas na nějakou sběratelskou činnost.“

„Na to on si čas udělal. To ho opravdu strašně bavilo.“

„Chodila jste vy nebo děti někdy s ním?“

„Ne. Nikdy nás nepozval.“

Její tón přiměl Reynoldsovou, aby od tohoto tématu ve svém vyptávání upustila. „Hrozně se mi příčí se na to ptát, ale měl Ken životní pojistku?“

„Ano, měl jich hodně.“

„Tak vám alespoň odpadne jedna starost. Já vím, že je to hodně malá útěcha, ale je tolik lidí, kteří na takové věci nikdy nepomyslí. Ken zjevně chtěl, aby o vás všechny bylo dobře postaráno, kdyby se s ním něco stalo. Lásku často vyjadřují spíš činy než slova.“ Reynoldsová to myslela upřímně, ale přesto ten poslední výrok zněl tak neuvěřitelně falešně, že se rozhodla to dál rozhodně nerozvádět.

Anne vytáhla tlustý červený zápisník a podala jej Reynoldsové. „Myslím, že tohle je to, co hledáte. Je jich tam v té zásuvce víc, ale tohle je ten nejčerstvější.“

Reynoldsová se podívala na vazbu. Byla na ní laminátová nálepka připevněná k přední záložce notesu, na které stálo, že obsahuje výpisy z účtu z tohoto roku.

Rozevřela ho. Výpisy byly pečlivě označené a seřazené chronologicky po měsících, ten nejposlednější měsíc byl navrchu.

„Zrušené šeky jsou v jiném šuplíku. Ken je uschovával rozdělené po jednotlivých letech.“

Čert aby to vzal! Reynoldsová měla své účty nacpané po nejrůznějších zásuvkách ve své ložnici a dokonce i v garáži. Doba, kdy se mělo u Reynoldsů dělat daňové přiznání, to by byla pro nějakého účetního ta nejstrašnější noční můra.

„Anne, já vím, že tu máte návštěvu. Můžu se tím vším probírat sama.“

„Můžete si je vzít s sebou, kdybyste chtěla.“

„Kdyby vám to nevadilo, prošla bych si je tady.“

„V pořádku. Nechtěla byste něco k pití nebo k jídlu?

Pánbů ví, že máme jídla spoustu. A zrovna jsem udělala čerstvou konvici kávy.“

„Po pravdě řečeno, káva s trochou smetany a cukru by mi přišla velice k chuti, děkuju.“

Anne se najednou zatvářila zneklidněně. „Pořád jste mi ještě neřekla, jestli jste něco našla.“

„Chci si být nejprve stoprocentně jistá, než cokoli řeknu. Nechtěla bych se mýlit.“ Reynoldsová se zadívala do obličeje té nešťastné ženy a zaplavil ji nesmírně silný pocit viny. Ona tu nechává manželku svého kolegy nevědomky napomáhat pravděpodobnému zostuzení jeho památky.

„Jak to nesou děti?“ zeptala se Reynoldsová a ze všech sil se snažila ze sebe setřást ten pocit spáchané zrady.

„Nejspíš tak, jako by to nesly všechny děti, myslím. Je jim šestnáct a sedmnáct, takže věcem rozumějí lépe, než jak by to chápaly v pěti. Ale i tak, je to těžké. Pro nás pro všechny. Jediný důvod, proč tu nesedím a nebrečím, je, že už mi slzy dnes ráno vyschly. Poslala jsem je do školy.

Došla jsem k závěru, že to nemůže být o nic horší, než tady posedávat, zatímco sem chodí průvody lidí a neustále mluví o jejich tátovi.“

„Máte asi pravdu.“

„Člověk může dělat jen to nejlepší, co umí. Věděla jsem, že ta možnost tu vždycky je. Bože, Ken byl agentem celých čtyřiadvacet let. Jedinkrát, kdy byl ve službě zraněný, bylo tenkrát, když píchl a při výměně pneumatiky si hnul zádama.“ Anne se krátce při této vzpomínce usmála.

„Dokonce už začal mluvit o tom, že půjde do penze. A že se možná odstěhujeme někam jinam, až děti odejdou na vysokou školu. Jeho matka žije v Jižní Karolíně. Začíná se dostávat do věku, kdy bude potřebovat okolo sebe někoho z rodiny, aby se o ni mohl postarat.“

Anne vypadala, jako kdyby se zase chystala rozplakat.

Pokud by se opravdu rozplakala, Brooke si nebyla jistá, jestli by se k ní také nepřidala, vezme-li se v úvahu, v jakém duševním rozpoložení se nacházela ona sama.

„Vy máte děti?“

„Kluka a holku. Tři a šest.“

Anne se usmála. „Ach, ty jsou ještě malé.“

„Slyšela jsem, že čím starší, tím je to s nimi obtížnější.“

„Nu, řekněme to takto, začne to být složitější. Přejdete od plivání, kousání a učení, aby chodili na nočník, k bitvám kvůli oblékání, klukům a penězům. Když dorostou asi tak do věku třinácti let, najednou nemohou vystát ani mámu, ani tátu. To byla těžká doba. Ale nakonec se zase vrátily. Pak se začnete strašně bát kvůli alkoholu, autům, sexu a drogám.“

Reynoldsové se s vypětím podařilo nemastně neslaně se usmát. „No, páni, už se nemůžu dočkat.“

„Jak dlouho už jste u FBI?“

„Třináct let. Dala jsem se k nim po jednom neuvěřitelně nudném roce coby právničky jedné obchodní společnosti.“

„Je to nebezpečné povolání.“

Brooke Reynoldsová se na ni pozorně zahleděla. „To dozajista může být.“

„Jste vdaná?“

„Technicky vzato, tak ještě ano, ale za pár měsíců už nebudu.“

„To mě mrzí.“

„Věřte mi, je to to nejlepší pro všechny.“

„Necháváte si děti?“

„Bezpodmínečně.“

„To je dobře. Děti patří ke svým matkám, a je mi jedno, co ti tak zvaní liberálové říkají.“

„V mém případě jsem vlastně na pochybách, každý den jsem dlouho v práci a mám nepředvídatelnou pracovní dobu. Ale jedno vím naprosto jistě, že patří ke mně.“

„Říkáte, že jste vystudovala práva?“

„V Georgetownu.“

„Právníci si přijdou na slušné peníze a není to ani zdaleka tak nebezpečné jako u FBI.“

„Asi ne.“ Reynoldsová si konečně uvědomila, kam tímhle míří. „Možná že byste mohla začít uvažovat o změně povolání. Venku teď pobíhá až moc cvoků. A všude je příliš mnoho zbraní. Když Ken u FBI začínal, nestávalo se, že by děti, sotva odrostlé plínkám, pobíhaly po ulicích se samopaly v rukou a střílely do lidí, jako kdyby šlo jen o záběry z nějakého kresleném filmu.“

Na to neměla Reynoldsová odpověď. Jen tam tak stála a ten notes si tiskla k prsům a myslela na své děti.

„Přinesu vám tu kávu.“

Anne za sebou zavřela dveře a Reynoldsová se svezla na nejbližší židli. Náhle ji přepadla vidina vlastního těla, jak ho zapínají do černého plastikového pytle, zatímco ta hadačka oznamuje špatnou zprávu jejím osiřelým dětem. Já jsem to vaší matce říkala. Vykašlat se na to! Zahnala ty myšlenky a otevřela notes. Anne se vrátila s kávou a pak, když konečně osaměla, postupovala Brooke pozoruhodně rychle. To, co zjistila, bylo velice znepokojivé.

Alespoň v posledních třech letech ukládal Ken Newman peníze, všechny v hotovosti, na svůj běžný účet. Sumy nebyly velké někdy sto dolarů, jindy padesát, a byly ukládány nepravidelně. Vytáhla si výpis z banky, který jí vytiskl Sobel, a porovnávala data, kdy byl ve své bezpečnostní schránce. Většina z nich rovněž odpovídala datům, kdy ukládal hotové peníze na běžný účet. Navštívit schránku, uložit čerstvě nabyté peníze, vzít nějaké z těch starších a uložit je na běžný účet ve své rodinné bance. Tak nějak to asi bylo, vyvodila si Reynoldsová. Také si spočítala, proč chodil do jiné pobočky, aby peníze uložil.

Nemohl dost dobře vybrat hotové peníze ze své bezpečnostní schránky jako Frank Andrews a uložit je v téže bance jako Ken Newman.

Všechno dohromady to představovalo slušnou sumu peněz, i když ne nijak obrovské jmění. Pravda byla, že celková bilance na běžném účtu nebyla příliš vysoká, protože na ni byly vypisovány šeky, které účet značně zatěžovaly. Povšimla si, že Newmanův plat z FBI chodil na přímé vklady. Také bylo hodně šeků vypisováno na účet jednoho burzovního makléřství. Reynoldsová našla tyto výpisy v jiném šanonu a rychle došla k závěru, že ač Newman zdaleka nebyl zámožný, měl dost značnou kolekci cenných papírů a výpisy ukazovaly, že k nim opatrně přidával další. Při dlouhodobém trhu s býky, který byl stále v proudu, jeho investice značně vrostly.

Kromě těch vkladů v hotovosti, to, na co se dívala, nebylo vlastně nic neobvyklého. Spořil peníze a dobře je investoval. Nebyl moc bohatý, ale žil si dobře. Dividendy z účtu investic byly rovněž ukládány na Newmanův běžný účet, čímž se ještě víc zakalil celkový obraz příjmů.

Jednoduše vyjádřeno, bylo by obtížné dojít k závěru, že je na finanční situaci tohoto agenta cokoli podezřelého, pakliže se ovšem neudělá velice podrobný rozbor. A pokud člověk nevěděl o existenci bezpečnostní schránky, sumy peněz, které byly zdánlivě k dispozici, prostě takovou hloubkovou kontrolu neopodstatňovaly.

Matoucí bylo množství hotových peněz, které viděla v bezpečnostní schránce. Proč držet tolik peněz ve schránce, kde z nich nejdou žádné úroky? Co ji ale mátlo stejně jako ty hotové peníze, bylo vlastně to, co zde nenašla. Když se Anne přišla přeptat, jestli něco nepotřebuje, rozhodla se, že se jí zeptá přímo.

„Nemůžu nikde najít žádný doklad o nějaké hypotéce nebo platby kreditními kartami, které by tu měly být zaznamenány.“

„My žádnou hypotéku nemáme. Tedy, měli jsme, třicetiletou, ale Ken ukládal zvláštní platby a nakonec ji splatil najednou dřív.“

„To byl úspěšný. Kdy to bylo?“

„Asi před třemi nebo čtyřmi lety, myslím.“

„A co kreditní karty?“

„Ken jim nedůvěřoval. To, co jsme nakupovali, jsme kupovali za hotové. Zařízení, šaty, dokonce i auta. Nikdy jsme nekupovali nová, vždycky ojetá.“

„To je mazané. Ušetří to spoustu peněz za finanční transakce.“

„Jak jsem už říkala, Ken byl opravdu šikovný, co se peněz týkalo.“

„Kdybych byla věděla, jak je dobrý, byla bych ho požádala, aby mi pomohl.“

„Potřebujete se podívat ještě na něco?“

„Ještě na jednu další věc, bohužel. Na vaše daňová přiznání za posledních několik let, jestli je máte.“

Teď už ta velká suma ve schránce dávala Reynoldsové určitý smysl. Jestliže Newman platil za všechno v hotovosti, pak neměl žádnou potřebu ukládat na běžný účet.

Samozřejmě na věci, jako je hypotéka, veřejné služby, telefonní účty, musel vypisovat šek, takže musel ukládat hotové peníze, aby tyto šeky mohl zaplatit. Což ale také znamenalo, že o penězích, které neuložil, také neexistoval žádný doklad, že v té schránce vůbec kdy nějaké peníze měl.

Hotové peníze byly koneckonců hotové peníze. A to také znamenalo, že berňák neměl žádnou možnost se dozvědět, že Newman nějaké kdy měl.

Velice moudře neměnil svůj životní styl. Tentýž dům, žádná drahá auta, ani se nepouštěl do žádných šílených nákupů, které potopily už tolik zlodějů. A bez hypotéky a bez placení kreditními kartami měl plno hotových peněz, které mohl roztáčet, jak chtěl. Tato zběžná prohlídka se zdála vysvětlovat schopnost pravidelně investovat do cenných papírů. Někdo se bude muset do toho pořádně zabrat, jestli by se měla Reynoldsová dobrat pravdy.

Anne našla daňová přiznání za posledních šest let v kovové skříni na šanony, která stála v místnosti u zdi. I ty byly stejně pečlivě uspořádány jako všechny ostatní platební doklady toho člověka. Podezření Reynoldsové potvrdil letmý pohled na daňová přiznání za poslední tři roky. Jediný zaznamenaný příjem byl Newmanův plat z FBI, nejrůznější úroky z investic, dividendy a bankovní úrok.

Reynoldsová uložila pořadače zpět na místo a vklouzla do kabátu. „Anne, moc se omlouvám, že jsem sem musela přijít a dělat to teď, uprostřed toho všeho, s čím se teď musíte vypořádávat.“

„O pomoc jsem požádala já vás, Brooke.“

Reynoldsová pocítila další osten provinění. „No, vlastně nevím, jestli jsem vám vůbec v něčem pomohla.“

Anne ji stiskla paži. „Můžete mi teď už říct, co se děje?

Udělal Ken něco špatného?“

„Všechno, co teď hned můžu říct, je, že jsem narazila na nějaké věci, které si nedovedu vysvětlit. Nebudu vám lhát, dělají mi velkou starost.“

Anne pomalu spustila svou ruku. „Předpokládám, že asi budete muset ohlásit to, co jste zjistila.“

Reynoldsová se upřeně na tu ženu zadívala. To, co by technicky měla udělat, bylo sebrat se a ihned jít na odbor profesionální zodpovědnosti a všechno jim ohlásit. Tento odbor patřil sice oficiálně pod hlavičku FBI, ale ve skutečnosti ho řídilo ministerstvo spravedlnosti. Zde se vyšetřovala údajná pochybení zaměstnanců FBI. Lidé odtud měli pověst, že jsou velice důkladní. Vyšetřování tohoto odboru dokázalo nahnat strach i tomu nejtvrdšímu agentu federálky.

Ano, z čistě technického hlediska, to nebyl žádný hlavolam. Kdyby jen život mohl být tak jednoduchý.

Zničená žena, která tu před Reynoldsovou stála, způsobila, že rozhodnutí, které musela udělat, bylo o to těžší. Nakonec se přiklonila na stranu lidského pochopení a nechala prozatím ležet stranou návod FBI, jak v takovém případě postupovat. Ken Newman bude pohřben jako hrdina. Ten člověk byl agentem déle než dvě desetiletí. Alespoň to si zasloužil.

„V určitém okamžiku ano. Budu svá zjištění muset ohlásit. Ale ne hned.“ Odmlčela se a uchopila ženu za ruku.

„Vím, kdy je pohřeb. Budu tam, stejně jako všichni ostatní, a projevíme Kenovi svou úctu.“

Reynoldsová pro povzbuzení Anne objala a pak vyšla z domu ven a v hlavě měla myšlenky v jednom víru, až se jí z toho trochu zatočila hlava.

Jestliže Ken Newman nějaké peníze bral, dělal to už nějakou dobu. Byl to on, přes kterého docházelo k úniku informací při jejím vyšetřování? Nebo byl prostě jen krysou na volné noze, která prodává informace tomu, kdo zaplatí nejvíc? Byl to snad obyčejný práskač, který pracoval pro jakousi neznámou skupinu lidí? Jestliže ano, proč ta parta měla zájem o Vieru Lockhartovou? Byly do toho zapleteny zájmy cizí země. Alespoň tolik jim Lockhartová řekla. Byl tohle klíč k celé té záhadě? Pracoval snad Newman celou tu dobu pro nějakou cizí vládu, pro takovou, která byla rovněž náhodně zapletena do Buchananovy činnosti?

Povzdychla si. Celá ta věc byla jen házením sněhových koulí do něčeho tak velkého, že se jí napůl chtělo sebrat se a utéct domů a schovat si hlavu pod peřinu. Místo toho nastoupí do auta, pojede do své kanceláře a bude dál usekávat třístičky z tohoto případu tak, jak to dělala u stovky jiných už celá léta. Získala tím víc, než ztratila. A to bylo to nejlepší, v co kdokoli, kdo dělal podobnou práci jako ona, mohl kdy doufat.

35

Lee se probudil velmi pozdě s tak hrozným bolehlavem, že se rozhodl ho vyběhat. Zprvu každý jeho krok po písku vysílal do mozku smrtelné střely. Potom, když začal nabírat do plic chladivý vzduch, ucítil na tváři solí prosycený vítr a uběhl asi tak půldruhého kilometru, se uvolnil a bolestivě vystřelující účinky vína a piva zmizely. Vrátil se do domu na pláži, obešel ho a zamířil k bazénu, kde si posbíral šaty a pistoli. Na chvíli se posadil do zavěšené židle a vyhříval se na slunci. Jakmile vkročil zpátky do domu, ucítil vůni kávy a vajíček.

Viera byla v kuchyni a nalévala si právě kávu. Na sobě měla džínsy, košili s krátkým rukávem a byla bosa. Když ho uviděla vcházet, vyndala další hrnek a naplnila ho. Na chvilku jej ten prostý akt kamarádství potěšil. Pak ale to, co minulé noci prováděl, smylo ten příjemný pocit právě tak, jako vlny oceánu nesmlouvavě smetou hrady vystavěné z písku.

„Počítala jsem, že prospíš celý den,“ řekla. Její tón je přehnaně ledabylý, pomyslel si. Když mluvila, nedívala se na něj.

To připsalo tomuto okamžiku titul nejtrapnějšího okamžiku celého dosavadního Leeova života. Co by asi tak měl říct? Hele, mrzí mě ten malý sexuální útok včera v noci.

Vstoupil do prostoru kuchyně, vzal hrnek mezi prsty a doufal, že ten knedlík v krku ho přestane dusit, než z toho bude mít smrt. „Někdy je nejlepší lék proti tomu, když člověk

udělá

něco

neuvěřitelně

pitomýho

a

neomluvitelnýho, běžet tak dlouho, dokud to s ním nesekne.“ Mrkl okem po vajíčkách. „Voní to dobře.“

„S tím jídlem, cos uvařil včera, se to nedá srovnat, ale už jsem tě upozorňovala, že v kuchyni nejsem moc silná v kramflecích. Řekla bych, že jsem děvče, co potřebuje pokojovou službu. Ale to už sis jistě dokázal spočítat na prstech.“ Jak se blížila ke sporáku, všiml, si, že maličko kulhá. Také si nemohl nevšimnout modřin na zápěstích.

Položil pistoli na pracovní desku, aby jej náhodou nenapadlo ji použít a vystřelit si mozek z hlavy.

„Viero?“

Neotočila se, jen dál míchala vajíčka na pánvi.

„Jestli chceš, abych odešel, udělám to,“ řekl Lee.

Zatímco se tvářila, jako když to zvažuje, rozhodl se, že jí řekne to, na co myslel prve při běhu. „To, k čemu došlo včera v noci, to co jsem ti udělal, pro to neexistuje žádná omluva. Ještě nikdy v životě se mi nic podobného nestalo.

Takový nejsem. A nemůžu ti dávat za vinu, když mi to nebudeš věřit. Ale je to pravda.“

Náhle se k němu otočila a oči jí plály. „Tedy nemůžu říct, že bych si nepředstavovala, že k něčemu mezi námi dojde, a to dokonce i přesto, že jsme se ocitli v takovém hrůzostrašném snu. Jen jsem si nemyslela, že to bude takové…“ Hlas se jí zlomil a ona se jen hrozně rychle od něj odvrátila.

Sklonil hlavu a neznatelně přisvědčil. To, co řekla, ho dvojnásob ťalo. „Víš, stojím teď před takovým dilematem.

Můj žaludek a svědomí mi říkají, abych co nejrychleji vypadl z tvého života, abys pokaždé, když se na mě podíváš, si nemusela připomínat, co se včera v noci stalo. Ale nechci tě nechat v tom všem samotnou. Ne, když po tobě jde někdo, kdo se tě chystá zabít.“

Vypnula hořák a připravila dva talíře, namazala máslem dvě topinky a všechno prostřela na stůl. Lee se nehýbal, jen ji sledoval, jak se pomalu pohybuje, tváře zvlhlé od pláče.

Tmavé modřiny na jejích zápěstích byly jako natrvalo uzamčená želízka kolem jeho duše.

Posadil se naproti ní a začal se nimrat ve své porci.

„Byla bych tě mohla včera v noci zarazit,“ řekla otevřeně. Slzy jí sklouzly po tvářích dolů a ona se ani nepokusila si je setřít.

Lee cítil, že i jeho oči ho začínají pálit, jak se mu do nich draly slzy. „Kéž by Bůh dal, a tys to udělala.“

„Byl jsi opilý. Neříkám, že je to nějaká omluva toho, cos provedl, ale taky vím, že bys to byl neudělal, kdybys byl střízlivý. A taky jsi to nedohnal až do konce. Rozhodla jsem se věřit, že tak hluboko bys nikdy neklesl. Vlastně kdybych si tím nebyla absolutně jistá, byla bych tě zastřelila tvou pistolí, když jsi omdlel.“ Odmlčela se. Zdálo se, že hledá tu správnou kombinaci slov. „Ale možná že to, co jsem udělala já tobě, je daleko horší, než to, cos ty mohl udělat mně včera v noci.“ Odstrčila od sebe talíř a podívala se oknem ven na to, co začínalo dostávat podobu dalšího krásného dne.

Znovu promluvila a znělo to roztouženě a jakoby z daleka, a mělo to zajímavý náboj jak nadějný, tak i tragický.

„Když jsem byla malá holka, měla jsem celý svůj život nalinkovaný. Chtěla jsem být zdravotní sestrou. A pak doktorkou. A chtěla jsem se vdát a mít deset dětí. Doktorka Viera Lockhartová měla zachraňovat životy během dne a pak přijít domů ke skvělému manželovi, který by ji miloval, a byla by skvělou matkou svých báječných dětí. Potom, když jsem se celé roky s otcem neustále stěhovala sem a tam, to už jsem chtěla jen jeden domov, kde bych žila až do konce života. Moje děti by vždycky věděly, kde mě najdou.

Zdálo se to tak jednoduché, tak… dosažitelné, když mi bylo pouhých osm let.“ Konečně použila ubrousek, aby si osušila oči, jako by ucítila tu vlhkost na tváři teprve nyní.

Podívala se znovu na Leea. „Místo toho ale mám tenhle život.“ Pohledem přejela hezký pokoj. „Ve skutečnosti jsem si vedla opravdu dobře. Vydělala jsem velké peníze. Na co si tedy můžu stěžovat? Je to přece americký sen, ne?

Peníze? Moc? Vlastnit krásné věci? Dokonce jsem skončila tím, že dělám i trochu dobrého, i když jsem to dělala nelegálně. Ale pak jsem šla a všechno to zničila. S

nejlepšími úmysly, ale nakonec jsem selhala. Přesně jako můj táta. Máš pravdu, jablko nepadá daleko od stromu.“

Znovu se odmlčela, pohrávala si se stříbrným příborem a nakonec položila vidličku a nůž na máslo přesně v pravém úhlu k sobě.

„Nechci, abys odešel.“ Potom se zvedla, přešla pokoj a rozběhla se nahoru po schodech.

Lee uslyšel, jak se dveře její ložnice s bouchnutím zavřely.

Zhluboka se nadechl, vstal a překvapilo ho, když zjistil, jak se nohy pod ním málem roztřásly. Nebylo to po tom běhu, to věděl. Osprchoval se, převlékl a vrátil se dolů.

Vieřiny dveře byly stále ještě zavřené a on neměl v úmyslu přerušovat ji v tom, co tam dělala, ať už to bylo cokoli.

Kvůli uklidnění nervů se rozhodl, že stráví hodinku tím, že si vyčistí zbraň. Nevýhodou soli a vody bylo, že nedělaly zbraním dobře a automatické pistole byly již tak nechvalně známé svou přílišnou náročností. Nebylo-li střelivo dostatečně kvalitní, mohli jste počítat s tím, že nejprve zbraň selže při výstřelu a pak se zablokuje, trocha písku a hrubšího prachu mohla případně způsobit stejnou poruchu.

A automatická pistole se nedá vyčistit pouhým zmáčknutím kohoutku a použitím vyčištěného bubínku, jak by se to udělalo s revolverem. Než byste porouchanou pistoli dali zase do pořádku, byli byste mrtví. A s Leeovou smůlou v poslední době by se to stalo přesně v okamžiku, kdy by tu věc potřeboval, aby střílela pořádně a navíc rovně. Na stranu kladů se však dal připsat fakt, že náboje 9 mm Parabellum vypálené z kompaktní pistole Smith & Wesson se vyznačovaly zcela mimořádnou nárazovou energií. Cokoli zasáhly, padlo jako podťaté. Modlil se však, aby tu zbraň použít nemusel. Protože to by pravděpodobně znamenalo, že střílí také někdo na něj.

Znovu nabil patnáctiranný zásobník, zasunul ho do pažby a vsunul náboj do komory. Zajistil zbraň a zastrčil ji do pouzdra. Myslel si, že vezme hondu a zajede s ní dolů do krámu pro noviny. Nakonec se ale rozhodl, že k provedení i tak prostého úkonu mu jaksi chybí energie, případně chuť.

Navíc nechtěl nechat Vieru samotnou. Až se odhodlá sejít dolů, chtěl tam být.

Když se šel Lee napít do kuchyně z vodovodního kohoutku u dřezu, letmo se podíval z okna a téměř dostal infarkt. Přes silnici nad stěnou hustého křoví, které se táhlo, až kam oko dohlédlo, se najednou objevilo v jeho zorném úhlu malé letadlo. Tehdy si Lee vzpomněl na tu přistávací plochu, o které mu Viera říkala. Byla naproti domu a byla zacloněna křovisky.

Lee si pospíšil k hlavním dveřím, aby se podíval, jak bude letadlo přistávat. Než se dostal ven, letadlo už zmizelo.

Pak, provázen svištěním rolujícího stroje, se nad horním okrajem křovin objevil ocas letadla. Lesklý kov ocasu projíždějícího letounu zablýskl Leeovi do očí a pak se rychlým tempem vzdaloval.

Vyšel na verandu ve druhém patře a sledoval, jak letadlo manévruje, nakonec zastavuje a vystupují z něj cestující. Čekalo na ně auto, aby je odvezlo. Z letadla byly vyloženy tašky, aby vzápětí byly naloženy do auta, které se i s cestujícími rozjelo skrze malou vydlážděnou mezeru v křovinách nedaleko Vieřina domu. Z dvouvrtulového stroje vystoupil pilot, několik věcí na letadle překontroloval a vlezl zpátky do kabiny. Za několik minut už letadlo rolovalo po rozjezdové dráze až na její opačný konec, kde se otočilo.

Pilot přidal plyn a rozjel se za řevu motorů po rozjezdové dráze v témže směru, ve kterém přistál, a pak se ladně vznesl do vzduchu. Letadlo nejprve zamířilo směrem nad vodu, pak se otočilo a rychle zmizelo za obzorem.

Lee se vrátil zase dovnitř, zkusil se chvíli dívat na televizi, a přitom měl neustále uši nastražené, jestli už neuslyší Vieru. Prokousal se asi tisícovkou různých kanálů, došel k závěru, že není absolutně na co se dívat, a zahrál si jednu hru pasiánsu. Tak se mu zalíbilo, že prohrál, že si totéž zahrál ještě nejméně desetkrát, vždy se stejným výsledkem. Zatoulal se dolů do suterénu a v herně si zkusil pár šťouchů kulečníku. Přiblížila se doba oběda a on udělal pár obložených chlebů s tuňákem a trochu hovězí polévky s kroupami a najedl se na verandičce, ze které bylo vidět na bazén. Okolo jedné hodiny sledoval přistání téhož letadla jako ráno. Vyložilo své cestující a opět vzlétlo do výše.

Uvažoval, jestli nemá zaklepat u Viery na dveře, aby zjistil, jestli nemá hlad. Nakonec se rozhodl, že to neudělá.

Zaplaval si v bazénu a pak si lehl na chladný beton a nechal se zaplavit intenzivními paprsky slunce. Každou minutu mu kazilo špatné svědomí z toho, že se mu to dost líbí.

Hodiny ubíhaly, a když se pomalu stmívalo, začal uvažovat, jestli nemá uvařit něco k večeři. Tentokrát by došel pro Vieru a přiměl by ji, aby něco snědla. Právě se chystal, že se vydá po schodech nahoru, když se otevřely dveře a ona vyšla ven.

První, co upoutalo jeho oči, bylo její oblečení, bílé přiléhavé bavlněné šaty ke kolenům, ke kterým se dobře hodil světle modrý bavlněný svetřík. Byla bez punčoch a na nohou měla jednoduché sandály, které přesto vypadaly velice elegantně. Účes s tím vším hezky ladil. Rysy jí zvýrazňoval lehký dotek líčidla a celkový vzhled podtrhovala bleděčervená rtěnka. V ruce držela malou kabelku zapínanou na sponu. Pohmožděniny na zápěstí jí zakrývaly rukávy svetru. Asi taky proto si ho vzala, pomyslel si. Byl vděčný za to, že jak to vypadalo, její kulhání zmizelo.

„Ty někam jdeš?“ zeptal se Lee.

„Na večeři. Umírám hlady.“

„Chtěl jsem něco ukuchtit.“

„Raději bych se najedla někde venku. Začínám trpět ponorkovou nemocí.“

„A kam tedy jdeš?“

„Abych řekla pravdu, vlastně jsem si myslela, že bychom mohli jít.“

Lee sklonil hlavu a podíval se na své vybledlé khaki kalhoty, tenisky a polokošili s krátkým rukávem. „Vypadám vedle tebe tak trochu jako trhan.“

„Ne. Vypadáš dobře.“ Pohledem zavadila o pistoli v pouzdře. „Jen bych nechala ten šestiraňák doma.“

Přejel pohledem po jejích šatech. „Viero, mám takový pocit, že se ti v tomhle na hondě moc pohodlně sedět nebude.“

„Ten country klub je ani ne kilometr po silnici. Je u něj restaurace pro veřejnost. Myslela jsem, že bychom tam mohli dojít pěšky procházkou. Vypadá to, že bude večer hezky.“

Lee na to konečně kývnul, pochopil, že vyjít si někam mezi lidi bylo velice rozumné, a to z mnoha důvodů.

„Zní to dobře. Počkej na mě vteřinku.“ Vyběhl po schodech nahoru, vysunul zbraň z pouzdra a uložil ji do zásuvky ve svém pokoji. Vodou si omyl obličej, trochu si navlhčil vlasy, popadl sako a dohonil Vieru u hlavních dveří, kde právě zapínala alarm. Vyšli z domu a přešli příjezdovou silničku. Došli k chodníku, který vedl rovnoběžně s hlavní silnicí, a vydali se po něm volným procházkovým tempem, pod oblohou, která z modré barvy přešla na růžovou, jak ji zbarvilo zapadající slunce. Na veřejných prostranstvích se rozsvítily lampy pouličního osvětlení a spolu s nimi i pod povrchem umístěná světla prozařující rozprašovače vody. Zvuk pod tlakem stříkající vody měl na Leea uklidňující účinek. Pomyslel si, že to osvětlení propůjčuje jejich procházce příjemnou náladu.

Celé to místo zdánlivě vyzařovalo něčím nadpozemským, jako kdyby se pohybovali na dokonale nasvícené scéně z nějakého filmu.

Lee vzhlédl právě včas, aby si všiml dvoumotorového letounu, který se chystal opět přistát. Zavrtěl hlavou.

„Vyděsil mě k smrti, když jsem ho viděl dnes ráno poprvé.“

„Byl by mě určitě taky vyděsil, až na to, že když jsem sem cestovala poprvé, tak jsem s ním přiletěla. Tohle je dnes večer poslední let. Už začíná být příliš velká tma.“

Došli k restauraci, již zdobil výrazný námořní motiv – velké kormidelní kolo u předního vchodu. Po stěnách ze sukovitých borovic byly rozvěšeny potápěčské helmy, ze stropu visely rybářské sítě. K interiéru patřila i lanová zábradlí a madla a obrovské akvárium plné písečných hradů, rostlin a podivného výběru ryb, vykukujících tu a tam skrze sklo. Obsluhu obstarávali mladí, rázní lidé oblečení do uniforem z výletních zaoceánských parníků. Dívka, která obsluhovala Vieru a Leea, byla obzvláště štěbetavá. Zapsala si jejich objednávku pití. Lee se rozhodl pro ledový čaj.

Viera si objednala vinný střik. Když měli toto za sebou, začala číšnice příjemně zpěvným, byť nepříliš pevným altem vyjmenovávat speciality dne. Když je opustila, Viera a Lee se na sebe podívali a museli se začít smát.

Zatímco čekali na pití, Viera se rozhlédla po místnosti.

Lee k ní vystřelil rychlý pohled. „Vidíš snad někoho, koho poznáváš?“

„Ne. Vezme-li se to kolem a kolem, tak jsem vlastně nikam nechodila, když jsem sem dolů zavítala. Bála jsem se, že narazím na někoho, koho znám.“

„Můžeš být klidná. Vypadáš úplně jinak než Viera Lockhartová.“ Přejel po ní pohledem od hlavy až k patě.

„Měl jsem ti to povědět už dávno, ale vypadáš opravdu… no fakt ti to dnes večer moc sluší. Chci říct, že opravdu vypadáš velice dobře.“ Náhle se zatvářil rozpačitě. „Ne že bys nevypadala dobře pořád. Jen jsem chtěl říct…“ Lee se ponořil do mlčení, jak měl naprosto svázaný jazyk. Opřel se o opěradlo a zkoumal jídelní lístek.

Viera se na něj zadívala. Stejně jako on i ona byla v silných rozpacích, ale na rtech jí stále ještě hrál úsměv.

„Děkuju.“

Poseděli tam dvě příjemné darované hodiny, kdy rozprávěli o nezávazných věcech, vyprávěli si příhody z minulosti a hlouběji se poznávali. Jelikož to byla doba mimo hlavní sezonu, a navíc pracovní den, v restauraci bylo jen několik stálých hostů. Dojedli, dali si kávu a společně zdolali pořádnou porci kokosového dortu se šlehačkou.

Zaplatili hotovými penězi a nechali štědré zpropitné, které patrně přiměje jejich číšnici prozpívat celou cestu domů.

Viera a Lee pomalu kráčeli k domovu, těšili se ze svěžího večerního vzduchu a zvolna trávili večeři. Místo aby Lee s Vierou vešli do domu, zamířili dolů na pláž, když před tím Viera odložila kabelku u zadních dveří svého domu.

Vyzula si sandály a zvolna pokračovali volnou chůzí dál ve své procházce po písku pláže. Teď už se úplně setmělo, vál lehký, občerstvující vánek a oni měli pláž jen pro sebe.

Lee se na ni podíval. „Byl to dobrý nápad vyjít si na večeři ven. Opravdu jsem se moc dobře bavil.“

„Dokážeš být velice okouzlující, když se ti chce.“

Na chvíli se zatvářil rozmrzele, dokud si neuvědomil, že ho škádlí. „Řekl bych, že tím, že jsme šli spolu ven, se nám povedlo tak trochu začít zase od začátku.“

„I mě napadlo něco podobného.“ Zastavila se, posadila se a ponořila chodidla do písku. Lee zůstal stát á zadíval se na oceán.

„Tak co budeme dělat teď, Lee?“

Posadil se těsně vedle ní, vyzul si bory a palce zavrtal do písku. „Bylo by moc krásné, kdybychom tu mohli zůstat, ale myslím si, že to nepůjde.“

„Takže potom kam? Víc domů už nemám.“

„Už jsem na to myslel. Mám nějaké velice dobré kamarády v San Diegu. Jsou to soukromý očka zrovna jako já. Znají úplně všechny. Když je požádám, vím naprosto jistě, že nám pomůžou dostat se přes hranice do Mexika.“

Viera se zatvářila, jako by ji ten nápad právě moc nenadchl. „Do Mexika? A kam potom?“

Lee pokrčil rameny. „To nevím. Snad se nám povede sehnat nějaké falešné doklady a použít je, abychom se dostali do Jižní Ameriky.“

„Do Jižní Ameriky? A ty tam budeš pracovat na plantážích s kokainem a já budu makat v nevěstinci?“

„Koukni, já už tam byl. To nejsou jen drogy a prostitutky, máme spoustu možností.“

„Dva štvanci před zákonem s bůhvíkým v patách?“

Viera se zadívala se skloněnou hlavou do písku a pochybovačně zavrtěla hlavou.

„Jestli máš nějaký lepší nápad, tak tě poslouchám,“ řekl Lee.

„Mám peníze. Spoustu peněz na číselném účtu ve Švýcarsku.“

Díval se nedůvěřivě. „Mají opravdu něco takového?“

„Ale ano. A co teprv všechna ta celosvětová spiknutí, o kterých jsi už patrně slyšel? Tajné organizace ovládající planetu? To je přece všechno pravda pravdoucí.“ Usmála se a hodila po něm hrst písku.

„Ale jestli federálové prohledají tvůj byt a kancelář, nenajdou o tom nějaký záznam? Jestli se dozví čísla toho účtu, mohou ho zmrazit. Vystopovat ty peníze.“

„Veškerý smysl švýcarských číselných účtů je v tom, aby byla zajištěna naprostá důvěrnost. Kdyby švýcarští bankéři za pochodu dávali rychle informace kdekomu, kdo si o ně řekne, celý systém by se jim obrátil naruby.“

„FBI není kdekdo.“

„Nemusíš mít strach, žádné záznamy si nevedu.

Všechny potřebné informace, abych se k nim dostala, mám s sebou.“

Lee se zatvářil, že ho to moc nepřesvědčilo. „Takže ty musíš jet do Švýcarska, abys ty peníze dostala? Protože to by bylo, no, řekněme nemožný.“

„Jela jsem tam, abych si ten účet otevřela. Banka jmenovala zmocněnce, zaměstnance banky, s pravomocí advokáta, aby prováděl transakce osobně. Je to pořádně komplikované. Musíš ukázat svá přístupová čísla, vykázat se pozitivní identifikací, pak potvrdit vše svým podpisem, který oni porovnají s podpisovým vzorem, jenž mají v tvé složce.“

„Takže tou chvílí počínaje si jen zavoláš svého zmocněnce a on pak už dělá všechno za tebe?“

„Správně. Já už jsem v minulosti nějaké transakce prováděla, jen abych se přesvědčila, že to funguje. Je to tentýž člověk. Zná mě a zná i můj hlas. Já mu sdělím ta čísla a určím, kam chci, aby ty peníze odešly. A to se také stane.“

„Ale ty víš, že si je nemůžeš uložit na běžný účet na jméno Viera Lockhartová.“

„Ne, ale mám tady bankovní účet na jméno společnosti SLC.“

„A ty jsi jednatel?“

„Ano, jako Suzanne Blakeová.“

„Problém je, že federálové to jméno znají. Vzpomeň si.

Z toho letiště.“

„Víš, kolik takových Suzanne Blakeových v tomhle státě je?“

Lee pokrčil rameny. „To máš pravdu.“

„Takže alespoň budeme mít peníze na to, abychom odjeli. Navždycky nám to nevydrží, ale je to alespoň něco.“

„Lepší něco nežli nic.“

Na chvíli se oba odmlčeli. Vieřin těkající zrak sklouzával z Leea na oceán a zase zpět.

Úkosem se na ni zadíval, protože si všiml jejího zkoumavého pohledu. „Copak je? Mám snad na bradě ještě zbytek toho kokosového dortu se šlehačkou?“

„Lee, až ty peníze přijdou, můžeš si polovinu vzít a odejít. Nemusíš se mě držet.“

„Viero, o tomhle už jsme jednou mluvili.“

„Ne, ještě ne. Prakticky jsem ti přikázala, abys jel se mnou. Já vím, že to bude těžké se vrátit beze mě, ale alespoň budeš mít ty peníze, abys mohl někam odjet. Hele, vždyť nakonec můžu sama zavolat na FBI. Řeknu jim, že s tím nemáš vůbec nic společného. Žes mi jen slepě pomáhal. A já ti pak upláchla. Nakonec se pak, budeš moct vrátit domů.“

„Děkuju ti, Viero, ale pojďme to vzít pěkně po pořádku.

