Poslední na odstřel

David Baldacci

(2010)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Web London je hrdina a špičkový odborník ve špičkovém týmu elitní jednotce FBI. Jenže i takové týmy se dají nachytat. Z jedné málem rutinní akce se vyklube past, jejímž cílem je zlikvidovat členy této jednotky. V přestřelce je celý tým brutálně postřílen.

Až na Weba. Jeho kolegové v tom vidí zradu a vdovy po kamarádech z práce mu dávají smrt svých manželů za vinu.Všem báječným učitelům a dalším dobrovolníkům v celé zemi, díky jejichž pomoci se projekt All America Roads stal skutečností.

Tuto knihu věnuji také

Yossimu Chaimovi Paleymu

(14. dubna 1988 – 10. března 2001)

nejodvážnějšímu mladíkovi, jakého jsem znal.

Přeložil Jiří Balek

Copyright © David Baldacci, 2001

Translation © Jiří Balek, 2011

ISBN 978-80-204-1671-1

„Nespravedlivě obviněný muž je vždy pomlouván davy ignorantů.

Takový člověk musí pálit podle libosti, potřebuje něco zasáhnout.“

– anonym

„Rychlost, překvapení a rozhodnost.“

– zásady osvobozování rukojmích

1

Web London svíral svou poloautomatickou pušku SR-75, kterou zvlášť pro něho upravil legendární puškař. Puška maso a kosti nejenom zraňovala, prostě je ničila. Web by nikdy neopustil dům bez téhle matky všech pušek, protože se v životě nemohl vyhýbat násilí. Neustále byl připravený zabíjet, výkonně a bez chyb. Bože, kdyby snad někdy někoho omylem připravil o život, mohl by si klidně prohnat kulkou hlavu sám, protože by mu to vyšlo nastejno. Web si prostě na živobytí vydělával složitým způsobem. Netroufal by si říct, že svou práci miluje, ale byl v ní vynikající.

Přestože měl pušku doslova přirostlou k tělu v každém bdělém okamžiku svého života, Web nepatřil k lidem, kteří by se se zbraněmi mazlili. Nikdy by o pistoli nemluvil jako o přítelkyni, ani by jí nedával jméno. Zbraně nicméně tvořily významnou součást jeho života, ačkoli podobně jako divoká zvířata nebylo jednoduché je ochočit. Dokonce i zkušení střelci míjeli cíl v osmi z deseti případů. Pro Weba něco takového bylo nejen nepřijatelné, ale přímo sebevražedné. Měl mnoho špatných vlastností, ale přát si smrt k nim nepatřilo. Hodně lidí se ho již pokusilo zabít a jednou se jim to dokonce málem podařilo.

Asi před pěti roky ztratil litr či dva krve na podlaze školní tělocvičny poseté dalšími lidmi, z nichž někteří již byli mrtví a jiní umírali. Poté, co nad svými zraněními zvítězil a překvapil tím všechny lékaře, začal místo poloautomatu, jemuž dávali přednost všichni jeho přátelé, používat právě SR-75. Připomínala M16, nabíjela se velkými kulkami ráže .308 a jestliže jste chtěli někomu vyhrožovat, nemohli jste si snad vybrat lépe. Jakmile jste měli v ruce SR, všichni se s vámi chtěli přátelit.

Kouřovými skly dodávky pozoroval shluky lidí na nárožích a podezřelé skupinky v potemnělých uličkách. Jak postupovali hlouběji do nepřátelského území, soustřeďovala se Webova pozornost na ulici, protože věděl, že každý automobil může být v podstatě maskovaný dělový člun. Pídil se po slídivých očích, kývnutí hlavou nebo prstech nenápadně mačkajících tlačítka mobilního telefonu. To všechno mohloznamenat hrozbu.

Dodávka zahnula za roh a zastavila. Web se rozhlédl po dalších šesti mužích, kteří jeli s ním. Věděl, že myslí stejně jako on. Rychle a nenápadně vystoupit, zaujmout pozice, držet palebné úhly. Strach neměl nikdo z nich, nicméně nervy měli všichni napnuté. Adrenalin nebyl jejich přítel, ve skutečnosti je mohl klidně zabít.

Web se zhluboka nadechl, aby se zklidnil. Potřeboval mít tep mezi šedesáti a sedmdesáti údery za minutu. Při pětaosmdesáti tělo pušku roztřese, při devadesáti nejde pracovat se spouští, protože průtok krve v žilách a napjaté nervy v ramenou a pažích neumožňují pracovat s přijatelnou mírou odchylky. Při tepu nad sto úderů za minutu člověk ztrácí jemnou motoriku a nedokázal by na metr trefit ani slona. Stejně tak by si mohl na čelo nalepit cedulku RYCHLE MĚ ZABIJ, protože jiný osud by ho stejně nečekal.

Web zahnal obavy, uklidnil se a chystal se čerpat sílu z nastávajícího chaosu.

Dodávka se rozjela, zahnula za další roh a zastavila. Web věděl, že je to naposledy. Rádiové ticho přerušil Teddy Riner, který promluvil do mikrofonu upevněného na krku. „Tým C pro TOC, požaduji předání pravomoci a povolení k přesunu na žlutou.“

Web ve sluchátku zaslechl odpověď TOC – Taktického operačního centra. „Rozumím, cé jedna, vyčkejte.“ Ve Webově světě „žlutá“ znamenalo poslední krytou a utajenou pozici. Zelená bylo místo krize, okamžik pravdy, útok. Překonat posvátný kus země mezi relativním bezpečím žluté a okamžikem pravdy zelené může být poměrně složité. „Předání pravomoci,“ zamumlal si Web pro sebe. Prostě způsob, jak si vyžádat svolení k zastřelení lidí, kteří by stáli v cestě, přičemž to znělo, jako když prodavač dostane od šéfa povolení, aby u ojetého auta slevil pár babek. Ve vysílačce se znovu ozvalo TOC: „TOC všem jednotkám: máte předanou pravomoc a povolení k přesunu na žlutou.“

Tak pěkně děkuju, TOC. Web se posunul blíž k zadním dveřím dodávky. Byl v čele a Roger McCallam jistil týl. Tim Davies s velitelem týmu Rinerem uprostřed. Cal Plummer a další dva útočníci, Lou Patterson a Danny Garcia, stáli připravení se samopaly MP-5, omračujícími granáty a pistolemi ráže .45, klidní a odhodlaní. Jakmile se dveře auta otevřou, vyskáčou ven a změní se v jednolitou pohybující se masu pátrající po nebezpečí ze všech stran. Budou postupovat špičkami napřed, s koleny pokrčenými, aby mohli absorbovat zpětný ráz zbraně v případě, že budou nuceni střílet. Webovi maska omezovala zorné pole na úzký pruh, jeho vlastní, soukromou Broadway v nadcházejícím představení reálného života, na které si nemusel kupovat drahou vstupenku ani módní oblek. Od teď se již budou řídit jen signály rukou. Když na člověka létají kulky, stejně mu není příliš do řeči. Web toho v práci nikdy moc nenamluvil.

Pozoroval, jak se Danny Garcia jako pokaždé pokřižoval. Těsně před otevřením dveří dodávky řekl to, co Garciovi říkal pokaždé: „Bůh je, Danny, moc chytrej a sem nepoleze. Je to na nás.“ Pokaždé to znělo, jako by si Dannyho dobíral, jenže ve skutečnosti nežertoval.

Za pět vteřin se zadní dveře dodávky rozrazily a tým z nich v dostatečné vzdálenosti od místa akce vyskákal. Za normálních okolností raději dojeli co nejblíž a nástup do útoku kryli výbušninami, jenže tentokrát byla situace složitější. Ulici vedoucí k místu útoku blokovala opuštěná auta, staré ledničky a další velké předměty.

Ve vysílačkách se ozvali odstřelovači z týmu X. Hlásili, že vpředu v uličce postává několik mužů, nepatří však ke skupině, po které Webův tým jde. Alespoň to tak odstřelovačům připadalo. Web a jeho tým C postupovali jako jeden muž uličkou. Sedm členů druhého týmu označeného H vysadila jiná dodávka na opačném konci bloku a jejich úkolem bylo napadnout cíl zleva zezadu. Podle plánu se týmy C a H měly setkat kdesi uprostřed této bojové zóny tvářící se jako obytná čtvrť.

Web a jeho tým teď mířili na východ a blížící se bouřku měli v zádech. Blesky, hromy, vítr a vodorovný déšť měly tendenci narušovat komunikaci, ztěžovat taktické rozmístění a hrát mužům na nervy, to vše v době, kdy všichni museli fungovat naprosto perfektně. Přes všechna technická kouzla bylo na řádění Matky přírody a špatnou pozemní logistiku možné reagovat jen jediným způsobem. Běžet rychleji. Supěli uličkou po úzkém pruhu děravého asfaltu posetého odpadky. Po obou stranách měli budovy, jejichž cihlové fasády byly poznačené desítkami let přestřelek. Některé se odehrály mezi dobrými a špatnými, ale většinou se jich účastnili mladíci, kteří bojovali se svými bratranci kvůli obchodu s drogami, ženám nebo prostě jen tak. Tady pistole dělala muže, přestože byli ještě většinou dětmi, které si vyběhly ven po sobotních dopoledních groteskách, přesvědčené o tom, že když do někoho vystřelíte díru, opravdu vstane a dál si s vámi bude hrát.

Dorazili ke skupince, na kterou je upozornili odstřelovači. Parta černochů, latinoameričanů a asiatů tu kšeftovala s drogami. Možnost uzavřít jednoduchý obchod zjevně odbourávala všechny problémy mezi rasami, vyznáními nebo politickými názory. Webovi většina takových lidí připadala jen krok, vpich jehly nebo polknutou pilulku od hrobu. Překvapovalo ho, že vůbec mají ještě energii nebo zbytek vědomí pro uzavření jednoduché transakce, při níž vymění hotovost za malé sáčky pekelného prášku, který se tváří, že je dovede do ráje, přestože to se stalo jen poprvé, když si ho vpravili do těla.

Při pohledu na odstrašující zbraně a neprůstřelné vesty týmu C všichni feťáci kromě jednoho padli na kolena a prosili, ať na ně nestřílejí a nezatýkají je. Web soustředil pozornost na jediného mladíka, který zůstal stát. Na hlavě měl červený šátek označující příslušnost k některému z místních gangů. Štíhlý pas a široká ramena, volné šortky držící jen silou vůle a tričko bez rukávů. Tvářil se naprosto sebevědomě a v očích mu hrál výraz, který říkal Jsem chytřejší a ostřejší a přežiju tě. Web musel uznat, že chlapec svým způsobem vzbuzuje respekt.

Během třiceti vteřin si ověřili, že kromě chlapce se šátkem na hlavě jsou všichni ostatní zfetovaní a neozbrojení a že u sebe nemají ani mobilní telefony, jimiž by mohli varovat cíl operace. Chlapec se šátkem měl u sebe nůž, proti puškám a neprůstřelným vestám však neměl šanci. Ponechali mu ho. Když se však tým C dal znovu do pohybu, Cal Plummer šel pozadu a pro každý případ měl pouličního obchodníka na mušce své MP-5.

Chlapec křikl na Weba cosi o tom, že se mu líbí jeho puška a že by ji od něho rád koupil. Prý by mu udělal dobrou cenu. Na rozloučenou pak prohlásil, že by s ní Weba a všechny ostatní postřílel. Cha, cha! Web se podíval na střechy domů. Věděl, že se tam v palebných pozicích skrývají členové týmu W a X se zbraněmi připravenými a zamířenými na mozkové kmeny téhle party zoufalců. Odstřelovači byli Webovi nejlepší přátelé. Přesně chápal, jak přistupují ke své práci, protože dlouhé roky patřil k nim.

Dlouhé měsíce lehával v zamlžených bažinách, kde se přes něj plazili naštvaní ploskolebci. Nebo se tísnil v horských rozsedlinách bičovaných větrem a s kůží potaženou pažbou přitisknutou k tváři poskytoval krytí a informace útočným týmům. Coby odstřelovač se naučil mnoha užitečným věcem, například jak co nejtišeji močit do lahve. Nebo jak si zabalit potraviny do přesných dávek, takže mu pro získání energie stačilo i v nejčernější tmě jen natáhnout ruku, a připravit si náboje pro co nejrychlejší nabíjení podle léty prověřeného armádního postupu. Mnohé z těchto dovedností by nejspíš v soukromém sektoru nevyužil, ale také se k tomu nechystal.

Život odstřelovače plyne od jednoho otupujícího extrému k druhému. Jeho úkolem je najít co nejlepší palebnou pozici, aniž by se příliš odhalil, a často se stává, že tyto protichůdné cíle prostě nelze skloubit. Proto se snaží o co nejlepší kompromis. Hodiny, dny, týdny a dokonce měsíce ničeho kromě nudy, která má tendenci narušovat soustředění a dovednosti, nečekaně ukončené okamžiky trýznivé zběsilosti, které se obvykle dostavují spolu se střelbou a zmatkem. A rozhodnout se vystřelit znamená, že někdo zemře, přičemž odstřelovač nikdy neví, jestli má do rovnice započítat i vlastní smrt, nebo ne.

Web si takovéto okamžiky vždy dokázal z paměti živě vybavit. Pětice naprosto váhově shodných dutých střel vyrovnaná v zásobníku čeká, až poté, co Web stiskne spoušť vyladěnou na tlak dvou a půl libry, vylétne rychlostí dvakrát převyšující rychlost zvuku. Jakmile kdokoli vstoupí do jeho palebné zóny, odstřelovač vystřelí a lidská bytost se najednou změní v neživé tělo zhroucené na zemi. Přesto Web za nejdůležitější rány ve své kariéře odstřelovače považoval ty, které nevypálil. Tak to prostě chodí. Nebyla to práce pro slabochy, hlupáky ani pro průměrně inteligentní lidi.

Web tiše poděkoval odstřelovačům na střechách a spěchal uličkou.

Vzápětí narazili na chlapce, možná devítiletého. Seděl bez košile na kusu betonu a v dohledu nebyl nikdo dospělý. Blížící se bouřka srazila teplotu nejméně o deset stupňů a rtuť teploměru dál padala. Kluk byl přesto bez košile. Má vůbec nějakou? napadlo Weba. V životě již viděl hodně dětí z chudých rodin, a přestože se považoval za cynika, uvažoval realisticky. Bylo mu takových dětí líto, ale nemohl pro ně moc udělat. Jenže i ony mohly v dnešní době znamenat hrozbu, proto chlapce automaticky přejel pohledem od hlavy k patě a pátral po zbraních. Naštěstí žádnou nezahlédl. Nerad by střílel na dítě.

Chlapec mu pohled oplácel. Pod obloukem světla jedné z mála nerozstřílených pouličních lamp se zřetelně rýsovaly rysy chlapcova obličeje. Web si všiml také příliš útlého těla a již se rýsujících svalů na pažích a ramenou i vystupujících žeber podobných silnější kůře stromu v místě, kde ji někdo nebo něco poranilo. Přes čelo se chlapci táhla rána od nože. Jizva na levé tváři pocházela určitě od kulky. Web si tím byl jistý na první pohled.

„Rány pekelný,“ řekl chlapec zastřeným hlasem a rozesmál se, či spíše rozkašlal. Chlapcova slova a smích zněly Webovi v hlavě jako zvony, jenže netušil proč. Dokonce mu naskočila husí kůže. Takových dětí bez budoucnosti už viděl dost, potloukaly se všude kolem, přesto Webovi vrtalo hlavou cosi, na co nedokázal přijít. Možná už svou práci dělal příliš dlouho a nastal čas se nad tím zamyslet.

Web držel prst blízko spouště pušky a pohyboval se vpřed s grácií, ačkoli mu dalo hodně práce zbavit se myšlenek na chlapce. Přestože měl štíhlou postavu a nijak výrazné svaly, vládl Web velkou silou v dlouhých pažích a prstech i v přirozeně širokých ramenou. Zároveň byl nejrychlejším mužem v týmu a hodně vydržel. Dokázal běhat desetikilometrové okruhy celý den. Vždy dával před vypěstovanými svaly přednost rychlosti, reakci a vytrvalosti. Kulky proniknou svalem stejně snadno jako tukem. Ale taková, která člověka nezasáhne, ho ani nezraní.

Většina lidí by Weba Londona s jeho širokými rameny a výškou metr osmdesát pět popsala jako mohutného muže. Obvykle se však jejich pozornost soustředila spíše na jeho levou tvář, lépe řečeno na to, co z ní zůstalo. I Web musel se sebezapřením přiznat, že současná lékařská věda dokáže s rozdrcenými kostmi a tkáněmi zázraky. Ve správném světle, tedy takřka potmě, byl kráter nově vymodelované tváře a kožní štěpy takřka neznatelné. Všichni tvrdili, jak je to báječné. Všichni kromě Weba.

Na konci uličky se znovu zastavili a přikrčili. Teddy Riner po Webově boku hovořil nákrčním mikrofonem s TOC. Oznámil, že tým C je na žluté, a požádal o povolení k přesunu na zelenou – „kritickou oblast“ cíle, což bylo jen honosné krycí označení pro hlavní vchod. Web držel svou SR-75 jednou rukou a druhou sáhl pro upravenou pistoli ráže .45 uloženou v nízko zavěšeném taktickém pouzdře na stehně pravé nohy. Stejnou pistoli měl připravenou na keramické ochranné desce na hrudníku a v rámci jakéhosi obřadu před akcí se dotkl i jí.

Zavřel oči a představoval si, jak proběhne následujících několik minut. Doběhnou ke dveřím. Davies poběží vpředu uprostřed a uloží nálož. Útočníci budou v rukách držet omračující granáty. Pojistky na samopalech budou odjištěné a prsty zůstanou u spouští, dokud nenastane čas zabíjet. Davies odstraní mechanické pojistky a zkontroluje odpalovací šňůru připevněnou k náloži. Bude se pídit po problémech a doufat, že žádné nenajde. Riner oznámí TOC nesmrtelná slova: „Tým C na zelené.“ TOC odpoví stejně jako vždy: „Čekejte, máme to pod kontrolou.“ Tato věta Weba dováděla k šílenství. Copak mohl kdokoli na světě skutečně mít pod kontrolou, co se stane?

Za celou svou kariéru Web ani jednou neslyšel, jak hlas z TOC dokončil odpočítávání. Na „dva“ odstřelovači zaměřili cíle, vystřelili a skupina pušek ráže .308 střílejících současně je velmi hlučná. Vzápětí, než stačí hlas z TOC říct „jedna“, vybuchne nálož u vchodu a hurikán decibelů přehluší i myšlenky. Pravda je, že ti, kteří slyšeli TOC dokončit odpočítávání, věděli, že jsou až po uši v problémech, protože to znamenalo, že nálož selhala. A to představuje skutečně hloupý začátek pracovního dne.

Když nálož vyrazí dveře, vtrhnou Web a jeho tým do cílové oblasti a hodí omračující granáty. Název pro tuto zbraň byl vybraný velmi příhodně, protože „záblesk“ oslepí každého, kdo se dívá, a „rána“ prorazí nechráněné ušní bubínky. Setkají-li se s dalšími zamčenými dveřmi, poradí si s nimi buď Daviesova brokovnice, nebo pásová nálož připomínající pás pneumatiky, ale obsahující výbušninu C4 v množství, jakému nemohou odolat snad žádné dveře. Poté prostor obsadí. Budou si dávat znamení rukama, přesně střílet a postupovat jako šachisté na šachovnici. Komunikace pouze dotykem. Zaútočit na důležité body, lokalizovat rukojmí a co nejrychleji je živé dostat pryč. Jediné, na co nikdo nepomyslí, bude smrt. Takové myšlenky by totiž odpoutávaly zbytečně moc času a energie od detailů akce a od základních instinktů a postupů získaných tím, že se takovéto věci opakují dokola tak dlouho, dokud se nestanou přirozenou součástí člověka.

Podle spolehlivého zdroje se v budově, do které se chystali, ukrývalo finanční centrum velkého drogového kartelu působícího v hlavním městě. Potenciálními zadrženými se měli stát účetní a pokladníci, tedy důležití svědci v případě, že se je Webovi a jeho lidem podaří zadržet živé. Federálové by pak mohli vyrazit po velkých zločincích na všech frontách. Dokonce i drogoví bossové se obávají frontálního útoku z berňáku, protože jen málokdy Strýčkovi Samovi poctivě platí daně. Proto také povolali Webův tým. Specializoval se totiž na zabíjení lidí, u nichž to bylo nutné, a zároveň byl sakra dobrý v uchovávání ostatních naživu. Alespoň tedy do okamžiku, než položí ruku na bibli, budou svědčit před soudem a pošlou nějakého lumpa na dlouhé roky za mříže.

Když se znovu ozvalo TOC, začalo odpočítávání: „Pět, čtyři, tři, dva…“

Web otevřel oči a soustředil se. Byl připravený. Tep měl na čtyřiašedesáti. Prostě to věděl. Fajn, chlapi, dáme si rande se smrtí. Jdeme na to. Ve sluchátku se znovu ozvalo TOC a schválilo přesun k hlavnímu vchodu.

A právě v tom momentě Web ztuhl. Jeho tým vyrazil z úkrytu k zelené, na místo akce, ale Web ne. Najednou ho ruce a nohy neposlouchaly, jako by si je přeležel, probudil se a zjistil, že s nimi nemůže pohnout. Nezdálo se, že by to způsobil strach nebo že by ztratil odvahu, na to tuhle práci dělal dost dlouho. Přesto se najednou mohl jen dívat, jak se tým C rozběhl. Dvůr představoval poslední významně nebezpečnou oblast a tým proto ještě přidal, jeho členové se rozhlíželi kolem a hledali jakýkoli náznak odporu. Žádný z nich si nevšiml, že s nimi Web není. Ten se zatím potil, napínal všechny svaly proti síle, která ho držela na místě, až se mu nakonec podařilo zvládnout několik belhavých kroků. Ruce a nohy jako by měl zalité do olova, tělo v jednom ohni a hlava se mu mohla rozskočit. Klopýtal vpřed, dostal se až na dvůr, ale tam padl přímo na obličej a tým se mu dál vzdaloval.

Zvedl hlavu právě včas, aby uviděl členy týmu C s namířenými puškami. Do útoku na dveře zbývalo pět vteřin. Těchto následujících několik vteřin mělo navždy změnit Webův život.

2

Teddy Riner to schytal jako první. Trvalo mu dvě vteřiny, než padl k zemi, ale mrtvý byl již během první z nich. Na druhé straně se Cal Plummer zhroutil, jako by ho pálkou srazil obr. Web bezmocně sledoval, jak souvislá palba velkorážnou municí proráží kevlarové chrániče a tkáně. Připadalo mu divné, že by lidé mohli umírat tak tiše.

Než začaly pušky pálit, upadl Web na tu svou a zůstal na ní ležet. Jen stěží dýchal, vesta a zbraně ho tlačily na hrudníku. Cosi mu znečistilo masku. Nemohl vědět, že to byl kus Teddyho Rinera vytržený kulkou, která prorazila v jeho neprůstřelné vestě otvor o velikosti dlaně a poslala tkáně z Rinerova těla zpátky do míst, kde ležel Web, poslední živý člen týmu C.

Web si stále připadal paralyzovaný, žádná z jeho končetin nereagovala na zoufalé signály vysílané z mozku. Mohl snad v sedmatřiceti utrpět mozkovou mrtvici? Najednou mu výstřely z pušek vyčistily hlavu, do rukou a nohou se mu vrátil cit, dokázal si strhnout masku a převrátit se na záda. Vydechl a zasténal úlevou. Viděl přímo na oblohu protkanou oštěpy blesků, přes štěkot výstřelů však neslyšel hromy.