A odjet nemůžu, dokud nebudu vědět, že ti nic nehrozí.“

„Víš to jistě?“

„Ano, vím to naprosto jistě. Neodejdu, pakliže mi výslovně neřekneš, abych šel. A pak, i když to uděláš, stejně tě budu sledovat jako tvůj stín, abych měl jistotu, že jsi v pořádku.“

Napřáhla ruku a uchopila jej za loket. „Lee, nevím, jak ti poděkovat za všechno, cos pro mě udělal.“

„Tak si prostě mysli, že jsem tvůj starší brácha, kterýho jsi nikdy neměla.“

Pohled, který si vyměnili, však v sobě skrýval víc, než jen pouhou sourozeneckou náklonnost. Se skloněnou hlavou se podíval na písek a snažil se zachovat si chladnou hlavu.

Viera se znovu zadívala do dálky na vodní hladinu. Lee k ní o chvilku později stočil zrak a Viera pohybovala hlavou ze strany na stranu a usmívala se.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Vstala a podívala se na něj z výšky. „Myslím na to, že se mi chce tančit.“

Zíral na ni užasle se zakloněnou hlavou. „Tancovat?

Kolik jsi toho vypila?“

„Kolik nocí nám tady zbývá? Dvě? Tři? A pak hurá po zbytek života si hrát na psance? No tak, Lee, poslední příležitost na mejdan.“ Sundala si svetr a nechala ho dopadnout na písek. Její bílé šaty se zavazovaly na ramenou na stuhu. Ty si svezla dolů z ramen a mrkla na něj tak, že se mu srdce zastavilo. Napřáhla k němu ruce, aby se jí za ně chytil. „Tak pojď, ty můj velký bráško.“

„Ty jsi cvok, na mou duši.“ Přesto však se jí chytil za ruce a vstal. „Předem tě varuju, už jsem netancoval, ani nepamatuju.“

„Jsi boxer, ne? Máš pravděpodobně lepší práci nohou než já. Nejdřív tě povedu já a pak se toho ujmeš ty.“

Lee se pokusil o pár šouravých kroků a pak spustil paže podél těla. „Připadá mi to hrozná magořina, Viero. Co když nás někdo pozoruje? Budou si myslet, že nám fouká pod tašky.“

Umíněně se na něj podívala. „Posledních patnáct let svého života jsem strávila tím, že jsem si dělala starosti, co si kdo myslí o všem možném. Takže přesně v tuhle chvíli je mi šuma fuk, co si kdo myslí o čemkoli.“

„Ale vždyť nám k tomu ani nehraje žádná muzika.“

„Tak si něco broukej. Poslouchej vítr, přijde to samo.“

A překvapivě měla pravdu. Nejdřív začali pomalu, Lee se při tom cítil neohrabaně a Viera nebyla zvyklá při tanci vést. A potom, když začali uvykat pohybům toho druhého, pustili se v písku do vytáčení stále větších a větších kol. Asi za deset minut se Leeova pravá ruka pohodlně usadila na Vieřině boku, ona měla tu svoji ovinutou okolo jeho pasu, levé ruce měly propletené a pozvednuté vzhůru, prsa vypjatá.

Za chvíli se znatelně osmělili a pustili se do nejrůznějších otoček, vířivých kroužení a dalších tanečních figur, vyvolávajících k životu dávná swingování velkých jazzových kapel a nekonečných tanečních soutěží. Bylo to obtížné dokonce i na udupaném, ztvrdlém písku, ale oni se tomu oddávali s velikým zanícením. Kdokoli by je náhodou pozoroval, by usoudil, že jsou buď silně ovínění, nebo si oživují vzpomínky na své mládí a baví se jako ještě nikdy v životě. A svým způsobem by oba postřehy byly pravdivé.

„Tohle jsem už neudělal od střední školy,“ prohlásil Lee s úsměvem. „I když tehdy letěla skladba Three Dog Night, a ne Benny Goodman.“

Viera na to neřekla nic, jen se vířivě otáčela okolo něj a zakláněla se, přičemž se její pohyby stávaly stále vyzývavější, stále svůdnější. Tanečnice flamenga v bílém vášnivém zápalu.

Vyhrnula si sukni, aby se mohla volněji pohybovat, a Lee cítil, jak se mu rozbušilo srdce při pohledu na její bledá stehna.

Dokonce se dostali až na kraj vody, která se silně rozstřikovala na všechny strany, jak neustále vybrušovali své taneční kreace. Několikrát se svalili do písku, a dokonce i do slané, chladné vody, ale vždycky hned vstali a tančili dál. Čas od času se jim povedla v pravdě nevídaná kroková kombinace, dokonale provedená, která je nechala bez dechu a zářící úsměvem jako děti na školním plese.

Nakonec dospěli k bodu, kdy oba zmlkli, úsměvy se jim vytratily z tváří a oni se k sobě přitiskli těsněji. Přestali se točit a vířit, dech se jim pomalu uklidňoval a oni si uvědomovali doteky svých těl, jak se při tanci kola neustále zmenšovala. Nakonec přestali úplně a prostě tam jen stáli a lehce se pohupovali v těsném objetí. Poslední tanec toho večera, paže ovinuté navzájem kolem boků, tváře blízko sebe, jeden druhému se dívali přímo do očí. Kolem nich pohvizdoval vítr, zvedající se vlny narážely svou hrubou silou na břeh a hvězdy a měsíc je pozorovaly shůry.

Viera nakonec od něj odstoupila, víčka ztěžklá, končetiny se jí opět začaly pohybovat v erotickém rytmu tichého nápěvu.

Lee napřáhl ruce, aby si ji přitáhl zpátky k sobě. „Už se mi nechce jen tancovat, Viero.“ Význam toho, co řekl, byl nad slunce jasnější.

I ona k němu vztáhla ruce a pak, tak rychle, jako když bičem práskne, ho strčila do prsou s takovou silou, že se svalil dozadu do písku. Otočila se a rozběhla se pryč od něj.

Celý zkoprnělý se za ní díval, jak se na něj snášely výbuchy jejího smíchu. Tvář se mu roztáhla do úsměvu, vyskočil a rozběhl se za ní. Dohonil ji u schodiště vedoucího k domu na pláži. Přehodil si ji přes rameno a zbytek cesty ji nesl, zatímco v předstíraném odporu kopala nohama a mlátila rukama okolo sebe. Zapomněli, že poplašné zařízení je zapnuté, a vešli dovnitř zadními dveřmi. Viera musela pádit jako splašená k předním dveřím, aby ho včas vypnula.

„Bože, to bylo o vlas. Jako kdybychom opravdu potřebovali, aby nám sem přijela policie,“ řekla udýchaně.

„Chci, aby sem nejezdil vůbec nikdo.“

Viera ho pevně uchopila za ruku a vedla ho nahoru k ložnicím. Posadili se ve tmě na postel a chvíli drželi jeden druhého, jemně se pohupovali dozadu a dopředu, takže přenesli své pohyby z pláže na toto intimnější místo.

Nakonec se od něj odsunula a vzala mu obličej do svých dlaní. „Už je to dlouho, Lee. Už je to vlastně hrozně dávno.“

Hlas zazněl téměř rozpačitě a Viera se skutečně cítila plna rozpaků, když to přiznávala. Nechtěla ho zklamat.

Něžně jí hladil prsty na rukou, zachytil její pohled a zvuk vln k nim dolehl otevřeným oknem. Bylo to konejšivé, myslela si, voda, vítr, doteky pokožky, chvilka, kterou nemusí zažít zase dlouhou dobu, jestli ještě vůbec kdy.

„Nikdy to pro tebe nebude snazší, Viero.“

To ji překvapilo. „Proč to říkáš?“

Cítila, jak dokonce i v té tmě ji obklopil žár jeho očí a podržel ji, jako by ji chránil. Romance z páté třídy konečně dovršená? A přesto teď byla s mužem, ne s chlapcem.

Mimořádným mužem, svým způsobem. Podívala se na něj.

Ne, rozhodně to není jen chlapec.

„Protože nemohu uvěřit tomu, že bys někdy byla s mužem, který k tobě cítí to, co já.“

„To se snadno řekne,“ zamumlala, ačkoli ve skutečnosti jí jeho slova hluboce pohnula.

„Mně ne,“ řekl Lee.

Těch pár slov bylo vyřčeno s takovou dávkou upřímnosti, nezaslechla v nich ani stopu po prázdné frázi, po prospěchářství světa, ve kterém jen kvetla posledních patnáct let. Viera skutečně nevěděla, jak na to reagovat. Ale čas na slova už minul. Přistihla se, že svléká Leeovi šaty a pak svlékl on ji. Třel jí při tom krk a záda. Leeovy velké prsty byly nečekaně něžné. Byla by čekala, že budou drsné.

Všechny jejich pohyby byly neuspěchané, přirozené, jako kdyby totéž dělali už tisíckrát během dlouhého, šťastného manželství, vyhledávajíce ta pravá místa, kterých se dotknout, aby potěšili toho druhého.

Vklouzli pod pokrývku. O deset minut později se Lee uvolnil a těžce oddechoval. I Viera pod ním lapala po dechu.

Líbala ho na tváře, prsa, paže. Jejich pot se mísil, končetiny měli propletené. Další dvě hodiny tam jen leželi, povídali si, pomalu se líbali. Přitom střídavě usínali a zase procitali. Asi ve tři hodiny ráno se ještě jednou pomilovali. A oba pak upadli do hlubokého, vyčerpaného spánku.

36

Reynoldsová seděla u svého stolu, když jí spojili ten telefonní hovor. Byla to Joyce Bennettová, právnička zastupující Brooke během jejího rozvodu.

„Máme tu problém, Brooke. Právní zástupce vašeho manžela právě volal a řval na mě jako blázen, že zatajujete své příjmy.“

Tvář Brooke se nevěřícně protáhla. „Mluvíte vážně?

Tak mu tedy řekněte, aby mě k nim pustil. Užila bych nějaké peníze navíc.“

„Jenže tohle není žádný vtip. Odfaxoval mi nějaké výpisy z účtů, které právě našel, jak říkal. Jsou na jména dětí.“

„Prokristapána, Joyce, to jsou konta dětí na studia.

Steve o nich věděl. Proto jsem je taky nezahrnula do seznamu svých příjmů. A stejně je na nich jen pár set dolarů.“

„Ve skutečnosti ty výpisy, na které se právě dívám, vykazují položku padesát tisíc dolarů na každém z nich.“

Reynoldsové vyschlo v ústech. „To není možné. V tom musí být nějaká chyba.“

„Další znepokojující věc je, že je to vedeno jako běžný převod na účty podle zákona o vkladech pro nezletilé. To znamená, že se dají zrušit na základě uvážení dárce a opatrovníka. Vy jste uvedený opatrovník a předpokládám, že budete zároveň dárcem těch fondů. V podstatě to jsou vaše peníze. Měla jste mi o nich říct, Brooke.“

„Joyce, nebylo o čem mluvit. Nemám vůbec ponětí, odkud ty peníze přišly. Co je uvedeno na těch výpisech, odkud ty peníze pocházejí?“

„Několik telefonických převodů na přibližně stejné částky. Z toho nevyplývá, odkud ty peníze přišly. Stevův právní zástupce vyhrožuje, že to dá k soudu a bude vás žalovat ze zpronevěry. Brooke, říká také, že už volal na federálku.“

Reynoldsová zmáčkla sluchátko v ruce a posadila se jako pravítko. „Na FBI?“

„Jste si jista, že opravdu nevíte, odkud ty peníze přišly?

Co vaši rodiče?“

„Oni tolik peněz rozhodně nemají. Je možné ten fond nějak vystopovat?“

„Je to váš účet. Myslím, že byste s tím měla raději něco udělat. Průběžně mě informujte.“

Reynoldsová zavěsila a zírala do prázdna směrem na papíry na svém stole. Z tohoto posledního vývoje událostí se jí zatočila hlava. Když o několik minut později znovu zazvonil telefon, nechtělo se jí ho ani vzít. Věděla, kdo to je.

Paul Fisher s ní mluvil tak odměřeně jako ještě nikdy.

Měla ihned přijít na ústředí do Hoover Building. To bylo vše, co jí byl ochoten říct. Jak scházela po schodech do garáží, kde měla zaparkovaný vůz, několikrát hrozilo, že se pod ní podlomí kolena a nohy jí vypovědí službu. Všechny instinkty v jejím těle jí napovídaly, že byla právě povolána ke své vlastní profesionální popravě.

Konferenční místnost v Hoover Building byla malá a bez oken. Čekal tam na ni Paul Fisher společně se zástupcem šéfa Fredem Masseyem. Ten seděl v čele stolu, mezi prsty si pohrával s perem a nespouštěl z ní oči. Poznala i další dvě osoby v místnosti, právního zástupce FBI a vrchního

vyšetřovatele

z

odboru

profesionální

zodpovědnosti.

„Posaďte se, agentko Reynoldsová,“ vyzval ji Massey rázně. Reynoldsová se posadila. Ničím se neprovinila, tak proč se cítila jako masový vrah Charlie Manson se zakrváceným nožem v ponožce?

„Máme tu některé věci, které s vámi musíme projednat.“

Zajel pohledem k právnímu zástupci federálky. „Musím vás však poučit, že máte právo na přítomnost svého právního zástupce, pakliže byste si to přála.“

Pokusila se hrát překvapení, ale doopravdy nemohla, ne po telefonickém rozhovoru s Joyce Bennettovou. Tato vynucená reakce zajisté zvýšila její vinu v jejich očích, to věděla jistě. Zauvažovala nad načasováním telefonického hovoru s Bennettovou. Přestože Reynoldsová nikdy příliš nevěřila na teorie různých spiknuti a konspirativních metod, začala náhle tento názor přehodnocovat.

„A proč bych měla potřebovat právního zástupce?“

Massey stočil pohled k Fisherovi, jenž se obrátil na Reynoldsovou. „Obdrželi jsme telefonickou zprávu od právníka zastupujícího tvého manžela při rozvodu.“

„Už tomu rozumím. Také já jsem právě obdržela telefonicky informaci od své právničky, a mohu vás ujistit, že mám stejně tak nejasno jako kdokoli jiný o tom, jak se peníze na ty účty dostaly.“

„Skutečně?“ Massey si ji nevěřícně měřil. „Takže vy říkáte, že se stala chyba, když někdo složil zcela nedávno sto tisíc dolarů na konta vedená na jména vašich dětí, což jsou peníze, které jsou zcela ve vašich rukou?“

„Říkám, že nevím, co si o tom mám myslet. Ale zjistím to, o tom vás mohu ujistit.“

„To načasování, jak asi pochopíte, nás silně znepokojilo,“ nechal se slyšet Massey.

„Ani ne zdaleka tolik jako mě. Tady je v sázce moje pověst.“

„Ve skutečnosti je to pověst FBI, o kterou máme obavy,“ poukázal Fisher neomaleně.

Reynoldsová ho sjela chladným pohledem a pak se podívala zpět na Masseyho. „Nevím, co to má znamenat.

Pusťte se bez rozpaků do vyšetřování. Nemám co skrývat.“

Massey se podíval na složku, která ležela na stole před ním. „Jste si tím naprosto jista?“

Reynoldsová se podívala na onu složku. Byla to obvyklá metoda při vyšetřování. Ona sama už ji v minulosti použila. Vyslýchanou osobu uvedete v omyl náznakem toho, že máte v ruce usvědčující důkaz, kterým se prokáže její lež, a doufáte, že to vzdá. Jediná chyba byla v tom, že nevěděla, jestli Massey blufuje, nebo ne. Najednou si uvědomila, jaké to je být při vyšetřování na té opačné straně. Legrací se to dalo sotva nazvat.

„Jestli jsem si jistá čím?“ zeptala se, aby získala čas.

„Že nemáte co skrývat.“

„Ta otázka se mě opravdu velmi dotkla, pane.“

Poklepal na desky ukazováčkem. „Víte, co mě hluboce znepokojilo ohledně smrti Kena Newmana? To, že tu noc, co byl zavražděn, zaujal vaše místo. Na váš pokyn. Nebýt onoho rozkazu, byl by dnes naživu. Souhlasíte s tím?“

Reynoldsová zrudla v obličeji a postavila se, takže vysoko čněla nad Masseyem. „Obviňujete mě z toho, že jsem zapletena do Kenovy vraždy?“

„Posaďte se, prosím, agentko Reynoldsová.“

„Obviňujete mě?“

„Říkám, že ta souhra náhod, jestliže to shoda okolností byla, mne znepokojuje.“

„To rozhodně byla, jelikož jsem náhodou nevěděla, že tam někdo bude čekat, aby ho zabil. Jestli se dobře pamatujete, dorazila jsem na místo téměř včas, abych tomu zabránila.“

„Téměř včas. To bylo výhodné, skoro jako vytváření si alibi. Souhra náhod, nebo dokonalé načasování?

Pravděpodobně až příliš dokonalé načasování?“ Masseyův pohled se do ní doslova vpíjel.

„Pracovala jsem na jiném případě a skončila jsem dřív, než jsem předpokládala. Howard Constantinople to může potvrdit.“

„Ach, ano, máme v plánu promluvit si s Conniem. Vy a on jste přátelé, že?“

„Jsme kolegové v zaměstnání.“

„Jsem si jist, že nebude chtít říct nic, co by vás do čehokoli namočilo.“

„Vím jistě, že vám poví pravdu, když se ho na ni prostě zeptáte.“

„Takže vy říkáte, že není žádná spojitost mezi vraždou Kena Newmana a penězi, které se objevily na vašem účtě?“

„Dovolte, abych to vyjádřila ještě trochu silněji. Já tvrdím, že je to všechno hovadina! Kdybych byla něčím vinna, proč bych nechávala někoho, aby mi uložil sto tisíc dolarů na jeden z mých účtů bezprostředně potom, kdy byl Ken zabit? Nemáte pocit, že to je trochu průhledné?“

„Ale on to ve skutečnosti nebyl váš účet, že? Byl na jména vašich dětí. A podle vašich osobních záznamů, nepřijde na vás řada s pravidelnou pětiletou kontrolou federálního úřadu dřív než za dva roky. Dost pochybuji, že by ty peníze na tom účtu v tu dobu ještě byly. A do té doby už byste určitě měla dobrou odpověď pro případ, že by se někdo přece jen dozvěděl, že tam ty peníze někdy byly.

Faktem zůstává, že kdyby to byl právní zástupce vašeho manžela nevyhrabal, nikdo by se to nedozvěděl. A to se pak těžko dá označit za průhledné.“

„Dobře tedy, jestliže to není chyba, tak mě zkrátka někdo chce potopit.“

„A kdo jako přesně by se o to měl snažit?“

„Osoba, která zabila Kena a která se pokusila zabít Vieru Lockhartovou. Možná že má strach, že už se mu dostávám moc těsně na kůži.“

„Takže Danny Buchanan se vás snaží potopit, to tím chcete říct?“

Reynoldsová pohlédla směrem k právníkovi FBI a zástupci odboru řízeného ministerstvem spravedlnosti. „Mají oprávnění tohle vyslechnout?“

„Tvoje vyšetřování je nyní zatlačeno do pozadí těmito novějšími obviněními,“ prohlásil Fisher.

Reynoldsová se na něj zamračeně podívala a hněv v ní neustále narůstal. „Obvinění! Jsou to neopodstatněné pitomosti.“

Massey otevřel složku. „Takže vy říkáte, že vaše soukromé vyšetřování finanční situace Kena Newmana jsou pitomosti?“

Po tomto Reynoldsová ztuhla a prudce se posadila.

Zpocené dlaně přitiskla na stůl a pokoušela se ovládnout své emoce. Její zuřivost jí ani trochu nepolepšila. Hrála jim přímo do rukou. A opravdu. Fisher a Massey si vyměnili pohledy, o kterých usoudila, že vyjadřují potěšení z toho, jak je viditelně rozrušená.

„Mluvili jsme s Anne Newmanovou. Řekla nám o všem, co jsi udělala,“ oznámil jí Fisher. „Ani se mi nechce začít ti vyjmenovávat, kolik pravidel FBI jsi porušila.“

„Snažila jsem se uchránit Kena a jeho rodinu.“

„Ale prosím tě!“ zvolal Fisher.

„Je to pravda! Měla jsem v úmyslu jít na odbor profesionální zodpovědnosti, ale až po pohřbu.“

„To bylo od tebe vskutku ohleduplné,“ řekl Fisher sarkasticky.

„Co kdybys takhle šel do hajzlu, Paule.“

„Agentko Reynoldsová, vyjadřujte se slušně,“ zavelel Massey.

Reynoldsová se posadila zpříma a třela si čelo. „Smím se zeptat, jak jste zjistili, co dělám? Přišla Anne Newmanová za vámi sama?“

„Jestli dovolíte, ptát se budeme my.“ Massey se naklonil dopředu a z prstů na rukou vytvořil pyramidu. „Co přesně jste našla v té bezpečnostní schránce?“

„Hromadu hotových peněz. Tisíce.“

„A v Newmanových finančních dokladech?“

„Hodně nevysvětleného příjmu.“

„Rovněž jsme hovořili s pobočkou banky, kterou jste navštívila. Řekla jste jim, aby nepovolili přístup do té schránky nikomu jinému než vám. A rovněž jste požádala Anhe Newmanovou, aby to nikomu neříkala, dokonce ani nikomu z FBI.“

„Nechtěla jsem, aby se někdo k těm penězům dostal.

Anne Newmanové jsem řekla, aby se o tom nešířila, dokud nebudu mít možnost o tom zjistit něco víc. Bylo to kvůli ochraně jí samotné, dokud nezjistím, kdo za tím je.“

„Nebo jste chtěla získat čas, abyste ty peníze mohla získat pro sebe? Ken byl mrtev a Anne Newmanová zjevně nevěděla, že její manžel vůbec nějakou bezpečnostní schránku měl, takže byste byla jediná, kdo věděl, že tam ty peníze jsou.“ Massey na ni upřeně zíral. Jeho malá očka připomínala dvě kulky letící přímo na ni.

Fisher si ještě přisadil: „Je divné, že když Newman zemře, ty si obstaráš přístup k bezpečnostní schránce s tisíci dolarů, které si držel pod falešným jménem, a přibližně ve stejnou dobu se účty, které spravuješ, naplní sto tisícem dolarů.“

„Jestliže se nějakým způsobem pokoušíte naznačit, že jsem nechala zabít Kena kvůli těm penězům v té schránce, tak se šeredně mýlíte. Anne mi zavolala a požádala mě o pomoc. Nikdy jsem nevěděla, že Ken nějakou bezpečnostní schránku má, dokud mi o ní neřekla ona. Neměla jsem představu, co v té schránce je, až když už byl Ken mrtvý.“

„To říkáš ty,“ uzavřel to Fisher.

„A tak to také je.“ Odvětila Reynoldsová rozzuřeně.

Podívala se na Masseyho. „Jsem z něčeho formálně obžalovaná?“

Massey se opřel o opěradlo a ruce si dal za hlavu.

„Musíte si uvědomit, jak velice, velice zle všechny ty věci vypadají. Kdybyste seděla na mém místě, jaké by byly vaše závěry?“

„Chápu, že můžete mít podezření, ale jestliže mi dáte možnost –“

Massey zavřel desky a povstal. „Jste suspendována, agentko Reynoldsová, s okamžitou platností.“

Reynoldsová zkameněla. „Suspendována? Vždyť jsem ani nebyla formálně obviněna. Nemáte ani žádný konkrétní důkaz toho, že jsem udělala cokoli špatného. A vy mě suspendujete?“

„Měla bys být vděčná, že to nedopadlo hůř,“ řekl Fisher.

„Frede,“ Reynoldsová napůl povstala ze židle, „chápala bych, kdybyste mě odvolal z toho případu. Můžete mě přeci přeřadit někam jinam, zatímco povedete vyšetřování, ale nesuspendujte mě. Všichni v FBI z toho budou usuzovat, že jsem vinna. To není fér.“

Výraz Masseyova obličeje ani trochu nezjihl. „Prosím, odevzdejte svá pověření a svou zbraň agentu Fisherovi.

Nesmíte se už vrátit do své kanceláře. A z žádného důvodu nesmíte opustit tuto oblast.“

Z obličeje Reynoldsové zmizela všechna krev a ona padla zpátky do židle.

Massey došel ke dveřím. „Vaše nanejvýš podezřelá činnost, znásobená vraždou agenta a zprávami o neznámých lidech, kteří se za agenty FBI vydávali, mi nedovoluje volbu pouhého přeřazení, Reynoldsová. Pakliže jste nevinná, jak tvrdíte, budete znovu dosazena do své funkce bez ztráty na platu, hodnosti nebo zodpovědnosti. A zajistím naprosto bez výhrad, aby vaše pověst neutrpěla žádnou trvalou újmu.

Pakliže vinna jste, pak tedy víte zajisté sama nejlépe, co vás čeká.“ Massey za sebou zavřel dveře.

Reynoldsová vstala a chtěla odejít, ale Fisher jí zastoupil cestu.

„Odznak a zbraň. Ihned.“

Reynoldsová je vyndala a podala mu je. Bylo to, jako by se vzdávala jednoho ze svých dětí. Zadívala se na Fisherův vítězoslavný výraz. „Hele, Paule, pokus se nad tím tak nejásat. Budeš vypadat jako menší blbec, až budu zproštěna obvinění.“

„Zproštěna obvinění? Budeš mluvit o velkém štěstí, když nepůjdeš ještě dneska do basy. Ale chceme, aby ten případ byl na sto procent. A jestli pomýšlíš na to, že utečeš, my si na tebe posvítíme. Takže se o to ani nepokoušej.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Chci být při tom, abych viděla, jak se budeš tvářit, až přijdu a odnesu si zase svůj odznak a zbraň. Neboj, nebudu na tobě chtít, abys mi políbil zadnici.“

Reynoldsová prošla chodbou a vyšla ven z budovy.

Měla pocit, jako kdyby se za ní otočily všechny páry očí v celé FBI a už se z ní nespustily.

37

Lee vstal dřív než Viera, osprchoval se, převlékl a pak se postavil vedle postele a pozoroval ji, když ještě spala. Na několik kratičkých okamžiků si dovolil nemyslet na nic jiného než na tu nádhernou noc, kterou oni dva spolu strávili. Věděl, že to jeho život už navždy změnilo, a to vědomí ho vyděsilo k smrti.

Odešel dolů, přičemž se pohyboval poněkud pomaleji.

Některé části těla ho bolely jako už dlouho ne. A nebylo to jen od toho tancování. Šel do kuchyně a udělal kávu.

Zatímco se louhovala, přemýšlel o včerejší noci. Ve své mysli se Lee velice silně přimknul k Vieře Lockhartové.

Možná že pro někoho by to byl jen staromódní vztah, ale spát s nějakou ženou znamenalo, že k ní člověk cítí hluboké city, alespoň pokud se jednalo o Leea.

Nalil si hrnek kávy a šel si sednout na zápraží před kuchyní. Ráno už značně pokročilo a byl teplý slunný den.

V dálce však mohl rozeznat, jak se stahují mraky a blíží se k nim. Bouřku předběhlo dvoumotorové letadlo, které se právě chystalo přistát s další várkou cestujících. Viera mu vyprávěla, že během letních měsíců mohou letadla podniknout tu cestu asi tak desetkrát za den. Teď to číslo kleslo jen na tři lety, ráno, v poledne a navečer. Až dosud žádní z cestujících nezůstali v této ulici. Odjížděli na jiná místa, což Leeovi bezesporu vyhovovalo.

Jak tak usrkoval kávu, došel k závěru, že k Vieře opravdu podobné city chová, i když ji zná teprve několik dnů. Usuzoval však, že už se staly podivuhodnější věci.

Přitom jejich vztah začal na tom nejnestálejším podkladě, který si bylo možné představit. Lee věděl, že po tom všem, čemu jej Viera vystavila, by našel ospravedlnění, kdyby k ní cítil nenávist. A po tom, co udělal on jí tehdy tu noc, ať už byl opilý, nebo ne, měla by naprosté právo si ho hnusit.

Opravdu Vieru Lockhartovou miloval? Věděl, že právě v tomto okamžiku by nechtěl být bez ní. Přál si ji ochránit před vším zlým. Chtěl ji držet v náručí, strávit každičkou minutu s ní, ano, milovat se neuvěřitelně intenzivně tak často, jak by jen toho bylo jeho tělo schopno. Bylo právě tohle podstatou lásky?

Na druhou stranu se podílela na podplácení, které zahrnovalo vládní úředníky, a hledala ji federálka, kromě kohosi dalšího. Zhluboka si vzdychl a v duchu si pomyslel: Je to tak, všechno se to opravdu pořádně zamotalo. A to přesně ve chvíli, kdy se chystali odletět bůhví kam. Nezdálo se být právě nejpravděpodobnější, že by mohli zajít do kostela, nebo za smírčím soudcem, a nechali se oddat. Máte pravdu, Otče, jsme ten pár, co prchá před zákonem. Nemohl byste si, prosím vás, trochu pospíšit?

Lee obrátil oči v sloup a praštil se do čela. Manželství!

Dobrý bože, byl snad cvok? Možná že tak to cítil on, ale co Viera? Možná že ona vyhledávala spíš vztahy jen na jednu noc, i když všechno, co u ní vypozoroval, se takovému závěru vzpíralo. Milovala ho? Možná že to bylo jen milostné vzplanutí, že ji zaskočila jeho role ochránce. Včerejší noc se dala vysvětlit působením alkoholu, opojením z nebezpečí, které okolo nich vířilo, možná že nakonec jen obyčejným chtíčem. A on se jí rozhodně nehodlal zeptat, co cítí. Už takhle toho měla na sobě dost.

Soustředil se na bezprostřední budoucnost. Byla cesta na hondě přes celou zemi do San Diega tím nejlepším nápadem? Do Mexika a pak do Jižní Ameriky? Ucítil osten provinění, když pomyslel na rodinu, kterou by tu nechal.

Pak pomyslel ještě na něco jiného, na svou pověst. Co si o něm jeho rodina pomyslí? Kdyby utekl, přiznal by tak svým způsobem vinu. A kdyby je přece jen chytili na útěku, kdo by jim uvěřil?

Schoulil se v křesle a najednou začal uvažovat o zcela jiném postupu. Před několika minutami se útěk zdál tou nejmoudřejší volbou. Viera se zcela pochopitelně nechtěla vrátit, aby byla nápomocna tomu poslat Buchanana do vězení. Ani Lee na tom neměl právě největší zájem, rozhodně ne potom, co se dozvěděl, proč ten člověk ty politiky podplácí. Po pravdě řečeno by Danny Buchanan měl být spíš prohlášen za svatého. A tehdy se mu také v hlavě začal rodit nový nápad.

Lee se vrátil zpátky dovnitř a ze stolku na kávu zdvihl svůj mobilní telefon. Měl na něj uzavřenu smlouvu s paušálem na skoro nevyčerpatelný počet minut hovoru bez poplatků za meziměstské či mezistátní hovory. V současné době už téměř nepoužíval svůj telefon s pevnou linkou. Zde měl k dispozici hlasovou poštu, textovou poštu, identifikaci volajícího. Dokonce si i mohl přečíst zprávy o nejnovějších skandálech či jak je na tom s cennými papíry. Tedy kdyby nějaké měl.

Když začal pracovat jako soukromý vyšetřovatel, používal Lee tak maximálně elektrický psací stroj IBM, trh zaplavily tlačítkové telefony, faxy vyplivávaly speciální termopapíry stočené do ruličky a dovolit si je mohly jen ty největší společnosti. To bylo před necelými patnácti lety. V

současné chvíli držel v dlani celosvětové komunikační operační středisko. Změny, které se odehrávají tak rychle, nemohou být ty nejzdravější. Ale přesto, kdo by bez těch proklatých věcí mohl už dnes žít?

Praštil sebou na gauč a zíral na pomalu se otáčející stropní ventilátor z rotangovými listy a zvažoval pro a proti toho, co se právě chystal udělat. Pak se rozhodl a vyndal ze zadní kapsy kalhot náprsní tašku. V ní byl ten kousek papíru s číslem, jež mu hned na začátku dal jeho klient, o kterém teď už věděl, že je to Danny Buchanan. Bylo to číslo, které se mu nepodařilo vystopovat. Pak ho zaplavily pochybnosti.

Co když se zmýlil ve svých závěrech, že Buchanan nebyl do pokusů připravit Vieru o život zapletený? Vstal a začal chodit sem a tam. Když se zadíval z okna na modrou oblohu, spatřoval jedinou možnou pohromu, která jim hrozila v blížících se bouřkových mračnech. Koneckonců, Buchanan si ho přece najal. Technicky vzato pro toho muže pracoval. Možná že přišel čas mu podat zprávu. Odříkal tichou modlitbu, vzal mobilní telefon a vyťukal čísla z toho kousku papíru.

38

Connie se netvářil příliš šťastně, když se Paul Fisher naklonil dopředu a oslovil ho spikleneckým tónem.

„Máme ty nejpádnější důvody se domnívat, že v tom jede, Connie. Přese všechno to, cos nám řekl.“

Connie se na Paula zamračeně podíval. Nenáviděl všechno, co s tímhle chlápkem bylo spjato. Od jeho účesu bez jediné vady a brady podobné skalnatému výčnělku, až po jeho držení těla, jako kdyby spolkl pravítko, a nažehlené košile bez jediného záhybu. Už tu seděl půl hodiny. Řekl Fisherovi a Masseymu svou verzi toho, co se stalo, a oni mu zase řekli tu svou. Nemohli se dohodnout na žádné střední cestě.

„Je to blbost s velkým B, Paule.“

Fisher se posadil rovně a podíval se na Masseyho.

„Slyšel jsi fakta. Jak tu tak můžeš sedět a bránit ji?“

„Co takhle proto, že vím, že je nevinná?“

„Máš nějaká fakta, kterými bys to podložil, Connie?“

chtěl vědět Massey.

„Celou dobu, co tu sedím, vám povídám fakta, Frede.

Měli jsme horkou stopu na ministerstvu zemědělství v jiném případě. Brooke dokonce ani nechtěla, aby Ken s Lockhartovou ten večer někam chodil. Chtěla jít sama.“

„Nebo ti to jen tak řekla,“ reagoval na to Massey.

„Koukni, mám za sebou pětadvacet let zkušeností, které říkají, že Brooke Reynoldsová je čistá jako lilie.“

„Vyšetřovala finanční situaci Kena Newmana, aniž by to komukoli řekla.“

„Nech toho, není to poprvé, kdy se agent nedržel daných pravidel. Dostane horkou stopu a chce jít po ní. Ale nechce pohřbít Kenovu pověst spolu s jeho tělem. Ne, dokud si nebude jistá.“

„A těch sto tisíc dolarů na kontě jejích dětí?“

„Nastrčeno.

„Kým?“

„To je to, co musíme zjistit.“

Fisher zavrtěl zoufale hlavou. „Necháme ji sledovat.

Každou minutu, dokud to nerozlouskneme.“

Connie se naklonil dopředu a dělal, co mohl, aby nepopadl svýma velkýma rukama Fishera za krk. „To, co byste měli udělat, Paule, je sledovat vodítka, co vedou ke Kenově vraždě. A pokusit se najít Vieru Lockhartovou.“

„Jestli dovolíš, Connie, vyšetřování povedeme my.“

Connie se podíval na Masseyho. „Jestli chcete někoho zavěsit na Reynoldsovou, jsem váš.“

„Ty! V žádném případě!“ vzbouřil se Fisher.

„Poslechni mě, Frede,“ řekl Connie a nespustil z Masseyho oči. „Připouštím, že to pro Brooke vypadá zle.

Ale taky vím, že FBI nemá lepšího agenta. A nechci vidět, jak se splachuje kariéra dobrýho agenta do záchodu jen proto, že někdo špatně zatelefonoval. Už jsem to zažil na vlastní kůži. Že mám pravdu, Frede?“

Massey se zatvářil silně znepokojeně při této poslední poznámce. Zdálo se, jako by se zcvrknul ve své židli pod Connieho opovržlivým pohledem.

„Frede,“ řekl naléhavě Fisher, „potřebujeme nezávislý zdroj –“

Connie ho přerušil: „Já ale můžu být nezávislý. Jestli nemám pravdu, pak je Brooke odepsaná, a já budu první, kdo ji tu zprávu poví. Ale sázím se, že se vrátí a vezme si opět svůj odznak i zbraň. Vlastně jsem si jist tím, že za deset let ji tu uvidíme, jak celému tomuhle cirkusu velí.“

„No, já nevím, Connie,“ začal Massey.

„Myslím, že někdo mi tu příležitost dluží, Frede,“ řekl Connie velice tiše. „Co myslíš?“

Nastalo dlouhé ticho, zatímco Fisher se díval z jednoho muže na druhého.

„No dobře, Connie, sledovat ji budeš ty,“ rozhodl Massey. „A budeš mi pravidelně podávat hlášení. Přesně to, cos viděl. Nic víc. Nic míň. Spoléhám na tebe. Ve jménu starých časů.“

Connie vstal od stolu a hodil vítězným pohledem po Fisherovi. „Děkuju za vyslovenou důvěru, pánové.

Nezklamu vás.“

Fisher vyprovázel Connieho na chodbu.

„Nevím, cos tam teď vytáhl, ale pamatuj si jedno, tvoje kariéra už má jednu černou skvrnu, Connie. Další už si nemůžeš dovolit. A cokoli budeš hlásit Masseymu, chci také vědět.“

Connie přitiskl mnohem vyššího Fishera ke zdi.

„Tak poslouchej, Paule.“ Odmlčel se a předstíral, že sbírá smítko z Fisherovy košile. „Já chápu, že technicky vzato jsi tady můj nadřízený. Ale nepleť si to se skutečností.“

„Pohybuješ se po tenkém ledě, Connie.“

„Mám nebezpečí rád, Paule, proto jsem se dal k federálce. Taky proto nosím zbraň. Už jsem s ní taky někoho zastřelil. A co ty?“

„Mluvíš z cesty. Zahazuješ svou kariéru.“ Fisher ucítil za sebou zeď, obličej mu začal rudnout, jak se Connie nepřestával na něj tlačit jako naklánějící se dub proti laťkovému plotu.

„Opravdu? No tak dovol, abych ti to trochu objasnil.

Někdo chce Brooke shodit. No a kdo to asi může být? Musí to být ten, který tady na FBI pouští informace. Někdo ji chce zdiskreditovat a odrovnat. A pokud by ses mě chtěl na něco zeptat, Paule, ty se právě zoufale snažíš udělat přesně tohle.“

„Cože? Ty mě obviňuješ, že já jsem ten, kdo nechává unikat informace.

„Já neobviňuju nikoho z ničeho. Jen ti připomínám, že dokud ten únik informací nenajdeme, nikdo, a mám na mysli nikoho od ředitele až po chlápky, kteří tu mejou hajzly, není v mým notesu mimo podezření.“

Connie se odtáhl od Fishera. „Hezkej den, Paule. Já jdu pochytat pár zlobivejch chlápků.“

Fisher za ním zůstal zírat, pomalu vrtěl hlavou a v očích se mu zračil výraz, který neměl daleko od strachu

39

Telefonní číslo, na které Lee zavolal, bylo napojeno na pípátko, aby Buchanan mohl okamžitě zjistit, kdy na to číslo někdo volal. Právě když se pípátko ozvalo, byl Buchanan doma a dával si do kufříku věci, které bude potřebovat na schůzce u jedné právnické firmy dole ve městě, jež měla pracovat pro dobro jednoho z jeho klientů. Už se vlastně vzdal veškeré naděje, že se ten proklatý pager ještě někdy ozve. A když zapípal, myslel si, že ho z toho raní mrtvice.

Dilema, které teď Buchanan musel vyřešit, bylo zcela zřejmé. Jak si vyzvednout vzkaz a spojit se s volajícím, aniž by Thornhill o tom věděl. Hned vzápětí si však vymyslel plán. Zavolal svému řidiči. Samozřejmě že to byl Thornhillův člověk. Vždycky to tak bylo. Právě byli na cestě do města k té právnické firmě.

„Zdržím se tu několik hodin. Zavolám, až tady skončím,“ oznámil řidiči.

Buchanan vešel do budovy. Už tam byl několikrát předtím a vyznal se zde dobře. Nevydal se k výtahům, ale místo toho prošel hlavní rozlehlou halou a dveřmi proti vchodu, které rovněž sloužily jako zadní východ k podzemnímu parkovišti. Výtahem sjel o dvě poschodí níž a vystoupil. Prošel podzemní chodbou a zamířil na parkoviště.

Hned vedle dveří vedoucích z chodby byl veřejný telefonní automat na mince. Vhodil potřebnou částku a vytočil číslo, které mu umožní, aby si převzal vzkaz. Měl pro své počínání zcela jasné ospravedlnění. Jestli je Thornhill schopen zachytit náhodné volání z pevné linky zpod tisíce tun betonu, pak to je vtělený ďábel a Buchanan stejně neměl žádnou šanci na něj vyzrát.

Na vzkazu zněl Leeův napjatý hlas a obsahoval jen pár slov. A na Buchanana měl obrovský dopad. Bylo tam číslo.

Buchanan ho vytočil. Nějaký muž zvedl ihned sluchátko.

„Pan Buchanan?“ zeptal se Lee.

„Je Viera v pořádku?“

Lee si zhluboka oddechl. Pevně doufal, že to bude první věc, na kterou se ho ten člověk zeptá. Mnoho mu to napovědělo. Ale přesto musel být opatrný. „Jen abych si ověřil, že jste to opravdu vy. Vy jste mi poslal složku s informacemi. Jak jste ji poslal a co v ní bylo. Ze všeho nejdřív odpovězte vy mně.“

„Osobním kurýrem. Používám firmu Dash Services. V

balíčku byla fotografie Viery, pět stránek z jejího životopisu a informace o mé firmě, kontaktní telefonní číslo, souhrn mých zájmů a to, co na vás chci, abyste udělal. Bylo tam také pět tisíc dolarů v hotovosti v padesáti a dvacetidolarových bankovkách. Také jsem vám volal před třemi dny do vaší kanceláře a nechal jsem vám vzkaz na záznamníku. A teď mi už, prosím vás, řekněte, jestli je Viera v pořádku.“

„Má se dobře, zatím. Ale máme nějaké potíže.“

„Ano, to máme. Jen tak na začátek, jak můžu vědět já, že jste opravdu Adams?“

Lee rychle uvažoval. „Mám ve Zlatých stránkách velký inzerát s otřepanou velkou lupou a vším ostatním. Mám tři bratry. Nejmladší pracuje v obchodu s motorkami na jižním předměstí Alexandrie. Přezdívá se mu Scotty, ale na vysoké škole měl přezdívku Scooter, protože hrál fotbal a uměl zatraceně rychle běhat. Jestli chcete, můžete mu brnknout, zkontrolovat si to a pak mi zavolat zpět.“

„To nebude nutné. Přesvědčil jste mě. Co se stalo? Proč jste utekli?“

„Taky byste to udělal, kdyby se vás někdo pokoušel zabít.“

„Řekněte mi všechno, pane Adamsi. Nic nevynechte.“

„Tedy já vím, kdo jste, ale nevím, jestli vám můžu důvěřovat. Můžete s tímhle něco udělat?“

„Vy mi řekněte, proč šla Viera na FBI. Tolik alespoň už vím. A pak já řeknu vám, proti komu vlastně stojíte. A já to nejsem. Až vám řeknu, kdo to je, budete si toužebně přát, abych to byl pouze já.“

Lee to chvilku zvažoval. Slyšel, že Viera vstává a pravděpodobně se chystá do sprchy. Tak do toho. „Byla vyděšená. Říkala, že jste se choval divně, byl jste už nějakou dobu nesvůj. Pokoušela se s vámi o tom mluvit, ale vy jste ji odehnal, dokonce jste ji požádal, aby z firmy odešla. To ji ještě víc vystrašilo. Bála se, že po vás jdou úřady. Šla na FBI s nápadem, že vás donutí, abyste také svědčil. Proti lidem, které jste podplácel. Podle jejích představ jste měli oba dodržet s nimi tuhle dohodu a vyjít z toho se zdravou kůží.“

„To by bylo nikdy nemohlo fungovat.“

„Nu, jak mi ona moc ráda a často připomíná, po bitvě je každý generál.“

„Takže ona vám řekla všechno?“

„Poměrně dost. Myslela si, že jste to možná vy, kdo se pokouší ji zabít. Ale to jsem jí vymluvil.“ Jen doufám, že jsem měl pravdu. „Neměl jsem dokonce ani ponětí o tom, že šla na FBI, dokud nezmizela.“

„Jenže ona po ní nejde jen federálka. Je v tom ještě nějaká jiná parta. Byli taky na tom letišti. A měli něco, co jsem viděl jen na školení o boji proti terorismu.“

„Kdo sponzoroval ten seminář?“

Ta otázka Leea zmátla. „Protiteroristické zbraně předváděli oficiální špioni. Víte, řekl bych, že to byli chlapi ze CIA.“

Buchanan prohlásil vážně: „Alespoň že jste ještě naživu, i když už jste se setkali s nepřítelem. To je dobré.“

„O čem to mluvíte…“ Zdálo se, že se Leeovi náhle nahrnula všechna krev do spánků. „Tím říkáte to, co si myslím, že říkáte?“

„Řekněme to takhle, pane Adamsi, Viera není jediná, která pracuje pro významnou federální instituci. Alespoň že její zapojení bylo dobrovolné. O mém se to říct nedá.“

„To je k podělání.“

„Vyjádřeno jemně, ano. Kde teď jste?“

„Proč?“

„Protože se k vám musím nějak dostat.“

„A jak to můžete provést, aniž byste s sebou nepřivedl celou jednotku rychlého nasazení? Předpokládám, že jste stále pod dohledem.“

„Přesněji řečeno pod drobnohledem.“

„No, v tom případě se k nám rozhodně nesmíte přiblížit ani náhodou.“

„Pane Adamsi, jediná možnost, kterou máme, je pracovat společnými silami. To se ale nedá provést na dálku.

Musím se za vámi rozjet, protože si myslím, že by pro vás nebylo moudré, abyste vy jezdili sem.“

„Ale tím jste mě nepřesvědčil.“

„Nepřijedu, nedokážu-li je setřást.“

„Setřást? Kdo si myslíte, že jste? Převtělený Houdini?

Dovolte, abych vám připomněl jedno, dokonce ani sám Houdini by nedokázal ze sebe setřást jak FBI, tak CIA.“

„Nejsem ani špion, ani kouzelník. Jsem jen upachtěný lobbista, zato ale mám jednu výhodu. Znám tohle město líp než kdokoli na téhle planetě. A mám přátele jak na vysokých místech, tak i mezi lidmi z ulice. A přesně v tuhle chvíli jsou pro mě naprosto stejně důležití. Můžete být klidný, že se k vám dostanu zcela sám. A pak se nám může podařit tohle přežít. Tak, a teď chci mluvit s Vierou.“

„Nevím moc jistě, jestli je to zrovna ten nejlepší nápad, pane Buchanane.“

„Ale já vím, že je.“

Lee se prudce otočil a uviděl Vieru stát na schodech v tričku. „Je čas, Lee. Vlastně už je skoro pozdě.“

Zhluboka se nadechl a podal jí telefon.

„Ahoj, Danny,“ promluvila do telefonu.

„Bože, Viero, hrozně mě to mrzí. Promiň mi to všechno.“ Buchananův hlas se vpůli věty zlomil.

„Omlouvat bych se měla já. Začala jsem všechnu tuhle hrůzu tím, že jsem šla na FBI.“

„Tak teď už to celé musíme dokončit. A to můžeme stejně tak dobře udělat společně. Jaký je Adams? Je schopný? Budeme potřebovat nějakou podporu.“

Viera pohlédla na Leea, který ji pln obav pozoroval.

„Podle mého kvalifikovaného mínění v tomhle ohledu nebudeme mít žádné problémy. Vlastně je to pravděpodobně naše eso v rukávě.“

„Řekni mi, kde jsi, a já tam přijedu, jak nejrychleji to půjde.“

Řekla mu to, rovněž Buchananovi pověděla všechno, co ona a Lee věděli. Když zavěsila, podívala se na něj.

Pokrčil rameny. „Spočítal jsem si, že je to pro nás jediná cesta, jak z toho ven. Buď to, nebo už po zbytek života budeme jen utíkat.“

Sedla si mu na klín, stočila si nohy pod sebe a položila mu hlavu na prsa. „Udělal jsi dobře. Ať už je do toho zapleten kdokoli, v Dannym budou mít proti sobě pěkně tuhého protivníka.“

Leeovy naděje však měly dost citelnou trhlinu. CIA, což znamenalo najaté vrahy, armády expertů ve všech možných ošklivostech, počítače, satelity, utajené operace, vzduchovky s otrávenými střelami. To všechno od nich mohli čekat. Kdyby byl jen trochu chytrý, hodil by Vieru do sedla hondy a ujížděl pryč, až by se za nimi prášilo.

„Jdu si dát sprchu,“ oznámila Viera. „Danny říkal, že tu bude, jak nejrychleji to půjde.“

„To je dobře,“ řekl Lee tiše s nepřítomným pohledem v očích.

Viera už byla na cestě po schodech nahoru, když Lee zvedl svůj telefon. Letmo se na něj podíval a ztuhl. Lee Adams ještě nikdy ve svém životě nebyl tak zkoprnělý. A to laťka toho, co ho ještě vůbec mohlo překvapit, stoupla po událostech posledních několika dnů až někam k nebi. Text krátké zprávy na displeji byl stručný, leč výstižný. A málem zastavil tep i Leeova trénovaného srdce.

Vieru Lockhartovou za Renee Adamsovou, stálo tam.

Bylo tam i telefonní číslo, na které měl zavolat. Chtěli Vieru výměnou za jeho dceru.

40

Reynoldsová seděla ve svém obývacím pokoji, v dlaních držela hrnek čaje a zírala do ohně, který pomalu dohasínal. Co pamatovala, tak naposledy byla doma v tuto denní dobu, když byla na mateřské dovolené s Davidem. Její syn byl stejně tak překvapený, když ji uviděl vcházet, jako Rosemary. David teď pospával a chůva měla plné ruce práce s praním prádla. Pro ně to byl další normální den.

Reynoldsová jen zírala upřeně do žhavých uhlíků ohně a přála si toužebně, aby alespoň něco, cokoli, bylo v jejím životě normální.

Začalo silně pršet, což přesně odpovídalo její hluboké depresi. Suspendována. Připadala si beze zbraně a odznaku jako nahá. Po všechny ty roky u FBI ani poskvrnka, a teď jen krok ke zničené kariéře. A pak, co bude dělat pak? Kam půjde? Až bude bez práce, pokusí se jí manžel vzít děti?

Může mu v tom nějak zabránit, kdyby to udělal?

Odložila hrnek, odkopla boty a znovu se svezla na gauč.

Slzy jí začaly téct proudem a ona si zakryla tvář rukávem, jednak aby je setřela, jednak aby ztlumila své vzlyky.

Zvonek u dveří se rozezvučel a přiměl ji, aby se posadila.

Otřela si tváře a vydala se ke dveřím. Nahlédla do kukátka a zjistila, že se dívá do tváře Howardu Constantinoplovi.

Connie stál před ohněm, který právě prohrábl, přiložil na něj, a ohříval si ruce. Rozpačitá Reynoldsová si rychle otírala oči papírovým kapesníkem. Nemohl nevidět její zarudlé oči a flekaté tváře, to věděla, ale taktně se o nich ani slovem nezmínil.

„Mluvili s tebou?“

Connie se otočil, z výšky se posadil do křesla, přičemž tento úkon provázel přikývnutím. „A nechybělo mnoho a byli by mě suspendovali taky. Chybělo opravdu málo, a byl bych Fishera vykopal ze dveří, toho ksindla, který je parodií na agenta.“

„Ne aby tě napadlo provést něco, čím by sis zničil kariéru kvůli mně, Connie.“

„Kdybych byl toho chlapa zmlátil, nebylo by to bývalo kvůli tobě, ale kvůli sobě, to mi věř.“ S hlasitým praskáním si promnul klouby prstů rukou, jako by chtěl zdůraznit to, co říká. Pak se na ni podíval. „To, co mě fakt štve, je, že oni skutečně věří tomu, že jsi do toho nějak zapletená. Já jsem jim řekl pravdu. Něco se přihodilo a my jsme pracovali na jiném případě. Tys chtěla jet s Lockhartovou sama, protože už si s ní měla navázaný dobrý vztah, ale naskytl se nám ten potenciální práskač na ministerstvu zemědělství, kterému jsme něco dlužili. Řekl jsem jim, žes neměla stání a chtělas tam odtud co nejdřív vypadnout, protože jsi nevěděla, jestli to, že tentokrát půjde s Lockhartovou Ken, je přesně to nejlepší.“

„A co oni na to?“

„Prostě mě neposlouchali. Už se rozhodli předem.“

„Kvůli těm penězům? Řekli ti o tom?“

Connie pomalu přikývl a náhle se nahrbil dopředu. Na tak rozložitého člověka byly jeho pohyby rychlé a mrštné.

„Nechci tě kopat teď, když jsi na tom tak zle, ale proč jsi k čertu musela strkat nos Newmanovi do jeho účetnictví, aniž bys to komukoli řekla? Třeba mně, například. Vždyť víš, že detektivové pracují ve dvou z mnoha důvodů, z nichž ten, který není zrovna z těch míň důležitých, je, aby si kryli záda.

Takže teď nemáš vůbec nikoho, kdo by ti dosvědčil ani tu nejmenší blbost, vyjma Anne Newmanové. A pokud se jedná o ni, její svědectví se nepočítá.“

Reynoldsová zvedla prudce paže nad hlavu. „Vůbec jsem si ani v nejbujnější fantazii nepomyslela, že to takhle skončí. Snažila jsem se udělat něco pro Kena a jeho rodinu.“

„No, jestli se Ken nechal podplácet, pak je možný, že si žádný takový ohledy nezasluhoval. A to říkám já, kterej s ním dost kamarádil.“

„Jenže my ještě nevíme, jestli opravdu udělal něco špatného.“

„Hotový peníze v bezpečnostní schránce pod cizím jménem. Neřekl, bych, že tohle dělá kdekdo, nebo ty jo?“

„Connie, jak věděli, že prošetřuju Kenovy finance?

Nevěřím, že by Anne byla sama zavolala na FBI. Požádala o pomoc mě.“

„Ptal jsem se Masseyho, ale mlčel jako ryba. Došel k závěru, že i já jsem na druhým břehu. Trochu jsem ale do toho strkal nos a mám takovej pocit, že mají nějaký telefonický tip. Anonymní, samozřejmě. Massey mi řekl, že jsi vykřikovala, že to je falešný obvinění. A víš co, já si myslím, že máš pravdu, i když si to oni nemyslí.“

Když Connieho prve uviděla u dveří, bylo to povzbuzující.

Fakt, že s ní držel, pro ni znamenal hodně. A také Brooke pro něho chtěla udělat něco dobrého. Zvlášť pro něj.

„Podívej, Connie, tohle moc tvé kariéře nepomůže, kdyby tě se mnou někdo viděl. Vím jistě, že mě Fisher nechal sledovat.“

„Pravda je, že tě mám sledovat já.“

„Ty si ze mě střílíš.“

„Ne, to teda nestřílím ani za mák. Přemluvil jsem k tomu zástupce šéfa. Připomněl jsem mu pár starých dloužků.

Massey to odsouhlasil kvůli starým časům, jak se nechal slyšet. Pro případ, že bys to nevěděla. Fred Massey byl ten chlap, který mě tenkrát před všemi těmi lety požádal, abych nechal ten případ s Brownsvillem plavat. Jestli si myslí, že to věci mezi náma vyrovná, je padlej na hlavu. Ale zase se kvůli tomu moc neraduj. Oni totiž vědí, že já mám všechny pohnutky k tomu, abych si v tomhle případě kryl svůj vlastní zadek. Což znamená, že když padneš, nemusejí zjišťovat vinu nikde jinde. A to včetně mý maličkosti.“ Connie se odmlčel a nasadil hraný výraz překvapení. „Výkonný zástupce ředitele? Jak ten Massey k tomu mohl přijít, když je to takový hovado.“

„Nemáš moc velkou úctu před svými nadřízenými,“

usmála se Reynoldsová. „A co si myslíte o mně, agente Constantinople?“

„Mám za to, že sis to právě pořádně zavařila a že jsi poskytla federálce obětního beránka, aby mohli zachovat dekorum,“ řekl Connie bez obalu.

Obličej Reynoldsové zvážněl. „Nenatíráš věci zrovna narůžovo.“

„To chceš, abych s tím ztrácel čas?“ Connie povstal.

„Nebo chceš vypulírovat svý jméno?“

„Musím očistit své jméno. Když to neudělám, mohla bych přijít o všechno, Connie. O děti, o zaměstnání. O

všechno.“ Brooke cítila, jak už se opět chvěje, a několikrát se zhluboka nadechla, aby zahnala paniku, která se jí zmocňovala. Bylo jí jako středoškolačce, která se právě dozvěděla, že je v jiném stavu. „Jenže mě suspendovali.

Nemám ani odznak, ani zbraň. A už vůbec žádnou pravomoc.“

V odpověď si Connie natáhl svrchník. „No ale máš mě.

Já mám odznak a zbraň, a přestože jsem po všech těch pětadvaceti letech, co tohle svinstvo dělám, jen obyčejnej pěšák, můžu mít stejnou pravomoc, jako ty jejich největší esa. Takže si na sebe vezmi kabát a pojďme se pokusit vystopovat Vieru Lockhartovou.“

„Lockhartovou?“

„Odhadl bych, že jakmile ji přivedeme, věci začnou zapadat do sebe. Čím víc jich zapadne, tím víc viny se z tebe sveze. Mluvil jsem s lidmi z mordparty. Dávají všechno dohromady, zatímco čekají na laboratorní výsledky a podobný ptákoviny. A teď je Massey žene, aby se celí žhaví pustili po tvé stopě a Lockhartovou dali k ledu. Víš, že ještě nikdo nedošel k ní do bytu, aby hledali nějaký možný stopy?“

Reynoldsová se zatvářila ztrápeně. „V tomhle případě se toho pořád tolik dělo. Zabili Kena. Lockhartová vzala draka.

My jsme úplně vyhořeli na tom letišti. U Adamse v bytě byla nějaká parta lidí, kteří se vydávali za federály. Vlastně jsme za celou tu dobu vyšetřování ještě neměli možnost podniknout ani jeden pořádný krok.“

„Tak bych si myslel, že bychom měli sledovat nějaký vodítka, zatímco je stopa ještě horká. Jako třeba podívat se na celou Adamsovu rodinu, kterou tady má. Už mám seznam všech jmen a adres. Jestli se rozhodl zdrhnout, mohl požádat jednoho z nich, aby mu pomohl.“

„Mohl by ses kvůli tomu dostat do pěkného maléru, Connie.“

Pokrčil rameny. „Nebude to poprvé. Kromě toho už nemáme žádnou vedoucí týmu. Nevím, jestli jsi o tom slyšela, ale sesadili ji, protože byla padlá na hlavu.“

Vyměnili si úsměvy.

Connie pokračoval. „Takže jako zástupce velitele jsem oprávněn vyšetřovat otevřený případ, který mi náhodou byl určen. Byl mi dán pokyn najít Vieru Lockhartovou, takže to je přesně to, co hodlám udělat. Jediné, co vědět nebudou, je, že to budu dělat s tebou. A navíc jsem domluvený s lidmi z mordparty. Ti vědí, po čem jdu, takže se nesrazíme s dalším týmem, který by taky prošetřoval Adamsovy příbuzný.“

„Musím upozornit Rosemary, že se může stát, že budu celou noc pryč.“

„Tak jdi.“ Podíval se na hodinky. „Řekl bych, že Sydney je ještě ve škole. Kde máš synka?“

„Spí.“

„Tak mu pošpitej do ouška, že jeho máma jde někoho nakopat do zadku.“

Když se Reynoldsová vrátila, šla rovnou do skříně, ze které si vzala kabát. Rozběhla se ke své pracovně, ale pak se zastavila.

„Co je?“ zeptal se Connie.

Podívala se na něj v lehkých rozpacích. „Šla jsem si pro svou zbraň. Zvyk je železná košile.“

„Jen se neboj. Získáme ti tu tvou zpátky co nevidět. Ale musíš mi něco slíbit. Až si půjdeš zase vyzvednout bouchačku a odznak, vezmi mě s sebou. Chci vidět ty jejich ksichty.“

Otevřela mu dveře. „Tak platí.“

41

Buchanan si ještě několikrát zavolal z parkovacích garáží, než všechno potřebné vyřídil. Pak šel nahoru do právní firmy a strávil tam nějakou dobu kvůli jedné důležité záležitosti, o kterou teď najednou ztratil veškerý zájem. Vezl se domů a jeho mozek celou tu dobu naplno pracoval, jak vymýšlel plán proti Robertu Thornhillovi. Jedním z míst Buchananovy bytosti, do níž ten člověk ztělesňující CIA nemohl nikdy proniknout, ani ji ovládat, byl Dannyho mozek. Ta skutečnost byla nesmírně uklidňující. Buchanan pomalu získával zpátky svou ztracenou sebedůvěru. Možná že se mu nakonec podaří tomu člověku dát, co mu patří.

Danny odemkl hlavní dveře do domu a vešel dovnitř.

Položil si kufřík na židli a přešel okolo potemnělé knihovny.

Cvaknul vypínačem, aby se potěšil pohledem na svůj milovaný obraz a načerpal sílu k tomu, co leželo před ním.

Světlo se rozsvítilo, a Buchanan nevěřícně hleděl na prázdný rám. Doklopýtal k němu, ruce prostrčil rámem a dotkl se stěny. Oloupili ho. A to přesto, že měl velice dobrý bezpečnostní systém, který byl nedotčený.

Doběhl k telefonu, aby zavolal policii. Jak se ruka dotkla sluchátka, telefon zazvonil. Danny zdvihl sluchátko.

„Vaše auto tu bude za pár minut, pane. Jedete do kanceláře?“

Zprvu Buchananův mozek nic nevnímal.

„Do kanceláře, pane?“

„Ano,“ vyrazil konečně za sebe Buchanan.

Položil sluchátko a zíral tam, kde až donedávna visel jeho obraz. Nejdřív Viera a teď i obraz. A všechno to byla Thornhillova práce. No dobře, Bobe, jedna nula pro tebe.

Teď je zase řada na mně.

Odešel nahoru, umyl si obličej a převlékl se, pečlivě přitom vybíral, co bude potřebovat na sebe. V ložnici měl Danny na zakázku zabudovaný systém, který sestával z televize, sterea a z obyčejného i DVD videopřehrávače.

Bylo to relativně bezpečné před zloději, neboť nebylo možné vyndat jednotlivé části, aniž by se nemusely odšroubovat četné dřevěné díly, což byl časově velice náročný úkol. Buchanan se nedíval na televizi ani na filmy.

A když chtěl poslouchat hudbu, pustil si vinylovou gramofonovou desku o rychlosti 33 na stařičkém gramofonu.

Buchanan zastrčil ruku do otvoru ve videopřehrávači a vytáhl tamodtud pas, kreditní kartu a průkaz totožnosti, všechny na falešné jméno, a také útlý svazek stodolarových bankovek. Všechno to zasunul do vnitřní kapsy kabátu a zapnul na zip. Sešel do přízemí, podíval se ven a viděl, že auto už na něj čeká. Nechá ho počkat ještě několik minut, jen tak někomu pro zlost.

Doba, kterou si určil, uplynula, a Buchanan si vzal kufřík a vyšel k autu. Nastoupil do něj a vůz se rozjel.

„Zdravím vás, Bobe,“ řekl, jak nejklidněji uměl.

Thornhill se podíval na kufřík.

Buchanan kývl hlavou směrem k tónovaným sklům oken auta.

„Jedu do své kanceláře. FBI bude očekávat, že si s sebou vezmu kufřík. Ovšem pakliže neusoudíte, že ještě nenapíchli můj telefon.“

Thornhill pokýval hlavou. „Máte vlastnosti poměrně výkonného agenta v terénu, Danny.“

„Kde je můj obraz?“

„Na bezpečném místě, což je daleko víc, než si za těchto okolností zasloužíte.“

„Co přesně to znamená?“

„To přesně znamená Lee Adamse, soukromého vyšetřovatele, kterého jste najal, aby sledoval Vieru Lockhartovou.“

Buchanan předstíral, že ho to na chvíli vyvedlo z míry.

Za mlada si představoval, že by se chtěl stát hercem. Ne filmovým, ale divadelním. Považoval lobbování hned za druhou nejlepší volbu. „Nevěděl jsem, že šla na FBI, když jsem to udělal. Jen jsem se obával o její bezpečnost.“

„A to proč?“

„Myslím, že odpověď znáte.“

Thornhill se zatvářil dotčeně. „Proč proboha bych měl chtít ublížit Vieře Lockhartové? Vždyť tu ženu ani neznám.“

„A vy musíte nejdřív někoho poznat, než ho zničíte?“

Thornhillův tón byl výsměšný. „To jste nejednal moudře, když jste to udělal, Danny. Ten obraz vám pravděpodobně bude vrácen. Ale prozatím se naučte žít bez něj.“

„Jak jste se dostali ke mně do domu, Thornhille? Mám tam bezpečnostní systém.“

Thornhill se zatvářil, jako by každou chvíli chtěl vybuchnout smíchy. „Bezpečnostní systém pro domácnosti?

A za co mě máte.“

Jediná věc, kterou teď Buchanan mohl udělat, byla, přinutit se, aby se na toho člověka nevrhl.

„Teď jste mě pobavil, Danny, opravdu. Pobíhat okolo a snažit se zachránit nemajetné. Copak to nechápete? To je to, co hýbe světem. Bohatí a chudí. Mocní a bezmocní.

Vždycky je tu budeme mít, až do konce světa. A nic z toho, co uděláte, to nezmění. Stejně tak jako to, že se lidi vždycky budou navzájem nenávidět, budou jeden druhého zrazovat.

Nebýt těch ďábelských vlastností lidských bytostí, byl bych bez práce.“

„Zrovna jsem myslel na to, že jste se minul povoláním a měl jste být psychiatrem,“ prohlásil klidně Buchanan. „Pro ty, kteří mají ve své diagnóze zločinecké sklony. Měl byste tolik společného se svými pacienty.“

Thornhill se usmál. „Tak také jsem se dostal na kobylku vám, víte. Někdo, komu jste se snažil pomáhat, skončil tak, že vás zradil. Odhadl bych to tak, že žárlil na vaše úspěchy, na to, že chcete konat dobro. Nevěděl nic o vaší malé hře, ale vzbudil ve mně zvědavost. A jakmile se soustředím na něčí život, tak potom udržování si nějakých tajemství postrádá jakýkoli smysl. Odposlouchával jsem vás doma, v kanceláři, dokonce jsem vám dal štěnici i na vaše oblečení a objevil jsem nepřeberný poklad. Tak rádi jsme vás poslouchali.“

„Úchvatné. A teď mi řekněte, kde je Viera.“

„A já doufal, že se to dozvím od vás.“

„Co s ní zamýšlíte udělat?“

„Chci, aby se vrátila a pracovala pro mě. Mezi našimi dvěma institucemi panuje jen přátelské soutěžení, tedy mám na mysli CIA a FBI, nicméně musím konstatovat, že my hrajeme s našimi lidmi daleko čestnější hru než oni. Pracuji na tomto projektu mnohem déle než federálka. Proto nechci, aby veškeré mé úsilí se obrátilo v niveč.“

Buchanan teď velice pečlivě vážil slova. Věděl, že se teď osobně ocitl ve velice nebezpečné situaci. „Co by vám asi tak Viera mohla dát, co už nemáte ode mě?“

„V práci, kterou dělám já, jsou dva vždy lepší než jeden.“

„Započítává vaše matematika rovněž agenta FBI, kterého jste zabil, Bobe?“

Thornhill si vyndal dýmku a pohrával si s ní.

„Víte, Danny chtěl bych vám dát jednu velice dobrou radu, a to, abyste se raději soustředil v této hádance na tu část, která byla určena vám.“

„Já považuji jakoukoli úlohu za svou úlohu. Čtu noviny.

Vy jste mi řekl, že Viera šla na FBI. Jeden agent FBI je zabit při práci na nejmenovaném případě. Viera zmizí v tutéž dobu. Máte pravdu, najal jsem Lee Adamse, aby mi zjistil, co se děje. Ale neozval se mi. Dal jste snad i jeho zavraždit?“

„Jsem státní zaměstnanec a sloužím veřejnosti, nedávám lidi zabíjet.“

„FBI se nějak dostala Vieře na kobylku a vy jste to nemohl dovolit, protože celý váš plán by skončil v kanále, jestliže oni odhalí pravdu. A to jste si opravdu myslel, že vám uvěřím, že mě jen tak necháte jít s poplácáním po zádech za dobře vykonanou práci? Nepřežil bych ve své hře tak dlouho, kdybych byl tak úplný hlupák.“

Thornhill odložil dýmku. „Přežití, to je zajímavé pojetí.

Vy se považujete za člověka, který dokáže všechno přežít, a přesto přijdete za mnou a vyslovíte všechna možná nepodložená obvinění –“

Buchanan se naklonil dopředu a přiblížil se obličejem těsně k Thornhillově tváři. „Už jsem toho zapomněl o tom, co to znamená přežít, víc, než vy jste o tom kdy věděl. Já nemám armády lidí s pistolemi a revolvery, kteří by pobíhali všude možně a dělali práci za mě, zatímco já bych seděl v bezpečném hnízdečku centrály v Langley a analyzoval situaci na bojišti, jako kdybych hrál šachy. Hned v tom okamžiku, kdy jste vstoupil do mého života, jsem pro případ, že by došlo k nějaké nepředvídané události, vypracoval plán, který vás naprosto zničí, jestliže se mi cokoli stane. Copak jste nikdy nepřipustil možnost, že by někdo mohl být alespoň zpola tak podnikavý, jako jste vy?

Nebo už vám všechny ty úspěchy dočista pomotaly hlavu?“

Thornhill na něj prostě jen zíral a Buchanan pokračoval.

„Takže já se považuju za jakéhosi vašeho partnera a vůbec nezáleží na tom, jak odporná mi ta myšlenka může být.

Dozvědět se, jestli jste zabil toho agenta FBI, chci proto, že mám v úmyslu přesně znát to, co musím udělat, abych se zbavil téhle noční můry. Taky bych se rád dozvěděl, jestli jste zabil i Vieru a Adamse. A pokud mi to neřeknete, tak ve chvíli, kdy opustím tohle auto, povedou mé kroky na FBI. A jestliže si myslíte, že jste tak neporazitelný, a pokusíte se mě zamordovat, zatímco budu mít federály za zadkem, tak si klidně poslužte. Nicméně, jestliže umřu já, padnete se mnou i vy.“

Buchanan se zaklonil a dovolil si ten přepych, že se pousmál. „Znáte ten starý příběh o žábě a škorpionovi, viďte? Škorpion potřebuje převézt přes vodní hladinu a slíbí žábě, že jí nebodne, když ho ona na oplátku převeze. Žába ví, že kdyby ji přece jen ten škorpion bodl, že se utopí i s ní, a tak ho sveze. Na polovině cesty škorpion přes všechny rozumné důvody žábu bodne. Když žába umírá, vykřikne: ‚Proč jsi to udělal? Teď zemřeš taky.‘ A škorpion jí na to prostě odpoví: ‚Protože je to moje přirozenost.‘“ Buchanan udělal rukou výmluvný posunek loučení. „Mějte se, pane Žabáku.“

Po další asi dva kilometry jízdy seděli oba muži tiše a jeden z druhého nespouštěli zrak, dokud ticho neprolomil Thornhill.

„Lockhartovou bylo nutno zneškodnit. Agent FBI byl s ní, a musel zemřít také.“

„Ale vy jste Vieru netrefili?“

„S pomocí vašeho soukromého vyšetřovatele. Nebýt vaší idiotské chyby, tahle krizová situace by nikdy nenastala.“

„Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že budete mít v plánu kohokoli zabít. Takže teď nemáte sebemenší ponětí, kde je?“

„Je to jen otázka času. Mám spoustu želízek v ohni. A tam, kde je návnada, je vždycky i naděje.“

„A to znamená co?“

„To znamená, že mám toho rozhovoru s vámi plné zuby.“

Následujících patnáct minut uběhlo v naprostém tichu.

Auto vjelo na parkoviště v podzemních garážích budovy, kde měl Danny kancelář. Šedý sedan čekal v nižším podlaží s běžícím motorem. Než Thornhill vystoupil, uchopil Buchanana za ruku.

„Tvrdíte, že máte možnost mě zničit, kdyby se vám něco stalo. Nuže, tady je zase moje strana mince. Jestliže vaše kolegyně a její nový ‚přítel‘ způsobí, že všechno, na čem jsem až dosud tvrdě pracoval, se zhroutí, budete všichni odstraněni. A to okamžitě.“ Odtáhl ruku. „Jen abychom si navzájem dobře rozuměli. Pane Škorpione,“ dodal Thornhill opovržlivě.

Za minutu nato už vyjížděl šedý sedan z podzemního parkoviště a Thornhill mluvil do telefonu.

„Buchanan nesmí být bez dozoru ani na minutu.“

Skončil hovor a začal přemýšlet o tom, jak při tomto novém vývoji situace vést útok.

42

„Tohle je poslední místo,“ řekl Connie, když v jeho sedanu zabočovali k obchodu s motorkami.

Vystoupili a Reynoldsová se rozhlédla. „Jeho nejmladší bratr?“

Poté, co si pročetl svůj seznam, Connie přikývl. „Scott Adams. Má ten obchod na starosti.“

„Takže musíme doufat, že nám pomůže o trochu víc než ti ostatní.“

Už mluvili se všemi Leeovými příbuznými v této oblasti. Nikdo o něm nebo od něj za poslední týden nic neslyšel. Nebo to alespoň říkali. Scott Adams by mohl být jejich poslední naděje. Avšak když vešli dovnitř, dozvěděli se, že odjel z města na svatbu svého přítele a nevrátí se dřív než za několik dní.

Connie podal mladému muži za pultem svou navštívenku. „Řekněte mu, ať mi zavolá, až se tu objeví.“

Rick, prodavač, který tak urážlivě flirtoval s Vierou, se podíval na navštívenku. „Má to něco společného s jeho bratrem?“

Connie a Reynoldsová na něj upřeli oči. „Vy znáte Lee Adamse?“ zeptala se Reynoldsová.

„Nemůžu říct, že bych ho znal. Ani on mě nezná jménem nebo tak něco. Ale už tady několikrát byl.

Naposledy vlastně před pár dny.“

Oba agenti si měřili Ricka od hlavy až k patě a odhadovali jeho důvěryhodnost.

„Byl tu sám?“ zeptala se Reynoldsová.

„Ne, měl s sebou nějakou šťabajznu.“

Reynoldsová vytáhla fotografii Lockhartové a podala mu ji. „Představte si, že má místo dlouhých vlasů krátké a černé, místo rezavých.“

Rick přisvědčil, když chvíli na fotografii zíral. „Jo, to je vona. A Lee měl taky jiný vlasy, nakrátko a blond. A měl taky knír a bradku. Já si umím všímat věcí namouduši dobře.“

Reynoldsová a Connie se po sobě podívali a snažili se, seč to šlo, skrýt své rozčilení.

„Máte nějakou představu, kam asi tak mohli jet?“ zeptal se Connie.

„Možná že jo. Ale vím naprosto nabeton, proč sem přišli.“

„Skutečně? A proč tedy?“

„Potřebovali rychlý kola. Vzali si motorku. Jednu z těch velkejch Gold Wings.“

„Gold Wings?“ zopakovala Reynoldsová.

„Jo, tu.“ Rick se prohrábl hromadou barevných reklamních brožur na pultě a jednu z nich otočil obloukem tak, aby se na to Reynoldsová mohla podívat. „Byla to tahleta. Honda Gold Wings SE. Když jedete někam daleko, tak nad tuhle bejbinu neni. To mi věřte.“

„A vy říkáte, že si Adams jednu takovou vzal? Nevíte, jakou barvu a poznávací značku?“

„Můžu vám to číslo najít. A barvu měla stejnou jako ta v tom letáku. Byl to vzorek. Scotty mu ji přenechal.“

„Říkal jste, že možná víte, kam asi jeli,“ napověděla mu Reynoldsová.

„Co Leeovi chcete?“

„Chceme si s ním promluvit. A s tou dámou, která je s ním,“ řekla přívětivě.

„Oni něco provedli?“

„To se dozvíme, až si s nimi promluvíme,“ odpověděl Connie. Postoupil o krok dopředu. „Je to kvůli probíhajícímu vyšetřování FBI. Vy jste jejich přítel nebo tak něco?“

Rick při tom náznaku zbledl. „Do háje, to ne. Ta šťabajzna, to byla hrůza. Nafrněná, až to bolí. Zatímco Lee byl uvnitř, vyšel jsem ven na plac a snažil jsem se jí pomoct.

Opravdu jen jako od fochu. A ona mě hned sjela a nadávala mi. A Lee nebyl o nic lepší. Když vyšel, taky měl plno keců.

Tak tak, že jsem ho vlastně nenakopal do zadku.“

Connie se podíval na Rickovo tělo, které připomínalo tyčku od plotu, a vybavila se mu impozantní figura Lee Adamse ze záznamu bezpečnostní kamery: „Tak nakopat do zadku, říkáte? Opravdu?“

Rick se zatvářil nejistě. „Jo, má proti mně pár kilo navíc, ale je to starej páprda. A já dělám do bojovejch umění.“

Reynoldsová si pečlivě Ricka prohlížela. „Takže vy říkáte, že Lee Adams byl na chvíli uvnitř, a ta žena byla venku na prodejní ploše sama?“

„Přesně tak.“

Reynoldsová a Connie si vyměnili rychlé pohledy.

„Jestliže máte informace, které by se týkaly toho, kam odjeli, FBI vám bude velice zavázána,“ řekla Reynoldsová se vzrůstající netrpělivostí. „Jo a ještě tu poznávací značku.

A to hned, jestli vám to nevadí. Tak trochu máme naspěch.“

„Samozřejmě. Lee si taky vzal mapu Severní Karolíny.

Prodáváme je tu, ale Scotty mu ji prostě dal jen tak. Tak to Shirley, ta holka, co normálně sedí v kase, povídala.“

„Je tady i dneska?“

„Ne. Je nemocná. Táhnu to za ní.“

„Můžu dostat jednu z těch map Karolíny?“ požádala ho Reynoldsová. Rick jednu vytáhl a podal jí ji. „Kolik to bude?“

Usmál se. „Jako by se stalo, je to na účet podniku.

Prostě příspěvek uvědomělýho vobčana. Víte, uvažuju vo tom, že se dám k FBI.“

„Dobrých mužů není nikdy dost,“ řekl Connie s naprosto prázdným výrazem v obličeji a oči stočil jinam.

Rick našel poznávací značku a podal ji Conniemu.

„Dejte mi vědět, co se bude dít,“ řekl Rick, když se chystali k odchodu.

„Budete první,“ Connie na něj zavolal přes rameno.

Oba agenti nasedli opět do vozu.

Reynoldsová se podívala na svého kolegu. „Takže Lockhartovou Adams nedrží proti její vůli. Nechal ji venku samotnou. Mohla klidně utéct.“

„Na mou duši, že to vypadá, že spolu snad tvoří jakýs takýs tým. Tedy alespoň v tuhle chvíli.“

„Severní Karolína,“ řekla Reynoldsová téměř sama pro sebe.

„Je to velkej stát,“ opáčil Connie.

Reynoldsová se na něj podívala se zatrpklým výrazem.

„Pojď, zkusíme, jestli by se to nedalo nějak ohraničit. Na letišti si Lockhartová koupila dvě letenky na let, který má přistání na Norfolk International.“

„Tak proč potom mapu Severní Karolíny?“

„Nemohli letět letadlem. V Norfolku jsme na ně čekali.

Alespoň Adams to, jak se zdá, věděl. Pravděpodobně měl obavu, že máme ujednání s aerolinkami, a to že je ten pravý důvod, proč jsme Lockhartovou na letišti vyhmátli.“

„Lockhartová to zbabrala tím, že použila skutečný jméno pro tu druhou letenku. Na druhou stranu asi nemohla udělat nic jinýho, jedině kdyby měla ještě třetí falešnej průkaz totožnosti,“ dodal Connie.

„Tím bylo letadlo ze hry. Nemůže použít kreditní kartu, takže pronajaté auto je mimo hru také. Adams si pravděpodobně spočítal, že budeme mít hlídaná autobusová i vlaková nádraží. Takže si vezmou tu hondu od bratra a mapu svého skutečného cíle cesty, Severní Karolíny.“

„Což znamená, že kdyby se byli dostali do Norfolku letadlem, dál by pravděpodobně buď jeli autem, nebo by naskočili na jinej let, kterým by se dostali na nějaký místo v Karolíně.“

Reynoldsová zavrtěla hlavou. „Jenže to nedává smysl.