Pocítil silnou, ale šílenou potřebu zvednout ruku do vření nad sebou, snad aby si potvrdil přítomnost kulek létajících kolem, jako malý chlapec, kterému řekli, že nemá sahat na rozpálená kamna a který pak nedokáže myslet na nic jiného. Místo toho však sáhl k pasu, otevřel postranní kapsu a vytáhl z ní termovizor. I za nejtemnější noci dokázal přístroj zobrazit celý svět kolem – neviditelný pro neozbrojené oko – a zaměřit se na tepelnou stopu zastiňující vše ostatní.

Ačkoli je nemohl vidět ani termovizorem, Web velmi dobře cítil tlakové vlny způsobené kulkami přelétávajícími nad ním. Také si všiml, že hustá palba přichází ze dvou směrů, od činžovního domu vpředu a z pobořené stavby vpravo od něj. Podíval se přístrojem na druhou budovu, ale viděl jen rozbité sklo. A pak spatřil cosi, kvůli čemu se napjal ještě víc. Záblesky na koncích hlavní se ve všech rozbitých oknech objevovaly zároveň. Pohybovaly se, na několik vteřin se zastavily a poté se znovu vracely zpět, když pušky, které zatím neviděl, dokončovaly nastavený palebný oblouk.

Jakmile palba začala nanovo, Web se otočil na břicho a přístrojem zkoumal cílovou budovu. 1 na ní objevil řadu oken a v nich záblesky výstřelů ve stejně synchronizovaných palebných obloucích. To už viděl i dlouhé hlavně kulometů. V termovizoru se jevily jako tmavě červené, protože byly díky množství munice, která z nich létala, rozehřáté. Přesto v termovizoru nezahlédl žádné obrysy postav, a pokud by se nějaké v dohledu vyskytovaly, přístroj by je zaznamenal. Byl si jistý, že se dívá na jakási dálkově ovládaná palebná postavení, a došlo mu, že jeho tým padl do připravené pasti, aniž by nepřítel riskoval život jediného svého člověka.

Kulky se odrážely od cihlových zdí za ním a vpravo od něj a nejméně tucet si jich našel cestu až k jeho neprůstřelné vestě. Naštěstí již po odrazu ztratily svou smrtonosnou sílu. Nechráněné paže a nohy držel co nejníž u asfaltu. Ani vesta by však nevydržela přímý zásah, protože zbraně pravděpodobně chrlily kulky ráže .50, z nichž každá měla délku kapesního nože a nejspíš byly také protipancéřové. Web tak usuzoval ze zvuků výstřelů a záblesků u ústí hlavní. I tlaková vlna za kulkami ráže .50 byla nezaměnitelná. Byla cítit dřív, než člověk kulku zaslechl. Ježily se z ní všechny chlupy na těle, podobně jako před úderem blesku.

Web jedno po druhém vykřikoval jména ostatních členů týmu. Žádná odpověď, žádný pohyb, žádné sténání, žádné cukání, z něhož by bylo patrné, že některý z nich přežil. Web přesto jako šílený křičel jejich jména znovu a znovu. Všude kolem něho vybuchovaly popelnice, tříštilo se sklo, z cihlových stěn odlétaly úlomky, jako by v nich řeka vymílala kaňon. Jako na pláži v Normandii Web právě ztratil celou jednotku. Ze dvora vymizel všechen život, nezůstaly ani krysy.

Žádný městský inspektor by neodvedl tak dobrou práci jako rytmická palba z kulometů.

Web nechtěl zemřít, ale pokaždé, když se podíval na to, co zbylo z jeho týmu, se jedna jeho část chtěla k ostatním připojit. Rodiny bojují a umírají společně a svým způsobem mu takový osud připadal přitažlivý. Skutečně cítil, jak se mu nohy napínají ke skoku na věčnost, nakonec ho však cosi silnějšího zadrželo. Zemřít znamenalo prohrát a smrt ostatních tak učinit zbytečnou.

Kde sakra jsou týmy X a W? Proč se nespouštějí, aby je zachránily? Odstřelovači na střechách kolem dvora se nemohli spustit dolů, protože by je palba roztrhala na kusy, byli tu však i další nad uličkami, jimiž se tým C dostal na místo. Ti se spustit mohli. Ale povolilo by jim to TOC? Možná ne, protože TOC nevědělo, co se děje. A jak by také mohlo? Ani Web nevěděl přesně, co se děje, a to byl přímo na místě. Jenže nemohl jen zůstat ležet a čekat, až se TOC rozhodne.

I přes roky výcviku zaměřeného především na psychickou výdrž cítil, jak se ho začíná zmocňovat panika. Musel něco udělat. Protože ztratil mikrofon na krku, vytrhl z kapsy na rameni vysílačku. Stiskl tlačítko a zaječel: „ZR čtrnáct pro TOC, ZR čtrnáct pro TOC.“ Odpovědi se nedočkal. Změnil frekvenci nejprve na záložní a poté i na volnou. Stále nic. Podíval se na vysílačku a pocítil vztek. Měla rozbitý přední kryt, jak na ni upadl. Plazil se vpřed, až se dostal k mrtvole Cala Plummera. Když se pokusil vytáhnout mu vysílačku z pouzdra, cosi ho udeřilo do ruky. Ucukl jí zpátky, ale musela to být jen střepina, protože přímý zásah by mu ruku utrhl. Ověřil si, že má stále všech pět prstů, a intenzivní bolest ho probrala. Chtěl bojovat, chtěl přežít. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, aby mohl zničit toho, kdo tohle udělal. Jenže mu docházely možnosti. A poprvé za celou kariéru Weba napadlo, jestli nepřítel skutečně není lepší než on.

Věděl, že kdyby přestal přemýšlet, mohl by vstát a začít střílet, aniž by měl šanci zabít. Proto se soustředil na taktický scénář. Nacházel se v uzavřené zóně smrti s automatickou přehradovou palbou ze dvou stran tvořící devadesátistupňovou výseč, přičemž tu nebyl nikdo, koho by bylo možné odstranit. Dobrá, taková tedy byla situace. Co s ní může dělat? Kterou kapitolou příručky se má řídit? Tou s nadpisem „Jsi v hajzlu“? Bože, zvuky kolem byly ohlušující. Neslyšel ani tlukot vlastního srdce. Přerývaně dýchal. Kde sakra jsou W a X? Nebo H? Copak nemohou zasáhnout rychleji? Jenže co by měly udělat? Jejich členové byli vycvičení k zabíjení lidských cílů na krátkou i velkou vzdálenost. „Nemáte na co střílet,“ vykřikl co nejhlasitěji.

Překvapením sebou trhl, když uviděl chlapce, toho bez košile, který prve seděl na kusu betonu. Rukama si chránil uši a krčil se na rohu uličky, kterou Web a jeho tým přišli. Kdyby vyšel na dvůr, nejspíš by skončil v pytli na mrtvoly. Pravděpodobně v několika pytlích, protože kulky ráže .50 by jeho útlé tělo roztrhaly na kusy.

Chlapec o krok postoupil směrem ke konci cihlové zdi a dostal se takřka na dvůr. Možná chtěl přijít na pomoc, spíše však čekal, až palba přestane a bude mít možnost okrást mrtvé o cokoli cenného nebo jim sebrat zbraně a později je někde na ulici prodat. A třeba byl jen zvědavý. Web to nemohl vědět a v podstatě mu to bylo jedno.

Kulomety přestaly pálit a najednou bylo ticho. Chlapec udělal další krok. Web na něho křikl. Chlapec se zarazil, zjevně nečekal, že by na něho mohla některá z mrtvol ječet. Web opatrně zvedl ruku, zakřičel, ať se drží zpátky, jenže kulomety začaly znovu střílet a jeho slova přehlušily. Web se pod letícími kulkami plazil po břiše a při každém pohybu paží a kolen na chlapce řval: „Zůstaň, kde jsi! Vrať se!“

Chlapec se ani nepohnul. Web ho sledoval pohledem, což nebylo jednoduché, protože se tiskl co nejvíc k zemi, a bylo mu jasné, že kdyby zvedl hlavu jen o centimetr, nejspíš by o ni přišel. Chlapec konečně udělal to, co po něm Web chtěl. Začal couvat. Web se plazil ještě rychleji. Chlapec se otočil, aby utekl, ale Web na něho ječel, ať zůstane stát. Překvapilo ho, když chlapec poslechl.

Web se již dostal skoro na roh uličky. Musel se pokusit zvládnout zbytek cesty co nejrychleji, protože chlapci hrozilo ještě další nebezpečí. V poslední přestávce mezi střelbou zaslechl v dálce kroky a křik. Blížili se. Podle Weba tam museli být všichni: tým H, odstřelovači i záložní jednotka, kterou TOC mělo připravenou pro případy nouze. A jestli toto nebyl případ nouze, pak si nedokázal představit, jak by měl vypadat. Ano, spěchali na pomoc nebo si to alespoň mysleli. Jenže ve skutečnosti neměli žádné spolehlivé informace a řítili se do pasti.

Chlapec je také zaslechl. Web na něm poznal, že přesně ví, kdo jsou a odkud se blíží, jako zálesák, který přiloží ucho k zemi a odhadne pozici stáda bizonů. Chlapec se cítil v pasti a měl k tomu důvod. Web věděl, že když kluka z ulice někdo spatří s lidmi jako Web, znamená to pro něho rozsudek smrti. Ti, kdo měli na ulici moc, prostě budou předpokládat, že zradil, a jeho mrtvolu zakopou někde v lese.

Chlapec sebou cukl a ohlédl se za sebe. Web se plazil ještě rychleji. Na hrubém asfaltu již poztrácel většinu výstroje a připadal si jako stokilový had. Cítil, jak krvácí z mnoha škrábanců na nohách, rukách a na obličeji. Levá ruka ho pálila, jako by do ní dostal desítky žihadel. Neprůstřelná vesta ztěžkla a celé tělo ho s každým pohybem končetin bolelo. Mohl by sice odhodit pušku, ale věděl, že se mu ještě bude hodit. Ne, svou SR-75 by nikde nenechal.

Webovi bylo jasné, co se chlapec chystá udělat. Protože měl odříznutou únikovou cestu, připravoval se přeběhnout přes dvůr a zmizet v jedné z budov na jeho opačné straně. Určitě stejně jako Web slyšel kulky, jenže nemohl vidět palebné linie. Neuměl se jim vyhnout. A přesto Web tušil, že se o to pokusí.

Dítě vyskočilo a Web se v poslední vteřině natáhl, takže se srazili na samotném kraji bezpečné oblasti. Chlapec neměl sebemenší šanci uniknout. Začal do Weba kopat a pěstmi ho tloukl do hrudi a do obličeje, zatímco Web ho pevně svíral dlouhými pažemi. S dítětem v náručí se stáhl hlouběji do uličky. Bušit do neprůstřelné vesty nemělo smysl, takže se chlapec nakonec zklidnil a podíval se na Weba: „Nic jsem neudělal. Pusťte mě!“

„Jestli tam vběhneš, zemřeš,“ křikl Web do zvuků střelby. Zvedl ruku od krve. „Já mám brnění a stejně bych tam nepřežil. Ty kulky by tě roztrhaly na kusy.“

Chlapec si prohlížel Webovo zranění a nechal se poodnést dál od dvora a kulometů. Tady spolu mohli mluvit, aniž by křičeli. Z jakéhosi popudu se Web dotkl chlapcovy jizvy po kulce v obličeji. „Už jsi jednou měl štěstí,“ prohlásil. Chlapec vycenil zuby, ucukl a vytrhl se Webovi z objetí. Byl mrštný jako lasička, a než se Web vzpamatoval, otočil se a chtěl utéct uličkou. „Když na ně narazíš ve tmě,“ varoval ho Web, „bude po štěstí. Zastřelí tě.“

Chlapec se zastavil a otočil. Poprvé se na Weba skutečně podíval. Pak nakoukl na dvůr.

„Jsou mrtví?“ zeptal se.