Jestliže jeli do Severní Karolíny, tak proč tedy neletěli nějakým letadlem přímo tam? Jsou mraky letů do Raleigh a Charlotty ze Státního ve Washingtonu. Tak proč lítat do Norfolku?“

„No, možná že letíš přes Norfolk, když nechceš skončit v Charlotte nebo Raleigh nebo v nějakým místě blízko nich,“ spekuloval Connie, „ale přesto jedeš do nějakýho místa v Severní Karolíně.“

„Jenže to pořád neodpovídá na otázku, proč neletěli na jedno z těchhle velkých letišť?“

„A co když je Norfolk mnohem blíž místu, kam chtěli jet, než Charlotte a Raleigh?“

Reynoldsová se na chvilku zamyslela. „Raleigh je zhruba uprostřed státu. Charlotte je na západě.“

Connie luskl prsty. „Východ! Pobřeží. Outer Banks?“

Reynoldsová se přistihla, že kývá hlavou na souhlas.

„Možná. Na Outer Banks bude tisíce domů na plážích, kde se člověk může schovat.“

Connie se náhle zatvářil méně nadějně. „Tisíce domů na pláži,“ zahuhlal.

„Takže, nejdřív ze všeho můžeš zavolat na oddělení federálky pro spolupráci s aerolinkama a zjistit, které lety odlétají z Norfolku směrem na Outer Banks. A navíc máme k dispozici nějaké časové údaje, které můžeme využít. Jejich letadlo mělo být v Norfolku v poledne. Nebudou se na veřejném místě zdržovat déle, než je bezpodmínečně nutné, z toho plyne, že let tamodtud musel startovat relativně krátce po poledni. Je možné, že jedno z těch letadel je pravidelná linka. Taky jsme se už vyptávali u jiných větších leteckých společnosti. Ty rezervace letů startujících z Norfolku nedělají.“

Connie vytáhl telefon zabudovaný v autě a vytočil číslo.

Netrvalo dlouho a už měli odpověď.

Connieho výraz dostal opět nadějnější nádech.

„Nebudeš tomu věřit, ale existuje pouze jediná pravidelná linka, kterou se lítá na Outer Banks z letiště Norfolk International.“

Reynoldsová se zeširoka usmála a zavrtěla hlavou. „Tak konečně nějaké štěstí v tomhle zatraceném případě.

Povídej.“

„Je to společnost Tarheel Airwas. Lítají z Norfolku do pěti míst v Karolíně, Kill Devi1 Hills, Manteo, Ocracoke, Hatteras a nějakej ostrůvek, nazývanej Pine Island blízko Ducku. Neexistujou žádný pravidelný odletový časy. Člověk jim předem zavolá a letadlo už na tebe čeká.“

Reynoldsová rozevřela mapu a rychlým pohledem ji přejela. „Takže tady jsou Hatters a Ocracoke. Ty jsou nejjižněji.“ Ukázala prstem na mapu. „Kill Devil Hills je tady. Manteo od něj na jih. A Duck je tady směrem na sever.“

Connie se díval, kam ukazovala. „Byl jsem tam jednou na dovolený. Přejedeš přes most nad úžinou v Atlantiku a vyrazíš na sever k Ducku, nebo na jih ke Kill Devilu. Jsou od toho místa skoro stejně vzdálený.“

„Takže co ty myslíš, jeli směrem na sever, nebo na jih?“

„Jestli jeli do Severní Karolíny, tak to pravděpodobně bylo na pokyn Lockhartové.“ Reynoldsová se na něj zvědavě podívala. „Protože Adams si vzal tu mapu,“

vysvětloval Connie. „Kdyby to tam znal, nebyl by ji potřeboval.“

„Skvělé, Sherlocku, co dál?“

„Lockhartová měla značnou sumu peněz. Jeden pohled na její dům v McLean ti to potvrdí. Kdybych byl já na jejím místě, měl bych bezpečný barák na své falešné jméno pro případ, že by se mi propadala půda pod nohama.“

„Ale to jsme pořád tam, kde jsme byli, sever, nebo jih?“

Seděli tam a mořili se s tím, dokud se Reynoldsová neplácla rukou do čela. „Bože, to je ale blbost. Connie, když musíš volat na Tarheel Airways, aby ti zařídili letadlo, tak je ta odpověď přímo u nich.“

Conniemu se rozšířily oči. „Zatraceně, musel jsem bejt slepej.“ Zvedl sluchátko, dostal číslo na Tarheel a vytočil ho. Sdělil jim datum, přibližnou hodinu a jméno Suzanne Blakeová.

Zavěsil a podíval se na ni. „Rezervace pro dva lidi byla objednána slečnou Blakeovou přede dvěma dny, aby je odvezli z Norfolku asi ve dvě odpoledne. Byli pěkně nakrknutý, protože se vůbec neobjevila. Běžně si berou číslo kreditní karty, ale už s nimi několikrát letěla, takže jí rezervaci udělali jen na základě její hezký řeči.“

„A cil jejich cesty?“

„Pine Island.“

Reynoldsová se nemohla zdržet úsměvu. „Propánajána, Connie, můžeme vlastně už vyrazit.“

Connie zařadil rychlost. „Jediná nepříjemnost na tom je, že neumím pilotovat jedno z letadel federálky. Takže jsme závislí jen na tomhle starém Crown Vicovi. Odhaduju to tak na šest hodin, když do toho nepočítám zastávky.“ Podíval se na hodinky. „I se zastávkama bych to tipnul asi tak na jednu hodinu ráno.“

„Jenže já nemám opouštět tuhle oblast.“

„Pravidlo FBI číslo jedna, můžeš jet kamkoli, pakliže máš s sebou svýho anděla strážnýho.“

Reynoldsová se zatvářila ustaraně. „Co říkáš tomu, že bychom zavolali pro posily?“

Šibalsky se na ni zadíval. „No, myslím, že bychom mohli říct Masseymu a Fisherovi, aby na ně padly všechny naše zásluhy.“

Reynoldsová se náhle usmála. „Dej mi minutku, abych mohla brnknout domů, a pak vyrazíme.“

43

Leeovi trvalo mnoho hodin utrpení, než se mu podařilo vystopovat Renee. Její matka mu bez zaváhání odmítla dát číslo na vysokou školu. Po řadě telefonátů, mimo jiné na studijní oddělení školy, kdy Lee lhal, úpěnlivě prosil i vyhrožoval, však nakonec to číslo získal. Bylo to výmluvné.

Své dceři nezavolal už hodně dlouho, a když jí teď volá, musí to být zrovna kvůli něčemu takovému, jako je tohle.

No páni, ta určitě teď bude svého fotříka přímo zbožňovat.

Reneeina spolubydlící na koleji přísahala na svůj hrob, že Renee právě odešla na přednášku v doprovodu dvou členů fotbalového týmu, s jedním z nichž právě chodí. Lee té mladé ženě vysvětlil, kdo je, a nechal u ní své číslo, aby mu na něj Renee zavolala. Pak zavěsil a vytočil číslo kanceláře šerifa v okrese Albemarle. Vymluvil si přístup k zástupci šerifa a řekl té ženě, že někdo vyhrožoval Renee Adamsové, studentce místní vysoké školy. Mohl by, prosím, někdo laskavě na ni dohlédnout? Žena se vyptávala na věci, na které Lee nemohl odpovědět, včetně toho, že chtěla vědět, kdo on k sakru vlastně je. Jen abyste si mohla zkontrolovat nejčerstvější seznam hledaných osob, chtělo se mu jí říct. Byl celý nemocný z toho, jaké měl obavy, a tak se jí snažil přesvědčit o upřímnosti svých slov. Zavěsil a znovu se zahleděl na digitální psaníčko z lásky: „Renee za Vieru,“

řekl nahlas sám pro sebe.

„Cože?“

Trhl sebou, jak rychle se otočil dozadu, a upřeně se zadíval na Vieru, která stála na schodech s vytřeštěnýma očima a ústy dokořán.

„Lee, co to máš?“

Leea vůbec nic nenapadlo, co by v tu chvíli mohl říct.

Prostě jen zvedl telefon tak, aby na něj Viera viděla, v obličeji měl výraz utrpení a naprostého zmatku.

Přečetla si vzkaz a pak se na něj podívala. „Musíme zavolat policii.“

„Je v pořádku, zrovna jsem mluvil s její spolubydlící. A policii jsem už volal. Někdo chce, abychom ztratili nervy.

Snaží se nás jen vystrašit.“

„To ale nevíš.“

„Máš pravdu, to nevím,“ souhlasil zničeně.

„Máš v úmyslu zavolat na to číslo?“

„To je pravděpodobně to, co by chtěli, abych udělal.

„Ty myslíš jako vystopovat, odkud voláš? Dá se vystopovat mobilní telefon?“

„Možný to je, když na to máš patřičný vybavení.

Telefonní operátor musí být schopen vystopovat volání z mobilního telefonu, aby mohl určit místo volajícího na nouzové číslo. Používá se k tomu rozdíl časů příjmové metody měřením vzdáleností signálů mezi věžemi celulárních centrálen, a z toho vypadne množina možných lokalit… Do háje, hlava mojí dcery může být právě teď pod gilotinou a já si tu přednáším jako redaktor vědeckého časopisu.“

„Ale přesné místo se určit nedá.“

„Ne, tedy alespoň si myslím, že ne. Není to tak přesné jako určení přes satelit, to je fakt. Ale kdo to k čertu může doopravdy vědět? Nějakej kejklířskej dojebanec vynalezne každou vteřinu novou sračku, která tě připraví o další díl soukromí. Musím to vědět, moje bývalka si jednoho takovýho vzala.“

„Měl bys zavolat, Lee.“

„A co do háje jako mám říkat? Oni ji chtěj vyměnit za tebe.“

Položila mu jednu ruku na rameno, třela mu krk a pak se k němu přitiskla. „Zavolej jim. A pak uvidíme, co se dá dělat. Tvé dceři se nic nestane.“

Podíval se na ni. „To nemůžeš zaručit.“

„Můžu zaručit, že udělám všechno, co je v mých silách, abych zajistila, že se jí nic špatného nepřihodí.“

„Včetně toho, že jim napochoduješ do drápů?“

„Jestli na to přijde, tak ano. Nedopustím, aby kvůli mně trpěl někdo nevinný.“

Lee se na gauči zhrouceně posadil. „Čeká se ode mě, že budu stejně dobrý, i když jsem pod tlakem, ale mně to už vůbec nemyslí.“

„Zavolej jim,“ vyzvala jej Viera velice nesmlouvavě.

Lee se zhluboka nadechl a vyťukal čísla. Viera se posadila vedle něj a zaslechla, jak telefon jednou zazvonil a potom ho někdo zvedl.

„Pan Adams?“ Lee hlas nepoznával. Měl v sobě něco mechanického, takže ho to dovedlo k domněnce, že je nějakým způsobem měněn. Ten hlas byl do takové míry nepodoben lidskému, že Leea při jeho zvuku palčivě rozbolela pokožka na celém těle naprostou hrůzou.

„Tady Lee Adams.“

„Bylo milé, že jste zanechal číslo svého mobilního telefonu ve svém bytě. Bylo o tolik snazší se s vámi spojit.“

„Právě jsem se doptal na svou dceru. Je v pořádku. A policie už je na místě. Takže ten váš malý plán únosu –“

„Nemám vůbec zapotřebí vaši dceru unést, pane Adamsi.“

„Pak ovšem nevím přesně, proč se s vámi vybavuju.“

„Není třeba někoho unést, abyste tu osobu zabil. Vaše dcera může být odstraněna dnes, zítra, příští měsíc, za rok.

Až půjde do školy, na trénink v lacrossu, při cestě na prázdniny, dokonce i ve spánku. Má postel v prvním patře hned vedle okna. Často zůstává pozdě do noci v knihovně.

Není opravdu nic jednoduššího.“

„Ty úchylnej parchante! Ty hajzle!“ Lee vypadal, že co nevidět rozlomí telefon ve dví.

Viera ho chytila pevně za ramena a snažila se ho zklidnit.

Hlas pokračoval s klidem, který člověka dráždil k nepříčetnosti. „Vaší dceři žádné vaše herecké představení nepomůže. Kde je Viera Lockhartová, pane Adamsi? To je všechno, co chceme. Vzdejte se jí a je po všech vašich problémech.“

„A to se jako ode mě očekává, že to přijmu jako slovo boží?“

„Vy ale opravdu nemáte na výběr.“

„A jak vůbec víte, že tu ženu mám?“

„Chcete, aby vaše dcera zemřela?“

„Ale Lockhartová utekla.“

„Jak chcete, příští týden můžete Renee vystrojit pohřeb.“

Viera zatahala Leea za loket a ukázala na telefon.

„Počkejte, počkejte!“ vyhrkl Lee. „Tak jo, když bych Vieru měl, co navrhujete?“

„Setkání.“

„Ale ona dobrovolně nepřijde.“

„Mně je opravdu úplně jedno, jak ji tam dostanete. To už je vaše starost. Budeme čekat.“

„A to mě jen tak necháte odejít?“

„Vysaďte ji a jeďte pryč. O zbytek už se postaráme my.

Vy nás nezajímáte.“

„Kde?“

Lee dostal adresu mimo obvod hlavního města Washingtonu, na straně Marylandu. Znal to tam dobře – velice neobývaný kus země.

„Musím tam dojet po ose. A policajti jsou všude. Budu potřebovat několik dní.“

„Zítra v noci. Přesně ve dvanáct.“

„Zatraceně, to není moc času.“

„Tak navrhuji, abyste vyjel hned.“

„Poslouchejte, jestli se jen prstem dotknete mé dcery, najdu si vás, nějak, ale najdu. To přísahám. Nejdřív vám zlámu každou kost v těle a pak vám opravdu ublížím.“

„Pane Adamsi, považujte se za nejšťastnější lidskou bytost pod sluncem proto, že ve vás nespatřujeme žádnou hrozbu. A udělejte sám sobě jednu laskavost, až odjedete, nikdy, ale opravdu nikdy se neohlížejte zpátky. Ne že byste se změnil v solný sloup, ale stejně by to nebyl pěkný pohled.“ Telefon oněměl.

Lee položil telefon. Několik minut tam on a Viera jen tak seděli a mlčeli. „Tak co teď budeme dělat?“ podařilo se nakonec Leeovi ze sebe vypravit.

„Danny říkal, že sem dorazí, jak nejrychleji to půjde.“

„Výborně. Mám nejzazší termín, zítra o půlnoci.“

„Jestli tu nebude Danny včas, dojedeme na to místo, které ti určili. Ale nejdřív zavoláme někoho na pomoc.“

„Jako koho, FBI?“ Viera přikývla. „Viero, víš, já nevím, jestli by nám stačil celý rok na to, abychom federálům všechno vysvětlili, natož jeden den.“

„Nic jiného nezbývá, Lee. Jestli se sem Danny dostane včas a bude mít nějaký lepší nápad, budiž. Jinak volám agentku Reynoldsovou. Ta nám pomůže. Zařídím, aby to fungovalo.“ Stiskla mu paži. „Tvé dceři se nic nestane.

Slibuju.“

Lee ji uchopil za ruku a doufal celým svým srdcem, že má pravdu.

44

Buchanan měl časně zvečera naplánováno na Kapitolu spoustu setkání, kde se měl prezentovat před posluchači, kteří nechtěli slyšet, co jim on chtěl sdělit. Bylo to jako házení míče proti vlně. Buď se vám odrazil přímo do obličeje, nebo se ztratil, v moři. No a dnes byl všemu konec.

Žádné potom nebylo.

Auto ho vysadilo nedaleko Kapitolu. Stoupal po předním schodišti a přešel na stranu budovy, kde sídlil Senát. Zde vystoupal po širokých schodech do druhého patra, což byl povětšinou uzavřený prostor, a pokračoval do třetího patra, kde se mohla volně potulovat i veřejnost.

Buchanan si byl vědom toho, že je teď sledován větším počtem slídičů. Zatímco kolem něj přibylo tmavých obleků, procházel zdejšími chodbami už dost dlouho, aby vycítil, kteří lidé sem patří, na rozdíl od těch, kteří zde vypadali jako pěst na oko. Usoudil, že jsou to jak lidé z FBI, tak od Thornhilla. Po střetu v autě musel Žábák jistě rozvinout svou rojnici. Tak to má být. Buchanan se usmál. Napříště se bude zmiňovat o tom prototypu muže CIA jako o Žabákovi.

Špioni milují zakódovaná jména. A nemohl si vymyslet pro Thornhilla nic, co by se na něj hodilo lépe. Buchanan jen doufal, že jeho jedový osten bude dostatečně účinný a že hřbet Žabáka, tak blýskavý a lákavý, se neukáže jako příliš kluzký.

Byly to první dveře, ke kterým člověk dorazil, hned jak vystoupal do třetího patra a zabočil vlevo. Vedle nich stál muž středního věku v obleku. Na dveřích nebyla žádná mosazná tabulka, která by označila, čí kancelář za nimi je.

Hned vedle se nacházela kancelář Franklina Grahama, ceremoniáře Senátu. Tento ceremoniář byl pro Senát hlavním dohlížitelem na dodržování zákona, opora jeho správy a úředník protokolu. Graham byl dobrý Buchananův přítel.

„Rád vás vidím, Danny,“ uvítal jej muž v obleku.

„Ahoj, Phile, tak co dělají tvoje záda?“

„Doktor říká, že bych měl jít na tu operaci.“

„Poslechni mě, nenech se od nich rozřezat. Když cítíš tu bolest, dej si jednu příjemnou skleničku skotské, zazpívej si z plna hrdla nějakou písničku a pak se pomiluj se svou ženou.“

„Pití, zpěv a ženy, to mi připadá jako dobrá rada,“

připustil Phil.

„Co bys taky mohl jiného čekat od Ira?“

Phil se zasmál. „Jste dobrej chlap, Danny Buchanane.“

„Víš, proč jsem tady?“

Phil přikývl. „Pan Graham mi to řekl. Můžete jít rovnou dovnitř.“

Odemkl dveře, Buchanan jimi prošel a Phil poté dveře zavřel a postavil se na své místo strážce. Nevšiml si dvou párů lidí, kteří, aniž by cokoli měli na práci, tuto scénu pozorovali.

Agenti si uvážlivě spočítali, že mohou počkat na Buchanana, až zase ze dveří vyjde, a pak se znovu pustí za ním, aby ho sledovali. Vždyť byli přece jen ve třetím patře.

Nevypadalo to, že by ten člověk uměl lítat.

Uvnitř místnosti si Buchanan z věšáku na zdi vzal plášť do deště. Měl štěstí, že venku mžilo. Na jiném věšáku visela zase žlutá pracovní helma, již si nasadil na hlavu. Pak si z kufříku vyndal brýle se skly silnými jako dno láhve od jogurtu a jedny pracovní rukavice. Alespoň z dálky se změní z lobbisty na dělnickou třídu.

Buchanan přešel k jiným dveřím na vzdáleném konci místnosti, odepnul řetěz, který dveře uzavíral, a otevřel je.

Vyšel po schodech a pak otevřel padací poklop ve stropě, za kterým se objevil žebřík vedoucí vzhůru. Buchanan nakročil na příčle a začal stoupat po žebříku. Nahoře otevřel s cvaknutím další dveře a ocitl se na střeše Kapitolu.

Podkrovní místnost byla ta, kterou se personál Kongresu dostával na střechu, aby měnil vlajky, které vlály nad Kapitolem. Ve sněmovně koloval vtip, že se vlajky mění neustále, některé že prý vlály jen pár vteřin, tak, aby členové Kongresu mohli posílat štědrým voličům u nich doma neustálou zásobu hvězd a pruhů, které se „vznášely“ nad Kapitolem. Buchanan si podrbal obočí. Bože, co je tohle za město.

Podíval se dolů na prostor před Kapitolem. Lidé spěchali sem a tam, pádili na schůzky s lidmi, od nichž zoufale potřebovali pomoc. I se všemi těmi zbytnělými egy, politickými nesváry, programy dne a jedné krizové situace za druhou, kdy sázky byly vyšší než kdykoli předtím v historii světa, se zdálo, že to přece jen všechno někam směřuje. Jak shlížel dolů na tu scénu, vynořil se Buchananovi v hlavě obraz obrovského mraveniště. Ten dobře promazávaný stroj demokracie. Mravenci, ti to alespoň dělali, aby přežili. Ale je možné, že svým způsobem to my děláme také proto, pomyslel si.

Zvedl oči k Paní Svobodě na vyvýšenině staré jeden a půl století, tyčící se na vrcholku kopule Kapitolu. Nedávno byla socha pomocí helikoptéry a silných lan sňata a nános vší té špíny nashromážděný na ní za sto padesát let byl pečlivě a důkladně odstraněn. Jen škoda, že hříchy lidí se rovněž nedaly tak snadno seškrábat.

Na jeden šílený okamžik Buchanana napadlo, aby skočil. Byl by to snad i udělal, nebýt toho, že touha porazit Thornhilla byla až příliš silná. A navíc, pomyslel si, by to byla cesta, jak se osvobodit, hodná jen zbabělce. Buchanan měl ty nejrůznější vady, ale zbabělý rozhodně nebyl.

Po střeše Kapitolu vedla lávka, která jej dovede k druhé části jeho dnešní cesty. Nebo přesněji k úniku. Křídlo budovy Kapitolu, v níž se nacházela Sněmovna reprezentantů, mělo v podkroví podobnou místnost, kterou zaměstnanci správy budovy používali při vztyčování a stahování vlajek. Buchanan rychle přešel po můstku a protáhl se skrze poklop na straně sněmovny. Slezl po žebříku dolů do podkrovní místnosti, kde si sundal helmu a rukavice, ale brýle si nechal. Z kufříku vyndal klobouk s úzkou krempou ohnutou do čela a nasadil si ho. Zvedl si límec kabátu do deště, zhluboka se nadechl, otevřel dveře podkrovní místnosti a vyšel na chodbu. Lidé se motali všude okolo, ale nikdo si ho ani pořádně nevšiml.

Během další minuty opustil Kapitol zadním vchodem, o kterém vědělo jen několik málo veteránů tohoto místa. Tady už na něj čekalo auto. O půlhodinu později dorazil na letiště National, kde již soukromé letadlo s oběma svými motory v běhu čekalo svého jediného cestujícího. Tady to tedy bylo, kde si jeho přítel z vysokých míst vydělával na živobytí.

Záhy dostal letoun povolení k odletu. Brzy nato se Buchanan podíval z okénka letadla a sledoval, jak mu hlavní město pomalu mizí z dohledu. Kolikrát už jen se mu tento pohled z ptačí perspektivy naskytl?

„Zaplať bůh, mám to z krku,“ tiše řekl sám sobě.

45

Po velice produktivním dnu byl Robert Thornhill na cestě domů. Teď, když měl Adamse v hrsti, budou už brzy mít také Vieru Lockhartovou. Sice by se tenhle chlap mohl pokusit je napálit, ale Thornhill byl jiného názoru. Slyšel v Adamsově hlase zaznívat skutečný strach. Díkybohu za rodiny. Ano, celkem vzato, produktivní den. Ale vyzvánějící telefon to už brzy všechno změní.

„Ano?“ Thornhillův sebevědomý výraz se vytratil, když mu ten muž podával zprávu, že neznámo jak, nějakým záhadným způsobem, Danny Buchanan zmizel z povrchu zemského. Přesněji řečeno z nejvyššího patra budovy Kapitolu. Víc nebylo třeba říkat.

„Najděte ho!“ Thornhill zařval do telefonu, než s ním seknul. Jakou ten chlap může hrát hru? Rozhodl se snad, že zmizí o něco dřív? Nebo to mělo jiný důvod? Spojil se snad nějak s Vierou Lockhartovou? To bylo silně znepokojující.

Kdyby si ti dva navzájem vyměnili informace, nebyla by to pro Thornhilla ta nejlepší situace. Přemýšlel znovu o jejich setkání v autě. Buchanan předvedl svou obvyklou podrážděnost, své slovní hříčky, pouhé chvástání, to je jasné, ale jinak byl vlastně dost zaražený. Co tak asi mohlo tomuto poslednímu vývoji předcházet?

Znepokojený Thornhill bubnoval poněkud neklidně prsty do kufříku, který měl na klíně. Jeho pohled zalétl dolů na jeho tvrdou kůži a ústa se mu mimoděk otevřela. Kufřík!

Ten zatracený kufřík! Opatřil jeden Buchananovi. Měl v sobě náhradní nahrávač. Ta rozmluva v autě. Thornhill doznávající se, že dal zabít agenta FBI. Buchanan ho podvodem donutil, aby zradil sám sebe, a pak si ho nahrál.

Nahrál ho zařízením, kterým ho vybavila CIA. Ten pokrytecký zkurvysyn!

Thornhill popadl sluchátko. Prsty se mu třásly tak silně, že dvakrát vytočil nesprávné číslo. „Ten jeho kufřík, páska v něm. Najděte ji. A jeho taky. Musíte ji dostat do rukou. Je to rozkaz, musíte ji dostat!“

Pustil telefon a zůstal zhrouceně sedět na sedadle.

Brilantní stratég více než tisíce tajných operací byl z tohoto vývoje situace zcela zkoprnělý. Buchanan by ho tím mohl potopit. Zřejmě s tímhle důkazem uniká, aby ho zničil. Ale i Buchanan půjde ke dnu, musí, jiná cesta z toho nevede.

Počkat. Škorpion! Žába! Teď už to všechno dávalo smysl. Buchanan měl v úmyslu jít ke dnu a stáhnout Thornhilla s sebou. Muž ze CIA si uvolnil vázanku, zabořil se do sedadla a bojoval proti panice, která, jak cítil, jej celého zaplavovala.

Tak takovýhle konec to mít nebude, Roberte, řekl si v duchu. Čert aby to spral, po třiceti pěti letech se tohle přece ani v nejmenším nepodobá tomu, jak to skončí. Uklidni se.

Teď je chvíle, kdy potřebuješ myslet. Teď je ta chvíle, kdy si vysloužíš své místo v dějinách. Tenhle člověk tě nemůže porazit. Pomalu, postupně se Thornhillův dech vrátil k normálu.

Mohlo by se stát, že Buchanan použije tu pásku prostě jen jako pojistku. Proč by měl strávit zbytek svého života ve vězení, když může tiše zmizet? Ne, nedává to žádný smysl, že by chtěl s tou páskou vyrukovat oficiálně. Může toho ztratit stejně tolik jako Thornhill a není možné, aby byl zase tak moc pomstychtivý. Thornhilla náhle něco napadlo – možná že to byl ten obraz, ten idiotský obraz. Možná že ten odstartoval celou tuhle záležitost. Thornhill mu nikdy tu zatracenou věc neměl brát. Hned nechá na Buchananově záznamníku vzkaz, ve kterém mu sdělí, že jeho převzácný obraz byl vrácen. Thornhill mu zanechal vzkaz a zařídil, aby byl obraz vrácen do Buchananova domu.

Thornhill se pohodlně opřel, podíval se ven z okna, a sebevědomí se mu vrátilo. Měl ještě jedno eso v rukávě.

Dobrý vojevůdce si vždycky drží nějaký ten pluk v záloze.

Thornhill ještě jednou kamsi zatelefonoval a obdržel samé dobré zprávy. Právě teď se zúročilo ono mravenčí shromažďování tajných informací. Obličej se mu rozjasnil a vidiny osudového konce ustoupily. Nakonec se to všechno v dobré obrátí. Ústa mu roztáhl úsměv. Vyrve vítězství svírané čelistmi porážky. Při tom buď člověk zestárne o několik desítek let během jediné noci, nebo ho to zocelí. A nebo také obojí najednou.

Za několik minut již Thornhill vystupoval z auta a kráčel po chodníčku ke svému půvabnému domu. Jeho bez nejmenší poskvrnky oděná manželka se s ním setkala u dveří a letmo a spíše formálně jej políbila na tvář. Právě se vrátila z místního klubu horních deseti tisíc, kde se zhostila jakési společenské povinnosti. Ostatně vždycky se právě vrací z nějaké akce dané její funkcí v místním country klubu, mumlal si pro sebe. Zatímco on v hrůze vzdoroval teroristům, kteří se tajně plížili do této země s materiálem na výrobu nukleárních bomb, ona vysedávala na módních přehlídkách, kde mladé, tupé slečinky s předlouhýma nohama, které jim končily až u silikonem vycpaných ňader, poskakovaly v oblečení, jež se ani nesnažilo zakrýt jejich zadky. On byl každý den někde za prací, aby zachraňoval svět, a jeho polovička se cpala chlebíčky a brzy odpoledne pila šampaňské s dalšími podobně zazobanými dámami, jako byla ona. Nic nedělající boháči byli stejně tupí jako ti nevzdělaní chudáci, podle Thornhillova mínění oběma chybělo více šedé kůry mozkové než kravám. Krávy byly alespoň dostatečně srozuměny s tím, že jsou v otrockém postavení. Já sám jsem jen špatně placený veřejný činitel rozjímal Thornhill, a jestli někdy přestanu být na stráži, tak jediné, co zbyde z bohatců a mocných této země, bude ozvěna jejich zděšených skřeků. Byla to fascinující představa.

Ani snad neslyšel manželčiny nesouvislé výlevy o „jejím dni“, jak tomu říkala. Položil kufřík, namíchal si pití a skryl se za zavřenými dveřmi své pracovny. Nikdy s tou ženou o svých dnech nemluvil. Hned by to vyslepičila svému naparáděnému kadeřníkovi, dle jejího mínění tak neodolatelně „chic“, který by to zase pustil další. Vzápětí by se to dozvěděla jiná zákaznice, a ta by to zase pošpitala dál, a zítra by se přestal točit svět. Ne, on se nikdy své ženušce o své práci nezmiňoval. Ale jinak jí vyhověl téměř úplně ve všem. Až na ty rybí chlebíčky, ty tedy nemusel!

Bylo ironií, že Thornhillova pracovna se podobala téměř navlas Buchananově. Nebyla tu vystavena žádná vyznamenání, uznání či upomínkové předměty z jeho dlouhé profesionální dráhy. Byl koneckonců vyzvědačem. To se snad od něj čekalo, že se bude chovat jako nějaký přitroublý agent FBI a bude nosit trička a klobouky se znakem CIA?

Málem se při tom pomyšlení zadusil whisky, již upíjel. Ne, jeho kariéra byla před veřejností neviditelná, avšak navýsost nepřehlédnutelná těmi, na kom opravdu záleželo. Tato země na tom byla daleko lépe, protože zde byl on. Ačkoli obyčejní lidé se to nikdy nedozvědí. Tak to bylo správné. Vyhledávat pocty od té velké a zabedněné veřejnosti, to byla nectnost bláznů. On dělal to, co dělal, kvůli hrdosti. Hrdosti sám na sebe, na svou oddanost vlasti.

Thornhill zabloudil v myšlenkách ke svému milovanému otci, skutečnému vlastenci, který si vzal svá tajemství, svá význačná vítězství, s sebou do hrobu. Služba a čest. To bylo jediné, na čem záleželo.

Brzy, s malou dávkou štěstí, bude syn moci zaznamenat další vítězství ve své vlastní kariéře. Až se ukáže Viera Lockhartová, během hodiny zemře. A Adams? Co se dá dělat, bude muset také zemřít. Zajisté že Thornhill tomu člověku prve do telefonu lhal. Robertu Thornhillovi bylo zcela jasné, že podvod nikdy nebyl ničím menším nebo větším než vysoce účinným nástrojem obchodu. Člověk se jen musel ujistit, že lži v povolání nebudou zasahovat do jeho soukromého života. Thornhill však byl vždy velice schopný, co se týkalo oddělování činností, jevů a akcí. Jen ať se kdo chce zeptá v manželčině společenském country klubu. Dokázal vyvolat nějaké nepokoje ve Střední Americe ráno, a večer hrát a vyhrát partii bridge v klubu Kongresu.

Safra, to už se přeci dá nazvat rozlišováním činností!

A ať o něm uvnitř CIA kdokoli říkal cokoli, on se svými vlastními lidmi vycházel vždycky velice dobře. Tahal je ze zapeklitých situací, když potřebovali pomoct. Nikdy nenechal agenta nebo člověka pracujícího na nějakém případě plácat se bezmocně ve větru. Avšak zároveň je udržoval v bojovém nasazení, když věděl, že jsou schopni bitvu vyhrát sami. Vypěstoval si pro podobné věci instinkt, a ten jej téměř nikdy nezklamal. Rovněž se nepouštěl do politických hrátek spolu s pěšáky výzvědné služby. Nikdy jednoduše politikům neřekl přímo to, co věděl, že chtějí slyšet tak, jak to v CIA dělali jiní, samozřejmě že někdy s katastrofálními následky. Nu, mohl dělat jen to, co mohl. Za dva roky už to bude na někom jiném. Opustí organizaci natolik posilněnou, jak to jen dokáže. Bude to jeho dar na rozloučenou. Není třeba mu děkovat. Služba a čest. Pozvedl sklenku na památku svého zesnulého otce.

46

„Neukazuj se, Viero,“ přikázal jí Lee, když se přiblížil těsně k oknu s vyhlídkou na ulici. Pistoli držel v ruce a pozoroval, jak nějaké auto vysadilo jednoho muže před vchodem do domu. „Je to Buchanan?“ zeptal se.

Viera opatrně vyhlédla ven přes parapet okna a pak se okamžitě uvolnila.

„Ano, je.“

„Tak fajn, jdi otevřít přední dveře. Budu tě krýt.“

„Vždyť jsem ti řekla, že je to Danny.“

„Skvělé, takže jdi Dannyho pustit dovnitř. Já zbytečně nebudu nechávat nic náhodě.“

Viera se při této poznámce zamračila, ale šla k hlavním dveřím a otevřela je. Buchanan proklouzl dovnitř a ona za ním dveře zavřela a zamkla. Navzájem se dlouze objali, jak to Lee mohl z vrcholku schodů sledovat se zbraní viditelně zastrčenou za opaskem. Těla obou dvou se roztřásla a slzy jim začaly stékat po obličeji. Ucítil osten žárlivosti při tom jejich obětí. Rychle ho to ale přešlo, neboť vycítil, že tento projev citu byl jasně vztahem mezi otcem a dcerou. Duše se znovu nalezly, když je předtím životní situace od sebe oddělily.

„Vy musíte být Lee Adams,“ řekl Buchanan a podával mu napřaženou ruku. „Určitě litujete dne, kdy jste poprvé na sebe vzal tenhle úkol.“

Lee sešel po schodech dolů a přijal nabízenou ruku. „Co vás nemá, byla to hračka. Vlastně pomýšlím na to, že se budu specializovat na takovýhle kšefty, obzvlášť když uvážím, že nikdo jiný by nebyl dost velkej debil na to, aby to dělal.“

„Děkuji Bohu, že jste tam byl, abyste mohl Vieru chránit.“

„Je vlastně fakt, že jsem se už v chránění Viery dost vylepšil,“ Lee a Viera si vyměnili pohledy a pak se Lee podíval opět na Buchanana. „Jenže je taky pravda, že máme ještě jednu komplikaci navíc. A to pořádně závažnou,“ dodal Lee. „Pojďme do kuchyně. Možná si to budete chtít poslechnout nad skleničkou.“

Jak se posadili ke kuchyňskému stolu, Lee objasnil Buchananovi situaci se svou dcerou.

Buchanan se zatvářil rozzuřeně. „Ten syčák.“

Lee ho napjatě pozoroval. „Ten syčák má nějaké jméno?

Moc rád bych ho znal, kvůli příštím referencím.“

Buchanan zavrtěl hlavou. „Věřte mi, po téhle cestě se nebudete chtít pustit ani náhodou.“

„Kdo je za tím vším, Danny?“ Viera se jemně dotkla jeho paže. „Myslím, že mám právo to vědět.“

Buchanan se podíval na Leea.

„Lituju,“ řekl Lee a zvedl přitom ruce nad hlavu, „ale tohle je vaše parketa.“

Buchanan uchopil Vieru za ruku. „Jsou to velice mocní lidé a náhodou pracují pro tuhle zem. Opravdu, to je vše, co mohu říct, aniž bych tě uvedl do ještě většího nebezpečí.“

Viera se překvapením posadila zpříma. „Naše vlastní vláda se nás snaží zabít?“

„Ten pán, se kterým jsem dosud měl co do činění, má tendenci jít svou vlastní cestou. Ale má svoje lidi, spoustu lidí.“

„Takže Leeova dcera je ve skutečném nebezpečí?“

„Ano. Tenhle člověk toho říká obvykle spíš míň, než je to, co skutečně zamýšlí provést.“

„Proč jste sem přijel, Buchanane?“ chtěl vědět Lee.

„Tomu chlapovi jste zmizel. Tedy alespoň doufám, už kvůli nám. Mohl jste vypadnout na milion různých míst. Tak proč právě sem?“

„Oba jsem vás do toho zatáhl. Mám v úmyslu vás zase z toho dostat ven.“

„Takže, ať je váš plán jaký chce, bylo by lepší, kdybyste do toho zahrnul záchranu mé dcery, jinak se mnou nemůžete počítat. Nastěhuju se jí pod kůži na následujících dvacet let, jestli budu muset.“

Viera řekla: „Myslela jsem, že bych mohla zavolat tu agentku FBI, se kterou jsem spolupracovala, Brooke Reynoldsovou. Jí můžeme říct, co se děje. Mohla by Leeovu dceru zařadit do programu na ochranu svědků.“

„Na zbytek jejího života?“ Buchanan zavrtěl hlavou.

„Ne, to by nešlo. Musíme té hydře useknout hlavu a pak spálit zbytek těla. Jinak jen marníme čas.“

„A jak přesně tohle uděláme?“

Buchanan otevřel svůj kufřík a vytáhl ze skryté dutiny onu magnetofonovou mikrokazetu. „Tímhle. Podařilo se mi toho pána, o kterém jsem se zmiňoval, nahrát. Na téhle pásce se přiznává, že kromě dalších kompromitujících záležitostí nechal zabít toho agenta FBI.“

Poprvé za tu dobu se Lee zatvářil nadějně. „To myslíte vážně?“

„Věřte mi, o tomhle člověku bych si nikdy nedovolil žertovat.“

„Takže použijeme tuhle pásku, abychom udrželi ohaře pěkně na vodítku. On nám ublíží a my ho odrovnáme? A on to ví. Nakonec mu vytrháme zuby.“

Buchanan pomalu přikývl. „Přesně tak.“

„A vy víte, jak se s ním spojit?“ zeptal se Lee.

Buchanan kývl na souhlas. „Jsem přesvědčený, že už v téhle chvíli si spočítal, co jsem udělal, a právě se snaží vydedukovat, co mám za lubem.“

„To, co já mám za lubem, je, abyste zavolal tomu kreténovi hned teď a řekl mu, aby se držel zatraceně daleko od mý dcery. Chci, aby si to zapsal krví. A že tomu zkurvenci nevěřím, takže stejně ještě chci něco jako oddíl žabích mužů, aby hlídal před okny jejího pokoje na koleji.

Aby to bylo stoprocentní. A stejně mám v plánu se tam za ní rozjet sám. Jen tak pro případ. Chtějí Renee? Pak musejí přes mou mrtvolu.“

„Nevím jistě, jestli je tohle zrovna nejlepší nápad,“

promluvil Buchanan.

„Nepamatuju se, že bych se vás na něco ptal,“ odsekl mu Lee.

„Lee, prosím tě,“ ozvala se Viera. „Danny se nám snaží nějak pomoct.“

„Nebyl bych v takovém maléru, kdyby tenhle chlap se mnou jednal na rovinu hned od začátku. Takže mi laskavě promiň, jestli s ním nebudu zacházet jako se svým nejlepším kámošem.“

„Nezazlívám vám, že to berete takhle,“ ujistil jej Buchanan. „Ale zavolal jste mi o pomoc, a já udělám vše, co bude v mých silách, abych vám pomohl. A vaší dceři také.

To přísahám.“

Leeovo naježené chování se poněkud změnilo na uvolněnější, když byl postaven před takové alespoň zdánlivě upřímné prohlášení.

„No dobře,“ zabručel. „Přiznávám, že máte nějaké důvody pro to, že jste sem přijel. Daleko víc jich budete mít, až odvoláte ty vrahouny. A potom bychom odtud měli zatraceně rychle zmizet. Já už jsem jednou toho psychopata volal svým mobilním telefonem. Vyvozuju z toho, že v určitém okamžiku bude podle toho schopen zúžit možnou oblast našeho pobytu. Až mu zavoláte, dáte jim pro to ještě větší množství informací, které budou moct využít.

„Je to jasné. Mám k dispozici letadlo na soukromé letištní ploše nedaleko odtud.“

„Od vašich kamarádů na vysokých místech?“

„Od přítele. Prvního senátora za tenhle stát Russella Warda.“

„Starý dobrý Rusty,“ řekla Viera s úsměvem.

„Víte jistě, že vás nikdo nesledoval?“ Lee vrhl pohled na hlavní dveře.

„Nemohl mě nikdo sledovat. Už si nejsem moc jistý ničím jiným, ale tohle vím na sto procent.“

„No ale jestli je ten chlap opravdu tak dobrý, jak se zdá, že si o něm vy sám myslíte, nebyl bych si příliš jistý vůbec ničím.“ Lee mu podal svůj mobilní telefon. „Teď mu, prosím vás, zavolejte

47

Thornhill byl doma ve své pracovně, když mu Buchanan zavolal. Telefonní linka v jeho domě byla vybavena tak, aby hovor nebylo možné vysledovat ani v případě, že by Buchanan seděl v budově vedení FBI.

Thornhillův telefon měl rovněž zařízení měnící jeho hlas, které ho dokázalo zkreslit tak, že jeho identifikace byla zhola nemožná. Na druhé straně v téže chvíli pracovali Thornhillovi lidé na tom, aby vystopovali Buchananovo místo pobytu. Doposud však úspěšní nebyli. Dokonce i CIA měla omezené možnosti, a to přes bouřlivý vývoj, který odvětví spojovacích technologií nyní prožívalo. Éter byl protkán tolika elektronickými signály, že bylo velmi těžké zachytit bezdrátový hovor a určit jeho přesnou lokalizaci.

Vystopovat tento hovor by dokázala jedině NSA, též přezdívaná NBA, od Národní bezpečnostní agentury – pomocí antény, která by měla rozměry fotbalového stadionu.

Thornhill si byl velice dobře vědom toho, že tato přísně tajná agentura vlastnila takovou technologickou moc, že cokoli, co patřilo do technické výzbroje CIA, vypadalo při tomto srovnání jako stářím vybledlé dětské hračky. Říkalo se, že výzvědné informace, v podobě skutečné laviny elektronických slabik, které NBA nepřetržitě vymetala z éteru, by každé tři hodiny dokázaly zaplnit knihovnu Kongresu. Thornhill již v minulosti služeb této agentury využil. Skutečností však bylo, že uřídit bezchybný chod NBA (interní vtip koloval, že ta zkratka znamená též „NevyBadatelná Agentura“) bylo občas obtížné, a to pro kohokoli. Proto také Thornhill nechtěl její lidi zasvěcovat do tak nanejvýš citlivé záležitosti, jako byla tato. Tu zvládne on sám.

„Víte, proč volám?“ zeptal se Buchanan.

„Kvůli magnetofonové pásce. Pásce velice svázané s jednou osobou.“

„S někým, kdo se považuje za vševědoucího, se obchoduje opravdu dobře.“

„Uvítal bych nepatrnou ukázku jako důkaz, jestli by vás to příliš neobtěžovalo,“ požádal Thornhill nevzrušeně.

Buchanan mu přehrál útržek předchozí rozmluvy mezi nimi dvěma.

„Děkuji vám, Danny. A teď přejděme k vašim podmínkám.“

„Za prvé, nepřiblížíte se k dceři Lee Adamse. Operace bude jednou provždy zrušena.“

„Nejste čirou náhodou právě v tuto chvíli s panem Adamsem a slečnou Lockhartovou?“

„Za druhé, my všichni tři jsme rovněž uzavřený případ.

Jestliže se cokoli jen vzdáleně podezřelého začne dít, ta páska okamžitě poputuje přímo na FBI.“

„Během našeho posledního rozhovoru jste řekl, že již máte prostředky, jak mě zničit.“

„Lhal jsem.“

„Ví Adams a Lockhartová o mé účasti?“

„Ne.“

„Jak vám mám věřit?“

„Jenom bych je víc ohrozil, kdybych jim to řekl. Jediné, co chtějí oni, je přežít. Zdá se mi to v těchto dnech poměrně běžný cíl. A obávám se, že v tomto případě budete muset dát jen na mé slovo.“

„A to přesto, že jste se právě přiznal ke lži?“

„Přesně tak. Řekněte mi, jaký je to pocit?“

„A můj dlouhodobý plán?“

„Na tom mi nezáleží ani za zlámanou grešli.“

„Proč jste utekl?“

„Představte si sebe na mém místě. Co byste byl udělal?“

„Já bych především nikdy nedovolil, abych se do podobné situace dostal,“ řekl odměřeně Thornhill.

„Díkybohu, že všichni nemůžeme být jako vy. Jsme tedy dohodnuti?“

„Nemám moc na výběr, nebo snad ano?“

„Nejste sám,“ řekl Buchanan. „Můžete si však být absolutně jistý, že pakliže se přihodí něco komukoli z nás, tím to pro vás končí. Ale jestliže budete hrát poctivě, dosáhnete svého cíle. Všichni žijeme pro úspěch.“

„I s vámi se dobře obchoduje, Danny.“

Thornhill zavěsil telefon, zůstal sedět a chvíli překypoval zlostí. Pak si zavolal ještě jednou, ale skončilo to zklamáním. Trasa hovoru nalezena nebyla. To ale nevadilo.

Těžko mohl čekat, že by to bylo tak jednoduché. Ale stále ještě měl jeden trumf v rukávu. Zavolal ještě na jedno číslo, a tentokrát informace, kterou získal, mu vyvolala na tváři široký úsměv. Jak Danny prve konstatoval, Thornhill věděl všechno, co se vůbec vědět dalo, a teď za svou vševědoucnost děkoval Bohu. Když ve svých plánech počítáte s každým možným i nahodilým vývojem situace, je těžké nad vámi vyhrát.

Buchanan byl s Lockhartovou, tím si byl téměř stoprocentně jist. Jeho dva ptáci ohniváci teď seděli ve stejném hnízdě. To nekonečně usnadnilo jeho úkol.

Buchanan přelstil sám sebe.

Právě se chystal, že si dolije do své skleničky skotskou, když do místnosti nakoukla jeho žena. Nechtěl by jít do klubu s ní? Probíhá tam právě turnaj v bridgi. Zrovna jí někdo volal. Jedni manželé svou účast odřekli a chtěli se zeptat, zda by Thornhillovi nemohli nastoupit místo nich.

„Pravda je taková,“ řekl omluvně, „že jsem velice zaneprázdněn jednou šachovou partií.“ Jeho manželka se rozhlédla prázdným pokojem. „Ach tak, je to partie hraná na dálku, drahá,“ Thornhill vysvětloval a hlavou kývl směrem ke svému osobnímu počítači. „To víš, v dnešní době se dá s pomocí nejnovější techniky provádět všechno možné.

Můžeš se pustit do bitvy a ani nikdy nespatříš svého protivníka.“

„Dobrá, nezůstávej příliš dlouho vzhůru,“ řekla na to.

„Pracuješ teď až přespříliš a už nejsi žádný mladík.“

„Už vidím světlo na konci tunelu,“ opáčil Robert Thornhill. A tentokrát říkal naprostou pravdu.

48

Reynoldsová a Connie dorazili do Ducku v Severní Karolíně asi v jednu hodinu v noci, když předtím jedinkrát zastavili, aby natankovali a najedli se. Na Pine Island dojeli o chvilku později. Ulice byly tmavé, obchody zavřené. Měli ale štěstí, protože našli benzinovou stanici otevřenou celou noc. Zatímco Reynoldsová šla koupit dvě kávy a nějaké pečivo, Connie zjistil od obsluhy pumpy, kde je zde přistávací dráha pro letadla. Zůstali v prostoru benzinové stanice a dumali, co dál.

„Spojil jsem se s washingtonskou kanceláří,“ oznámil Connie Reynoldsové, mezitím co si do kávy sypal cukr a míchal nápoj. „Zajímavý vývoj. Buchanan zmizel.“

Polkla kousek pečiva a upřeně se na něj zadívala. „Jak se to sakra stalo?“

„Nikdo neví. Taky proto si tolik lidí drbe hlavu.“

„No, alespoň že tohle na nás nemohou hodit.“

„Nebuď si tím až tak moc jistá. Svalovat vinu na druhé je ve Washingtonu přímo umění a federálka v tom není žádnou výjimkou.“

Reynoldsovou najednou něco napadlo. „Connie, myslíš, že Buchanan by se mohl pokoušet dát si schůzku s Lockhartovou? Může to být důvod, proč zmizel.“

„Kdybychom je mohli vyhmátnout oba najednou, mohli by tě jmenovat rovnou ředitelkou.“

Reynoldsová se usmála. „Už se těším, jak budou odvolávat mé suspendování. Ale Buchanan může být právě na cestě sem. V kolik hodin říkali, že ztratili jeho stopu?“

„Někdy brzy zvečera.“

„To by pak už tady mohl být. Už pár hodin, jestli sem letěl.“

Connie usrkával ze své kávy a uvažoval o tom. „Proč by Buchanan a Lockhartová měli dělat cokoli společně?“ zeptal se pomalu.

„Nezapomínej, že jestli jsme měli pravdu a byl to Buchanan, kdo si najal Adamse, tak mu třeba Adams mohl zatelefonovat a mohli se dát dohromady takhle.“

„Jestliže je ovšem Adams v tomhle všem nevinně. Ale za žádných okolností by byl nezavolal Buchananovi, kdyby si myslel, že ten chlap má co dělat s těmi pokusy odstranit Lockhartovou. Po všem, co jsme zjistili, typoval bych ho na jejího jakoby ochránce.“

„Řekla bych, že v tom máš pravdu. Je ale možné, že se Adams dozvěděl něco, co ho přesvědčilo, že Buchanan neobjednal ten útok. Kdyby to tak bylo, mohl možná spojit síly s Buchananem, aby společně zjistili, kdo jiný se to snaží Lockhartovou zabít.“

„Že by se za tím vším skrýval ještě někdo jiný? Třeba některá z těch zahraničních vlád, pro který Buchanan dělá.

Kdyby vyšla pravda najevo, ocitli by se s máslem na hlavě na očích všech světadílů. Je hodně pohnutek, proč někoho zabít,“ řekl zamyšleně Connie.

„Nejde mi to do hlavy,“ začala Reynoldsová, zatímco ji Connie bedlivě pozoroval. „Na tomhle případě jsou prostě některé věci, které do sebe pořád nezapadají,“ řekla.

„Najednou se objeví někdo, kdo se vydává za agenty FBI. A ten někdo jako by věděl o každém našem hnutí.“

„Že by Ken Newman?“

„Možná. Ale ani to nedává moc velký smysl. Kenovi ty hotové peníze chodily už jakou dobu. Že by pro někoho dělal zpravodaje už tak dlouho? Nebo je to někdo jiný?“

„A taky nezapomínej vzít v úvahu toho, bůhvíkoho, kdo se tě pokouší odrovnat. Nakládat tak svévolně s bankovníma účtama, to už vyžaduje nějakýho experta.“

„No právě. Já prostě nevěřím, že by pověřenci nějaké cizí vlády dokázali něco takového provádět, a ani nevidím nikoho jiného, kdo by na to měl.“

„Brooke, státy provádějí průmyslovou špionáž proti nám dnes a denně. Zatraceně, vždyť i naši nejvěrnější spojenci to dělaj a kradou nám naši technologii, protože sami nejsou tak schopný, aby na to přišli. A hranice máme tak prostupný, že není až tak veliký umění se k nám dostat.

To víš sama nejlíp.“

Reynoldsová si hluboce povzdechla a přitom upřeně hleděla do tmy, která začínala hned za osvětleným kruhem plochy benzinové stanice s jejími zářícími světly. „Myslím, že máš asi pravdu. Řekla bych, že místo abychom se snažili uhodnout, kdo za tím vším vlastně vězí, měli bychom se snažit najít Lockhartovou a spol. a prostě se jich na to rovnou zeptat.“

„Tak to by myslím byl konečně plán, se kterým bych se mohl ztotožnit.“ Na to Connie zařadil rychlost a vyrazili do tmy.

Potom, co Reynoldsová a Connie našli přistávací dráhu, projížděli tmavými ulicemi a hledali Hondu Gold Wing.

Doslova všechny ty domy na pláži teď vypadaly osiřele, což jim hledání jak usnadňovalo, tak ztěžovalo. Snížil se tím počet domů, na které se museli zaměřit, ale na druhou stranu byli oba agenti nápadnější.

Connie konečně zahlédl hondu v přístěnku jednoho z domů na pláži. Reynoldsová se vysoukala z auta a přiblížila se natolik, že se mohla přesvědčit na vlastní oči, že poznávací značka se shoduje s motorkou, kterou si Lee Adams vypůjčil z obchodu svého bratra. Potom ještě popojeli až na druhý konec ulice, zhasli světla a radili se.

„Možná že by to mohlo být úplně jednoduché, kdybych prostě já šla před dům a ty dozadu za dům,“ řekla Reynoldsová, když si prohlížela tmavé stavení. Kůže ji svrběla při pomyšlení, že pouhých patnáct metrů od nich byli dva a možná že i tři nejdůležitější lidé v celém tomhle vyšetřováni.

Connie zavrtěl hlavou. „To se mi moc nezdá. Když je tady ta honda, znamená to, že je uvnitř i Lee Adams.“

„Máme jeho zbraň.“

„První, co by chlap jeho ražení udělal, by bylo, že si obstará jinou. A až vejdeme dovnitř, i kdybychom ho nakrásně překvapili, tak ví daleko líp než my, kde tady co je.

Mohl by jednoho z nás dostat.“ Ještě dodal: „A navíc ty ani nemáš zbraň, takže se v žádném případě nerozdělíme.“

„To tys povídal, že si myslíš, že tenhle Adams není špatnej chlap.“

„Něco si myslet a bejt si tím naprosto jistej, jsou dvě různý věci. A kvůli tomu rozdílu já nehodlám riskovat ničí život. A jak napadneš koho chceš, ať je to dobrák, nebo zločinec, uprostřed noci, může dojít k omylu. A já mám v úmyslu tě vrátit tvým dětičkám celou. A nevadilo by mi, kdybych dopadl stejně.“

„Tak jak na to tedy půjdeme? Počkáme, až se rozední, a zavoláme posily?“

„Kdybychom sem zavolali místní policajty, nejspíš by to znamenalo, že každá televizní stanice tady z Jihu bude na place hodinu po tom co my. To by nám nevyneslo příliš chvály od šéfů federálky.“

„Tak si myslím, že si na ně můžeme počkat, až odjedou na té své hondě a pak je sbalit.“

„Protože i jiný možnosti vyjdou nastejno, mám za to, že bychom mohli ten dům nějakou dobu sledovat, a pak uvidíme, co se bude dít. Jestliže vyjdou ven, my půjdem dovnitř. Když budeme mít fakt štěstí, Lockhartová se objeví bez Adamse a my ji můžem sbalit. A potom bych řekl, že chytneme na vějičku Adamse naprosto snadno.“

„A když nevyjdou ven, ať už po jednom, nebo pohromadě?“

„To budeme řešit, až to přijde.“

„Nechci je zase propásnout, Connie.“

„Ale oni přece nemůžou jen tak nasednout do letadla dole na pláži a odletět nebo přeplavat do Anglie. Adams vynaložil hodně úsilí, aby tu motorku sehnal. On se od toho motocyklu nehne, protože nemá nic jinýho, čím by ho nahradil. Ať pojede, kam pojede, honda pojede s ním.“

Tak se usadili a čekali.

49

S pistolí na břiše strávil Lee několik hodin přerušovaného odpočinku na gauči v přízemí. Každých pár minut se mu zdálo, že slyší někoho, jak se dobývá do domu, a pokaždé se ukázalo, že to nebylo nic jiného, než že jeho pořádně utahaná představivost dělala, co mohla, aby ho dohnala k šílenství. Jelikož nemohl spát, rozhodl se nakonec, že se připraví na odjezd do Charlottesvillu. Rychle se osprchoval a převlékl se. Pakoval si věci, když někdo tichounce zaklepal na jeho dveře.

Viera byla oblečená do dlouhých bílých šatů. Její naběhlé tváře a znaveně vypadající oči byly výmluvným důkazem toho, že nebyla schopna spát.

„Kde je Buchanan?“ zeptal se.

„Nejspíš dřímá, myslím. Mně se to nepovedlo ani vzdáleně.“

„To mi povídej.“ Dobalil věci a zavřel tašku. „Víš jistě, že nechceš, abych jela s tebou?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Nechci tě nikde, kde by ses mohla dostat blízko k tomu chlapovi a jeho pochopům, kdyby se náhodou objevili. Dovolal jsem se Renee včera v noci. Bylo to poprvé, co jsem s ní mluvil za ani nevím jak dlouho, a musel jsem jí říct, že se může stát terčem nějakého psychopata jen proto, že její táta provedl něco stupidního.“

„Jak to přijala?“

Při tomto se Leeův obličej rozjasnil. „No, vlastně se zdálo, že je šťastná, že jsem se jí ozval. Neřekl jsem jí o všem, co se děje. Nechtěl jsem ji příliš vystrašit, ale myslím si, že se těší, že mě uvidí.“

„To hrozně ráda slyším. Jsem za tebe moc šťastná, Lee.“

„Alespoň že policajti vzali ten můj telefonát vážně.

Renee říkala, že se tam objevila patrola a označené auto jezdí všude po okolí.“

Položil tašku a vzal ji za ruku. „Nemám dobrý pocit z toho, že tě tu nechávám.“

„Je to tvoje dcera. O nás se neboj. Slyšel jsi Dannyho.

Má toho člověka na háčku.“

Lee se zatvářil nevěřícně. „To poslední, co bys teď měla udělat, by bylo přestat být ostražitá. Auto, které tě má odvézt s Buchananem k letadlu, tady bude ráno v osm.

Poletíte zpátky do Washingtonu.“

„A co potom?“

„Jdi do nějakého motelu na předměstí. Zapiš se pod falešným jménem a pak mi zavolej na mobil. Jakmile bude všechno v pořádku s Renee, hned se vydám zpátky. Už jsem to s Buchananem probral. Se vším souhlasí.“

„A potom?“ Viera se nedala jen tak odbýt.

„Co kdybychom hezky postupovali krok za krokem.

Upozornil jsem tě, že tady žádný záruky neexistují.“

„Jenže já jsem vlastně mluvila o nás.“

Lee si hrál s popruhem od tašky. „Aha,“ bylo všechno, co z něj vylezlo, a znělo to přihlouple.

„Chápu.“

„Co chápeš?“ dorážel na ni Lee.

„Sem a tam, dík, madam.“

„Co ti dává právo takhle uvažovat? To jsi za tu dobu ještě nepoznala, jaký typ člověka jsem?“

„No, vlastně jsem si myslela, že to vím. Ale asi jsem pozapomněla. Ty jsi v té početnější skupině, sex jen tak pro potěšení. Nemám pravdu?“

„Proč tohle děláme? Jako kdybychom toho neměli ještě dost, co máme na hrbu. Můžeme si o tom promluvit později.

Nemysli si, že se nevrátím.“

Lee ji nechtěl odhánět, ale, sakra, copak nechápe, že zrovna na tohle teď není čas?

Viera se posadila na postel.

„Jak jsi řekl, neexistuje žádná záruka,“ řekla.

Položil jí ruku na rameno. „Vrátím se, Viero. Nezašel jsem tak daleko jen proto, abych tě teď opustil.“

„Tak jo,“ bylo vše, na co se zmohla. Vstala a krátce ho objala. „Prosím tě, moc tě prosím, buď opatrný.“

Viera ho pustila zadem. Když se otočila, aby se vrátila dovnitř, Lee od ní nemohl odtrhnout oči. Zapisoval si do paměti každý detail, od jejích bosých nohou až po krátké tmavé vlasy. Na kratičkou chvíli plnou obav ho napadlo, jestli to není naposled, co ji kdy uvidí.

Lee nasedl na hondu a vzápětí motocykl nastartoval.

Jak Lee za rachotu motoru vyjel z příjezdové cesty na ulici, Brooke Reynoldsová se úprkem rozběhla zpátky k jejich starému policejnímu sedanu a rázně otevřela dveře.

Bez dechu nakoukla dovnitř.

„Do háje, ve chvíli, kdy jsem vystoupila z auta, jsem věděla, že se to stane. Musel vyjít zadem. Nerozsvítil ani v přístřešku, kde garážoval. Uviděla jsem ho teprve, až když se rozjel. Takže co uděláme teď? Dům, nebo motorka?“

Connie se podíval ulicí. „Adams už je z dohledu. A ta motorka je mnohem svižnější než tenhle tank.“

„Řekla bych, že nám tedy zbývá dům s Lockhartovou.“

Connie se najednou zatvářil ustaraně. „My stále usuzujeme, že je uvnitř. Ve skutečnosti ale ani nevíme, jestli tam vůbec někdy byla.“

„Sakra, já tušila, že s něčím takovým přijdeš. Ale měla by si to dobře rozmyslet a být tam. Jestli jsme nechali Adamse jen tak upláchnout a Lockhartová v tom domě není, já to budu, kdo poplave do Anglie. A ty budeš muset plavat hezky vedle mě. Tak pojď Connie, do toho domu musíme.“

Connie vylezl z auta, natáhl si zbraň a nervózně se rozhlédl okolo. „Do pytle, tohle se mi nelíbí. Vůbec není vyloučený, že je to léčka. Mohli bychom klidně napochodovat rovnou do pasti. A nemáme nikoho, kdo by nám kryl záda.“

„Moc na výběr ale nemáme, co říkáš?“

„Máš pravdu, zatraceně, drž se za mnou.“

Vydali se směrem k domu.

50

Tři muži, oblečení do černých mikin a tenisek, se hnali po pláži a krčili se těsně u písku. Ačkoli se rychle blížilo svítání, byli doslova neviditelní ve svém tmavém oblečení na pozadí oceánu a příboj vln dorážejících na pobřeží překryl všechny zvuky spojené s jejich pohybem.

Dorazili na toto místo sotva před hodinou a zrovna se dozvěděli velice znepokojivou zprávu. Lee Adams z domu odjel. Lockhartová s ním ale nebyla. Musí tudíž ještě být v tom domě. Tedy v to alespoň doufali. Buchanan, bylo jim řečeno, tam možná je také. Takže dají přednost těmto dvěma před Adamsem. On může počkat. Nakonec ho stejně dostanou. Ve skutečnosti nepoleví, dokud ho nedostihnou.

Každý člen týmu byl vybaven automatickou pistolí a nožem, který byl speciálně zhotoven tak, aby prořízl karotis jediným dobře mířeným sekem. Každý z těch mužů měl za sebou kvalitní výcvik zaměřený přesně na to, jak takovou smrtelnou ránu zasadit. Jejich rozkazy byly jasné. Kdokoli byl v domě, musel zemřít. Provedou-li to dokonale, bude to čistá práce. Mohli by dorazit zpátky do Washigtonu ještě před polednem.

Byli to hrdí muži, profesionálové každým coulem a Robertu Thornhillovi sloužili už dlouho. Jako tým už přežili nejednu nebezpečnou šlamastiku za těch posledních dvacet let. Na pomoc při tom měli své mozky, zručnost, fyzickou sílu a životní elán. Zachraňovali lidi, učinili některé části světa bezpečnější k životu, pomáhali zajišťovat, aby se Spojené stáry staly jedinou zbývající supervelmocí na této planetě. To by znamenalo lepší, spravedlivější svět pro mnohé. Stejně tak jako Robert Thornhill se dali k CIA, aby sloužili své zemi, aby se zapojili do práce pro veřejnost.

Neexistovalo pro ně nic, co by mělo větší váhu.

Všichni tři muži byli rovněž členy skupiny, které Lee a Viera unikli při jejich zásahu v Adamsově bytě. Ta příhoda je vyvedla z duševní rovnováhy, pošpinila jejich pověst téměř dokonalých profesionálů. Doufali tedy, že se jim dostane možnosti vystřelit na branku, aby mohli vyrovnat skóre. Neměli teď v úmyslu svou příležitost promarnit.

Jeden z nich zůstal blízko paty schodiště, aby hlídkoval, zatímco ti druzí dva spěchali po dřevěném chodníčku k zadní části domu. Plán byl jednoduchý, přímý, nezatížený žádným balastem zbytečných podrobností. Zaútočí na dům tvrdě a rychle, začnou v přízemí a odtud budou postupovat vzhůru. Jakmile na kohokoli narazí, nebudou se na nic ptát, aby zjišťovali totožnost. Jejich pistole opatřené tlumiči vystřelí jednu ránu pro každou oběť a oni budou postupovat tak dlouho, dokud v domě nezbyde jediná žijící bytost. Ano, dalo se bezpochyby snadno předpokládat, že by před obědem mohli být už zase zpátky ve Washingtonu.

51

Lee hondu přibrzdil a potom zastavil uprostřed silnice, nohy se lehce dotkly asfaltu. Ohlédl se za sebe přes rameno.

Byla to dlouhá ulice, černá a prázdná. Už zanedlouho se však rozední. Poznal to ze zjemňujících se odstínů nebe, jako by to byly pruhované okraje dosud temného snímku z Polaroidu, pomalu se probouzející k životu barevných vibrací.

Tak proč by byl vlastně nemohl počkat? Byl by mohl zůstat, dokud to auto nepřijede, aby Vieru a Buchanana odvezlo k letadlu. Jeho cestu do Charlottesvillu by to zpozdilo nanejvýš o pár hodin. A určitě by to zvýšilo klid v jeho hlavě. Proč zatraceně utíkal tak rychle. Renee byla pod ochranou. Ale co Viera?

Rukou v rukavici poklepal ovládání plynu v řídítkách hondy. Také by mu to dalo možnost si s Vierou promluvit a dát jí na srozuměnou, že o ní hrozně moc stojí.

Obrátil hondu a vydal se zpátky. Když do té ulice dojel, zpomalil. To auto stálo na druhém konci ulice. Byl to veliký sedan, který přímo křičel, že patří do majetku federální vlády. Pravda, parkoval na druhém konci ulice a byl by okolo něj neprojel, kdyby si to namířil hlavní ulicí, ale jak je možné, že ho jeho „cvičené“ oči přehlédly? Bože, opravdu už tolik stárne?

Dojel přímo až k autu, protože si spočítal, že kdyby to byla FBI, může se jich jednoduše zbavit a ujet jim. Ale jak se blížil k vozu, bylo mu jasné, že je prázdný. Začala se ho zmocňovat panika, jedním pohybem otočil hondu, zajel na příjezdovou cestu o dva domy dál od Vieřina domku a seskočil na zem. Odhodil helmu, vytáhl pistoli a rozběhl se okolo rohu k dvorku za domem, odtud na široký dřevěný chodník, který přemosťoval zadní část obecního pozemku spojující všechny domy k hlavním schodům vedoucím na pláž jako lidské žíly napojující se na srdeční tepnu. Jeho vlastní srdce horečně bušilo vysokou frekvencí mohutných tepů.

Seskočil z ochozu, přikrčil se až k zemi za nějaký vzrostlý trs travního plevele a vykoukl k zadní části Vieřina plážového domu. Z toho, co uviděl, ho zamrazilo až do morku kostí. Ti dva muži byli celí oblečeni do černého a právě přelézali přes zeď vzadu za domem. Byli to federálové? Nebo snad ti muži, kteří se chystali Vieru zavraždit tehdy na letišti? Prosím tě, Bože, ať to nejsou oni.

Oba muži již zmizeli za zdí. Během pár vteřin budou v domě. Jestlipak Viera znovu zapnula poplašné zařízeni, když ho pustila ven? Ne, pomyslel si, pravděpodobně ne.

Lee vyskočil a hnal se směrem k domu. Právě když přebíhal přes dřevěný chodník, vycítil ve stále více se prosvětlující temnotě, že se k němu zleva cosi blíží. Ten pocit byl pravděpodobně to jediné, co mu zachránilo život.

Nůž mu zajel do paže místo do krku, protože stačil ještě padnout k zemi a odkulit se. Ihned však vyskočil. Krvácel sice, ale tuhá látka motocyklové kombinézy zachytila značnou část energie zasazené rány. Útočník neváhal a skočil přímo na něj.

Lee si to však dobře načasoval, podařilo se mu zvednout zdravou ruku, silně do muže strčit a přehodit ho přes sebe tak, že dopadl přímo na část břehu zarostlou ostrou jamajskou trávou. To muselo být asi tak nepříjemné, jako když vám někdo zabodne do masa ostrý nůž. Lee skočil po své pistoli, která mu vylétla z ruky, když do něj ten chlap vrazil. Neměl žádné pochyby, zda toho chlapa má zastřelit a způsobit tak bengál. Zrovna teď by přivítal jakoukoli pomoc místní policie, kterou by mu byla ochotna poskytnout.

Jeho protivník se však vzpamatoval neuvěřitelně rychle, vyrazil z trávy překvapující rychlostí a vrazil do Leea ještě dřív, než stačil zvednout pistoli. Oba muži dopadli na okraj schodů. Lee spatřil, jak se k němu opět blíží nůž, ale podařilo se mu zachytit mužovo zápěstí dřív, než ho ostří zasáhlo. Ten chlap měl velkou sílu. Lee cítil, jak předloktí toho muže protkávají ocelově tvrdé šlachy a jak mu z paže vystupují tricepsy jako skály, když ho uchopil nad loktem a pokoušel se mu vykroutit z ruky nůž. Ale ani Lee nebyl nějaké nedochůdče. Nenavzpíral tuny činek za rok pro nic za nic.

Chlap, se kterým měl co do činění, měl zřejmě rovněž zkušenosti v boji zblízka, protože se mu podařilo volnou rukou zasadit Leeovi dvě či tři pořádné rány do břicha. Lee však po první ráně stáhl pevně šikmé břišní svaly a při dalších ranách už bolest téměř necítil. Strávil přes dvě desítky let cvičením sklapovaček a nechával se mlátit medicimbalem do žaludku. Po tomto sebemrskačském úsilí představovala pro něj lidská pěst jen velmi malou obtíž, a vůbec nezáleželo na tom, jak silnou ránu zasadila.

Lee si pomyslel, že v této hře by nakonec mohli hrát dva. Pustil tedy mužovu ruku a zasadil mu zdola levý krátký hák do bránice. Cítil, že mu tím vyrazil dech, ale stisk na rukojeti nože nezeslábl. Pak mu Lee v krátkém sledu zasadil tři povedené údery pěstí do ledvin, asi ty nejbolestivější, které můžete dát a stále ještě svého protivníka nezbavíte vědomí. Nůž vypadl z mužovy ruky a s klapotem padal dolů po schodech.

Oba se vyškrábali na nohy, těžce oddechovali, ale stále ještě byli do sebe zaháknuti. Muž provedl šikovný kop do strany, který jako poryv silného větru podrazil Leeovi nohy.

Upadl a přitom zahekal, ale hned byl zpátky na nohou, když viděl, že ten druhý se vrhl k jeho pistoli. To, že ho od smrti dělila jen vteřina, dodalo Leeovi mrštnost, které se mu nikdy nepodařilo docílit v méně nebezpečných situacích. Vší silou do toho chlapa vrazil co nejníž pod těžištěm a jeho učebnicově provedený úder připomínal akci rugbyového rojníka odstavujícího od míče běžícího obránce. Oba dva přelétli přes okraj schodů a bolestivě se mlátili o každý následující stupeň, až skončili v jediném klubku v písku, s pažemi, nohama i trupy zkroucenými a propletenými do sebe. Nakonec se ještě oba plnými doušky nalokali písku a slané vody, do níž se odkutáleli, neboť příliv už dosahoval téměř k prvnímu schodu.

Lee zahlédl, jak jeho pistole během zápasu odlétla, tak se kopanci osvobodil a ve vodě sahající mu po kotníky se postavil zpříma. Jeho soupeř také vstal, ale ne tak rychle jako on. Lee si teď dával velký pozor a byl ve střehu. Ten chlap zcela jistě ovládal karate. Lee to poznal podle toho kopance nahoře na schodech. Dalo se to vyčíst i z obranného postoje, který ten muž teď zaujal. Celé tělo sbalil do zakulaceného tvaru, z nějž nikde neponechal vystupovat žádný úhel, nic dost širokého na to, aby tam bylo možno vést účinný úder. Leeův mozek pracoval rychleji než jeho vědomé myšlenky, a tak odhadl, že měří o deset centimetrů víc než ten druhý, a má dobrých dvacet kilo váhy navíc.

Kdyby ho však ten muž zasáhl vražednou ranou nohou do hlavy, padl by jako podťatý. A vzápětí by on, Viera i Buchanan zemřeli. Jestli se mu nepodaří toho chlapa vyřídit do minuty, Viera i Buchanan už budou stejně mrtví.

Ten muž zaútočil drtivým bočním kopem nohou na Leeův trup. Ale to, že se musel brodit vodou, aby mohl onu ránu zasadit, dopřálo Leeovi čas, který potřeboval. Musel se dostat těsně k němu a chytit ho, jak se dalo. Nedat tomuhle učedníkovi Chucka Norrise juniora dostatek prostoru, aby předvedl kouzlo svého bojového umění. Lee byl boxer. V

boji těla na tělo, kde míhající se nohy nenadělaly mnoho škody, dokázal působit absolutně ničivým způsobem. Lee zaťal svaly a tělem zachytil kopanec, který by mu byl pochroumal žebra. Zakrvácenou rukou chňapl po mužově noze a přidržel si ji na boku jako ve svěráku. Volnou rukou zasadil tak silnou ránu do protivníkova kolena, že mu zlomil chrupavku a nohu mu vykloubil do hrozivého úhlu. Muž zaječel bolestí. Pak mu Lee zasadil přímý úder do obličeje a cítil, jak nos pod tím nárazem povolil. Nakonec v bleskově rychlém, přímo choreograficky propracovaném sledu pohybů pustil Lee mužovu nohu, přidřepl si a vyrazil z tohoto postoje dělovým levým hákem. Do toho úderu se přeneslo všech sto deset kilo jeho hmotnosti znásobené bůhvíjakým koeficientem čiré zuřivosti, kterou do této bitky vložil. Když se pěst srazila s lícní kostí a Lee ucítil, jak ta pod nárazem praskla, věděl, že vyhrál. Tak tvrdou sanici neměl nikdo, snad jen profesionální boxer těžké váhy.

Muž padl, jako kdyby ho někdo střelil do hlavy. Lee ho okamžitě otočil na břicho a strčil mu hlavu pod vodu. Ve skutečnosti neměl čas na to, aby toho chlapa opravdu utopil, takže jej vší silou zasáhl loktem přímo do samého středu týlu. Výsledný zvuk byl zcela výmluvný, a to i přes šplouchání vody všude okolo nich. Jako kdyby Bůh chtěl, aby Lee zatraceně dobře věděl, co udělal, a nepřál si, aby na to někdy zapomněl.

Tělo ochablo a Lee se vztyčil nad mrtvým mužem. Už zažil víc zápasů, než je pro jednoho člověka zdrávo, a to jak v boxerském ringu, tak i mimo něj, ale ještě nikdy nikoho nezabil. Podíval se dolů na tělo ležící ve vodě, a věděl, že to není nic, na co by mohl být hrdý. Lee byl jen nesmírně vděčný, že to není on, kdo tam leží mrtvý.

Udělalo se mu špatně od žaludku a najednou ucítil plně bolest v poraněné ruce. Podíval se vzhůru na schody vedoucí k domům na pláži. Už měl přemoci jen dvě další bestie, aby mohl říct, že jeho práce pro dnešek skončila. A bylo jasné, že nepatřily k FBI. Agenti federálky nepobíhali po plážích a nesnažili se pozabíjet lidi speciálně tvarovanými noži a kopanci ve stylu karate. Ti vytáhli své odznaky a pistole a řekli vám, abyste se zastavili uprostřed skoku. A když byl člověk chytrý, tak je poslechl.

Ne, tohle byli jiní hošové. Roboti-zabijáci ze CIA.

Vyběhl po schodech, našel pistoli, a jak nejrychleji mohl, rozběhl se k domu. Při každém namáhavém nadechnutí doufal, že nepřijde příliš pozdě.

52

Viera se převlékla do džínsů a mikiny a nyní seděla na posteli a zírala na své bosé nohy. Zvuk motorky se vytratil, jako kdyby jej pohltilo hluboké vakuum. Rozhlédla se okolo sebe po pokoji a zaplavil ji pocit, že tam Lee Adams nikdy ani nebyl, že nikdy nebyl skutečný. Vynaložila tolik času a energie na to, aby se toho muže zbavila, a nyní, když byl pryč, zdálo se, že i celý její životní elán s ním odvál do prázdna, které po sobě Lee zanechal.

Nejdřív se domnívala, že zvuk, který zaslechla v tichu domu, vyvolal nějakým pohybem Buchanan. Pak si myslela, že by to mohl být vlastně Lee, který se vrátil. Znělo to jako od zadních dveří. Jak vstala z postele, náhle si uvědomila, že to nemůže být Lee, protože neslyšela motorku, jak zajíždí do přístřešku. Když jí to došlo, srdce se jí rozbušilo jako o závod.

Zamkla prve dveře? Nemohla si vzpomenout. Věděla, že nezapnula poplašné zařízení. Že by to byl jen Danny, potulující se po domě? Intuice však Vieře napovídala, že on to není.

Opatrně se posunula ke dveřím a vykoukla ven, uši nastražené, jak poslouchala, jestli nezachytí nějaký zvuk.

Věděla, že ten šramot před chvílí určitě nevyloudila pouze její představivost. Někdo vešel do domu, tím si byla jista.

Někdo byl právě teď v domě. Podívala se na konec chodby.

V ložnici, kterou používal Lee, byl ještě jeden panel poplašného zařízení. Nedokázala by se tam dostat a zapnout celý systém a hlavně detektor pohybu? Svezla se na kolena a vyplížila se do chodby.

Connie a Reynoldsová prošli postranními dveřmi a dali se chodbou v přízemí. Connie měl zbraň namířenou před sebe. Reynoldsová šla za ním a cítila se bez vlastní pistole jako nahá a zcela k ničemu. Opatrně zotvírali dveře od každé místnosti v přízemí a zjistili, že všechny pokoje jsou prázdné.

„Musejí být nahoře,“ pošeptala Reynoldsová Conniemu do ucha.

„Jen doufám, že tam vůbec někdo bude,“ pošeptal zase on jí a jeho hlas v sobě nesl zlověstný tón.

Oba ztuhli, když se k nim odkudsi z vnitřku domu donesl nezřetelný zvuk. Connie ukázal prstem nahoru a Reynoldsová kývla na souhlas. Přiblížili se ke schodům a pustili se vzhůru. Naštěstí byly schody pokryty kobercem a tlumily zvuky jejich kroků. Vystoupali k prvnímu odpočívadlu, na chvíli se zastavili a napjatě poslouchali.

Ticho. Znovu se pohnuli kupředu.

Alespoň pokud to mohli odtud vidět, byla společná rodinná část domu prázdná. Sunuli se opatrně podél zdi a hlavy se jim téměř v synchronizovaném pohybu otáčely ze strany na stranu.

Přímo nad nimi, na podlaze horní chodby, ležela na břiše Viera. Vykoukla opatrně přes spodní okraj zábradlí a trochu si oddychla, když uviděla, že je to agentka Reynoldsová. Vzápětí však spatřila dva jiné muže, jak se plíží po schodech vzhůru z nižšího poschodí. Strach se v ten okamžik vrátil.

„Pozor!“ zaječela Viera.

Connie a Reynoldsová se otočili, aby se na ni podívali a zjistili, kam ukazuje. Connie prudce stočil pistoli směrem k těm dvěma mužům, kteří měli rovněž zbraně v pohotovosti, a mířili jimi přímo na oba agenty federálky.

„FBI,“ štěkla Reynoldsová na muže v černém.

„Odhoďte zbraně.“ Obvykle když tohle vyslovila, dokázala poměrně s jistotou říci, jaká bude reakce. Nyní, s jednou zbraní proti dvěma, si nebyla ani zdaleka tak jistá.

Ti dva muži své zbraně neodhodili. Connie sice přejížděl svou pistolí z jednoho na druhého, oni však postupovali dál.

Jeden z těch mužů vzhlédl k Vieře Lockhartové.

„Sejděte sem dolů, slečno Lockhartová,“ vyzval ji.

„Zůstaňte tam nahoře, Viero,“ zvolala Reynoldsová a očima zachytila její pohled a přitáhla ho na sebe. „Jděte do svého pokoje a zamkněte za sebou dveře.“

„Viero?“ na chodbě se objevil Buchanan. Bílé vlasy měl rozčepýřené a mžoural očima.

„Vy taky, Buchanane,“ zavelel tentýž muž.

„Hned pojďte sem dolů.“

„Ani nápad!“ rázně prohlásila Reynoldsová a pokročila vpřed. „Poslouchejte, na cestě sem je jednotka rychlého nasazení. Odhadujeme, že sem dorazí během dvou minut.

Jestliže nehodláte složit zbraně, tak navrhuji, abyste vzali nohy na ramena, pakliže si nechcete s těmi chlápky něco začít.“

Muž se na ni podíval a usmál se. „Žádný rychlý nasazení se nekoná, agentko Reynoldsová.“

Brooke nedokázala skrýt svůj úžas, a tento stav její mysli ještě nesmírně vzrostl při dalších slovech toho muže.