Web místo odpovědi strhl pušku z ramene. Chlapec při pohledu na hrozivou zbraň ustoupil.

„Sakra, člověče, co s tím budete dělat?“

„Zůstaň tady a skrč se,“ přikázal mu Web a zamířil ke dvoru. Odevšad se ozývaly sirény. Kavalerie se blížila, jenže jako obvykle příliš pozdě. Nejchytřejší by bylo nic nedělat, ale tím by se nic nevyřešilo. Web musel dokončit práci. Vytrhl list z bloku, který nosil na pásku, a rychle na něj naškrábal vzkaz. „Na,“ podal papír chlapci. „Jdi, neutíkej, zpátky uličkou. Drž tuhle čepici nahoře a lidem, na které narazíš, předej tenhle vzkaz.“ Chlapec si od něho čepici i papír vzal. Web vyndal z pouzdra signální pistoli a nabil ji světlicí. „Až vystřelím, půjdeš,“ vysvětlil. „Hlavně neutíkej.“

Chlapec se podíval na vzkaz. Web netušil, jestli umí číst. V takovéto čtvrti se nedalo automaticky předpokládat, že se dětem dostává základního vzdělání, které je jinde běžné. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho. Chlapec se potřeboval uklidnit. Nervózní lidé dělají chyby. A Web věděl, že útočící jednotka zlikviduje každého, kdo by se proti ní rozběhl.

„Kevin,“ odpověděl chlapec. Jakmile vyslovil své jméno, začal najednou vypadat jako vystrašené dítě, jímž skutečně byl, a Web pocítil ještě silnější osten viny z toho, o co ho žádal.

„Dobrá, Kevine, já jsem Web. Řekneš, co ti povím, a všechno bude v pořádku. Věř mi,“ vysvětloval a pocit viny v něm dál sílil. Namířil signální pistoli k obloze, podíval se na Kevina, přikývl, aby ho uklidnil, a vystřelil. Světlice bude prvním upozorněním. Vzkaz, který u sebe bude mít Kevin, se stane druhým. Chlapec zamířil rychlými kroky pryč. „Neutíkej,“ křikl za ním Web. Otočil se, nasadil termovizor na kolébku na pušce a zajistil ho na místě.

Na nebi zazářila červená světlice a Web v duchu viděl, jak útočné oddíly i odstřelovači zvažují nový vývoj. Chlapci to poskytne čas, aby se k nim dostal. Kevin nezemře, alespoň ne dnes. Když nastala další přestávka v palbě, vyskočil Web z úkrytu, zalehl, zvedl pušku, zaujal střeleckou pozici a sklopil dvojnožku. Pažbu pevně zapřel o rameno.

Za první cíl si zvolil tři okna přímo před sebou. Záblesky výstřelů sice viděl dobře i neozbrojenýma očima, ale termovize mu dovolila zaměřit kříž na obrysy zbraní. Ty také chtěl zasáhnout. SR-75 začala střílet a kulometná hnízda jedno po druhém umlkala. Web nabil nový zásobník s dvaceti náboji, zamířil, stiskl spoušť a umlčel další čtyři palebné body. Poslední kulomet, který pokračoval ve střelbě, zlikvidoval tak, že se k němu připlížil a oknem prohodil dovnitř omračující granát. Po okamžiku ticha vystřílel do oken ještě zásobníky obou pistolí. Prázdné nábojnice padaly k zemi jako parašutisté z břicha letadla. Po poslední ráně se Web předklonil a zhluboka dýchal. Byl tak rozehřátý, že se bál, aby se nevznítil. Vzápětí se spustil hustý déšť. Ohlédl se za sebe a uviděl, jak na dvůr opatrně vstupuje jeden z týmu útočníků v plné zbroji. Web se na něho pokusil mávnout, ale ruka ho neposlouchala a jen mu bezvládně visela u boku.

Prohlédl si mrtvá těla svých přátel poházená na asfaltu. Klesl na kolena. Zůstal naživu, ale nebyl si jistý, jestli to tak chtěl. Poslední, na co si Web London z onoho večera vzpomínal, byly kapky potu padající do krvavých louží dešťové vody.

3

Randall Cove byl urostlý muž nadaný velkou fyzickou silou a také vzácnými instinkty z ulice, které trvale vylepšoval během mnoha let své práce. Působil jako tajný agent FBI skoro sedmnáct let. Infiltroval se již do latinskoamerických drogových gangů v Los Angeles, do hispánských skupin na hranici Texasu s Mexikem i mezi bohaté Evropany na jihu Floridy. Většina jeho akcí končila velkým, někdy až vynikajícím úspěchem. Právě teď byl ozbrojený poloautomatem ráže .40 s dutými náboji, které se po vstupu do těla zploští a uvnitř způsobí peklo, pravděpodobně přímo smrt. Také u sebe měl nůž se zoubkovanou čepelí, kterým dokázal proříznout tepnu ve zlomku vteřiny. Vždy se pyšnil tím, že svou práci vykonává profesionálně a spolehlivě.

Právě teď by ho však někteří ignoranti mohli považovat za otrlého kriminálníka, který by měl vyfasovat doživotí, nebo být za své činy rovnou popravený. Coveovi bylo jasné, že má velký problém, a také si uvědomoval, že ho může vyřešit jen on sám.

Cove se krčil v autě a sledoval, jak skupina mužů nasedá do vozů a odjíždí pryč. Jakmile ho minuli, narovnal se, chvíli počkal a následoval je. Na čerstvě ostříhané hlavě měl naraženou pletenou čepici. Už před časem usoudil, že bude dobře zbavit se dredů. Vozy vpředu zastavily a zastavil i Cove. Když viděl, že muži vystupují, vyndal z ruksaku fotoaparát a začal fotit. Po chvíli přístroj odložil, našel brýle pro noční vidění a nastavil je na správnou vzdálenost. Pozorně si prohlížel jednoho muže po druhém a sám pro sebe si přikyvoval.

Nadechl se, zhluboka vydechl, a zatímco skupina mizela v budově, v duchu si přehrával svůj dosavadní život. Na vysoké byl Cove vyšší a rychlejší verzí Waltera Paytona. Jako u hvězdy z Oklahomy se u něho střídali zástupci všech profesionálních fotbalových týmů a snažili se ho oslnit nabídkami. Až do dne, kdy si při nepodařeném zápase potrhal vazy v obou kolenou. Z hráče takřka nadpřirozených schopností se najednou stal normální muž, který trenéry NFL nijak nezajímal. Potenciální miliony dolarů se okamžitě vypařily a jediný život, který znal, zmizel s nimi. Několik let se jen poflakoval, hledal výmluvy a soucit, až najednou neměl kam klesnout. A pak ji našel. Jeho manželka se podobala nadpřirozenému zjevení a byl si jistý, že ho zachránila před sebelítostí a smutným koncem. S její pomocí se vzpamatoval a splnil si svůj tajný sen, stát se agentem FBI.

U FBI vykonával různé úkoly. Tehdy ještě byly možnosti černochů v této instituci výrazně omezené. Cove zjistil, že je tlačen do utajené práce v oblasti drog, protože mu jeho nadřízení jen tak mimochodem vysvětlili, že většina „těch parchantů“ má stejnou barvu kůže jako on. Víš, jak to mezi nimi chodí, umíš s nimi mluvit, říkali. A vlastně neměl, jak by jim jejich tvrzení vyvrátil. Práce byla dostatečně nebezpečná, aby ho nikdy nezačala nudit. A Randall Cove se nudil skutečně nerad. Dlouhou dobu dostával každý měsíc za mříže více lumpů než ostatní za celou kariéru, přičemž většinou šlo o velké ryby, ty, kteří vydělávali velké peníze a akce plánovali, ne o nějaké pouliční dealery závislé natolik, že jim do hrobu chybělo jen málo.

S manželkou měli dvě krásné děti a vážně přemýšlel o tom, že svou kariéru ukončí, když se svět zhroutil a najednou neměl ani manželku, ani děti.

Trhl sebou, když muži vyšli ven, nasedli do aut a odjeli. Znovu je sledoval. Cove ztratil ještě něco, co se nikdy nevrátí. Kvůli jeho chybě, protože se nechal napálit jako poslední zelenáč, zemřelo šest mužů. Zraňovalo to jeho hrdost a rozčilovalo ho to. Navíc Covea velmi zajímal sedmý člen zlikvidovaného týmu. Ten muž přežil, ačkoli by správně měl být mrtvý, a nikdo netušil, jak se mu to podařilo. Cove se mu chtěl podívat z očí do očí a zeptat se ho, jak to, že ještě dýchá. Neměl složku Weba Londona a nevypadalo to, že by se k ní v nejbližší době dostal. Ano, Cove byl agent FBI, jenže si všichni kolem mysleli, že zradil. Agenti v utajení přece neustále žijí na hraně, nebo ne? Všichni musí být tak trochu šílení, ne? Dlouhé roky dělal práci, za kterou se nedočkal žádného vděku, jenže mu to nevadilo, protože ji dělal kvůli sobě, ne kvůli ostatním.

Auta odbočila na dlouhou příjezdovou cestu. Cove zastavil, pořídil ještě několik fotografií a otočil se do protisměru. Pro dnešek skončil. Zamířil zpátky na jediné místo, kde se teď mohl cítit v bezpečí. Domov to však nebyl. Když projel zatáčkou a přidal, objevil se za ním zničehonic pár reflektorů. Na takovéto silnici to nevěstilo nic dobrého. Cove nikdy nevyhledával pozornost ostatních. Odbočil, vůz za ním odbočil také. Dobrá, začínalo to být vážné. Cove přidal, stejně tak vůz za ním. Cove sáhl pod sedadlo, vyndal pistoli a ověřil si, že není zajištěná.

Podíval se do zpětného zrcátka a pokusil se zjistit, s kolika lidmi má co do činění. Jenže na to byla velká tma a nikde kolem žádné pouliční lampy. První kulka prostřelila pravou zadní pneumatiku, druhá se zaryla do levé zadní. Zatímco se pokoušel získat kontrolu nad řízením, z vedlejší silnice vyjel náklaďák a vrazil mu do boku. Kdyby měl Cove vytažené okénko, nejspíš by ho hlavou prorazil. Náklaďák měl vpředu namontovaný sněžný pluh, přestože nebyla zima. Mohutný vůz přidal a Coveovo auto tlačil před sebou. Cove cítil, jak se jeho vůz začíná převracet, to však již náklaďák přetlačil sedan přes zábradlí, jehož účelem bylo bránit autům zřítit se ze svahu, jemuž se silnice obloukem vyhýbala. Bok auta narazil do prachu, pak se celý vůz otočil, dveře se otevřely a sedan válel sudy ze srázu, dokud posledním skokem nedopadl na kamenité dno strže a nezačal hořet.

Vůz, který Covea sledoval, zastavil a vystoupil z něj jediný muž. Doběhl k pokroucenému zábradlí a podíval se dolů. Uviděl oheň, stal se svědkem exploze, když se vzňaly benzinové výpary, a vrátil se ke svému vozu. Pak on i řidič náklaďáku z místa rychle odjeli.

Jakmile byli pryč, Randall Cove opatrně vstal z místa, kam dopadl, když se po prvním kotoulu odtrhly dveře u řidiče. Přišel o pistoli a připadalo mu, že má zlomených několik žeber, byl však naživu. Podíval se dolů na vrak svého auta a nahoru, kde ujížděli muži, kteří se ho právě pokusili zabít. Chvíli stál na roztřesených nohách a nakonec začal pomalu stoupat do srázu.

***

Web si držel zraněnou ruku, ačkoli mu připadalo, že se mu bolestí rozskočí hlava. Cítil se, jako by právě vypil tři velké panáky tequily a chystal se je vyzvracet. Nemocniční pokoj byl prázdný. Přede dveřmi stál ozbrojený strážný, který měl na starosti, aby se Webovi nic nestalo. Tedy nic dalšího.