„Agente Constantinople,“ oslovil ten muž Connieho a podíval se na něj, „můžete už odejít. Máme to pod kontrolou, ale velice oceňujeme vaši pomoc.“

Brooke se pomalu otočila a podívala se na svého kolegu, ústa dokořán v naprostém šoku.

Connie se na ni upřeně díval a výraz na jeho tváři svědčil o zcela zřejmé rezignaci.

„Connie?“ Reynoldsová se rychle nadechla. „To přece nemůže být pravda. Prosím tě, řekni mi, že to tak není.“

Connie nechal svou pistoli volně viset na ukazováku pravé ruky a pak pokrčil rameny. Postupně se jeho napjatý postoj uvolnil. „Měl jsem v plánu tě z toho dostat živou a taky dokázat, aby tvé suspendování odvolali.“ Podíval se na ty dva muže. Jeden z nich rozhodně zavrtěl hlavou.

„Tak to tys vynášel informace?“ vyjekla rozzuřeně Reynoldsová. „Ne Ken?“

„Přes Kena se ven nic nedostalo,“ přiznal Connie.

„Ale co ty peníze v té bezpečnostní schránce?“

„Ty pocházely z jeho sportovních kartiček a směňování mincí. Všechny obchody dělal v hotovosti. Dokonce jsem nějaký výstavy absolvoval s ním. Já o tom věděl. Obíral berňák na daních. Takže komu do toho co bylo? Alespoň měl větší kupní sílu. Většina stejně šla na studijní fondy pro děcka.“

„A tys mě nechal, abych si myslela, že to on nechává unikat informace.“

„Řekněme, že jsem jenom nechtěl, aby sis myslela, že to jsem já. To by zcela zjevně ničemu nepomohlo.“

Jeden z těch mužů vyběhl po schodech nahoru a zmizel v Buchananově ložnici. Minutu nato se opět vynořil s kufříkem a vzápětí již odváděl Buchanana a Vieru po schodech dolů. Muž s cvaknutím rozevřel kufřík a vyňal odtud mikrokazetu. Kousek z ní přehrál, aby se ujistil, co na ní je, pak ji rozlomil, vyjmul z ní pásku, její dlouhé cáry vhodil do plynového ohniště krbu a zmáčkl dálkový ovladač. Všichni mlčky pozorovali, jak se páska rychle mění v roztavený škvarek.

Brooke Reynoldsová sledovala, jak páska mizí.

Nemohla si pomoci a musela myslet na to, že je to ukázka, jak bude vypadat příštích pár minut jejího života. Posledních pár minut jejího života.

Reynoldsová zalétla pohledem k oběma mužům a pak pohlédla na Connieho. „Takže tihle se na nás pověsili a vydrželi to celou cestu až sem? Nikoho jsem neviděla,“

řekla zahořkle.

Connie zavrtěl hlavou. „V mým auťáku je vysílačka.

Odposlouchávali nás. Nechali nás, abychom našli ten správnej dům a pak šli za náma.“

„Proč, Connie? Proč se z tebe stal práskač?“

Connieho tón byl rozjímavý. „Odevzdal jsem federálce dvacet pět let. Pětadvacet zatraceně pěknejch let života, ale pořád jsem na první příčce, pořád jen pěšák v poli. Mám na tebe tucet let odslouženejch navíc, ale ty jsi šéf. Protože jsem nebyl ochotnej hrát ty politický hrátky na jih od hranic.

Protože jsem odmítl lhát a jen přihlížet, tak mi rozválcovali kariéru.“ Zavrtěl hlavou a sklopil zrak. Znovu se na ni zadíval a zatvářil se omluvně. „Rozuměj, já proti tobě nic nemám, Brooke. Nic. Ty jsi zatraceně dobrá agentka.

Nechtěl jsem, aby to skončilo takhle. Podle plánu jsme my měli zůstat venku a nechat tyhle chlapy, aby dělali svou práci. Až kdybych byl dostal znamení, že je čistej vzduch, byli bychom šli dovnitř my a našli ta těla. Tvoje jméno by bylo očištěný, všechno by to bylo klaplo. Ale tím, že Adams vzal draka, tenhle plán úplně vyhořel.“ Connie se zadíval nepřátelskýma očima na muže v černém, který ho oslovil jménem. „Kdyby ale tenhle chlap prve mlčel, možná že bych pořád ještě byl mohl vymyslet, jak z toho ven, abys mohla odejít se mnou.“

Muž pokrčil rameny. „Je mi líto, netušil jsem, že je to pro vás důležitý. Ale už byste raději měl jít, venku se začíná rozednívat. Dejte nám půl hodiny. Pak můžete zavolat policii. Vymyslete si krycí historku, jakou chcete.“

Reynoldsová ani na okamžik nespustila z Connieho oči.

„Dovol, abych za tebe jednu krycí historku vymyslela, Connie. Bylo to takhle: Našli jsme ten dům, já šla předem, zatímco tys kryl zadní vchod. Ven už jsem se ale nedostala.

Tys zaslechl výstřely a vešel jsi dovnitř. Našel jsi nás všechny mrtvé.“ Reynoldsové se zlomil hlas, když pomyslela na to, že už nikdy neuvidí své děti. „Viděl jsi, že někdo z domu vychází, tak jsi na něj vysypal svůj zásobník.

Nepodařilo se ti ho však zasáhnout, pronásledoval jsi ho, málem jsi sám přišel o život, ale naštěstí jsi o vlásek unikl.

Zavoláš policajty. Ti se sem přihrnou. Ty brnkneš na velitelství federálky a poinformuješ je. Oni sem pošlou naše lidi. Seřvou tě, že jsi sem se mnou jel, ale tys přece jen stál při své šéfce. Věrnost až za hrob. Kdo by ti to mohl doopravdy dávat za vinu? Budou to vyšetřovat, ale nikdy se nedopátrají uspokojivé odpovědi. Pravděpodobně si budou myslet, že jsem zaručeně pouštěla informace já a šla jsem si pro výplatu. Můžeš jim klidně říct, že to byl můj nápad jet sem dolů, že jsem věděla přesně, kam máme jet. Vlezu do domu a nechám se zastřelit. A ty, chudák, nevinný důvěřivec, málem přijdeš o život taky. Případ uzavřen. Jak se vám to líbí, agente Constantinople?“ Ta poslední slova na něj takřka vyplivla.

Jeden z Thornhillových mužů se podíval na Connieho a usmál se. „Mně to připadá ucházející.“

Connie ani na vteřinu nespustil z Reynoldsové oči.

„Hrozně mě to mrzí, Brooke. Opravdu hrozně.“

Oči Reynoldsové se zalily slzami, hlas se jí opět zlomil, když promluvila. „Řekni to Anne Newmanové. A taky mým dětem, ty svině!“

Se sklopenýma očima Connie prošel okolo nich a vydal se pomalu ze schodů dolů. „Odděláme je tady, jednoho po druhém,“ navrhl ten první muž.

Podíval se na Buchanana. „Ty budeš první.“

„Chápu to jako zvláštní přání od vašeho šéfa,“

promluvil Buchanan.

„Od koho? Chci vědět jméno,“ dožadovala se Reynoldsová.

„Co na tom záleží?“ řekl ten druhý muž. „Už žádný nebudete potřebovat, když už stejně nepůjdete svědčit –“

V okamžiku, kdy tohle vyslovil, zasáhla ho do týla kulka.

Ten druhý muž se prudce otočil a pokusil se zamířit zbraň, ale udělal to příliš pozdě a dostal to přímo do obličeje. Padl mrtvý vedle svého partnera.

Connie vystoupal po schodech zpátky a z hlavně jeho pistole ještě stoupal tenký proužek dýmu. Podíval se na zem na ty dva mrtvé muže. „To je za Kena Newmana, vy šmejdi.“ Pak zvedl hlavu a očima zajel k Reynoldsové.

„Nevěděl jsem, že se chystaj Kena odbouchnout, Brooke. To přísahám na celý stoh biblí. Ale když už se to stalo, nezbejvalo už nic, co bych mohl udělat, než čekat, až přijde můj čas a zjistit si, co se stalo.“

„A mě nechat, abych se honila za falešnou stopou. A dívat se, jak mě suspendují. Jak jde moje kariéra do háje.“

„Nebylo toho zas tak moc, co jsem s tím mohl dělat. Jak už jsem říkal, měl jsem v úmyslu tě z toho vysekat, dostat tě zpátky do tvý židle. Nechat tě, abys ty byla tím hrdinou. Ať na Kenovi zůstane ten práskač. Byl mrtvej, tak co na to záleželo?“

„Jeho rodině by na tom záleželo, Connie.“

Rysy Connieho tváře znetvořil vztek. „Koukej, nemusím tu stát a vysvětlovat cokoli ať už tobě, nebo komukoli jinýmu. Nejsem moc pyšnej na to, co jsem udělal, ale měl jsem pro to svý důvody. Ty s nima souhlasit nemusíš, neprosím se tě o to, ale nestůj tady a nepoučuj mě o něčem, čemu ani za mák nerozumíš, paninko. Chceš mluvit o bolesti a trpkosti? Já mám před tebou patnáct let náskok.“

Reynoldsová zamžikala, ustoupila a očima se zaměřila na jeho pistoli.

„Dobře, Connie, právě jsi nám zachránil všem život. To se ti hodně přičte k dobru.“

„Ty myslíš, opravdu?“

Vytáhla svůj mobilní telefon. „Zavolám Masseymu a přivolám sem tým.“

„Dej ten telefon z ruky, Brooke.“

„Connie –“

„Polož ten zatracenej telefon. A to hned!“

Reynoldsová pustila telefon na podlahu. „Connie, všechno to skončilo.“

„Nikdy nic nekončí, Brooke, a ty to víš. Cokoli se stalo před lety, vždycky vyplave znovu na povrch, aby tě to kouslo do zadku. Lidi něco vyhrabou a najdou si tě a najednou je celej tvůj život ten tam.“

„Tak kvůli tomu ses do toho všeho namočil? Někdo tě vydíral?“

Pomalu se rozhlédl okolo. „Na tom už houby záleží.“

„Ale mně na tom záleží!“ vykřikla Reynoldsová.

Connie si hluboce vzdychl. „Když moje žena dostala rakovinu, naše pojistka nepokryla všechno to odborný léčení. Doktoři si mysleli, že ta léčba by pro ni mohla znamenat naději, několik měsíců navíc. Zadlužil jsem dům se vším všudy. Úplně jsem vysál náš bankovní účet. Ale pořád to nestačilo. Co jsem měl asi tak dělat? Prostě ji nechat umřít?“ Connie zuřivě zavrtěl hlavou. „Tak se z místnosti federálky, kde se drží důkazní materiál, ztratil nějakej kokain a další věci. Pár lidí se o tom o něco pozdějc domáklo. A zčista jasna jsem měl novýho zaměstnavatele.“

Odmlčel se a sklopil na chvilku hlavu. „A nejhorší na tom všem bylo, že June stejně umřela.“

„Connie, já jsem schopna ti pomoct. Můžeš tomu hned teď udělat konec.“

Connie se nevesele usmál. „Nikdo mi nedokáže pomoct, Brooke. Uzavřel jsem smlouvu se samotným ďáblem.“

„Connie, nech je jít. Je po všem.“

Zavrtěl hlavou. „Přišel jsem sem, abych splnil úkol. A ty mě znáš dost dobře na to, abys věděla, že vždycky dokončím to, co začnu.“

„Takže co? Jak se z toho všeho vymluvíš?“ Podívala se na ty dva mrtvé muže. „A teď se chystáš zabít ještě další tři lidi? To je šílenost. Prosím tě.“

„Ne tak šílený jako se vzdát a strávit zbytek života v base. Nebo dokonce dostat elektrický křeslo.“ Pokrčil širokými rameny. „Však já už něco vymyslím.“

„Prosím tě, Connie. Nedělej to. To přece nemůžeš udělat. Znám tě. To nedokážeš.“

Connie se podíval na svou pistoli a pak poklekl, sebral zbraň toho jednoho mrtvého, která měla nasazený tlumič.

„Já musím. Promiň, Brooke.“

Všichni to cvaknutí zaslechli. Jak Connie, tak Reynoldsová ihned rozpoznali, že to je kohoutek poloautomatické pistole.

Lee štěkl: „Odhoď tu pistoli. Ihned! Nebo ti provrtám do hlavy tunel.“

Connie ztuhl a nechal zbraň padnout na zem.

Lee vystoupal po schodech nahoru k nim a položil hlaveň své pistole na spánek agentovy hlavy. „Stejně mám velké pokušení tě zastřelit tak jako tak. Ale přece jen jsi mě zbavil povinnosti pustit se do křížku s těma dalšíma dvěma gorilama.“ Lee se podíval na Reynoldsovou. „Agentko Reynoldsová, byl bych vám moc vděčný, kdybyste zvedla tu pistoli a nespouštěla ji z toho vašeho hošana tady.“

Reynoldsová to udělala a očima probodávala svého partnera. „Sedni si, Connie, a to hned!“ přikázala mu.

Lee popošel k Vieře a objal ji.

„Lee,“ bylo vše, co ze sebe vypravila a přitiskla se k němu.

„Díkybohu, že jsem se rozhodl se vrátit.“

„Může mi sakra někdo vysvětlit, o co tady vlastně jde?“

dožadovala se Reynoldsová.

Buchanan popošel dopředu o několik kroků. „Já ano, ale stejně to asi nebude k ničemu. Důkaz, který jsem měl, byl na té pásce. Měl jsem v plánu udělat další kopie, ale nestihl jsem to, než jsem odjel z Washingtonu.“

Reynoldsová sklonila hlavu a podívala se na Connieho.

„Ty zjevně víš, o co tu jde. Jestliže budeš spolupracovat, pomůže ti to při výměře výše trestu.“

„To bych se už klidně mohl sám připoutat na elektrický křeslo,“ řekl na to Connie.

„Tak kdo? Zatracená práce, kdo je za tím, že jsou všichni vyděšený k smrti?“

„Agentko Reynoldsová,“ ozval se Buchanan, „vím na sto procent, že jistý gentleman právě teď čeká na to, aby si poslechl, jak to všechno dopadlo. Jestliže tu zprávu nedostane včas, pošle sem další zabijáky. Navrhoval bych, abychom tomuto vývoji rozhodně zabránili.“

Reynoldsová se na něj podívala. „Proč bych zrovna vám měla důvěřovat? To, co bych měla udělat, je zavolat policii.“

Viera řekla: „Tu noc, co byl zabit agent Newman, jsem se mu svěřila, že chci, aby do toho vstoupil Danny a svědčil se mnou. Newman mě ujistil, že to se nikdy nestane.“

„To vám ovšem řekl pravdu.“

„Jenže já si myslím, že jestliže budete znát všechna fakta, nebudete už tak uvažovat. To, co jsme dělali, nebylo správné, ale ono se to jinak dělat nedalo…“

„Tím se to dokonale osvětluje,“ opáčila Reynoldsová.

„Tohle může počkat,“ naléhal Buchanan. „Teď se musíme postarat o toho muže, který stojí za těmihle lidmi.“

Podíval se na zem, na ty dva mrtvé.

„Můžete si ke konečnému skóre připočítat ještě jednoho,“ ozval se Lee. „Ten třetí je venku a šel se smočit do oceánu.“

Reynoldsová se zatvářila podrážděně. „Zdá se mi, že všichni kromě mě vědí, o co všechno tu jde.“ Obrátila se zamračeně na Buchanana. „Dobře, poslouchám. Co navrhujete?“

Buchanan začal první slova vysvětlení, když zaslechli zvuk přibližujícího se letadla. Oči se všem stočily k oknu, kde se už rozbřesklo.

„To je jen dopravní linka. Je už světlo. Je to první let sem. Přistávací dráha je přes ulici,“ vysvětlovala Viera.

„Tak alespoň tohle bych věděla,“ pronesla trochu podrážděně Reynoldsová.

„Mohli bychom využít tady vašeho přítele,“ navrhl Buchanan a kývl směrem ke Conniemu, „aby se s tou osobou spojil.“

„A co mu asi tak poví?“

„Že jeho zásah byl stoprocentně úspěšný, až na to, že jeho muži byli zabiti v nastalé přestřelce. To on samozřejmě pochopí. Ke ztrátám dochází. Ale že Viera i já jsme mrtví a páska byla zničena. To se pak bude cítit bezpečný.“

„A co já?“ vyzvídal Lee.

Buchanan se na něj podíval zběžným pohledem. „Vás si necháme jako eso v rukávu.“

„A proč přesně bych tohle měla udělat?“ chtěla vědět Reynoldsová. „Když bych mohla odvézt vás, Lockhartovou i jeho –“ švihla pistolí směrem ke Conniemu, „k nám do Washingtonu, dostat svou práci nazpět a odejít jako hrdina?“

„Protože jestliže to uděláte, muž, který tohle všechno způsobil, zůstane na svobodě. Bude volný jako pták, aby něco podobného mohl udělat znovu.“

Reynoldsová se zatvářila zmateně a ustaraně.

Buchanan ji bedlivě sledoval. „Je to na vás.“

Reynoldsová se podívala postupně z jednoho na druhého, až se její pohled zastavil na Leeovi. Všimla si krve na jeho rukávě, řezných ran a pohmožděnin v obličeji.

„Vy jste nám všem zachránil život. Jste pravděpodobně tou nejnevinnější osobou tady. Co vy si o tom myslíte?“

Lee se podíval na Vieru a pak na Buchanana, než se opět pohledem vrátil k Reynoldsové. „Myslím, že nedokážu dost přesvědčivě zdůvodnit proč, ale jestli chcete znát můj soud podle pocitů kolem žaludku, řekl bych, že byste se měla zařídit podle nich.“

Reynoldsová si povzdechla a podívala se na Connieho.

„Máš možnost se spojit s tím monstrem?“ Connie na to nereagoval. „Connie, jestli na tomhle s námi budeš spolupracovat, pomůže ti to. Vím, žes byl připraven nás všechny zabít, a mělo by mi být naprosto jedno, co se s tebou stane.“ Odmlčela se a na chvíli sklonila hlavu. „Ale jedno mi to není. Máš poslední možnost, Connie, co ty na to?“

Connieho velké ruce se svíraly v pěsti a zase rozvíraly.

Podíval se na Buchanana. „Co přesně chcete, abych řekl?“

Buchanan mu to přesně pověděl a Connie se posadil na gauč, zvedl telefon a navolil číslo. Vzápětí dostal odpověď, a ohlásil se: „Tady je…“, Connie se zatvářil na chvíli rozpačitě, „tady je Eso v díře.“ Za několik minut poté Connie položil sluchátko a podíval se na ně na všechny.

„Tak, a je to.“

„Zdálo se, že to spolkl?“ zeptal se Lee.

„Jo, ale s těmi chlápky nikdy nevíte, na čem jste.“

„Dobře. To stačí. Dopřeje nám to chvilku času,“ přerušil ho Buchanan.

„Nu, právě teď máme pár věcí, o které se budeme muset postarat,“ promluvila rozhodně Reynoldsová. „Jako například spoustu mrtvých těl. A já se taky budu muset hlásit. A tebe dostat“, podívala se na Connieho, „do cely.“

Connie na ni nevraživě hleděl. „To má člověk za věrnost,“ zabručel.

Oplatila mu jeho nevraživý pohled. „Ty sám sis vybral.

To, cos udělal pro nás, pomůže tobě. Ale pobudeš si ve vězení pořádných pár let, Connie. Alespoň budeš žít. To je volba, kterou Ken neměl.“

Podívala se na Buchanana: „A co teď?“

„Navrhuju, abychom odtud neprodleně vypadli. Jakmile budeme jednou mimo tuhle oblast, vy můžete zavolat policii. Až se vrátíme zpátky do Washingtonu, Viera a já půjdeme na FBI a tam jim řekneme všechno, co víme.

Musíme všechno udržet v naprosté tajnosti. Kdyby se dozvěděl, že spolupracujeme s federálkou, nikdy se nám nepodaří získat důkaz, který tak nutně potřebujeme.“

„To byl ten chlap, co dal Kena zabít?“

„Ano.“

„Je to osoba, která zastupuje někoho ze zahraničí?“

„Ve skutečnosti jak vy, tak on máte stejného zaměstnavatele.“

Reynoldsová se na něj podívala zkamenělá úžasem.

„Strýčka Sama?“ řekla pomalu.

Buchanan kývl na souhlas. „Jestliže mi budete důvěřovat, udělám, co bude v mých silách, abych vám ho odevzdal do rukou. Mám si s ním ještě vyřídit nějaké osobní účty.“

„A co přesně za to na oplátku očekáváte?“

„Pro mou osobu? Nic. Budu-li muset jít do vězení, tak půjdu. Ale Viera bude volná. Pakliže mi toto nebudete moci zaručit, pak tu policii můžete zavolat hned.“

Viera jej popadla za ruku. „Danny, přece to všechno nevezmeš na sebe.“

„Proč ne. Byla to moje práce.“

„Ale tvé důvody –“

„Účel nesvětí prostředky. Věděl jsem, že riskuju, když jsem porušil zákony.“

„Ale to já zatraceně taky!“

Buchanan se otočil k Reynoldsové. „Máme dohodu?

Viera do vězení nejde.“

„Opravdu nejsem v postavení, abych vám mohla cokoli nabízet.“ Na chvíli tuhle otázku zvažovala. „Ale mohu vám slíbit toto: Jestliže to se mnou budete hrát na rovinu, udělám, co bude v mé moci, abych dosáhla toho, že Viera z toho vyjde čistá.“

Connie se postavil a najednou vypadal bledý. „Brooke, musím hned na záchod, rychle.“ Zavrávoral, jedna ruka se mu zatoulala k hrudníku.

Podezřívavě se na něj podívala. „Co se děje?“

Zkoumavě si prohlížela jeho zsinalé rysy. „Je ti dobře?“

„Abych pravdu řekl, už mi bylo i líp,“ zamumlal, hlava se mu naklonila na stranu a levá strana mu poklesla.

„Půjdu s ním,“ řekl Lee.

Jak ti dva vyrazili ke schodům, zdálo se, že Connie ztratil rovnováhu, jednu ruku si pevně přitiskl doprostřed hrudníku, obličej se mu zkroutil bolestí. „Do háje. Ach, bože!“ Klesl na jedno koleno a zaúpěl, sliny mu kapaly od úst. Začal chroptět.

„Connie!“ Reynoldsová se k němu rozeběhla.

„Má srdeční infarkt,“ vykřikla Viera.

„Connie!“ zvolala polohlasem Reynoldsová ještě jednou, když zírala na svého postiženého partnera, který rychle klesal k podlaze a jehož tělo se neovladatelně roztřáslo.

Byl to rychlý pohyb. Zdál se až příliš rychlý na muže po padesátce, ale jak to často bývá, zoufalství se dokáže smísit s adrenalinem opravdu bleskurychle.

Connieho ruka se natáhla ke kotníku. Měl tam v pouzdře vtěsnanou pistoli. Zbraň už byla venku a zamířena dřív, než mohl kdokoli zareagovat. Connie měl mnoho terčů, ale on si vybral Dannyho Buchanana a vystřelil.

Jediný, kdo reagoval stejně rychle jako Connie, byla Viera Lockhartová.

Z místa, kde vedle Buchanana stála, zahlédla pistoli, jak se objevuje venku z pouzdra, dřív než kdokoli jiný. Uviděla hlaveň namířenou na svého přítele. V mysli již slyšela explozi výstřelu, jímž vymrštěná kulka zabije Dannyho Buchanana. Jak se mohla pohnout tak rychle, bylo nevysvětlitelné.

Kulka zasáhla Vieru do prsou. Jednou zalapala po dechu a pak se svalila Buchananovi k nohám.

„Viero!“ vykřikl Lee. Místo, aby zasáhl proti Conniemu, se vrhl k ní.

Zbraň Reynoldsové byla obrácena proti Conniemu. Jak švihnul pistolí jejím směrem, bleskl jí hlavou obraz hadačky z dlaně. Spolu s tou příliš krátkou čárou života. SMRT

MATKY DVOU DĚTÍ, AGENTKY FBI. Uviděla v mysli ten novinový titulek před sebou zcela jasně a tučně vytištěný. Všechno, co se tu odehrávalo, bylo téměř ochromující. Téměř.

Ona a Connie se do sebe zavrtali pohledy. On zvedal svou pistoli a pomalu ji vyrovnával do jedné linie s její. On by spoušť bez váhání stiskl, o tom neměla sebemenší pochybnost. Měl tu opovážlivost, dokázal zabíjet. A co ona?

Prst se jí napjal na kohoutku vlastní zbraně. Zdálo se, že úplně celý svět se zpomalil do rytmu světa pod vodní hladinou, kde zemská přitažlivost byla buď zrušena, či ještě umocněna. Její partner. Agent FBI. Zrádce. Její děti. Její vlastní život. Teď, nebo nikdy.

Reynoldsová stiskla spoušť jednou a pak ještě jednou.

Zpětný ráz byl malý, její muška bezchybná. V okamžiku, kdy kulky pronikly Conniemu do těla, se jeho trup zachvěl, a mozek možná ještě chvilku vysílal zprávy, aniž by si byl uvědomil, že už nemá komu.

Reynoldsové se zdálo, že zahlédla, jak se Connie na ni zpytavě zadíval, když se sesouval na zem a zbraň mu vypadla z ruky. Ten obraz ji už bude pronásledovat až do smrti. Teprve když agent Howard Constantinople dopadl na zem a už se ani nepohnul, Brooke Reynoldsová se nadechla.

„Viero, Viero!“ Lee jí roztrhl košili a obnažil příšerně zkrvavenou ránu na její hrudi. „Ach můj bože. Viero.“ Byla v bezvědomí, dech byl sotva znatelný.

Buchanan zíral dolů ztuhlý hrůzou.

Reynoldsová poklekla vedle Leea. „Jak zlé to je?“

Lee zvedl hlavu v mučivé úzkosti. Nebyl schopen promluvit.

Reynoldsová odhadla rozsah poranění. „Je to vážné.

Kulka zůstala v těle. Otvor je hned vedle srdce.“

Lee se podíval na Vieru. Její pleť již začínala ztrácet barvu. Cítil, jak s každým mělkým výdechem z ní odchází životní teplo. „Ach bože. Ne. Prosím tě!“ vykřikl.

„Musíme ji dostat do nemocnice. Rychle,“ řekla rozhodně Reynoldsová. Neměla ponětí, kde nejbližší nemocnice je, natož traumatologické centrum, které Viera nezbytně potřebovala. Projíždět místní oblast autem by se rovnalo podepsání jejího rozsudku smrti. Mohla by zavolat sanitku, ale kdo mohl vědět, jak dlouho by jim to trvalo, než by se sem dostali. Řev letadla přiměl Reynoldsovou, aby se podívala z okna. V hlavě se jí zrodil plán během několika setinek vteřiny. Rychle se vrhla zpátky ke Conniemu a vzala si jeho odznak FBI. Na jeden kratičký okamžik se zadívala na svého bývalého kolegu. Neměla by se cítit špatně kvůli tomu, co udělala. Zcela bezpochyby byl odhodlán ji zabít.

Tak proč se cítila drcená výčitkami? Ale Connie byl mrtev.

Viera Lockhartová ne. Alespoň ještě ne. Reynoldsová spěchala zase zpátky tam, kde ležela Viera. „Lee, poletíme tím letadlem. Pospěšně si!“

Celá skupinka vyběhla ven v čele s Reynoldsovou.

Slyšeli, jak motory letadla přidávají na otáčkách, jak se letoun chystá vzlétnout. Reynoldsová vystartovala vpřed.

Zamířila k živému plotu, dokud na ni Lee nezakřičel a prstem neukázal na přístupovou cestu. Vyrazila tím směrem a za minutu nato už se ocitla na rozjezdové dráze. Pohlédla na její druhý konec. Letadlo se otáčelo, připraveno se s řevem rozjet po asfaltovém koberci a zvednout se do vzduchu. Jejich jediná naděje zmizí v několika vteřinách v nedohlednu. Běžela dál po asfaltu, přímo k letadlu, mávala pistolí, odznakem a přitom z plna hrdla křičela: „FBI!“

Letadlo se plnou rychlostí rozjelo proti ní, zrovna když Buchanan a Lee, který Vieru nesl, dorazili na rozjezdovou dráhu.

Pilot konečně zaměřil zrak na ženu mávající pistolí a přibíhající směrem k němu. Stáhnul ovládání plynu a letadlo přestalo rolovat. Motory se s kvílením zastavily.

Reynoldsová doběhla k letadlu, zvedla odznak a pilot otevřel okénko.

„FBI,“ křičela ochraptěle. „Mám tu vážně zraněnou osobu. Potřebuju vaše letadlo. Vemte nás do nejbližší nemocnice. Okamžitě.“

Pilot se podíval na odznak, na pistoli a bez zaváhání kývl hlavou. „Tak jo.“

Všichni se vysoukali do letadla, Lee držel Vieru v náručí. Pilot ještě jednou otočil letadlo, dojel zpátky na konec rozjezdové dráhy a znovu se pustil do startovacího manévru. Za chvíli se letoun vznesl do vzduchu a spěchal do objetí rychle se rozjasňujícího nebe.

53

Pilot letadla poslal předem zprávu rádiem a záchranka pohotovosti už čekala na přistávací ploše v Manteu, jež bylo díkybohu vzdálené jen několik minut letu. Reynoldsová s Adamsem použili nějaké obvazy z výbavy první pomoci letadla a snažili se zastavit krvácení. Zkusili dát Vieře kyslík z malé kyslíkové bomby na palubě letadla. Nic z toho se však nezdálo, že by mělo nějaký účinek. Zůstávala stále v bezvědomí. Teď již nedokázali ani nahmatat její tep.

Končetiny jí pomalu začínaly vychládat, i když se Lee k ní přitiskl a pokoušel se přenést na ni teplo ze svého těla, jako kdyby to mohlo pomoci.

Lee jel s Vierou záchrankou do Beach Medical Center, které

bylo

vybaveno

pohotovostní

jednotkou

i

traumatologickým centrem. Reynoldsovou a Buchanana tam odvezlo auto. Na cestě do nemocnice zatelefonovala Reynoldsová Fredu Masseymu do Washingtonu. Řekla mu toho dost na to, aby se vzápětí poklusem snažil stihnout letadlo FBI. Jen on, trvala na svém Reynoldsová. Nikdo jiný nesmí přijet. Massey přijal tuto podmínku bez jakékoli poznámky. Možná že to byl tón jejího hlasu, či prostě zarážející obsah těch několika jejích slov.

Viera byla ihned odvezena na pohotovostní sál, kde se po téměř celé dvě hodiny lékaři snažili obnovit základní životní funkce jejího těla, činnost srdce a zastavit vnitřní krvácení. Nic z toho nevypadalo dobře. Museli dokonce použít oživovací šoky.

Skrze dveře Lee pozoroval v němé hrůze, jak sebou Viera opakovaně trhla pod dávkou elektrického proudu vycházejícího z plochých sond. Teprve když uviděl, že obraz na monitoru srdečního rytmu se změnil z rovné čáry na pravidelnou křivku s vrcholy a sedly, zjistil, že se konečně dokáže pohnout.

Sotva o dvě hodiny později museli Vieře otevřít hrudník, roztáhnout doširoka žebra a provést masáž srdce, aby ho donutili k činnosti. Zdálo se, že s každou hodinou se dostavuje další krize, jak se tak tak držela při životě.

Lee nepřetržitě chodil sem a tam, ruce vražené do kapes, s hlavou skloněnou, s nikým nepromluvil jediné slovo.

Odříkal už všechny modlitby, které si pamatoval. Některé nové si vymyslel. Byl bezmocný, nemohl vůbec nic pro tu ženu udělat a to ho rvalo na kusy. Jak mohl dopustit, aby se tohle stalo? Jak mohl Constantinople, ten starý, zkurvený tlusťoch, vůbec vystřelit? A on přitom stál přímo vedle toho chlapa? A Viera? Proč se postavila té kulce do cesty? Proč?

Buchanan měl být tím, kdo tu teď ležel na operačním stole s lidmi rojícími se okolo něj v zoufalé snaze nacpat život zpátky do jeho zničeného těla.

Lee se sesul po zdi až na zem a zakryl si obličej oběma rukama, když se jeho statné tělo začalo otřásat vzlyky.

V soukromém pokoji čekala Reynoldsová s Buchananem, který sotva promluvil jediné slovo od chvíle, kdy byla Viera postřelena. Seděl zde bez hnutí a zíral do zdi.

Kdyby se někdo na Buchanana podíval, nikdy by byl neuhodl, jaký hněv v něm narůstá. Jaká neskonalá nenávist vůči Robertu Thornhillovi, muži, který zničil úplně všechno, na čem mu kdy záleželo.

Asi tak v době, kdy přijel Massey, Vieru převezli na jednotku intenzivní péče. Pro tuto chvíli byla stabilizována, oznámil jim lékař. Kulka prý byla jednou z těch zákeřných střel dum-dum. Prohnala se jejím tělem jako splašená koule při bowlingu, přičemž napáchala značné škody na orgánech a vnitřní krvácení bylo velmi intenzivní. Je prý však silná a pro tuto chvíli je naživu. Má pouze šanci, nic jiného, nezapomněl varovat. Brzy budou vědět víc.

Lékař je opustil a Reynoldsová položila ruku Leeovi na rameno a podala mu šálek čerstvé kávy.

„Lee, jestliže to přežila do této chvíle, musíme věřit tomu, že to zvládne.“

„Ale bez záruky“ mručel si pro sebe a nebyl schopen se na tu ženu ani podívat.

Odešli spolu do soukromého pokoje, kde Reynoldsová představila Buchanana a Leea Fredu Masseymu.

„Myslím, že by vám pan Buchanan měl začít vyprávět svůj příběh,“ obrátila se Reynoldsová k Masseymu.

„A je ochoten to udělat?“ zeptal se Massey se skepsí v hlase.

Při tomto se Buchanan nastražil. „Víc než ochoten. Ale než se do toho pustím, řekněte mi jedno. Co je pro vás důležitější? To, co jsem prováděl já, nebo zatčení osoby, která zabila vašeho agenta?“

Massey se naklonil dopředu. „Nevím jistě, zda jsem připraven na to, abych s vámi projednával jakoukoli dohodu.“

Buchanan se opřel lokty o stůl. „Až vám odvyprávím svůj příběh, budete. Ale udělám to jen pod jednou podmínkou. Necháte mě, abych to s tím mužem vyřídil sám.

Tak, jak já uznám za vhodné.“

„Agentka Reynoldsová mě informovala, že ta osoba pracuje pro federální vládu.“

„To je pravda.“

„Je to zatraceně neuvěřitelné. Máte důkazy?“

„Jestliže mě to skutečně necháte udělat tak, jak chci já, budete důkaz mít.“

Massey se podíval na Reynoldsovou. „Co ta těla v tom domě. Už víme, kdo to je?“

Zavrtěla hlavou. „Zrovna jsem to ověřovala. Policie a agenti z Washingtonu, Raleigh a Norfolku jsou na místě činu. Ale na získání této informace je ještě příliš brzy.

Všechno je přísně tajné. Místním nebylo oznámeno nic.

Máme v rukou veškerý tok informací. V žádných zprávách se nic neobjeví ani o těch tělech, ani o tom, že Viera je ještě naživu a v nemocnici.“

Massey uznale přikývl. „Dobrá práce.“ A jako kdyby si právě na něco vzpomněl, otevřel svůj kufřík, vyndal z něj dva předměty a podal jí je.

Reynoldsová se podívala na svou pistoli a odznak.

„Mrzí mě, že se cokoli z toho stalo, Brooke,“ řekl Massey. „Měl jsem vám důvěřovat, ale neudělal jsem to. Asi už jsem z práce v terénu příliš dlouho pryč. Prohrabuju se tolika papíry, že zapomínám poslouchat svůj instinkt.“

Reynoldsová si zastrčila zbraň do pouzdra a odznak si vložila mezi doklady. Teď se opět cítila být celá. „Možná že být ve vašem postavení, tak bych uvažovala stejně. Ale to už je za námi, Frede, pojďme dál. Nemáme příliš mnoho času nazbyt.“

„Mohu vás ujistit, pane Massey,“ ozval se Buchanan, „že ty muže se vám nikdy nepodaří identifikovat. A nebo, podaří-li se vám to, nenajdete žádné vazby na osobu, o které mluvím.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“ zaútočil na něj Massey.

„Věřte mi, já vím, jak ten člověk pracuje.“

„Podívejte, proč mi prostě neřeknete jen, kdo to je, a já to vyřídím rovnou tady odtud?“

„V žádném případě ne,“ trval na svém pevně Buchanan.

„Co tím ‚ne‘ chcete říct? Milý pane, my jsme FBI a tohle je náš chleba. Jestli chcete nějakou formu dohody –“

„Budete poslouchat vy mě.“ Buchanan téměř nezvýšil hlas, ale jeho oči se přímo zavrtávaly do Masseyho s tak překypující silou, že šéf výjezdní washingtonské kanceláře ztratil nit svých myšlenek a zmlkl. „Máme jedinou možnost, jak ho z toho usvědčit. Jedinou! Do FBI se mu již infiltrovat podařilo. Constantinople nemusel být jediná veš v kožichu.

Mohou existovat i další.“

„Zdá se mi značně nepravděpodobné, že –“ začal Massey.

Teď již Buchanan zvýšil hlas. „Můžete mi zaručit, že to tak není? Můžete to opravdu zaručit?“

Massey se opřel o opěradlo a bylo vidět, že není ve své kůži. Sjel pohledem na Reynoldsovou, která pokrčila rameny.

„Jestliže dokázali zmáknout Connieho, mohli by to dokázat s kdekým,“ připustila.

Massey se zatvářil nešťastně a pomalu vrtěl hlavou.

„Connie… Pořád tomu ještě nemůžu uvěřit.“

Buchanan bubnoval prsty do desky stolu. „Jestliže je ve vašich řadách další špion a vy se pokusíte zahnat toho muže do pasti na vlastní pěst, naprosto jistě neuspějete. Vaše jediná šance vezme za své. A to jednou provždy. Opravdu to chcete riskovat?“

Massey si třel hladce oholenou bradu a přemýšlel. Když opět zvedl oči a podíval se na Buchanana, jeho výraz byl ostražitý, leč plný zájmu.

„Opravdu si myslíte, že dokážete toho chlapa odhalit?“

„Jsem připravený při pokusu o to třeba vypustit duši.

Přitom budu muset manipulovat s telefony. Potřebuju někoho, kdo se v tom zatraceně dobře vyzná.“ Buchanan se sám pro sebe usmál. Lobbista až za hrob. Obrátil se na Leea.

„Takže potřebuju, abyste mi pomohl, Lee. Jestli jste ochoten do toho jít.“

Lee se zatvářil překvapeně. „Já? Jak já mohu něco udělat, aby to komukoli pomohlo?“

„Včera v noci jsme o vás s Vierou mluvili. Vyprávěla mi o vašich ‚zvláštních‘ schopnostech. Řekla, že vy jste člověk, kterého je dobře mít při sobě v ošemetných situacích.“

„Řekl bych, že v tom se šeredně mýlila. Jinak by teď neležela tam nahoře s dírou v hrudi.“

Buchanan položil Leeovi ruku na loket. „Dokážu tak tak přežívat kvůli pocitu viny, kterou si dávám za to, že si stoupla přede mě do cesty té kulce. Ale to už teď nemůžu změnit. Co ale můžu udělat, je pokusit se zajistit, že neriskovala svůj život zbůhdarma. Bude to pro vás představovat velké nebezpečí. Dokonce i tehdy, když se nám podaří toho chlapa chytit, má za sebou spoustu dalších.

Některý z nich z toho vždycky vyklouzne.“

Buchanan se usadil do židle, opřel se a pozoroval napjatě Leea. Massey a Reynoldsová rovněž upírali zpytavé pohledy na soukromého vyšetřovatele. Leeovy svalnaté paže a široká ramena byly v prudkém protikladu s křehkostí výrazu, který mu vyzařoval z hloubky očí.

Lee Adams se zhluboka nadechl. To, co opravdu chtěl dělat, bylo postavit se vedle Vieřiny postele a nikdy se od ní nevzdálit. Dokud se neprobudí, neuvidí ho, neusměje se a neřekne, že bude v pořádku. Teprve potom bude v pořádku i on. Jak ale Lee věděl, člověk v tom životě, který má, jen velice zřídkakdy dostává to, co si přeje. Takže se místo toho podíval na Buchanana a řekl: „Mám takový pocit, že do toho jdu s vámi.“

54

Před domem zastavil černý sedan. Robert Thornhill s manželkou, oblečeni do společenských večerních šatů, vyšli z předního vchodu. Thornhill zamkl dveře, pak ti dva nasedli do auta a to je odváželo pryč. Thornhillovi mířili na oficiální večeři do Bílého domu.