Ležel tu už celý den a noc a přemýšlel o tom, co se odehrálo, ale k odpovědím měl stejně daleko, jako když ho přivezli. Již za ním zašel jeho velitel, několik členů týmu H a odstřelovačů z týmů W a X. Moc toho nenamluvili, všichni byli zasaženi vlastní bolestí a ještě plně nevěřili, že se něco takového mohlo stát někomu z jejich středu. V jejich očích si Web navíc všiml stopy podezření, protože nikdo nechápal, co se tam stalo s ním.

„Promiň, Debbie,“ oslovil Web představu vdovy po Teddym Rinerovi. Totéž řekl Cynde Plummerové, Calově manželce a rovněž čerstvé vdově. Pokračoval se seznamem. Celkem šest žen, všechny je znal. Jejich manželé byli jeho partneři, jeho přátelé. Prožíval stejný žal jako kterákoli z nich.

Pustil zraněnou ruku a dotkl se jí kovového rámu postele. Takové ubohé zranění. Přímo ho nezasáhla jediná kulka. „Ani jednu ránu jsem nedostal přímo,“ promluvil ke stěně. „Ani jedinou! Uvědomuješ si, jak je to neuvěřitelné?“ oslovil stojan na infuzi. Pak opět zmlkl.

„Dostaneme je, Webe.“

Hlas Weba zaskočil, protože neslyšel, že by někdo do pokoje vešel. Jenže k hlasu samozřejmě patřilo i tělo. Web se nadzvedl na lůžku a uviděl obrysy mužské postavy. Percy Bates se posadil na židli vedle postele. Chvíli studoval vzor linolea na podlaze, jako by šlo o mapu, která ho zavede na místa, kde se skrývají odpovědi na všechny otázky.

Říkalo se, že se Percy Bates za pětadvacet let vůbec nezměnil. Nepřibral ani kilo ke své metr pětasedmdesát vysoké postavě. Vlasy měl stále uhlově černé bez jediné šediny a učesané je nosil stejně, jako když poprvé vkráčel z akademie do kanceláře FBI. Jako by se na něm nepodepsal čas, což bylo zajímavé, protože většina ostatních, kteří vykonávali podobnou práci, stárla dvakrát rychleji. V FBI se stal svým způsobem legendou. Nejprve úspěšně bojoval s drogovými kartely na mexických hranicích, poté ho převeleli do kanceláře v Los Angeles na Západním pobřeží. Rychle postupoval v kariéře a v současnosti patřil k nejvýše postaveným lidem v úřadovně FBI ve Washingtonu. Měl zkušenosti ze všech důležitých divizí FBI a věděl, jak skládat dohromady jednotlivé dílky.

Bates, který se nechával oslovovat Perce, jen málokdy zvyšoval hlas. Přesto dokázal podřízeného zničit jediným pohledem, jímž mu dal jasně najevo, že si nezaslouží svého půl čtverečního metru na této planetě. Buď byl vaším nejlepším přítelem, nebo nejhorším protivníkem. Možná by tak dopadl každý, kdo by vyrůstal se jménem Percy.

Když ještě sloužil pod jeho přímým velením, býval Web často objektem klasických Batesových tirád. Mnohé byly oprávněné, protože než se z něho stal dobrý agent, dopouštěl se chyb. Bates si však také uměl dobře krýt záda, a když se události nevyvíjely v jeho prospěch, hledával obětní beránky. Web proto nic z toho, co mu teď říkal, nebral za hotovou věc. A soucitný tón nepovažoval za nabídku smíru. Když však při jedné akci přišel o polovinu obličeje, byl Bates mezi prvními, kdo ho v nemocnici navštívili, a Web na to nikdy nezapomněl. Ne, Percy Bates nebyl jednoduchá osobnost, což se vlastně nedalo říct ani o jednom z nich. Nikdy spolu nechodili popíjet, ale to podle Weba nebylo nutné, aby si jeden druhého vážili.

„Vím, žes už podal předběžné hlášení,“ promluvil Bates, „ale jak to jen půjde, budeme potřebovat podrobnosti. Nemusíš spěchat, nejdřív naber síly.“

Vzkaz byl jasný. Co se stalo, se dotklo jich všech. Bates se nebude vztekat. Alespoň ne teď.

„Jsou to spíš odřeniny.“ zamumlal Web.

„Řekli mi, že máš prostřelenou ruku. Odřeniny a rány po celém těle. Doktorům připadalo, že tě někdo zmlátil baseballovou pálkou.“

„Kdepak,“ odpověděl Web a cítil, jak ho i toto jediné slovo vyčerpalo.

„Potřebuješ si odpočinout. A pak se dostaneme k tvému hlášení.“ Bates vstal. „Kdyby ses na to cítil, a je mi jasné, že to bude těžké, pomohlo by, kdyby ses tam vrátil a přesně nám vysvětlil, co se stalo.“

A jak se mi podařilo přežít? Web přikývl. „Dříve či později budu připravený.“

„Nespěchej,“ zopakoval Bates. „Tentokrát to nebude jednoduché. Ale zvládneme to.“ Poplácal Weba po rameni a zamířil ke dveřím.

Web se pokusil posadit. „Perce?“ V šeru z Batese viděl jen bělma očí. Připomínaly mu hrací kostky s hozenými šestkami.

„Všichni jsou mrtví?“

„Všichni,“ přikývl Bates. „Zůstal jsi jediný, Webe.“

„Dělal jsem, co jsem mohl.“

Dveře se otevřely a zavřely a Web zůstal sám.

***

Na chodbě se Bates zastavil u skupinky mužů oblečených stejně jako on. Nenápadné modré obleky, upnuté košile, kravaty tlumených barev, černé boty s gumovými podrážkami a velké pistole v malých pouzdrech.

„Pokud jde o média, bude to jako zlý sen. Uvědomujete si to?“ zeptal se jeden z nich. „Vlastně už to zlý sen je.“

Bates si do úst vložil plátek žvýkačky. Už popáté se pokoušel přestat kouřit. „Potřeby nějakých pisálků nemám na seznamu priorit,“ prohlásil.

„Musíš je informovat, Perce. Když to neuděláš, začnou si domýšlet a budou psát hlouposti. Už teď se na internetu objevují zprávy, jaké si ani neumíš představit. Prý ten masakr souvisí buď s apokalyptickým návratem Ježíše, nebo jde o spiknutí čínských obchodníků. Kam na ty pitomosti chodí? Lidi ze vztahů s veřejností z toho můžou zešílet.“

„Nemůžu uvěřit, že si někdo troufne tohle udělat právě nám“ozval se další muž, který ve službách vlasti zešedivěl a ztloustl. Bates věděl, že právě tento agent posledních deset let neviděl nic jiného než desku svého pracovního stolu, ale chová se, jako by denně působil v terénu. „Žádní Kolumbijci, Číňani a dokonce ani Rusové by na takovýhle útok na nás neměli odvahu.“

Bates se na něho podíval. „Je to boj. Bojujeme s nimi, vzpomínáš? Celou dobu jim jdeme po krku. Myslíš snad, že nám to nechtějí oplatit?“

„Bože, Perce, zamysli se. Právě nám popravili skoro celý tým. Na našem hřišti,“ vyštěkl starší agent rozhořčeně.

Perce se na něho podíval a viděl slona bez klů, připraveného stáhnout se do ústraní, pojít a stát se potravou pro mrchožrouty. „Nevím otom, že by nám tahle čtvrť D. C. patřila,“ odpověděl. Naposledy spal předevčírem a začínal to cítit. „Vlastně mi spíš přijde, že se hrálo na jejich hřišti a my tam byli za hosty.“

„Víš, jak to myslím. Co mohlo vyvolat takovýhle útok?“

„Sakra, nevím. Možná to bude tím, že se jim pokoušíme odstřihnout drogový penězovod, kterým denně protékají miliony dolarů, a je to začíná štvát, pitomče!“ Pokročil vpřed a zatlačil agenta do kouta, pak si však uvědomil, že je příliš nepodstatný, aby se kvůli němu nechal suspendovat.

„Jak mu je?“ zeptal se další muž. Měl světlé vlasy a nos červený od rýmy.

Bates se opřel o stěnu, chvíli žvýkal a nakonec pokrčil rameny. „Myslím, že mu to zasáhlo spíš mozek než něco jiného. Jenže to se dalo čekat.“

„Prostě dítě štěstěny, co dodat?“ usoudil muž s červeným nosem. „Jiná otázka je, jak vlastně přežil.“

Bates se ve zlomku vteřiny přesunul a postavil se agentovi tváří v tvář. Dnes zjevně neměl náladu na opatrné vyjednávání. „Podle tebe je štěstí dívat se, jak před tvýma očima kulky roztrhají celý zbytek týmu? Tohle se snažíš naznačit, tupče jeden pitomá?“

„Ježíši, Batesi, víš přece, že jsem to tak nemyslel.“ Agent hlasitě kýchl, jako by chtěl Batesovi naznačit, že mu není dobře a není připravený k boji.

Bates od něho poodstoupil. Zjevně jich měl všech plné zuby. „Právě teď nic víc nevím. Ne, beru to zpátky. Vím, že Web sám vyřídil osm kulometných hnízd a ještě přitom zachránil další tým a nějaké děcko z ghetta. Tohle vím.“

„V předběžné zprávě se uvádí, že Web ztuhl.“ To promluvil další muž, který se k nim připojil, ale na první pohled bylo vidět, že má vyšší funkci než oni. Krok za ním se drželi dva agenti s kamennými obličeji. „A popravdě řečeno, Perce, víme jen to, co nám Web řekl,“ pokračoval. Přestože byl zjevně Batesovým nadřízeným, bylo jasně vidět, že by mu Perce nejraději ukousl hlavu, kdyby se toho odvážil.

„London má co vysvětlovat,“ pokračoval muž. „A při vyšetřování budeme dávat pořádný pozor. O hodně víc než včera večer. Včera to byla hanba a už se to víckrát nesmí opakovat. Určitě ne, dokud to tady budu mít na povel.“ Ostře se na Batese podíval a s jedovatou ironií dodal: „Londona ode mě pozdravujte.“ Buck Winters, ředitel washingtonské kanceláře FBI se otočil na podpatku a jeho eskorta robotů ho následovala.

Bates si nenávistně prohlížel Buckova záda. Winters patřil k hlavním aktérům tragédie ve Wacu a podle Batesova názoru k ní svou neschopností významně přispěl. Jenže jak už to ve velkých organizacích chodí, čekalo ho kvůli jeho nemohoucnosti povýšení za povýšením, až dosáhl vrcholu ve washingtonské úřadovně. FBI třeba jen nechtěla přiznat, že udělala chybu, a věřila, že povýšením po fiasku ve Wacu vyšle světu jasný signál, že sama sebe považuje za neomylnou. Kvůli konci Davida Koreshe v Texasu padly mnohé hlavy, ale Buckovi Wintersovi zůstala pevně sedět na ramenou. V očích Percyho Batese představoval Buck Winters vše, co bylo u FBI špatně.

Bates se opřel o stěnu, zkřížil ruce na hrudi a žvýkal tak usilovně, až ho rozbolely dásně. Byl si jistý, že se Buck co nejdřív půjde poradit s ředitelem FBI, vrchním státním návladním a možná i s prezidentem. No, ať si dělají, co chtějí, dokud se budou Batesovi držet z cesty.

Skupinka se po jednom, po dvou rozešla, až zůstal jen Bates a uniformovaný strážný. Bates nakonec odešel také, s rukama v kapsách a pohledem upřeným do prázdna. Cestou vyplivl žvýkačku do odpadkového koše. „Pitomci a mizerové,“ sykl. „Pitomci a mizerové.“

4

Web v modrém nemocničním pyžamu držel tašku se svými věcmi a díval se na prosluněnou oblohu za oknem nemocničního pokoje. Vrstvy obvazů na zraněné ruce ho rozčilovaly, připadal si, jako by měl boxerskou rukavici.

Právě se chystal otevřít dveře a odejít, když se před ním otevřely samy. Alespoň to tak v prvním okamžiku vypadalo, pak se v nich však objevil muž.

„Romano, co tu děláš?“ zeptal se překvapený Web.

Muž nejprve nezareagoval. Byl vysoký skoro metr osmdesát, vážil devadesát kilo, v jeho šlachovitých pažích se skrývala velká síla. Na hlavě měl tmavé vlnité vlasy a na sobě starou koženou bundu, kšiltovku s emblémem Yankees a džíny. K pásku měl připnutý odznak FBI a z pouzdra vyčnívala pažba pistole.

Romano přejel Weba pohledem od hlavy k patě a nakonec zaměřil oči na ovázanou ruku. Ukázal na ni. „To je ono? Tohle má být to tvoje zranění?“

Web se podíval na svou ruku a znovu na Romana. „Byl bys radši, kdybych měl díru v hlavě?“

Paul Romano byl členem útočného týmu H. I mezi jemu rovnými z něho šel strach a všem bylo na první pohled jasné, na čem s ním jsou. Obvykle to nebylo nic příjemného. S Webem si nikdy nebyli blízcí a Web byl přesvědčený, že je to díky tomu, že Weba postřelili víckrát a Romano těžce nesl, že jeho kolegu považují za většího hrdinu.

„Zeptám se tě jen jednou, Webe, a chci, abys mi řekl pravdu. Jestli mě začneš oblbovat, osobně tě zmlátím.“

Web si Romana prohlédl a popošel k němu blíž, aby vynikla jeho výšková převaha. Věděl, že i to Romana dráždí. „Hele, Paulie, přinesl jsi mi nějaké bonbony a kytku?“

„Chci to vědět na rovinu, Webe.“ Odmlčel se. „Podělal ses?“

„Jasně, Paulie, a ty kulomety se odstřelily samy.“

„Vím o tom. Myslím předtím. Když to rozprášilo tým C, nebyl jsi s ostatními. Proč?“

Web cítil, jak mu brunátní obličej, a byl na sebe kvůli tomu naštvaný. Romano ho obvykle nedokázal rozčílit, ale musel si přiznat, že tentokrát neví, jak odpovědět.

„Něco se stalo, Paulie. Něco v mé hlavě. Nevím přesně co, ale s tou pastí to nesouviselo, jestli tě náhodou taková pitomost napadla.“

Romano zavrtěl hlavou. „Nemyslel jsem, že se z tebe stal zrádce, Webe, jen že sis nadělal do kalhot.“

„Jestli je to všechno, cos mi přišel říct, tak můžeš klidně zase jít.“

Romano si ho znovu prohlížel od hlavy k patě a pod jeho pohledem si Web připadal čím dál méně jako chlap. Nakonec se Romano beze slova otočil a odešel. Web by býval před mlčením dal přednost, kdyby ho zahrnul nadávkami.

Počkal několik minut a otevřel dveře.

„Co to děláte?“ vyjekl překvapený strážný.

„Propustili mě. Vám to neřekli?“

„Nikdo o ničem takovém nemluvil.“

Web zvedl zafačovanou ruku. „Vláda nebude platit další noc kvůli škrábnutí na ruce. A já to pak taky hradit nehodlám.“ Strážného sice neznal, ale připadal mu jako typ otevřený podobným myšlenkám. Nečekal na odpověď a šel dál. Věděl, že strážný nemá oprávnění ho zastavit. Mohl jen oznámit situaci svým nadřízeným, což právě zajisté činil.

Protáhl se zadním vchodem, našel telefon a zavolal kamarádovi. Za půl hodiny již seděl ve svém třicet let starém dvojbungalovu na klidném předměstí Woodbridge ve Virginii. Převlékl se do džínsů, pantofli a modré mikiny, z ruky si sundal obvaz a nahradil ho jedinou náplastí. Nechtěl po nikom, aby ho litoval, určitě ne, když šest jeho nejbližších přátel leželo v márnici.

Zkontroloval záznamník. Žádná důležitá zpráva na něm nebyla, ale věděl, že to se brzy změní. Odemkl sejf, vyndal svou náhradní devítku a zasunul ji do pouzdra na pásku kalhot. Přestože z technického hlediska nikoho nezastřelil, záležitostí se teď zabývala komise pro použití střelných zbraní a bylo jasné, že střílel ze všech zbraní, které u sebe měl. Zabavili mu je, což mu připadalo, jako by mu sebrali ruce. Poté mu přečetli jeho práva a podal předběžné hlášení. Vše probíhalo standardním způsobem podle příruček, přesto si připadal jako zločinec. Každopádně se rozhodl nechodit neozbrojený. Stihomam měl v povaze a zmasakrování jeho týmu ho jen posílilo, takže byl ochotný považovat za hrozbu třeba i děti nebo králíky.

Došel do garáže, nastartoval svůj antracitově černý Ford Mustang Mach 1 z roku 1978 a vyrazil pryč.

Web vlastnil dvě auta. Forda a starou dodávku, ve které jezdili s týmem C na spoustu fotbalových zápasů Redskins, na pláže ve Virginii a v Marylandu, na pivní výlety a další pánské veselice po celém východním pobřeží. Každý člen týmu měl v dodávce své sedadlo podle důležitosti a schopností, přesně tak, jak to chodilo v práci. V té ohromné obludě si užili spoustu zábavy. Web přemýšlel, kolik by za ni teď mohl dostat, protože si nedokázal představit, že by do ní ještě někdy nasedl.

Najel na mezistátní silnici 95, mířil na sever a proplétal se překážkovou dráhou křížení u Springfieldu, které musel navrhovat někdo těžce závislý na kokainu. Křížení teď procházelo rekonstrukcí a přestavbou naplánovanou na nejméně deset let a řidiči, kteří tudy byli nuceni denně projíždět, se mohli buď smát, nebo plakat nad tím, jak jim v neustálých zácpách popojíždějících stěží po metrech utíkají roky života. Přejel po mostě na 14. ulici, dostal se přes severozápadní cíp města, kde byly soustředěné všechny památníky a dolary turistů, a rychle pokračoval do méně vzhledných čtvrtí.

Web pracoval jako zvláštní agent FBI, ale sám sebe tak nevnímal. Především a v první řadě patřil k Jednotce osvobozování rukojmích (JOR), elitním krizovým oddílům FBI. Nechodil v obleku. Netrávil příliš času s agenty mimo JOR. Nepřijížděl na místo činu poté, co přestaly vzduchem létat kulky. Obvykle tam totiž byl již od začátku, utíkal, útočil, střílel, zraňoval a příležitostně i zabíjel. Proces výběru do JOR byl tak náročný, že v nich působilo jen padesát agentů. Průměrně vydrželi pět let. Web již průměr překonal a právě u JOR sloužil osmým rokem. Zdálo se, že poslední dobou jsou oddíly JOR povolávány stále častěji na žhavá místa po celém světě, přičemž platilo, že se nikdo z jejich členů nemá pohybovat dál než čtyři hodiny jízdy od letecké základny Andrews. Teď se ovšem před ním stáhla opona. Neměl svůj tým.

Nikdy ho nenapadlo, že by mohl nějakou akci přežít jako jediný. Prostě to neměl v povaze. Všichni o tom žertovali, dokonce uzavírali morbidní sázky na to, kdo zemře jedné bezměsíčné noci. Web býval většinou na vrcholku seznamu, protože to vypadalo, že se vždy objeví na linii palby jako první. Teď ho však mučilo, že neví, co se postavilomezi něj a sedmou rakev. A snad jediný pocit horší než vina byla hanba.

Zastavil u chodníku a vystoupil před zátarasem. Mužům, kteří tu hlídali a které do jednoho zaskočilo, že se tu objevil, ukázal průkaz. Proklouzl do uličky dřív, než se na něho stačila vrhnout armáda reportérů. Vysílali odsud přímé vstupy již těsně po masakru a měli tu zaparkované dodávky se stožáry plnými antén. Web se díval na zprávy v nemocnici. Neustále dokola v nich opakovali totéž, používali stejné grafy a obrázky a s vážným výrazem říkali něco jako: „Prozatím víc nevíme, ale zůstaňte u obrazovek, určitě brzy zjistím další podrobnosti, i kdybych si je měla vymyslet. Z místa činu, Sue.“ Web proběhl uličkou.

Bouřka z předešlé noci již postoupila nad Atlantik a za ní nad město pronikl nezvykle chladný vzduch. Washington D. C. byl postavený v bažinách a dokázal se s horkem a vlhkostí vypořádat lépe než s chladem a sněhem. Když napadl sníh, jediné prohrnuté ulice se objevovaly jen ve snech jeho obyvatel.

Uprostřed uličky narazil na Batese.

„Co tu sakra děláš?“ divil se Bates.

„Říkal jsi, že chceš znát můj názor, tak jsem tady.“ Bates se podíval na Webovu ruku. „Dáme se do toho, Perce. Záleží na každé minutě.“

Postupoval ve šlépějích týmu od místa, kde vystoupili z dodávky. S každým krokem, kterým se dostával blíž k místu masakru, cítil, jak v něm narůstá hněv a obavy. Těla byla pryč, krev ne. Ani liják ji nedokázal všechnu spláchnout. Web v duchu procházel každý pohyb, který udělal, a vše, co cítil.

Zničená kulometná hnízda rozebral a zkoumal tým lidí, kteří dokázali svou vytrvalostí usvědčit pachatele podle mikroskopických stop. Jiní procházeli dvůr, klekali si, shýbali se, sbírali drobné předměty a hledali odpovědi tam, kde na první pohled žádné nebyly. Web je nedůvěřivě pozoroval. Bylo krajně nepravděpodobné, že by na kulometech zůstaly čisté linie rýh a prohlubní, čekající na techniky snímající otisky prstů. Ať komplikovanou past nastražil kdokoli, určitě nebyl tak naivní. Opatrně našlapoval mezi krvavými skvrnami, jako by chodil po hřbitově.

„Okna byla začerněná, takže kulomety nebyly vidět, dokud nezačaly střílet. Žádné odrazy světla od hlavní, nic,“ vysvětloval Bates.

„Fakt mě těší, že nás dostali profíci,“ odsekl Web s neskrývanou hořkostí v hlase.

„Udělal jsi s nimi krátký proces,“ ukázal Bates na zničené kulomety.

„S SR-75 to jde samo.“

„Jsou to miniaturní zbraně, armádní konstrukce. Šestihlavňové Gatlingy usazené na trojnožkách ukotvených k podlaze, takže se palebný náměr neměnil. Byly opatřené podavači a pásy se čtyřmi tisíci náboji na každý. Rychlost palby byla nastavená na čtyři sta za minutu, ačkoli by ty zbraně dokázaly i osm tisíc.“

„Čtyři stovky stačily. Navíc jich bylo osm, což znamená, že na tebe každou minutu letí tři tisíce dvě stě střel. Vím, jaké to je, protože kromě té jedné střepiny mě minuly o pár centimetrů.“

„S touhle rychlostí palby by vydržely střílet hodně dlouho.“

„Taky střílely.“

„Pohon měly elektrický a protipancéřovou munici.“

Web jen kroutil hlavou. „Zjistili jste, co je spustilo?“

Bates ho dovedl k cihlové zdi na nejvzdálenější straně od uličky, kterou Web přišel. Patřila k budově přiléhající v pravém úhlu k cílovému opuštěnému činžáku a místu, odkud vyšla polovina střel, které kromě Weba zlikvidovaly celý tým C. Co nebylo v noci vidět vůbec, bylo za denního světla jen velmi málo patrné.

Web přiklekl a prohlížel si věc, ve které poznal laserové zařízení.

V cihle byl vyvrtaný malý otvor a v něm uložený laserový zářič a baterie. Otvor byl hluboký, takže v něm laserový zářič celý zmizel a stal se takřka neviditelným. Odstřelovači si ho ze svých stanovišť nemohli všimnout, ani kdyby po něčem podobném pátrali, a pokud Web věděl, na nic podobného neupozornil ani průzkum. Laserový paprsek probíhal ve výšce kolen a neviditelný proud světla bezpochyby směřoval přes celý dvůr.