Sedan projel okolo podstavce s telefonní ústřednou, která náležela do čtvrti, ve které Thornhillovi žili. Skříň kovového rozvaděče byla velká, objemná a nalakovaná na světle zeleno. Na tom místě ji asi přede dvěma roky postavila telefonní společnost, aby se zlepšilo telefonické spojení v této starší čtvrti. Ve čtvrti, která se pyšnila překrásnými obytnými domy a zahradními úpravami provedenými za horentní částky, se toto kovové monstrum stalo ihned trnem v oku zdejších obyvatel. Proto byli ochotni zaplatit za výsadbu množství vysokých keřů okolo ze země vystupujícího podstavce. Nyní již tyto keře zcela přerostly rozvaděč centrály směrem od cesty, což znamenalo, že telefonní opraváři k ní museli přistupovat odzadu, odkud byl výhled na les. Bylo to esteticky příjemné řešení a velice vítané muži, jenž sledoval projíždějící sedan a poté ústřednu otevřel a začal se opatrně probírat v jejích elektronických útrobách.

Lee Adams určil linku vedoucí do obydlí Thornhillových pomocí speciálního vybavení uzpůsobeného podle jeho vlastního návrhu. Jeho minulost ve spojovací technice mu teď velice dobře posloužila. Dům Thornhillových měl velice dokonalý poplašný systém.

Avšak všechny zabezpečovací systémy měly svou Achillovu patu, telefonní linku. Telefonní linka zde byla vždycky.

Velice pěkně děkuju, paní Bellová, za toho vašeho synka.

Lee si ještě jednou v hlavě prošel všechny jednotlivé kroky, jak musel postupovat. Vloupal-li se nějaký vetřelec do domu, spustilo se poplašné zařízení a počítač vytočil číslo ústřední monitorovací stanice, aby je informoval o tomto vpádu. Bezpečnostní technik v tom případě zavolal zpět do domu, aby se přesvědčil, zda je všechno v pořádku.

Pakliže majitel vzal telefon, musel uvést speciální kód, jinak byla do domu vyslána policie. Když však nikdo na zvonění neodpověděl, byla tam vyslána policie automaticky.

Jednoduše řečeno, Lee právě zařizoval, aby se v tomto domácím bezpečnostním systému nepropojil počítač přes telefon s monitorující stanicí, a navíc, aby si myslel, že se tak stalo. Toho docílí tím, že do obvodu zabuduje určitý prvek, tak zvaný telefonní simulátor. Odpojil dům Thornhillových od zdroje pevné linky, který věrně sloužil vnějšímu telefonnímu spojení s domem. Teď musí přelstít počítač poplašného zařízení, aby si myslel, že je připojen na telefonní službu. Aby to mohl udělat, začlenil do obvodu jistou součástku a vyhodil spínač, čímž zajistil, že v domě Thornhillových se ozýval normální volací tón, ale linka nevedla naprosto nikam.

Zjistil si také, že zabezpečovací systém Thornhillových nemá žádné napojení na mobilní telefon, ale je závislý pouze na této běžné pevné lince. To byl velký nedostatek. Mobilní podpůrný systém se nedal oklamat, neboť využíval bezdrátového spojení, k jehož zdroji by Lee neměl naprosto žádnou možnost se dostat. Doslova všechna poplašná zařízení v zemi měla tutéž společnou vlastnost, pevné a datové linky. A proto také všechna měla otevřená zadní vrátka, kudy do nich bylo možné vstoupit. Lee byl právě hotov s otevřením těch svých.

Sbalil si nádobíčko a lesem za domem Thornhillů se dostal ke svému cíli. Vybral si okno, které nebylo vidět z ulice. Měl kopii plánku domu a rozložení poplašných zařízení. Ten mu opatřil Fred Massey. Dostane-li se dovnitř tímto oknem, bude moci vystoupit do prvního patra k desce zabezpečovacího systému, aniž by se musel vyhýbat všem místům napojeným na detektor pohybu.

Ze svého ruksáčku vyndal elektrickou porážkovou pistoli a spustil ji zamířenou na okno. Všechna okna jsou propojena jističi, dokonce i ta v prvním patře, to věděl. A všechna okna měla spouštěcí kontakty zabudované jak v horním, tak v dolním dílu okna. Většina domácností měla spouštěcí kontakt jen v dolním rámu. Kdyby tomu tak bylo i tady, Lee by prostě otevřel násilím okenní zámek a vklouzl by dolů horní částí okna, aniž by porušil jakýkoli kontakt.

Zmáčkl spoušť pistole a posunul ji do další polohy na rámu okna, kde si myslel, že by prvky kontaktu mohly být pravděpodobně nainstalovány. Celkově do okenního rámu vypálil osm takových elektrických šoků. Elektrický náboj vypálený z pistole roztaví kontakty, zpeče je dohromady a vyřadí je tak z činnosti.

Vypáčil zámek posuvného okna, zatajil dech a vysunul okno vzhůru. Žádný zvuk poplašného zařízení se neozval.

Rychle vlezl dovnitř a okno za sebou zavřel. Z kapsy vytáhl malou baterku, našel schodiště a vydal se po něm vzhůru.

Thornhillovi, jak krátce nato vypozoroval, si žili nesmírně pohodlně a luxusně. Nábytek byl převážně starožitný. Na zdech visely originály olejomaleb. Nohy se mu bořily do tlustého, a jak odhadl, velmi drahého koberce.

Deska poplašného zařízení byla tam, kde obyčejně takové desky bývají. V horním patře v hlavní ložnici.

Odšrouboval kryt a našel vodič od zvukové sirény. Dva pohyby štípacími kleštěmi a poplašné zařízení náhle zcela oněmělo. Teď už se mohl volně pohybovat po celém domě.

Sešel dolů a prošel se před detektorem pohybu, zamával posměšně rukama, dokonce se ho i dotkl a předstíral, že on je Thornhill, který se na něj vztekle mračí, bezmocný, neboť proti tomuto vniknutí nemůže dělat vůbec nic. Rozsvítila se červená kontrolka a poplašné zařízení se uvedlo v činnost, i když už systém nedokázal vytrubovat své varování. Počítač brzy vytočí číslo ústřední monitorovací stanice, jenže jeho volání se tam nikdy nedostane. Vytočí toto číslo osmkrát za sebou, nedostane žádnou odpověď a pak se přestane pokoušet a zase se uloží ke spánku. V ústřední stanici se bude zdát, že je všechno v dokonalém pořádku. Prostě sen všech lupičů.

Lee sledoval, jak červená kontrolka na detektoru pohybu zhasla. Avšak pokaždé, když okolo něj prošel, začal úplně stejný proces s týmž výsledkem. Osmkrát zavolá a konec. Lee se usmál. Zatím by to šlo. Než se Thornhillovi vrátí domů, znovu dráty sirény spojí, Thornhill by pojal podezření, kdyby neslyšel normální pípání v okamžiku, kdy otevře dveře. Teď však měl Lee na práci něco jiného.

55

Večeře v Bílém domě byla pro paní Thornhillovou nezapomenutelnou událostí. Její manžel naproti tomu během ní pracoval. Seděl u dlouhého stolu a zapojil se do nezávazného hovoru, kdykoli byl osloven, ale většinu času strávil pozorným nasloucháním ostatních hostů. Dnes byla pozvána řada lidí ze zahraničních diplomatických misí a Thornhill věděl, že dobrá výzvědná práce může mít netradiční zdroje, dokonce i během večeře v Bílém domě.

Zda zahraniční hosté věděli, že on je od CIA, to netušil.

Rozhodně to nebylo ve všeobecném povědomí lidí. Seznam hostů, který vyjde zítra ráno ve Washington Post se o nich zmíní pouze jako o manželech Thornhillových.

Bylo ironií, že pozvání na tuto večeři nepramenilo z Thornhillovy pozice v CIA. To, kdo byl pozván do Bílého domu při příležitosti, jako právě tato, a také proč, patřilo k největším záhadám hlavního města. Nicméně za skutečnost, že pozvánku obdrželi i manželé Thornhillovi, vděčili dobře známému filantropickému působení manželky ve prospěch chudých ve Washingtonu. V této charitativní činnosti se totiž rovněž velmi silně exponovala i sama první dáma. A Thornhill musel přiznat, že jeho žena byla tomuto poslání přímo oddána. Ovšem, nebyla-li právě vázána povinnostmi ve společenském country klubu.

Cestou domů se nepřihodilo nic neobvyklého, manželé hovořili o běžných věcech, zatímco Thornhillův mozek se soustředil

na

telefonický

hovor

s

Howardem

Constantinoplem. To, že ztratil své muže, byla pro Thornhilla rána jak osobní, tak i profesionální. Pracoval s nimi dlouhá léta. Jak mohli být všichni tři zabiti, nemohl pochopit. Právě teď jeho lidé usilovně pátrali v Severní Karolíně, aby o tom zjistili co možná nejvíce.

Od Constantinopla už žádné další zprávy neobdržel.

Jestli ten člověk utekl, to se nevědělo. Ale Lockhartová a Buchanan byli mrtvi. A také další agentka FBI, ta Reynoldsová, to měla za sebou. Alespoň si byl téměř jist tím, že jsou mrtví. Skutečnost, že se neobjevily žádné zprávy v novinách, které by alespoň připustily existenci šesti mrtvých těl v jednom z domů na pláži v luxusním letovisku na Outer Banks, byla obzvlášť znepokojující.

Uběhl už více jak týden a nic. Mohla to být práce federálky, která tím možná před tiskem tajila to, co muselo být pro jejich tiskové oddělení rychle bobtnající noční můrou. Ano, dovedl si představit, že by byli něčeho takového schopni. Jenže bohužel bez Constantinopla ztratil své oči a uši pracující pro něj uvnitř FBI. Bude s tím muset brzy něco udělat. Vyžádá si to dlouhou dobu, než se vyškolí nový špion, ale nic není nemožné.

V žádném případě však nemohly stopy nikoho zavést zpátky k němu. Jeho tři operativci měli krytí provedeno tak důkladně, že by policie musela mít veliké štěstí, kdyby se jim podařilo rozkrýt dokonce i jen jeho první vrstvu. Pak už se jim nepodaří zjistit nic. Nu, ti tři zemřeli jako hrdinové.

On a jeho kolegové pozvedli číše a připili si na jejich památku v podzemní kobce, jakmile se dozvěděli o jejich smrti.

Byl tu však ještě jeden znepokojující konec sítě vedoucí do prázdna, Lee Adams. Odjel na své motorce, údajně do Charlottesvillu, aby se přesvědčil, že jeho dcera je v pořádku. Tam ale nikdy nedorazil, to Thornhill věděl s jistotou. Takže kde je? Že by se byl vrátil a podařilo se mu zabít Thornhillovy muže? Ale představa, že by jeden muž odrovnal všechny tři, se vzpírala zdravému úsudku.

Nicméně Constantinople se o Adamsovi ve svém telefonátu nezmínil.

Jak vůz ujížděl dál, Thornhill se cítil mnohem méně sebejistý, než jak tomu bylo brzy zvečera. Bude muset sledovat vývoj situace velice pozorně. Možná že na něj doma čeká nějaká zpráva.

Sedan zabočil na příjezdovou cestu a Thornhill se podíval na hodinky. Bylo dost pozdě a on bude muset ráno velice brzy vstávat. Bude muset podstoupit svědeckou výpověď před výborem Rusty Warda. Konečně dal dohromady odpovědi na otázky, jejichž zodpovězení si ten senátor vyžádal. Znamenalo to pro něj, že se chystal vyrukovat s takovým množstvím kravského lejna, že se ta místnost bude muset potom, až on skončí, vydezinfikovat kouřem.

Thornhill vypnul zabezpečovací systém, políbil svou ženu na dobrou noc a sledoval ji, jak stoupala po schodech vzhůru do své ložnice. Stále ještě byla velice přitažlivá.

Štíhlá a dobře stavěná. Jeho odchod do penze už se nezadržitelně blížil. Možná že to nebude ani tak zlé. Zdávaly se mu o tom hrůzné sny. Sedával v nich při nesnesitelně nudných, nikdy nekončících partiích bridge, nebo na večeřích pořádaných country klubem či organizátory sbírek finančních fondů. Případně si v nich protloukal cestu nekonečnými golfovými koly se svou nesnesitelně činorodou manželkou neustále po svém boku.

Avšak nyní, když pozoroval pěkně tvarované hýždě té ženy, jak plavným pohybem stoupala po schodech, uviděl Thornhill náhle daleko lákavější možnosti, jak trávit roky zaslouženého odpočinku. Oba byli relativně mladí, zámožní, mohli by cestovat po světě. Dokonce si pomyslel, že by dnes večer mohl jít spát brzy a využít tělesných choutek, které náhle pocítil, když pozoroval paní Thornhillovou půvabně vystupovat po schodech do jejich ložnice. Měl rád způsob, jakým vyklouzla z lodiček na vysokých podpatcích a obnažila své nohy v černých punčochách. To, jak si rukou přejela po oblém boku, rozpustila si vzadu vlasy, přičemž se jí zádové svaly při každém pohybu napjaly. Ty hodiny, které trávila při golfu v country klubu, rozhodně nepřišly nazmar.

Jen na skok zajde do své pracovny podívat se na vzkazy a hned se odebere nahoru.

Cvaknutím vypínače v pracovně si rozsvítil a přešel hned ke svému stolu. Právě se chystal, že si pustí nahrané vzkazy, když zaslechl nějaký hluk. Otočil se čelem k francouzskému oknu, které vedlo směrem do zahrady. Dveře se právě otevíraly a do pracovny jimi vstoupil nějaký muž.

Lee si položil prst na ústa a usmál se, zatímco jeho zbraň mířila přímo na Thornhilla. Ztělesněný opěrný sloup CIA ztuhl, oči se mu stáčely ze strany na stranu, jak hledal, kudy uniknout, ale žádná možnost se tu nenaskytovala.

Kdyby se rozběhl nebo začal křičet, byl by v tu ránu mrtvý.

To jasně vyčetl v očích toho muže. Lee přešel místnost, aby zavřel a pak i zamkl dveře do pracovny. Thornhill ho mlčky sledoval.

Vzápětí jej čekal ještě jeden šok, a to v okamžiku, kdy francouzským oknem vstoupil další muž, který za sebou prosklené dveře zavřel a rovněž je zamknul.

Danny Buchanan se tvářil tak klidně, až se zdálo, že snad v tu chvíli spí, ale z očí mu vyzařovala energie.

„Kdo jste? Co děláte v mém domě?“ dožadoval se odpovědi Thornhill.

„Čekal jsem přece jen něco o trochu originálnějšího, Bobe,“ promluvil Buchanan. „Jak často vídáte duchy z velice blízké minulosti?“

„Sedněte si,“ poručil Lee.

Thornhill se ještě jednou zadíval na zbraň a pak popošel a posadil se na koženou lenošku čelem k oběma mužům.

Rozvázal si motýlka, pustil ho na lenošku a snaha odhadnout situaci a rozhodnout se, jak bude postupovat, mu činila jisté obtíže.

„Myslel jsem, že jsme mezi sebou uzavřeli dohodu, Bobe,“ řekl Buchanan. „Proč jste posílal tu svou bandu zabijáků tam do toho domu? Hodně lidí přišlo zcela zbytečně o život. Proč to?“

Thornhill se na něj podezřívavě podíval a potom ještě na Leea.

„Nevím, o čem to mluvíte. Nevím ani, kdo k čertu jste.“

Bylo naprosto zřejmé, co si Thornhill myslí, Lee a Buchanan na sobě mají odposlouchávací zařízení. Možná že spolupracují s FBI. A byli u něj v domě. Jeho žena se nahoře odstrojuje a tihle dva muži mu v jeho domě kladou všelijaké otázky. Co se dá dělat, odejdou s prázdnou po vší té námaze.

„Já“, Buchanan se zarazil a podíval se na Leea, „přišli jsme sem jako jediní, kdo to tam přežili, abychom se podívali, jaké možné vypořádání bychom mohli dojednat.

Nechce se mi po zbytek života neustále se ohlížet přes rameno.“

„Vypořádání? A co kdybych takhle zakřičel na svou ženu, aby zavolala policii? Líbilo by se vám takovéto vypořádání?“ Thornhill si pozorně prohlížel Buchanana a potom předstíral, že ho poznává. „Já věděl, že už jsem vás někde předtím viděl? Nejspíš v novinách, mám pravdu?“

Buchanan se usmál. „Co ta jistá páska, o které vám agent Constantinople řekl, že byla zničená?“ Vsunul ruku do kapsy kabátu a vytáhl mikrokazetu. „Víte, abych řekl pravdu, nějak to celé popletl.“

Thornhill zíral na pásku, jako kdyby to bylo plutonium, které ho každou chvíli někdo násilím donutí spolknout.

Zasunul ruku do kapsy u saka.

Lee zvedl pistoli.

Thornhill k němu vyslal zklamaný pohled a pomalu si vytahoval dýmku a zapalovač a získal tak chvilku, než dýmku zapálil. Po několika uklidňujících zabafáních se zadíval na Buchanana.

„Jelikož ani nevím, o čem to tady mluvíte, proč mi tu pásku nepřehrajete? Zajímalo by mě, co na ní je. Možná že by se tím vysvětlilo, proč dva naprosto neznámí lidé se vloupali do mého domu.“ A kdybych na té pásce mluvil o tom, že jsem zabil agenta FBI, ani jeden z vás by tady nebyl a já už bych byl zatčen. Je to jen podraz, Danny, nic než obyčejné blufování.

Buchanan si pomalu poklepal kazetou o dlaň, zatímco Lee se začal tvářit zneklidněně.

„No tak, přestaňte mě s tím škádlit a radši tu zbraň schovejte,“ řekl Thornhill.

Buchanan nechal tu kazetu dopadnout na stůl. „Možná později. Zrovna teď chci spíš vědět, co pro nás hodláte udělat. Něco, co nás přesvědčí, abychom nechodili na FBI a neřekli jim všechno, co víme.“

„A co by to tak asi mohlo být? Zmínili jste se o tom, že byli nějací lidé zabiti. To snad chcete naznačit, že bych snad já mohl někoho zabít? Předpokládám, že víte, že jsem zaměstnancem CIA. Jste snad zahraniční agenti, kteří se pokoušejí o nějaké směšné vydírání? Pravda je taková, že byste na mě museli mít něco, s čím byste mě mohli vydírat.“

„Víme toho dost, abychom vás potopili,“ ubezpečil ho Lee.

„No, tak to potom navrhuji, abyste šli, vzali si své kyblíčky a začali mě v nich topit, pane…?“

„Adams, Lee Adams,“ představil se Lee a vrhl na něj nenávistný pohled.

„Viera je mrtvá, Bobe, a vy to víte,“ řekl Buchanan.

Když tohle pronesl, Lee sklopil oči. „Skoro se jí podařilo se z toho dostat. Zabil ji Constantinople. Ten také zabil dva z vašich mužů. Oplátkou za to, že jste zabil agenta FBI.“

Thornhill se zatvářil přiměřeně nechápavě. „Viera?

Constantinople? O čem to tu k ďasu melete?“

Lee popošel a stoupl si přímo před Thornhilla. „Ty zkurvenče! Zabíjíš lidi, jako kdybys stoupl na mravence. Je to pro tebe jen hra. Nic víc to pro tebe neznamená.“

„Odložte tu zbraň, prosím, a opusťte můj dům. A to hned!“

„Kašlu na tebe!“ Lee zamířil pistoli přímo na Thornhillovu hlavu.

V tom okamžení stál Buchanan vedle něj. „Lee, prosím tě, nech toho. To ničemu neposlouží.“

„Poslechl bych přítele, být vámi,“ řekl Thornhill, jak nejklidněji to svedl. Už jednou před lety v Istanbulu na něj někdo zamířil pistolí, když jeho krycí identita byla odhalena.

Tenkrát měl velké štěstí, že se z toho dostal živý. Pomyslel si, zda štěstí bude i dnes večer stát při něm.

„Nevím, proč bych měl kohokoli poslouchat?“ zavrčel Lee.

„Lee, no tak,“ naléhal Buchanan.

Leeův prst se ještě na chviličku zastavil na spoušti a očima probodával Thornhilla. Konečně zbraň sklonil.

Velice, velice pomalu.

„Takže mám dojem, že s tím, co víme, budeme muset jít na FBI,“ řekl Lee.

„A já chci jen to, abyste z mého domu vypadli.“

„Jediné, co chci já,“ řekl Buchanan, „je vaše osobní ujištění, že už nikdo další nebude zabit. Dostal jste, co jste chtěl. Nemusíte už nikomu jinému škodit.“

„Dobře. Dobře, cokoli chcete. Už nikoho jiného opravdu nezabiju,“ prohlásil ironicky Thornhill. „A teď jestli byste laskavě opustili můj dům. Nechci vystrašit svou ženu. Nemá ani ponětí, že se provdala za masového vraha.“

„Tohle není žádný žert,“ varoval ho Buchanan rozzlobeně.

„To opravdu není, a doufám, že se vám dostane pomoci, kterou tak zjevně potřebujete,“ řekl Thornhill. „A dejte pozor, aby váš ozbrojený přítel nikoho neporanil.“ To by na té pásce mělo znít velice dobře. Zrovna teď mám starost o druhé.

Buchanan zvedl kazetu ze stolu.

„To mi tu nenecháte ty důkazy o mých zločinech?“

Buchanan se otočil na patě a přísně si ho změřil.

„Myslím, že za těchto okolností to nebude nutné.“

Mluví, jako kdyby mě chtěl zabít, pomyslel si Thornhill.

To je dobře, velmi dobře.

Thornhill sledoval, jak ti dva pospíchají pryč po příjezdové cestě a mizí v potemnělé ulici. Minutu nato uslyšel nastartovat auto. Potom se rozběhl k telefonu na svém psacím stole a pak se zarazil. Není odposlouchávaný?

Nebylo tohle celé jen představení, které ho mělo navnadit, aby udělal chybu? Zíral na okno. Ano, mohli by zrovna teď tam venku slídit. Zmáčkl tlačítko pod deskou psacího stolu.

Všechny závěsy se zatáhly a pak se ozval u každého okna tichý šustivý zvuk, „bílý šum“. Vysunul zásuvku a vyndal z něj svůj bezpečnostní telefon. Měl v sobě zabudovaných tolik zabezpečujících a rušících prvků, že ani kouzelníci z Národní

bezpečnostní

agentury

by

nedokázali

odposlechnout rozhovor přes něj, ani kdyby ho snímali ze vzduchu. Použitou technologií se podobal komunikátoru ve vojenských letadlech; telefon vysílal elektronický šum, který rušil všechny pokusy o odposlech a zachycení signálu. Tak tomuhle se říká elektronické odposlouchávání, vy amatéři.

„Buchanan a Lee Adams se objevili v mé pracovně,“

promluvil do telefonu. „Ano. V mém vlastním domě, zatraceně! Právě odešli. Potřebuju všechny muže, které můžeme uvolnit. Jsme jen pár minut od Langley. Měli byste být schopni je najít.“ Odmlčel se, aby si znovu zapálil dýmku. „Zpívali nějakou nesmyslnou písničku o nějaké pásce, na které jsem se měl přiznat, že jsem dal zabít agenta FBI. Ale Buchanan jen blufoval. Ta páska je pryč. Došlo mi, že jsou napíchnutí, a tak jsem zatloukal úplně všechno.

Skoro mě to stálo život. Ten idiot Adams byl jen vlásek od toho, aby mi ustřelil hlavu. Buchanan tvrdil, že Lockhartová je mrtvá, což je pro nás příznivé, jestliže je to ovšem pravda.

Nevím ale, jestli nějak nespolupracují s FBI. Ale bez té pásky nemají žádné důkazy o tom, co jsme udělali. Cože?

Ne, Buchanan přímo škemral, abychom ho nechali na pokoji. Že klidně bude pokračovat v tom vydírání, jen když ho necháme na živu. Bylo to vlastně žalostné. Když jsem je uviděl poprvé, myslel jsem si, že mě přišli zabít. Ten Adams je nebezpečný. Taky mi řekli, že Constantinople zabil dva naše muže. Ten chlap je určitě mrtvý, tak musíme sehnat na federálce jiný zdroj informací. Zkrátka udělejte to, jak chcete, ale ty dva najděte. Ale tentokrát žádné chyby. Už teď jsou mrtví. A potom nadejde čas, abychom přikročili k uskutečnění plánu. Nemůžu se dočkat, až uvidím ty sklíčené obličeje na Kapitolu, až jim to předhodím.“

Thornhill zavěsil a posadil se za stůl. Bylo to směšné, jak sem vtrhli. Zoufalý čin. Od zoufalých mužů. To si opravdu mysleli, že mohou napálit člověka jeho ražení?

Bylo to dost urážející. Ale nakonec to byl on, kdo vyhrál.

Bylo skutečností, že zítra nebo hned brzy nato zemřou, a on ne.

Vstal zpoza stolu. Byl prve velice statečný, zůstal naprosto klidný i pod silným tlakem. Přežití je vždycky opojné, pomyslel si Thornhill, když vypínal světlo.

56

Dirksenova kancelářská budova Senátu pulzovala i tohoto svěžího rána jako vždy čilým ruchem. Robert Thornhill procházel za zvláštním účelem dlouhou chodbou a přezíravě pohupoval u nohy svým kufříkem. Včerejší noc to bylo opravdu něco, úspěch na několika frontách. Jediným kazem na kráse byl fakt, že se nepodařilo Buchanana a Adamse najít.

Zbývající část noci pak byla skutečně nádherná. Na paní Thornhillovou udělala velký dojem manželova smyslnost.

Ta žena dokonce vstala brzo ráno a připravila mu snídani, oblečena pouze do těsně ji obepínajících černých šatů. To už se nestalo celé roky, ta příprava snídaně, ani to představení v přiléhavých černých šatech.

Místnost, kde probíhala slyšení, byla až na druhém konci chodby. Malé léno Rustyho Warda, pomyslel si Thornhill výsměšně. Vládl tam jižanskou pěstí, což znamenalo oblečenou do sametové rukavice, zpod níž však vystupovaly jako žula tvrdé klouby. Ward byl schopen vás ukolébat k spánku tím svým směšně nasládlým protahováním samohlásek, a když jste to nejméně čekali, vrhl se na vás a rozcupoval jako kus hadru. Jeho pronikavý pohled a ach-tak-přesná slova dokázala roztavit nic netušícího nepřítele přímo v jeho nepohodlném horkém sedadle, jež mu pro tuto chvíli poskytl erár.

Všechno, co bylo spojeno s Rusty Wardem, bolestně uráželo Thornhillův jemnocit nabytý na jedné z nejstarších univerzit v zemi. Na dnešní ráno však byl připraven. Bude mluvit o eskortách smrti a o nutnosti úprav, dokud nepřejdou všechny ovečky lávku, aby si vypůjčil jedno z Wardových oblíbených rčení. A senátorovi nezbyde na konci dne v rukou ani jediná informace navíc, než s kolika ho ráno začal.

Než vstoupil do místnosti, kde se slyšení konalo, Thornhill se jednou zhluboka nadechl, aby zaktivoval své síly. V duchu si promítl, jak bude uvnitř vypadat všechno to, s čím se bude muset pustit do křížku. Představil si Warda a spol. za malým pracovním stolem, předsedu, jak se neustále tahá za šle a jeho tlustý obličej se rozhlíží sem a tam, když se probírá šustícími papíry se stručnými poznámkami, aby mu nic neušlo uvnitř jeho království, které nebudilo nic než soucit. Až Thornhill vejde, Ward se na něj podívá, usměje se, kývne, pozdraví ho nějakou nevinnou formulkou, jež bude myšlena tak, aby oslabila Thornhillovu obranu. Jako kdyby vůbec nějaká taková možnost existovala. Ale řekl bych, že on už to porotě ani jinak neumí. Copak jde učit starého psa novým kouskům? Tohle bylo další z Wardových oblíbených stupidních rčení. Ach, jak to bylo nudné.

Thornhill strčil do dveří, otevřel je a sebevědomě kráčel uličkou v místnosti pro slyšení. Byl právě tak asi vpůli cesty, když si uvědomil, že se zde shromáždil daleko větší počet lidí, než bylo běžné. To malé místo doslova praskalo ve švech. Rozhlédl se kolem sebe a zaznamenal, že mnohé z obličejů nepoznává. Přiblížil se ke stolku pro svědky a prožil další šok. Už tam seděli nějací další lidé otočení k němu zády.

Zvedl oči a přejel výbor pohledem. Ward se na něj upřeně díval. Thornhill na tváři rozložitého předsedy výboru zcela postrádal jakýkoli úsměv, žádný nejapný pozdrav se nedostavil.

„Pane Thornhille, posaďte se do první řady, ano? Před vámi bude svědčit ještě jedna osoba.“

Thornhill se zatvářil naprosto nechápavě. „Prosím?“

„Jen se posaďte, pane Thornhille,“ vyzval ho znovu Ward.

Thornhill se podíval na hodinky. „Obávám se, že můj čas je dnes omezený, pane předsedo. A také mi nebylo sděleno, že by měl dnes svědčit ještě někdo jiný.“ Thornhill zalétl pohledem ke stolu svědků. Muže, kteří tam seděli, nepoznal. „Snad bychom měli najít vhodnější dobu.“

Ward se podíval někam mimo Thornhilla. Ten se otočil a sledoval jeho pohled. Uniformovaný policista sloužící na Kapitolu obřadně zavřel vstupní dveře do místnosti pro slyšení a otočil se svými rozložitými zády k nim, jako kdyby vyzýval kohokoli, aby se jen opovážil zkusit dostat se přes něj ven.

Thornhill se obrátil zpátky na Warda. „Uniklo mi snad něco?“

„Jestliže ano, za minutku vám to již bude nad slunce jasné,“ odpověděl Ward výhružným tónem. Pak se podíval na jednoho z poradců a pokývnul hlavou.

Poradce zmizel malými dveřmi za výborem. Za několik vteřin už byl zase zpátky. A to již Thornhill prožil něco, co se rovnalo největšímu šoku celého jeho dosavadního života.

K tomu došlo tehdy, když těmi malými dveřmi prošel Danny Buchanan a zamířil ke stolu pro svědky. Ani jednou se na Thornhilla nepodíval, a ten tam stál uprostřed uličky a kufřík mu teď nehybně visel vedle nohy. Muži od stolu pro svědky povstali a posadili se mezi diváky.

Buchanan se postavil ke stolu pro svědky, pozvedl pravou ruku, odpřísahal, že bude mluvit pravdu, a posadil se.

Ward sjel pohledem k Thornhillovi, který se dosud ani nepohnul.

„Pane Thornhille, mohl byste se, prosím, posadit, abychom již mohli začít?“

Thornhill nedokázal odtrhnout oči od Buchanana.

Šouravě se odsunul stranou na jediné zbývající prázdné místo v přední řadě. Ramenatý muž sedící na konci řady se posunul stranou, aby Thornhill okolo něj mohl projít. Jak se Thornhill posadil, podíval se zběžným pohledem na toho muže a přistihl se, že zírá na Lee Adamse.

„Rád vás zase vidím,“ ujistil jej Lee tlumeným hlasem, než se opět usadil na svém sedadle, pohodlně se opřel a obrátil svou pozornost k přední části místnosti.

„Pane Buchanane,“ zahájil Ward. „Můžete nám říci, proč jste dnes zde?“

„Abych podal svědectví týkající se šokujícího spiknutí v CIA,“ odpověděl Buchanan klidným, jistým hlasem. Za ta léta již svědčil před více výbory než všichni lidé dohromady v případě Watergate. Pohyboval se na dobře známé půdě, jeho nejlepší přítel na světě prováděl výslech. Přišel jeho čas. Konečně.

„Pak bych myslel, že byste měl začít od začátku, pane.“

Buchanan si položil ruce uspořádaně před sebe, mírně se předklonil a promluvil do mikrofonu.

„Přibližně před patnácti měsíci mě oslovil vysoce postavený státní úředník CIA. Ten pán byl podrobně obeznámen s mým způsobem lobbistické práce. Byl si vědom, že důvěrně znám mnoho členů na Kapitolu. Chtěl, abych mu pomohl s velice speciálním projektem.“

„Jaký druh projektu to byl?“ napověděl Ward.

„Chtěl, abych mu pomohl shromáždit důkazy proti členům Kongresu, které by bylo možné využít k jejich vydírání.“

„Vydírání? Jakým způsobem?“

„Věděl o mých snahách lobbovat ve prospěch chudých zemí a světových humanitárních organizací.“

„My všichni jsme obeznámeni s vašimi snahami v tomto směru,“ řekl Ward velkodušně.

„Jak si dovedete představit, je to velice obtížné to zde prosazovat. Použil jsem v tomto tažení většinu svých peněz.

Ten člověk to rovněž věděl. Cítil, že jsem zoufalý.

Prosťáček, domnívám se, že použil toto slovo.“

„Jak přesně mělo toto vydírání probíhat?“

„Setkával bych se s jistými kongresmany a vysoce postavenými úředníky, kteří by pomohli ovlivnit financování zahraniční pomoci a udělování finančních úlev.

Vyhledával bych jen ty kteří potřebovali peníze. Řekl bych jim, že výměnou za jejich pomoc by byli kompenzováni, až opustí svou funkci. Samozřejmě o tom neměli ani zdání, ale tyto ‚penzijní‘ balíčky měla financovat CIA. Pokud by souhlasili, že pomohou, pak bych dostal od CIA odposlouchávací zařízení a nahrál bych usvědčující rozhovory s těmito muži a ženami. Byli by rovněž CIA sledováni. Veškerá tato ‚ilegální‘ činnost by pak byla shrnuta a posléze použita proti nim tímto mužem od CIA.“

„A to jak?“

„Mnoho z těch lidí, které jsem měl podplácet kvůli zahraniční pomoci, jsou rovněž členy výborů, které dohlížejí na chod CIA. Například dva členové právě tohoto výboru, senátoři Johnson a McNamara, rovněž zasedají ve výboru pro povolování částek věnovaných na zahraniční operace.

Ten pán z jmenované zpravodajské služby mi dal seznam jmen všech lidí, na které chtěl, abych se zaměřil. Senátoři Johnson a McNamara na tomto seznamu byli. Plán byl takový, že by byli vydíráni oni a další, aby zneužili svého postavení v tomto výboru a napomáhali CIA. Zvýšený rozpočet pro CIA, větší pravomoci, méně dohledu Kongresu. Věci tohoto druhu. Na oplátku mně měly být vypláceny velké sumy peněz.“

Buchanan se podíval na Johnsona a McNamaru, muže, které tak snadno získal před deseti lety. Oni mu jeho upřený pohled vrátili s přesně odpovídajícím výrazem šoku a rozhořčení. Během posledního týdne se Buchanan setkal s každým jednotlivým člověkem, kterého podplácel, a vysvětlil mu, co se děje. Jestliže chtěli vyváznout se zdravou kůží, podpoří každé slovo lži, kterou teď pronášel. Jakou jinou volbu měli? Budou pokračovat v podpoře Buchananových záležitostí a nebudou od něj dostávat za to ani vindru. Jejich úsilí se skutečně projeví jako „charitativní“. Bůh existoval.

A Danny se rovněž se vším svěřil Wardovi. Jeho přítel to přijal lépe, než si předtím Buchanan myslel, že by to bylo možné. Neschvaloval Buchananovu činnost, ale přesto se rozhodl stát na straně svého dávného přítele. Existovaly větší zločiny, které bylo nutno potrestat.

„Toto všechno je pravda, pane Buchanane?“

„Ano, pane,“ přisvědčil Buchanan a zatvářil se jako světec. Thornhill seděl nečinně na svém sedadle. Výraz na jeho tváři byl podoben výrazu odsouzeného, který měl sám vstoupit do plynové komory, směs zahořklosti, hrůzy a neschopnosti uvěřit. Buchanan zjevně dosáhl nějaké dohody.

Politici viditelně jeho verzi podpořili. Mohl to posoudit z tváří Johnsona a McNamary. Jak by mohl Thornhill napadnout jejich tvrzení, aniž by sám neodhalil svou účast na všem? Jen stěží mohl vyskočit a prohlásit: „Tak to nebylo. Buchanan je již podplácel, já jej pouze přistihl a využil toho ke svým vlastním vyděračským účelům.“ Jeho Achillova pata. To mu ani jednou nepřišlo na mysl. Žabák a škorpion, až na to, že škorpion to přežije.

„Co jste udělal?“ zeptal se Ward Buchanana.

„Ihned jsem šel za lidmi, kteří byli na tom seznamu, a řekl jim, co se stalo, včetně senátorů Johnsona a McNamary.

Mrzí mě, že jsme vás nemohli informovat již tehdy, pane předsedo. Bylo však nutno zachovat naprostou důvěrnost.

Společně jsme se rozhodli, že připravíme jakýsi podraz. Já jsem měl předstírat, že budu postupovat v souladu s plánem CIA, a ti, na které to bylo zaměřeno, budou předstírat, že jsou součástí toho plánu. Poté, zatímco zpravodajská služba bude shromažďovat materiály potřebné k vydírání, já budu tajně sbírat důkazy proti nim. Až budeme cítit, že máme dostatek důkazů, měli jsme v plánu obrátit se s tím, co máme, na FBI.“

Ward si sundal brýle a pohupoval si s nimi před obličejem. „Zatraceně riskantní záležitost, pane Buchanane.

Nevíte náhodou, zda tato vyděračská operace byla oficiálně posvěcena vedením CIA?“

Buchanan zavrtěl hlavou. „Byla to zcela jasně práce jediného jejího úředníka.“

„Co následovalo potom?“

„Shromáždil

jsem

důkazy,

ale

poté

moje

spolupracovnice, Viera Lockhartová, která o ničem z toho neměla ani tušení, mě začala podezřívat. Jak předpokládám, domnívala se, že se skutečně účastním vydírání. Já jsem se jí samozřejmě nemohl s ničím svěřit. Obrátila se na FBI se svou verzí. Oni začali vyšetřovat. Muž ze CIA se o tomto vývoji situace dozvěděl a zosnoval vraždu slečny Lockhartové. Ta díkybohu vyvázla, ale jeden agent FBI byl zabit.“

Po těchto slovech začala celá místnost hučet.

Ward se podíval soustředěným pohledem na Buchanana. „Chcete mi tím snad říci, že státní úředník CIA je zodpovědný za vraždu agenta FBI?“

Buchanan významně přikývl. „Ano. Došlo ještě k několika dalším úmrtím, včetně“, Buchanan sklonil na okamžik hlavu, rty se mu třásly, „Viery Lockhartové. To je totiž to, co vyvolalo moji urychlenou dnešní účast zde.

Abych zabránil dalšímu zabíjení.“

„Kdo je tím mužem, pane Buchanane?“ Ward to pronesl s takovou dávkou rozhořčení a zvědavosti, jakou jen byl schopen předstírat.

Buchanan se otočil a bez zaváhání ukázal prstem přímo na Roberta Thornhilla.

„Mimořádný zástupce ředitele operací CIA Robert Thornhill.“

Thornhill vyskočil ze svého sedadla, hněvivě mával pěstí ve vzduchu a řval: „To je odsouzeníhodná lež. Celá ta událost je cirkus, sprostota, jaké jsem dosud nebyl svědkem za všechna léta, která jsem strávil ve vládních službách.

Pozvete si mě sem pod falešnou záminkou a pak na mě necháte navalit toto neskutečně směšné, do nebe volající obvinění tohoto člověka. Oni, oni se včera večer objevili v mém domě. Jednou z těch osob byl tady Buchanan a ještě tenhle muž!“ Thornhill ukázal prstem na Leea. „Tento člověk mě ohrožoval pistolí, kterou mi držel u hlavy.

Vyhrožovali mi toutéž šílenou zkazkou. Tvrdili, že mají důkazy o tomto nesmyslu, ale když jsem to nazval podfukem, utekli. Požaduji, abyste je ihned nechal zatknout.

Mám v úmyslu na ně podat trestní oznámení. A nyní, pakliže mě omluvíte, mám někde jinde závazné jednání.“

Thornhill učinil pokus protlačit se kolem Leea, ale soukromý vyšetřovatel se postavil a zastoupil mu cestu.

Thornhill se podíval na Warda. „Pakliže pane předsedo ihned nezakročíte, budu donucen zavolat policii svým mobilním telefonem. Pochybuji, že by se takový skandál dobře vyjímal ve večerních zprávách.“

„Mohu dokázat všechno, co jsem až dosud řekl,“

prohlásil Buchanan.