„Paprsek se přeruší a spustí se střelba. Ta pak pokračuje s několikavteřinovými pauzami na konci každého cyklu, dokud nedojde munice.“ Užasle se rozhlédl kolem. „Co kdyby sem vběhl pes, kočka nebo někdo přišel těsně před námi?“

Z Batesova výrazu bylo patrné, že tuto možnost již také zvážil. „Řekl bych, že lidi kolem dostali nenápadné varování, ať se drží zpátky. Se zvířaty by to tak jednoduché nebylo. Takže myslím, že laser někdo aktivoval dálkově.“

Web vstal. „To znamená, že čekali, až budeme co nejblíž, a teprve pak laser aktivovali. V tom případě musel být člověk, který ho ovládal, někde nedaleko.“

„Jo, slyšel vás přicházet nebo dostal od někoho hlášku. Možná počkal, až zahnete za roh, spustil to a utekl.“

„Na tom dvoře jsme neviděli živou duši a moje termovize nikde nezaznamenala teplotu sedmatřicet stupňů.“

„Mohli být v budově… Sakra, v každým z těch baráků. Namířili ovladač z jednoho z oken, stiskli tlačítko a zmizeli.“

„Odstřelovači a tým H si ničeho nevšimli?“

Bates zavrtěl hlavou. „Tým H tvrdí, že neviděli nic, dokud jim ten kluk od tebe nepřinesl vzkaz.“

Při zmínce o týmu H si Web vzpomněl na Paula Romana a ještě víc se zachmuřil. Romano teď pravděpodobně chodil po Quantiku a všem vykládal, že se z Weba stal zbabělec, nechal svůj tým zemřít a svádí to na duševní poruchu.“A týmy W a X? Museli něco vidět,“ naléhal ohledně odstřelovačů na střechách.

„Něco zahlédli, ale ještě o tom nejsem ochotný mluvit.“

Instinkt Webovi napověděl, aby to nechal být. Co mohli odstřelovači říct? Že viděli, jak ztuhl, nechal tým vyrazit a nakonec sebou praštil na zem, zatímco palba masakrovala jeho přátele? „Co DEA? Drželi se u týmu H a další lidi měli v záloze.“

Bates s Webem se na sebe podívali a Bates zavrtěl hlavou.

FBI a DEA spolu nevycházely nejlépe. Webovi DEA připadala jako mladší bráška okopávající kotníky staršímu sourozenci tak dlouho, dokud za to nedostane výprask, načež ten malý hajzlík okamžitě vyrazí žalovat.

„No, nejspíš se s tím budeme muset spokojit, dokud se neobjeví něco nového,“ pokrčil Web rameny.

„Nejspíš. Měl někdo z vás na očích přístroj pro noční vidění?“

Web okamžitě pochopil, kam otázka míří. Brýle na noční vidění by laser odhalily a ukázaly ho jako dlouhý, nezaměnitelný pramen světla.

„Ne. Když začala střelba, nasadil jsem si termovizi, ale útočné týmy s nočním viděním nepracují. Zdůrazňují sebemenší zdroje světla, a když je pak musíš strhnout, jsi chvíli jako slepý. A odstřelovači by je při útoku nejspíš také nepoužili, protože zkreslují vzdálenost.“

Bates kývl směrem k opuštěné budově, ve které se ukrývaly kulomety. „Technici prohlédli ty zbraně. Všechny byly propojené s ovládacím zařízením. Říkají, že byly nastavené na několikavteřinové zpoždění mezi momentem, kdy tým C přerušil laser, a začátkem palby, aby bylo jisté, že celý tým vejde do zóny smrti. Dvůr a palebné linie byly dostatečně dlouhé, aby to umožnily.“

Webovi se najednou zamotala hlava a opřel se rukama o zeď. Připadalo mu, že se mu vrací paralýza, která ho ochromila při zahájení útoku.

„Měl by sis ještě odpočinout,“ upozornil ho Bates, vzal ho za paži a podepřel ho.

„Už jsem se hůř pořezal o papír v kanceláři.“

„Nemluvím o tvé ruce.“

„Hlavu mám taky v pořádku, díky za zájem,“ vyštěkl Web, ale hned se uvolnil. „Teď potřebuju něco dělat, ne přemýšlet.“

Dalších půl hodiny Web označoval jednotlivá místa, popisoval všechny osoby, na které tehdy v noci narazili, a vše ostatní, na co si vzpomínal od chvíle, kdy tým C vyrazil do akce, až do okamžiku, kdy byla na dvoře vystřelena poslední kulka.

„Myslíš, že někdo z nich mohl pracovat pro lidi, po kterých jsme šli?“ zeptal se Bates a měl na mysli skupinku, kterou Web s týmem C minul v uličce.

„Tady je možné všechno,“ usoudil Web. „Zjevně došlo k úniku informací. A mohl ho mít na svědomí kdokoli.“

„Existuje spousta možností,“ souhlasil Bates, „Pojďme si některé probrat.“

Web pokrčil rameny. „Nebyla to operace na tři osmičky.“ Hovořil otřech osmičkách, které se objevovaly na pagerech a znamenaly, že všichni členové týmů JOR mají všeho nechat a co nejrychleji se hlásit v Quantiku. „Minulá noc byla určená jako čas operace předem, takže jsme všichni měli čas vyzvednout si vybavení, připravit se a nastoupit do dodávek. Předběžnou poradu jsme měli v Buzzard Pointu, a pak jsme odjeli na shromaždiště. Pro případ, že bychom potřebovali nějaká další povolení, jsme měli k dispozici státního návladního. Odstřelovači již byli na místech. Vyrazili předem a vydávali se za pracovníky údržby opravující ventilaci na střechách podél trasy útoku. Také jsme jako obvykle informovali místní policii. Když jsme vyrazili ze shromaždiště, požádal Teddy Riner o předání pravomoci a také ji dostal, protože jsme se pohybovali v nepřátelském území. Chtěli jsme mít možnost začít okamžitě střílet, kdyby to bylo zapotřebí. Věděli jsme, že zaútočit zepředu a vystavit se palbě z domu je riskantní, ale také jsme předpokládali, že nás nebudou čekat. Navíc kvůli tomu, jak je dům situovaný, jsme ani neměli moc na výběr. Dostali jsme zelenou k přesunu na pozice a TOC začalo odpočítávat. Počítali jsme s jedním externím místem vstupu. Podle plánu jsme se uvnitř měli okamžitě rozdělit a udeřit ze dvou stran, zatímco tým H a DEA je napadnou zezadu, budou mít jeden tým v záloze a odstřelovače pro krycí palbu. Tvrdě a rychle, jako vždycky.“

Oba muži seděli na popelnicích. Bates zahodil balíček žvýkaček do jedné z nich, vyndal načatou krabičku cigaret a nabídl Webovi, který odmítl.

„Místní policie cíl operace znala, že?“ ověřoval si Bates.

Web přikývl. „Přibližné místo. Takže se mohli držet v pozadí, zajišťovat oblast, dívat se po společnících cíle a tak podobně.“

„Kolik času podle tebe místní měli na nastražení pasti?“

„Hodinu.“

„Sakra, nikdo by to nedokázal připravit za hodinu.“

„Kdo se na téhle akci podílel jako utajený agent?“

„Rozumí se samo sebou, že si to jméno vezmeš s sebou do hrobu,“ upozornil ho důrazně Bates. „Jmenuje se Randall Cove. Skutečný veterán. Pracuje na cíli zevnitř, a když říkám zevnitř, tak to znamená, že se dostal pořádně hluboko. Afroameričan, stavěný jako náklaďák a dokáže se vyrovnat těm nejlepším z nich. Už jich dostal tisíce.“

„A co říká on?“

„Neptal jsem se ho.“

„Proč ne?“

„Protože ho nemůžu najít.“ Bates se odmlčel a po chvíli dodal: „Víš jistě, že Cove mohl vědět, kdy k útoku dojde?“

Weba otázka překvapila. „To bys snad měl vědět líp než já. Já ti můžu říct jen tolik, že nás nikdo neinformoval, že by se měl v okolí vyskytovat nějaký agent nebo práskač. Kdyby ano, určitě by nám to před operací řekli. Věděli bychom, kdo tam bude i jak vypadá, dali bychom mu pouta a vyvedli ho spolu s ostatními, takže by skutečný cíl nic nezjistil a nezlikvidoval ho.“

„Kolik jste toho o cíli věděli?“

„Finanční operace související s drogami, skladiště peněz. Dobře zabezpečené. Chtěli jejich účetní jako potenciální svědky, takže jsme s nimi měli zacházet jako s rukojmími. Rychle je zneškodnit a dostat pryč, než někomu dojde, co děláme, a zlikviduje je, aby nemohli mluvit. Plán útoku jsme měli schválený a rozkazy zpracované písemně. Dostali jsme plány budovy a v Quantiku jsme měli postavenou její kopii. Cvičili jsme, dokud jsme tam neměli v malíku každý centimetr. Dostali jsme pravidla, nic nezvyklého, oblékli se a nasedli do dodávek. To je všechno.“

„Děláte si vlastní průzkum, odstřelovači s dalekohledy.“ Bates hovořil o odstřelovačích, kteří před akcí sledují místo zásahu. „Zjistili něco?“

„Nic neobvyklého, protože jinak by nám to řekli na taktické poradě. Kromě toho problému s možnými svědky jsem to považoval jen za obyčejnou likvidaci drogového doupěte. Jenže na tomhle jsme si vylámali zuby.“

„Kdyby to bylo obyčejné drogové doupě, nepotřebovali by na to vás, Webe. Washingtonská úřadovna by povolala tým SWAT.“

„No, říkali nám, že okolí je složité, a měli pravdu. Taky jsme věděli, že cíle budou dost nepříjemné, takže jsme si s sebou vzali munici, kterou by lidi od SWAT nikdy nepoužili. A nezapomínej na ty potenciální svědky. Jen ti stačili, aby se z toho vyloupla práce pro nás. Jenže nikdo nečekal osm na dálku ovládaných kulometů.“

„Je jasné, že to byla pitomost. Sežrali jsme jim to i s navijákem. Kromě těch kulometů byla budova prázdná. Od začátku jasná past. Zádní účetní, žádné záznamy, jednoduše nic.“

Web přejel dlaní po rýhách od kulek ve zdi. Mnohé byly tak hluboké, že viděl až na betonovou výztuhu. Určitě protipancéřová munice. Dobrý na tom byl snad jen fakt, že lidé z jeho týmu zemřeli okamžitě.

„Odstřelovači museli něco vidět.“ Doufal, že si všimli toho, co ho přimělo ztuhnout.

„Ještě s nimi budu mluvit.“ Víc toho Bates k tomuto tématu říct nemohl a Web se opět rozhodl na něho netlačit.

„Kde je ten kluk?“ zarazil se a snažil se vzpomenout. „Kevin.“

I Bates okamžik váhal. „Zmizel.“

Web se nastražil. „Jak? Vždyť je to dítě?“

„Neříkám, že se ztratil bez cizí pomoci.“

„Víme, co je zač?“

„Kevin Westbrook. Deset let. Má tu někde rodinu, ale většina jich je v lochu. Taky má staršího bráchu. Ten si nechává říkat Velký F. Vede pouliční gang. Chlap jak hora a chytrý je jako doktor z Harvardu. Dělá do amfetaminů, jamajské marihuany a dalších fajnových věcí, jenže se nám ho nikdy nepodařilo usvědčit. Tahle oblast je něco jako jeho hřiště.“

Web si protáhl prsty zraněné ruky. Náplast už k ničemu nebyla a připadal si provinile, když na zranění jen pomyslel. „To je dost velká shoda náhod, když bráška chlápka, který to tady má pod palcem, posedává v uličce, kterou jsme přišli.“ Už když se o chlapci zmínil, cítil Web, jak se v něm cosi mění, jako by mu z těla vyklouzla duše a mířila pryč. Začínal si dělat starosti, jestli by snad místo k lékaři neměl zajít k vymítači.