„Cože,“ vykřikl Thornhill, „snad ne tou směšnou páskou, se kterou jste mi včera večer vyhrožoval? Jestliže ji máte, prokažte to. Ale ať je na ní cokoli, je to zcela zjevně podvrh.“

Buchanan otevřel kufřík, který ležel na stole před ním, ale namísto audiokazety vytáhl videokazetu, a předal ji Wardovu asistentovi.

Další asistent přivezl na pojízdném stojanu televizi, která měla zabudován i videopřehrávač, a dotlačil vše do jednoho rohu, kde byla obrazovka všem na očích. Asistent vzal kazetu, vsunul ji do videopřehrávače, zmáčkl tlačítko na dálkovém ovladači a ustoupil. Všichni v celé místnosti bez dechu sledovali, jak obrazovka oživla.

Viděli na ní Leea Adamse a Buchanana, jak právě odcházejí z Thornhillovy pracovny. Pak se objevil Thornhill u svého stolu, vztáhl ruku směrem k telefonu, zaváhal, posléze vyndal ze zásuvky stolu jiný telefon. Spěšně do něj promluvil. Jeho rozhovor z minulé noci se nyní přehrál před celým auditoriem. Vše o jeho vyděračských plánech, o vraždě agenta FBI, o tom, jak vydal rozkaz k zavraždění Buchanana a Leea Adamse. Vítězoslavný výraz na jeho obličeji, když položil telefon, byl v nebetyčném rozporu s výrazem, který se na jeho obličeji zračil nyní.

Jak obrazovka potemněla, Thornhill i nadále zíral na televizi, ústa měl nepatrně pootevřená, rty se mu pohybovaly, ale žádná slova z úst nevycházela. Jeho kufřík se všemi možnými důležitými dokumenty dopadl bez povšimnutí na zem.

Ward poklepal perem na mikrofon, oči pevně spočívaly na Thornhillovi. V rysech jeho obličeje bylo patrné jisté zadostiučinění, ale to nestačilo překrýt hrůzu, která v nich převládala. Ward vypadal, že je mu nevolno z toho, co právě viděl.

„Vzhledem k tomu, že jste sám připustil přítomnost těchto pánů včera večer ve svém domě, nebudete, jak předpokládám, tvrdit, že tento důkaz byl zfalšován, pane Thornhille,“ řekl Ward prostě.

Danny Buchanan seděl tiše za stolem s očima sklopenýma. V obličeji se mu zračila úleva, podbarvená smutkem. Z držení jeho těla vyzařovala zemdlenost. I on byl zcela zjevně na konci svých sil.

Lee pozoroval napjatě Thornhilla. Druhý úkol, který ještě včerejší noci rovněž provedl v Thornhillově obydlí, byl relativně snadný. Použitá technologie byla založena na principu využívajícím rozvodů elektrického proudu, táž, jakou Thornhill dal nainstalovat k nahrávání v domě Kena Newmana. Lee použil bezdrátový systém s vysílačem o frekvenci 2,4 gigahertzů, skrytou kameru a anténu. Vše zabudoval do přístroje, jenž vypadal přesně tak jako poplašné požární čidlo v Thornhillově pracovně, ale zároveň byl použit ke sledování. K napájení celého zařízení se využívalo standardního rozvodu elektrické energie v domácnosti. Výsledným produktem pak byl jasný, čistý videový i audiový záznam všeho, co se odehrávalo v jeho dosahu. Thornhill sice zabránil, aby jeho usvědčující rozhovor neopustil pracovnu, ale nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že existuje miniaturní trojský kůň přímo uvnitř jeho domu.

„Budu připraven svědčit při soudním procesu,“ oznámil Danny Buchanan. Povstal, otočil se a vydal se uličkou ke dveřím.

Lee položil ruku na Thornhillovo rameno. „Dovolíte,“

řekl zdvořile. Thornhill jej uchopil za paži.

„Jak jste to provedl?“

Lee se pomalu vykroutil z jeho stisku a připojil se k Buchananovi.

Oba muži tiše vyšli z místnosti společně.

57

Přesně měsíc po Buchananově výpovědi před Wardovým výborem sbíhal Thornhill po schodech před budovou federálního soudního dvora ve Washingtonu. Za sebou zanechal své právníky. Byl na svobodě, ale příliš klidný se necítil. Auto na něj již čekalo. Vklouzl dovnitř. Po čtyřech týdnech za mřížemi mu byla povolena kauce. Teď již přišel čas pustit se opět do práce. Právě teď nastal zatraceně příhodný čas na odplatu.

„Byli všichni vyrozuměni?“ zeptal se Thornhill řidiče.

Muž přikývl. „Už tam jsou všichni. Čekají na vás.“

„Buchanan a Adams? Jaký je stav?“

„Buchanan je pod ochranou svědků, ale máme nějaká vodítka. Adams je volný. Je k dispozici, možnost kdykoli eliminovat.“

„Lockhartová?“

„Mrtvá.“

„Víte to jistě?“

„Nevykopali jsme doslova její tělo, ale všechno ostatní ukazuje, že zemřela na následky zranění v nemocnici v Severní Karolíně.“

Thornhill se opřel o opěradlo svého sedadla s povzdechem. „To má tedy štěstí.“

Auto vjelo do veřejných garáží, kde Thornhill vozidlo opustil. Nasedl přímo do dodávky, která tam na něj už čekala, vzápětí vyjela z garáže a zamířila opačným směrem.

Tak a to by bylo, pro případ, že by ho sledoval někdo z FBI.

Během čtyřiceti pěti minut dojeli k malému opuštěnému nákupnímu středisku u dálnice. Vstoupil do výtahu a řítil se několik desítek metrů do nitra země. Čím níže výtah klesal, tím lépe se Thornhill cítil. Ta myšlenka ho velice pobavila.

Dveře se rozestoupily a on doslova vyrazil z vnitřku výtahu. Muži, jeho kolegové, tam byli všichni. Jeho křeslo v čele stolu bylo prázdné. Věrný druh Phil Winslow seděl v křesle stojícím bezprostředně po jeho pravici. Thornhill si dovolil se vděčně usmát. Opět zpátky v práci, připraven ke startu.

Posadil se a rozhlédl se kolem.

„Blahopřeju k získání kauce, Bobe,“ obrátil se k němu Winslow.

„Až po čtyřech týdnech,“ opáčil Thornhill trpce.

„Myslím, že CIA bude potřebovat zlepšit své právní zastoupení.“

„Nu, to video bylo hodně zničující,“ namítl Aaron Royce, mladší muž, jenž zkřížil zbraně s Thornhillem již při minulém sezení zde. „Vlastně jsem byl velice překvapen, že jste vůbec mohl být propuštěn na kauci. A zcela upřímně jsem poněkud zaražen tím, že se agentura vůbec cítila dost pevná v kramflecích a poskytla vám právní zastoupení.“

„Samozřejmě že bylo zničující,“ řekl Thornhill pohrdavě. „CIA poskytla právního zástupce na výraz loajality. Ta nezapomíná na své lidi. Naneštěstí to však znamená, že musím zmizet. Právníci se domnívají, že máme jistou naději to video zpochybnit, ale myslím si, že všichni budou souhlasit, že ač existují technické právní nedostatky, skutková podstata pásky je příliš podrobná na to, aby mi dovolila pokračovat v současné funkci.“ Vypadalo to, že Thornhill na okamžik zesmutněl. Jeho kariéra končí, a to způsobem, jaký si opravdu neplánoval. Posléze však jeho rysy nabyly obvyklé ocelové pevnosti. Odhodlání se do něj znovu vlilo jako výron nafty z čerstvého vrtu. Vítězoslavně se rozhlédl po místnosti. „Já však budu bitvu řídit na dálku.

A my v téhle válce zvítězíme. Nyní, jak jsem vyrozuměl, se Buchanan stáhl do ilegality. Ale Adams ne. Dáme se tedy cestou nejmenšího odporu. Adams půjde první. Poté Buchanan. Chci někoho, kdo by byl ve službách federálního šerifa. Nějaké lidi tam máme. Najdeme si starého dobrého Dannyho a vymažeme ho z povrchu země. Dále chci, aby bylo naprosto jednoznačně zjištěno, že Viera Lockhartová už neexistuje.“ Pohlédl na Winslowa. „Jsou mé cestovní doklady připraveny, Phile?“

„Po pravdě řečeno, ne, Bobe,“ řekl Winslow pomalu.

Royce se upřeně na Thornhilla zadíval. „Tato operace nás stála již příliš mnoho. Tři operativci jsou mrtvi. Vy jste obžalován. Agentura je obrácená vzhůru nohama. FBI je nám všude v patách. Je to naprostá a dokonalá katastrofa.

Proti tomu je případ Aldricha Amese asi tak významný, jako podvod s nekrytým šekem.“

Thornhill si povšiml, že všichni muži v místnosti včetně Winslowa se na něj dívají s nepřátelským výrazem v obličeji. „My to přežijeme, o tom nepochybujte,“ pronesl Thornhill povzbudivým tónem.

„Jsem si zcela jist, že my to určitě přežijeme,“ prohlásil Royce důrazně.

Royce již skutečně začínal Thornhilla obtěžovat.

Předváděl svou pevnou páteř způsobem, jaký musí být rychle potlačen. Prozatím se však Thornhill rozhodl ho ignorovat. „Ta zatracená federálka,“ postěžoval si. „Napíchli mi dům. Copak na ně se ústava nevztahuje?“

„Díkybohu, žes nevyslovil mé jméno během toho nočního rozhovoru tehdy,“ řekl Winslow.

Thornhill se na něj ještě jednou podíval, neboť jej zarazil podivný tón v přítelově hlase. „A co se mých dokladů týče… Měl bych být připraven odjet ze země co nejdřív.“

„To nebude nutné,“ ujistil ho Royce. „A upřímně řečeno, přes vaše neustálé výlevy v opačném smyslu, dokud jste to všechno nezničil, měli jsme s FBI docela dobré pracovní vztahy. V dnešní době je spolupráce klíčem k úspěchu. Bitvy mezi gangy způsobují, že prohrávají všichni.

Udělal jste z nás dinosaury a táhnete nás do bahna s sebou.“

Thornhill se na něj podrážděně podíval a pak rychle zalétl pohledem na Winslowa. „Phile, nemám čas na něco takového. Vyřiď to s ním sám.“

Winslow si nervózně odkašlal. „On má bohužel pravdu, Bobe.“

Thornhill na chvilku celý ztuhl, pak se rozhlédl kolem stolu, než se opět zadíval na Winslowa. „Phile, chci své doklady a krycí jméno, a to ihned.“

Winslow se podíval na Royce a nepatrně mu pokynul hlavou.

Aaron Royce povstal ze svého křesla. Neusmál se.

Neprojevil jakoukoli známku vítězství. Přesně tak, jak ho to učili.

„Bobe, nastala změna v plánu. V této záležitosti již dále nebudeme potřebovat vaši pomoc.“

Thornhillův obličej zrudl vzteky. „O čem to k čertu meleš? Já tuhle operaci vedu. A já chci jak Adamse, tak Buchanana mrtvé. Hned teď!“

„Už žádné další zabíjení nebude,“ řekl Winslow prudce.

„Už žádné zabíjení nevinných lidí,“ dodal tiše.

Povstal. „Je mi to líto, Bobe. Upřímně mě to mrzí.“

Thornhill na něj zíral a pomalu mu začaly docházet první náznaky pravdy. Phil Winslow byl jeho spolužák na Yaleské univerzitě, jeho pokrevní bratr. Ti dva muži byli členy Lebky se zkříženými hnáty. Winslow mu šel za svědka. Přátelili se celý život. Celý dlouhý život.

„Phile?“ ozval se opatrně Thornhill.

Winslow pokynul ostatním mužům, a i on sám povstal.

Všichni zamířili k výtahu.

„Phile?“ opakoval Thornhill a v ústech mu vyschlo.

Celá skupina došla k výtahu. Jediný Winslow se ještě ohlédl.

„Nemůžeme připustit, aby tahle záležitost zašla ještě dál. Nemůžeme dovolit, aby došlo k procesu. A nemůžeme ti dovolit, aby ses vytratil. Nikdy by po tobě nepřestali pátrat. Potřebujeme uzavřený případ, Bobe.“

Thornhill napůl povstal ze svého křesla. „Pak můžeme mou smrt jen nafilmovat. Mojí sebevraždu.“

„Lituju, Bobe. Potřebujeme naprosto uzavřený případ, a to čestně.“

„Phile!“ vykřikl Thornhill. „Prosím tě!“

Když nastoupili všichni muži do výtahu, Winslow se podíval na svého přítele ještě jednou, naposledy. „Oběti jsou někdy nutné, Bobe. Ty to víš líp než kdokoli jiný. Pro dobro vlasti.“ Dveře výtahu se zavřely.

58

Lee procházel nemocniční chodbou a oběma rukama opatrně přidržoval květinový koš. Jakmile Viera znovu nabyla dostatek sil, byla převezena do nemocnice na okraji Richmondu ve Virginii. Tam však byla vedena pod jiným jménem a před jejím pokojem stála ve dne i v noci ozbrojená stráž. Tato nemocnice byla považována za dostatečně vzdálenou od Washingtonu, aby bylo možno docílit naprostého utajení jejího přesného pobytu, ale zase tak blízko, aby Brooke Reynoldsová na ni mohla bedlivě dohlížet.

Přese všechny své zanícené prosby k Reynoldsové to bylo dnes poprvé, kdy směl Lee dovnitř, aby se s Vierou setkal. Alespoň že byla naživu. A každým dnem se víc a víc zotavovala, jak mu bylo řečeno.

Byl proto velice překvapen, když se přibližoval k jejímu pokoji a před ním nestál nikdo na stráži. Zaklepal na dveře, počkal a pak strčil do dveří a otevřel. Pokoj byl prázdný, postel svlečená. Jako omráčen chodil několik vteřin po pokoji a pak vyběhl zpátky na chodbu, kde se málem srazil s nemocniční sestrou. Chytil ženu za ruku. „Kde je pacientka z pokoje 212? Kde je?“ zeptal se naléhavě.

Sestra pohledem přelétla prázdný pokoj, pak, se smutným výrazem, znovu na Leea. „Patříte k rodině?“

„Ano,“ lhal.

Podívala se na květiny a její výraz se ještě víc rozlítostnil. „Copak vám nikdo nezavolal?“

„Nezavolal? Kvůli čemu?“

„Včera v noci zesnula.“

Z Leeova obličeje se vytratila veškerá barva. „Zesnula,“

opakoval přihlouple. „Ale vždyť už byla mimo nebezpečí.

Měla to už přežít. O čem to tu k čertu mluvíte, zesnula?“

„Prosím vás, pane, jsou tu i další pacienti.“ Vzala ho za loket a odváděla ho pryč z pokoje. „Neznám přesné podrobnosti. Neměla jsem službu. Mohu vás dovést k někomu, kdo bude schopen na vaše otázky odpovědět.“

Lee se jí vykroutil. „Podívejte, ona nemůže být mrtvá, jasný? To se jen tak říká. Aby ji chránili.“

„Cože?“ žena se zatvářila nechápavě.

„Já už se o něj postarám,“ pronesl někdo.

Oba se otočili a spatřili Brooke Reynoldsovou, která stála za nimi. Vytáhla odznak, aby ho sestra viděla. „Já už se o něj postarám,“ opakovala. Sestra kývla hlavou a rychle se vzdálila.

„Co se to tu k čertu děje?“ naléhavě se ptal Lee.

„Pojďme na nějaké klidné místo a popovídejme si o tom.“

„Kde je Viera?“

„Lee! Tady ne! Do háje, to to chcete všechno zkazit?“

Zatahala ho za paži, ale on se ani nepohnul, a ona věděla, že na něj silou nemůže jít.

„Proč bych s vámi měl někam chodit?“

„Protože vám povím pravdu.“

Nastoupili do auta Reynoldsové a ta vyjela z parkoviště.

„Věděla jsem, že máte dneska přijít, a plánovala jsem si, že budu v nemocnici před vámi a počkám tam na vás. Ale nestihla jsem to. Moc mě mrzí, že jste to musel slyšet od sestry, to jsem opravdu nechtěla.“ Reynoldsová sklopila oči a podívala se na ty květiny, které stále ještě pevně svíral v rukou, a srdce ji lítostí nad ním zabolelo. V tomto okamžiku přestala být agentem FBI byla prostě jen stejnou lidskou bytostí, která seděla vedle někoho, jehož srdce, to věděla, se právě trhalo ve dví. A to, co mu musela říct, všechno ještě zhorší.

„Viera byla zařazena do programu na ochranu svědků.

Buchanan rovněž.“

„Cože? U Buchanana bych tomu rozuměl. Ale Viera není svědkem ničeho!“ Leeova úleva se dala srovnat jen s jeho zuřivostí. Všechno to bylo špatně.

„Ale ona musí být pod ochranou. Kdyby jistí lidé zjistili, že je ještě naživu, tedy, však víte, co by se mohlo stát.“

„Kdy se bude konat ten proklatý proces?“

„On vlastně žádný proces nebude.“

Zadíval se na ni překvapeně. „Nechtějte mi namluvit, že ten hajzl Thornhill upekl nějakou mileneckou dohodu. To mi ani radši neříkejte.“

„Ne, neupekl.“

„Tak proč nebude proces?“

„Proces

potřebuje

obžalovaného.“

Reynoldsová

poklepávala prsty na volant a pak si nasadila na nos sluneční brýle. Potom si zase pro změnu pohrávala s ovládáním topení.

„Čekám,“ řekl Lee. „Nebo snad nemám právo na vysvětlení?“

Reynoldsová si povzdechla a napřímila se. „Thornhill je mrtev. Našli ho v jeho autě na zapadlé venkovské cestě s prostřelenou hlavou. Sebevražda.“

Lee se zaraženě odmlčel. Asi tak za minutu byl schopen zamumlat: „Cesta zbabělce.“

„Myslím, že se vlastně všem ulevilo. Vím alespoň, že lidem v CIA ano. Dá se říct, že jimi ta záležitost otřásla až do morku těch jejich supertajných kostí. A to je velice skromně řečeno. Mám za to, že pro blaho země je lepší, bude-li CIA ušetřena vleklého a komplikovaného soudního procesu.“

„Jasně, praní špinavého prádla na veřejnosti a tak,“ řekl Lee zakysle. „Hurá za vlast.“ Posměšně zasalutoval před vlajkou třepotající se nad poštovním úřadem, okolo kterého právě projížděli. „Takže když je Thornhill z cesty, proč potřebuje Viera být pod ochranou svědků?“

„Vždyť si na tu otázku dokážete odpovědět sám. Když Thornhill zemřel, vzal si totožnost všech, kteří do toho byli zapleteni, s sebou do hrobu. Ale oni tu někde jsou, my víme, že ano. Jen si vzpomeňte na tu videokazetu, kterou jste nahrál. Thornhill mluvil s někým telefonem a ten někdo tam stále je. CIA provádí interní vyšetřování ve snaze je vyhnat z úkrytu, ale moc bych za to nedala. A vy víte, že ti lidé udělají všechno, aby se dostali na kůži Vieře i Buchananovi.

Z čisté pomsty, když nic jiného.“ Dotkla se jeho rukávu. „A vám taky, Lee.“

Letmo se na ni podíval a četl jí myšlenky. „Ne.

Neexistuje jediná možnost, že bych šel pod ochranu svědků.

Nemohl bych si nikdy zvyknout na jiné jméno. Měl jsem dost potíží s tím, abych si zapamatoval své vlastní. Klidně si počkám na Thornhillovy kumpány. Alespoň si užiju ještě nějakou legraci, než natáhnu brka.“

„Lee, to není žádná legrace, jestliže nepůjdete do ilegality, budete ve velkém nebezpečí. A my vás nemůžeme hlídat dvacet čtyři hodin denně.“

„Ne? Po tom všem, co jsem pro FBI udělal? Znamená to taky, že nedostanu zadarmo šifrovací šablonu federálky, a ani tričko?“

„Proč jen musíte být takový nemožný paličák?“

„Možná proto, že už mi to je úplně fuk, Brooke. Jste bystrá ženská, vás to ani jednou nenapadlo?“

Ani jeden z nich po pár kilometrů jízdy neřekl jediné slovo. „Kdyby to bylo na mně, dostal byste všechno, co byste chtěl, včetně vlastního ostrova se služebnictvem, ale já o tom nerozhoduju,“ řekla nakonec Reynoldsová.

Pokrčil rameny. „Já to risknu. Když se rozhodnou po mně jít, tak ať se tak stane. Zjistí, že jsem o trochu tužší sousto, než si mysleli.“

„Neexistuje něco, co bych na to mohla říct, co by změnilo váš postoj?“

Zvedl květiny. „Můžete mi říct, kde Viera je.“

„Nemůžu. Vy víte, že to udělat nemůžu.“

„Ale no tak, jistě že můžete. Jen to musíte vyslovit.“

„Lee, prosím vás –“

Třískl svou velkou pěstí do přístrojové desky, až praskla. „Do háje, Brooke, vy to nechápete. Já Vieru musím vidět. Prostě musím!“

„Nemáte pravdu, Lee. Já to opravdu chápu. Proto je to pro mě tak těžké. Ale když vám to řeknu a vy za ní půjdete, ohrozí ji to. A vás také. A vy to víte. To porušuje všechna pravidla. A to já nehodlám udělat. Je mi líto. Ani nevíte, jak hrozně se kvůli tomu všemu cítím.“

Lee zvrátil hlavu a položil si ji na opěradlo sedadla a oba po několik dalších minut mlčeli, zatímco Reynoldsová řídila bezcílně kamsi do neznáma.

„Jak se jí vede?“ nakonec se tiše zeptal.

„Nebudu vám lhát. Ta kulka nadělala mnoho škody.

Uzdravuje se, ale velice pomalu. Znovu ji ještě několikrát málem ztratili.“

Lee si zakryl rukou obličej a pomalu zavrtěl hlavou.

„Jestli to pro vás bude znamenat nějakou útěchu, byla tím opatřením stejně vyvedená z míry jako vy.“

„Bože,“ řekl Lee, „tím se všechno změnilo na úplnou nádheru. Cítím se hned jako v sedmém nebi.“

„Takhle jsem to nemyslela.“

„Takže vy mi opravdu nedovolíte, abych se s ní viděl, co?“

„Ne, opravdu ne.“

„Tak to mě pak můžete na rohu vysadit.“

„Ale vaše auto je až někde u té nemocnice.“

Než mohla úplně zastavit, otevřel dveře auta. „Dojdu tam pěšky.“

„Ale jsme strašně daleko,“ namítla Reynoldsová přiškrceným hlasem. „A venku mrzne. Lee, dovolte, abych vás tam zavezla. Dáme si někde kávu. Ještě si o všem popovídáme.“

„Potřebuju čerstvý vzduch. A o čem se můžeme my dva ještě bavit? Jsem celý vymluvený. Možná že už v životě nepromluvím ani slovo.“ Vylezl ven a pak se ještě jednou naklonil dovnitř. „Můžete ale pro mě něco udělat.“

„Stačí říct.“

Podal jí ty květiny. „Mohla byste zařídit, aby je Viera dostala? Byl bych vám moc vděčný.“ Lee zabouchl dveře a pustil se dál pěšky.

Reynoldsová uchopila květiny a podívala se za Adamsem, jak se vleče pryč s hlavou skloněnou, ruce vražené v kapsách. Viděla, jak se mu roztřásla ramena. A pak se Brooke Reynoldsová opřela o opěradlo sedadla a po tvářích se jí začaly koulet slzy.

59

Uběhlo devět měsíců a Lee právě sledoval rodinný domek, který sloužil jako skrýš muži, jenž bude brzy zapleten do nelítostného rozvodového řízení se svou mnohokrát podvedenou manželkou. Lee byl najat jeho velice podezřívavou polovičkou, aby schraňoval špínu na jejího manžílka. Netrvalo dlouho a Lee plnil jednu tašku s důkazy za druhou, když sledoval průvod velice mladých pohledných maličkostí, jak procházejí dotyčným místem.

Žena na tom chlapovi žádala velmi slušné finanční vyrovnání. Měl totiž cenné papíry v hodnotě pěti set milionů dolarů nějaké firmy prodávající nejmodernější internetový software, jejímž byl spoluzakladatelem. A Leeovi vlastně dělalo veliké potěšení, když jí pomáhal, aby ho dostala. Ten cizoložný manžel mu připomínal Eddieho Stipowicze, muže s miliardovým jměním, nynějšího manžela jeho bývalé ženy.

To, že sbíral důkazy proti tomuto chlapovi, se podobalo tak trochu vrhání balvanů na nafoukanou hlavu toho mrňouse Eddieho.

Lee si vyndal fotoaparát a udělal několik snímků vysoké blondýnky v minisukni, jak volným procházkovým krokem přichází k domu. Fotografie muže s obnaženou hrudí, jenž stál u dveří a očekával její příchod, v jedné ruce plechovku s pivem a na tučném obličeji přihlouplý lascivní úsměv, bude doličný předmět číslo jedna pro právní zástupce manželky toho chlápka. Zákony nevyžadující důkaz, z čí viny se manželství rozvádí, velmi vážně poškodily profesi soukromých detektivů, kteří pobíhali a vyhrabávali špínu.

Jakmile však došlo na rozdělení manželského lupu, slizké bahno stále ještě mělo svou váhu. Nikomu nebylo po chuti, když byl ztrapněn takovýmto materiálem. Obzvláště když v tom byly zainteresovány i děti, tak, jako tomu bylo zde.

Té dlouhonohé blondýně nemohlo být víc než dvacet, byla přibližně ve věku jeho dcery Renee, zatímco tomu manžílkovi už táhlo na padesátku. Bože, tyhle cenné papíry.

To musí být pěkné. Nebo že by to byla plešatá hlava toho muže, drobná postava a vytahaný břich? Některým ženám neporozumíš. Ne, v tom musí být ty prachy, řekl si Lee a odložil fotoaparát.

Byl srpen, což ve Washingtonu znamenalo, že téměř všichni, až na podvádějící manžílky, jejich kurvičky a soukromá očka, která je špehovala, byli mimo město. Bylo vedro, dusno, zkrátka příšerně. Lee měl stažené okénko a prahl alespoň po nejmenším pohybu vzduchu, když se živil brambůrkami a zapíjel je dobrou vodou. Nejtěžší věc na takovémto sledování byl nedostatek přestávek, aby si mohl člověk odskočit. Proto taky dával přednost vodě v plastikové lahvi. Prázdné nádoby se pak šikly víc než jen jednou.

Podíval se na hodinky. Nechybělo mnoho do půlnoci.

Většina světel rodinných domků této čtvrti už dávno zhasla.

I on už pomýšlel na to, že popojede domů. Za posledních několik dnů už nashromáždil dostatek materiálu, včetně několika trapných záběrů dovádění v pozdních večerních hodinách ve venkovní vaně s horkou vodou v onom domě, aby snadno donutil toho chlapa vysolit tři čtvrtiny svého jmění. Dvě nahé dívky, které vypadaly tak mladě, že by mohly pomýšlet sotva tak na účast na plese vyšších ročníků střední školy, skotačily ve vodě plné bublinek s chlapem natolik starým, že už by mohl konečně dostat rozum. Lee si dovedl docela dobře představit, že tohle se pravděpodobně nebude příliš shodovat s názory nejdůležitějších majitelů akcií toho hezkého malého koncernu s nejvyspělejší technologií.

Jeho vlastní život nabral na sebe rutinu hraničící s posedlou monotónností, tak to alespoň on nazýval. Vstával časně, tvrdě posiloval, mlátil do tréninkového pytle, dělal sklapovačky a zvedal činky, až si myslel, že jeho tělo vyvěsí bílou vlajku a pak ho obšťastní srdečním infarktem. Potom šel do práce a tam zůstával nepřetržitě, až málem nestihl ani večeři u McDonalda s noční obsluhou do auta nedaleko svého bytu. Nakonec se sám a sám vydal domů a pokoušel se spát, jen aby zjistil, že nikdy nedokáže skutečně tvrdě usnout. Takže se obvykle procházel po bytě, díval se z okna a pořád dokola myslel na celou řadu věcí, se kterými nemohl vůbec nic udělat. Jeho životní kniha nadepsaná „a co kdyby“

již byla plná. Bude si muset sehnat nějakou jinou.

Ale vyskytovaly se i kladné stránky. Brooke Reynoldsová si to vzala jako svou osobní misi a posílala mu tolik práce, kolik jen bylo možné, a nebyla to práce špatná, a navíc dobře placená. Také přiměla několik bývalých členů FBI, kteří se sdružili do společné bezpečnostní agentury, aby mu nabídli zaměstnání na celý úvazek, samozřejmě s podílem na akciích. Ocenil to gesto, jak ujistil Brooke Reynoldsovou, ale on byl zvyklý pracovat sám. Nebyl typ do party. Nerad sedával u takových obědů, které vyžadovaly stolování na stříbře. Tradiční prvky úspěchu by nepochybně byly nebezpečné jeho zdraví.

Vídal teď Renee často a pokaždé se vztah mezi nimi zlepšil. Asi tak měsíc poté, co se všechno otřáslo v základech, ji téměř neopouštěl, aby se ujistil, že se jí nic zlého nestane kvůli Robertu Thornhillovi a spol. Potom, co ten zloduch spáchal sebevraždu, jeho obavy pomalu ustoupily, ačkoli jí vždycky kladl na srdce, aby byla neustále na stráži. Měla ho přijet navštívit ještě před začátkem školy.

Možná že sám napíše Trishe a Eddiemu pohled a poděkuje jim, jak báječně ji vychovali. Anebo to nejspíš neudělá.

Život je fajn, neustále si opakoval. Práce jde dobře, zdraví mu slouží, jeho dcera se opět stala součástí jeho života. Navíc neleží zakopaný pod zemí a nehnojí kytičky.

Také posloužil své zemi. Všechno to byla jen prázdná slova.

Což ho donutilo uvažovat o tom, proč se cítí tak nešťastný, tak skrz naskrz mizerně. Vlastně to věděl, ale neexistovalo absolutně nic, co by s tím mohl udělat. Copak to nebylo k zbláznění? Ten příběh jeho života. Věděl, kde ho bota tlačí, ale nic s tím nenadělal.

Přes vnější zrcátko se mu mihl odraz předních světel jiného auta. Jeho pohled ihned sjel k tomu autu, které za ním právě zastavilo. Policajti, kterým přišlo divné, proč tu stojí již několik hodin, to nebyli. Zamračil se a pohlédl na domek.

Uvažoval, zda jeho zlobivý technický magnát si ho náhodou nevšiml a nepovolal nějaké posily, aby ponaučily zvědavého soukromého detektiva, zač je toho loket. Lee jen doufal, že je to tak. Měl svou oblíbenou „montpáku“ na sedadle hned vedle sebe. Mohla by to vlastně být legrace. Vytlouct z někoho duši by mohlo být protilékem na duševní skleslost, který potřeboval jako sůl. Zbavit se tak těch neveselých myšlenek. Alespoň by se tak mohl na noc zabavit.

Překvapilo ho, když z vnitřku auta vystoupila jen jedna osoba ze strany vedle řidiče a vydala se směrem k němu. Ta osoba byla drobná, štíhlá, ukrytá až po kotníky v kabátě s kapucí, což zrovna nebyl nejvhodnější oděv, když bylo venku skoro pětatřicet stupňů a vlhkost vzduchu sto procent.

Rukou pevně stiskl páčidlo. Když se postava přiblížila ze strany pro spolujezdce, zavřel zámky dveří. V příštím okamžiku se mu plíce zablokovaly a on lapal po dechu.

Obličej, který na něj hleděl dovnitř, byl velice bledý a velmi vyhublý. A velice se podobal tváři Viery Lockhartové.

Odemkl dveře a ona vklouzla na sedadlo vedle něj.

Podíval se na ni, a hlas se mu konečně vrátil odněkud z hloubky od kolen. „Bože, jsi to opravdu ty?“

Usmála se a najednou se už nezdála tak bledá, tak ztrhaná, tak křehká. Vysvlékla se ze svého dlouhého kabátu s kapucí. Pod ním měla na sobě košili s krátkým rukávem a krátké khaki kalhoty. Na nohou měla sandály. Nohy měla velice bledé a hubenější, než pamatoval. Vůbec byla celá hubenější. Měsíce v nemocnici se na ní podepsaly, uvědomil si: Vlasy jí odrostly, byly teď delší, i když měly ještě daleko do původní délky. Vypadá lépe, když má svou přirozenou barvu, pomyslel si. Po pravdě řečeno, bral by tu ženu, i kdyby měla být holohlavá.

„Jsem to já,“ řekla tiše. „Alespoň to, co zbylo.“

„Tam za námi, to je Reynoldsová?“

„Ano. Hrozně nervózní a celá bez sebe, že jsem ji k tomu přemluvila.“

„Vypadáš nádherně, Viero.“

Usmála se smířeně. „Lháři. Vypadám hrozně. Nemůžu se ani podívat na svůj hrudník. Bože!“ Pronesla ta slova jakoby v legraci, ale Lee vycítil zoufalství za tím zlehčujícím tónem.

Velice něžně se dotkl jejího obličeje. „Já nelžu, a ty to víš.“

Položila mu ruku na jeho a stiskla ji s neobyčejnou silou. „Děkuju.“

„A jak se ti doopravdy vede. Chci pravdu, žádné výmluvy.“ Natáhla pomalu paži, bolest ve tváři byla tak viditelná i při tomto jednoduchém pohybu. „Jsem oficiálně propuštěná z aerobických cvičení, ale ještě chvíli u nich zůstanu. Vlastně je teď každý den už o maličko lepší.

Doktoři očekávají, že se dám úplně dohromady. No, ať tak nebo tak, na víc jak na devadesát procent to nebude.“

„Myslel jsem, že už tě nikdy neuvidím.“

„Nemohla jsem dopustit, aby se něco takového stalo.“

Přisunul se blíž k ní a objal ji jednou rukou. Trhla sebou trochu, když to udělal, a on rychle ucouvl.

„Promiň, Viero, já nerad.“

Usmála se a položila si jeho ruku zpátky kolem sebe a přitom ho po ní pohladila. „Nejsem zase tak křehká. A ten den, kdy už mě nebudeš moct obejmout, to už budu po smrti.“

„Zeptal bych se tě, kde teď žiješ, ale nechci udělat nic, co by tě mohlo ohrozit.“

„Bezva způsob muset takhle žít, nemyslíš?“ zeptala se Viera.

„To ano.“

Přitiskla se k němu a položila mu hlavu na prsa. „Viděla jsem se s Dannym hned, jak jsem se dostala z nemocnice.

Když nám řekli, že se Thornhill zabil, myslela jsem, že se nikdy nepřestane usmívat.“

„Nemůžu říct, že bych se cítil o mnoho jinak.“

Podívala se na něj. „A jak se máš ty, Lee?“

„Já! Mně se nic nestalo. Mě nikdo nepostřelil. Mně nikdo neříká, kde mám žít. Vedu si dobře. Já jsem z vás dopadl nejlíp.“

„Co je to, lež, nebo pravda?“

„Lež,“ řekl potichu.

Rychle se políbili a pak ještě jednou, o poznání déle. Jak jsou naše pohyby přirozené a snadné, pomyslel si Lee.

Hlavy se nám otáčejí přesně ve správném úhlu, paže objímají toho druhého bez jediného zbytečného pohybu, zapadají jako kousky do skládanky, které někdo skládá do sebe. Mohli bychom se probudit v tom domě na pláži, hned ten následující den. Ta hrůza, jako by se nikdy nestala. Jak jen to bylo možné, že člověk zná někoho jiného tak krátce, a přitom má pocit, že už ho zná několik životů. Bůh dovolí, aby to člověka potkalo jen jednou, jestli vůbec. A v případě Leea mu to Bůh zase vzal. To nebylo spravedlivé, to nebylo správné. Zabořil jí obličej do vlasů a nasával do sebe každičkou součást její vůně.

„Jak dlouho tu můžeš zůstat?“ zeptal se.

„Kvůli čemu se ptáš?“

„Nic světoborného. Večeře u mě, tiše si povídat. A dovolit mi, abych tě mohl držet celou noc.“

„I když to zní nádherně, nevím jistě, jestli bych už zvládla tu poslední část.“

Podíval se na ni. „Ale já to myslel doslovně, Viero.

Chtěl bych tě jenom držet. Nic víc. Na nic víc jsem nemyslel celé ty měsíce. Jen na to, jak tě držím v náruči.“

Viera vypadala, že už už začne plakat. Místo toho setřela osamělou slzu, která stékala Leeovi po tváři.

Lee mrknul do zpětného zrcátka. „Ale řekl bych, že tohle není zrovna podle plánu Reynoldsové, co říkáš?“

„O tom dost pochybuju.“

Zase se na ni podíval. „Viero,“ oslovil ji tiše, „proč ses vrhla do cesty té kulce? Já vím, že ti na Buchananovi záleží a to všechno, ale proč.

Mělce se nadechla. „Jak už jsem ti říkala, on je mimořádný, já obyčejná. Nemohla jsem ho nechat zemřít.“

„Já bych to byl neudělal.“

„Byl bys to udělal pro mě?“ zeptala se.

„Ano.“

„Člověk se obětuje kvůli lidem, na kterých mu záleží. A mně na Dannym záleží hrozně moc.“

„Řekl bych, že to, že přestože jsi měla všechny prostředky, abys zmizela, falešné jméno, švýcarskou banku, bezpečný dům, a místo toho jsi šla na FBI, aby ses pokusila Buchanana zachránit, mi mělo hodně napovědět.“

Stiskla mu ruku. „Ale přežila jsem. Dokázala jsem to.

Možná že to mě teď svým způsobem činí tak trochu mimořádnou?“

Objal jí obličej oběma rukama. „Teď když jsi tady, já opravdu nechci, abys zase odešla, Viero. Dal bych za to nevím co, udělal bych všechno, jen abys mě neopustila.“

Její prsty našly jeho ústa, políbila ho na rty, zadívala se mu do očí, které dokonce i v té tmě vypadaly, že v sobě mají ten dávný oslnivý žár slunce. Už si nemyslela, že ty oči ještě kdy uvidí. A možná že ta naděje, že by někdy ještě mohla, jestli jí bude dopřáno přežít, bylo to jediné, co ji zachránilo, co jí nedovolilo, aby umřela. Právě teď si nebyla jistá, kvůli čemu jinému by ještě měla žít. Pro co jiného, než pro zjevně bezednou lásku tohoto muže. A přesně teď to pro ni znamenalo všechno.

„Nastartuj auto,“ požádala ho.

Trochu vyveden z míry se na ni podíval, ale neřekl nic.

Otočil klíčkem v zapalování a zařadil rychlost.

„Jeď,“ řekla Viera.

Odlepil se pomalu od obrubníku a vozidlo za nimi ihned udělalo totéž.

Jeli dál, to druhé auto za nimi.

„Reynoldsová si teď musí rvát vlasy,“ poznamenal Lee.

„Však ona se přes to přenese.“

„Kam to bude?“ zeptal se.

„Kolik benzinu máš v autě?“ zjišťovala Viera.

Zatvářil se překvapeně. „Proč? Byl jsem na sledovačce.

Plnou nádrž.“

Seděla opřená o něj, rukou ho objímala v pase, její vlasy ho šimraly do nosu. Voněla tak nádherně, že se mu z toho zatočila hlava.

„Mohli bychom zajet třeba na tu vyhlídku na dálnici George Washingtona.“ Podívala se na nebe poseté hvězdami. „Můžu ti ukazovat některá souhvězdí.“

Pohlédl na ni. „Pronásleduješ v poslední době hvězdy?“

Usmála se na něj. „To já vždycky.“

„A potom?“

„Nemůžou mě přece držet pod ochranou svědků proti mé vůli, že ne?“

„Ne. Ale hrozilo by ti nebezpečí.“

„A co kdyby hrozilo nebezpečí nám oběma?“

„To bych bral hned, Viero. Okamžitě. Ale co se stane, až nám dojde benzin?“

„Prozatím jeď dál.“

A to přesně také udělal.

Díky vrozené přesvědčovací schopnosti se Danny Buchanan stal nejvlivnějším a nejbohatším lobbistou ve Washingtonu. Přes dvacet let se denně setkává s významnými kongresmany a senátory, na Kapitolu se zapojuje do utajovaných operací. Vedle lobbování se snaží pomáhat rozvojovým zemím a tomu podřídí všechno.

Vysoce postavení politici se problematice chudých zemí věnují minimálně, o finanční injekci ani nemluvě. A tak se Buchanan rozhodne využít svého obrovského jmění a skvělých kontaktů, poruší zákon a začne klíčové politiky podplácet. Peníze pro chudé se jen hrnou. Ovšem jenom do chvíle než Buchanana odhalí jeden z nejmocnějších mužů CIA Robert Thornhill…