„No, bydlí kousek odtud, a co jsme zjistili, tak jejich byt za moc nestojí. Nesjpíš se snaží vypadnout, jak to jen jde.“

„Ten jeho starší brácha taky zmizel?“ zeptal se Web, když se mu vrátila rovnováha.

„Nemá vlastně žádnou trvalou adresu. Když podnikáš v tomhle obchodě, musíš být neustále v pohybu. Nemáme žádné důkazy, které by ho spojovaly třeba jen s nějakým přestupkem, ale hledáme ho ze všech sil.“ Podíval se na Weba. „Víš jistě, že ti nic není?“

Web otázku odbyl mávnutím ruky. „Jak přesně se vám ten kluk ztratil?“

„Ještě to není úplně jasné. Víc se dozvíme, až pročešeme okolí. Někdo musel vidět, jak se sem ty kulomety dostaly a jak je připravovali. I tady to muselo být dost neobvyklé.“

„Vážně myslíš, že se tu s tebou někdo bude bavit?“

„Musíme to zkusit, Webe. Stačí nám jediný pár očí.“

Oba na chvíli zmlkli. Bates nakonec zvedl hlavu a tvářil se nejistě.

„Webe, co se doopravdy stalo?“

„Jen to řekni na rovinu. Jak to, že nás nezařvalo všech sedm?“

„Přesně na to se ptám.“

Web se podíval přes dvůr na místo, kde padl na asfalt. „Z uličky jsem vyšel pozdě. Jako bych se nemohl pohnout. Napadlo mě, že mě postihla mrtvice. Pak jsem šel k zemi těsně předtím, než začala střelba. Nevím proč.“ Najednou měl v hlavě prázdno, ale vzápětí se mu myšlenky vrátily, jako by se díval na televizi a někde nedaleko udeřil blesk. „Byla to jen vteřina, Perce. Déle to netrvalo. Nejhorší načasování v dějinách.“ Podíval se na Batese, aby zaznamenal jeho reakci. Přivřené oči jeho nadřízeného mu řekly vše, co potřeboval vědět.

„Sakra, neber si to tak. Taky tomu nevěřím,“ prohlásil Web. Bates dál mlčel a Web se rozhodl přejít k druhé záležitosti, kvůli které sem přijel. „Kde je vlajka?“ zeptal se. Bates se zatvářil překvapeně. „Vlajka JOR. Musím ji vrátit do Quantika.“

Na každou misi JOR dostal nejvýše postavený člen oddílu vlajku JOR, kterou nesl spolu se svou výstrojí. Po splnění úkoluji vrátil veliteli JOR rovněž nejvýše postavený člen týmu. Teď to zůstalo na Webovi.

„Pojď se mnou,“ vyzval ho Bates.

U chodníku parkovala dodávka FBI. Bates otevřel jedny z jejích zadních dveří, sáhl dovnitř a vyndal po vojensku složenou vlajku. Podal ji Webovi.

Web ji držel v obou rukách, chvíli se na ni díval a v hlavě se mu znovu přehrával celý masakr.

„Je v ní pár děr,“ všiml si Bates.

„To v nás všech,“ přitakal Web.

5

Na druhý den Web zamířil do sídla JOR v Quantiku. Projel po Cestě mariňáků a kolem Akademie FBI podobné vysokoškolskému kampusu, kde se vychovával dorost FBI i DEA. Web v Akademii strávil třináct velmi intenzivních a náročných týdnů, během nichž se učil, jak se stát agentem FBI. Na oplátku dostával žold v řádu drobných, bydlel na ubytovně se společnou koupelnou a ještě si musel přinést vlastní ručník. Přesto se Webovi pobyt v Akademii líbil. Toužil totiž stát se nejlepším z nejlepších, protože cítil, že právě kvůli tomu se narodil.

Z Akademie vyšel jako čerstvý agent FBI pod přísahou s revolverem Smith & Wesson ráže .357, k jehož natažení byla potřebná síla devíti liber. Touto zbraní si jen tak někdo omylem nohu neprostřelil. Nováčci v současnosti fasovali poloautomaty Glock .40 se zásobníky na čtrnáct nábojů a o hodně lehčí spouští, Web však nadále v dobrém vzpomínal na revolver s třípalcovou mohutnou hlavní. Atraktivnější ještě nemusí znamenat lepší. Dalších šest let se učil vše, co musí umět agent FBI v terénu. Prokousával se pověstnými hromadami papírů, prošetřoval staré stopy, zpovídal informátory, reagoval na oznámené zločiny, proseděl dlouhé dny u odposlechů, trávil noci na sledovačkách, zpracovával případy a zatýkal lidi, kteří si to skutečně zasloužili. Dostal se do bodu, kdy dokázal vypracovat plán postupu za pět minut, během nichž řídil vůz FBI rychlostí sto osmdesát kilometrů za hodinu po dálnici pouze koleny a prsty nabíjel zásobníky pistole. Naučil se vyslýchat podezřelé, zjišťovat základní fakta a posléze jim klást nepříjemné otázky, jejichž účelem bylo vyvést je z míry, aby se později dalo zjistit, kdy lhali. Také se naučil, jak sám svědčit, aniž by ho zesměšnili advokáti, jejichž jediným cílem nebylo dobrat se pravdy, ale naopak ji pohřbít.

Jeho nadřízení, včetně Percyho Batese, poté, co Weba po několika letech na Středozápadu převeleli do washingtonské úřadovny, do jeho osobní složky zakládali pochvalu za pochvalou. Dělala na ně dojem jeho odhodlanost, fyzické a duševní dovednosti a schopnost reálně uvažovat. Občas porušil pravidla, jenže to dělali všichni skutečně dobří agenti, protože pravidla FBI byla v některých ohledech skutečně hloupá. I o tom ho poučil Percy Bates.

Zaparkoval, vystoupil z auta a vešel do budovy JOR, kterou by za krásnou mohl označit snad jen úplný slepec. Vítali ho tam s otevřenou náručí a tvrdí, mnoha boji zocelení muži, kteří vídali smrt a vystavovali se nebezpečí výrazně častěji než běžní občané, si mu ve skrytu svých kanceláří vylévali srdce. JOR nebylo místem, kde by kdokoli dával najevo své slabosti a emoce. Nikdo by totiž nechtěl vyrazit do akce a ocitnout se uprostřed přestřelky s váhavým, nejistým člověkem po boku. Pocity a soucit proto nechávali za dveřmi a do práce si s sebou nosili jen svou skutečně mužnou část. Vše se tu odvíjelo od podřízenosti a schopností, přičemž nebylo nutně pravidlem, že tyto dva faktory spolu jdou ruku v ruce.

Web vrátil vlajku veliteli. Náčelník, štíhlý, svalnatý muž s prošedivělými vlasy, kdysi sloužil jako člen týmu JOR a v mnoha ohledech dokázal své podřízené stále překonávat. Vlajku převzal důstojně a s potřesením ruky, po chvíli však Weba v soukromí své kanceláře vřele objal. Výborně, pomyslel si Web, není to tak, že by mě nenáviděli.

Administrativní budova JOR byla původně projektovaná pro padesát osob, ale nyní ji svým druhým domovem nazývala celá stovka. Všichni tito lidé měli k dispozici pouhé dva záchodky, takže i elitní bojovníci se zločinem museli stát ve frontě. Za čekárnou velitele, který měl hodnost asistenta zvláštního velícího agenta, byly rozmístěny kanceláře velitele a jeho přímých podřízených, tedy jednoho velitele útočných oddílů a jednoho velitele odstřelovačů. Agenti JOR pak měli své místnosti s kójemi po obou stranách chodby, opět odděleně na útočníky a odstřelovače. V celé budově byla jediná učebna, která se používala také pro porady a instruktáže. Na dlouhé polici na její zadní stěně stála dlouhá řada hrnků na kávu. Kdykoli v blízkosti přistával vrtulník, hrnky se rozdrnčely. Weba ten zvuk pokaždé nesmírně uklidňoval. Předpokládal, že se lidé z týmů vrátili v pořádku.

Zastavil se také u Ann Lyleové, která pracovala v kanceláři. Ann bylo šedesát, takže byla ze všech místních žen zdaleka nejstarší, a pro mnohé tvrďáky, kteří u JOR pracovali, se stala jakousi nevlastní matkou. Nepsané pravidlo znělo, že v blízkosti Ann se nesmí klít, hovořit neslušně a používat sprostá gesta. Zelenáči i veteráni, kteří toto pravidlo náhodou porušili, se brzy stali cílem odvety včetně lepidla nalitého do přilby a tvrdých ran při výcviku, takových, že si v prvním okamžiku nebyli jistí, jestli jim snad nevypadly plíce. Ann u JOR pracovala v podstatě od založení poté, co předtím řadu let působila ve washingtonské úřadovně, a během této doby také ovdověla. Děti neměla, proto se celý její život točil kolem práce. Naslouchala problémům mladých, svobodných agentů a vždy pro ně měla dobrou radu. Zároveň fungovala jako neoficiální manželská poradkyně a nejednou zabránila rozvodu. Zatímco Web v nemocnici čekal, až mu lékaři vrátí tvář, chodila za ním každý den na návštěvy, častěji, než se obtěžovala jeho vlastní matka. Pravidelně do kanceláře nosila doma pečené dobroty. Zároveň se o ní vědělo, že je nevyčerpatelným zdrojem informací o všem, co se u FBI a JOR dělo. Velmi dobře se orientovala i v byrokratickém rekvizičním aparátu FBI, takže kdykoli u JOR cokoli potřebovali, Ann to zaručeně sehnala.

Našel ji v kanceláři, zavřel dveře a posadil se naproti ní.

Ann měla již několik let úplně bílé vlasy a její tělo ztratilo dřívější tvary, ale v očích jí stále jiskřilo mládí a uměla se krásně usmívat.

Vstala od stolu a láskyplně Weba objala. Po tvářích jí stékaly slzy. Chlapce z týmu C měla ve zvláštní oblibě, protože jí často dávali najevo, jak moc si váží všeho, co pro ně dělá.

„Nevypadáš dobře, Webe.“

„Už jsem měl lepší dny.“

„Tohle bych nepřála nikomu, ani svému nejhoršímu nepříteli,“ zavrtěla hlavou, „ale ty jsi poslední člověk na světě, který si něco takového zaslouží. Právě teď bych nejradši začala ječet a nikdy nepřestala.“

„Vážím si toho, Ann,“ přikývl Web. „Vlastně pořád nechápu, co se stalo. Nikdy dřív jsem takhle neztuhl.“

„Webe, zlato, posledních osm let tvého života na tebe neustále někdo střílel. Nemyslíš, že se to sčítá? Jsi jen člověk.“

„O to jde, Ann, měl bych být něco víc. Proto sloužím u JOR.“

„Teď potřebuješ dlouhý odpočinek. Kdys měl naposledy dovolenou? Pamatuješ se vůbec?“

„Hlavně potřebuju informace, které mi to pomůžou pochopit.“

Ann přijala změnu tématu hovoru bez komentáře. „Víš, že udělám, co jen půjde.“

„Agent v utajení jménem Randall Cove. Nemůžou ho najít.“

„To jméno mi něco říká. Myslím, že jsem ho znala, když pracoval ve washingtonské úřadovně. Říkáš, že se pohřešuje?“

„Pracoval zevnitř na našem posledním zásahu. Hádám, že v tom buď jel, nebo ho odhalili. Potřebuju všechno, co o něm zjistíš. Adresy, krycí jména, známé kontakty, na čem pracoval.“

„Jestli působil v D. C., tak tady bydlet nebude,“ prohlásila Ann. „Pro agenty v utajení existuje neoficiální pravidlo čtyřiceti kilometrů. Nepotřebuješ, abys při práci potkával své sousedy. Na větší akce se dokonce používají agenti z jiné části země.“

„Chápu. Ale čtyřicet kilometrů dává hodně možností. Možná bychom mohli získat výpisy hovorů, komunikaci s washingtonskou úřadovnou a tak. Nevím, jak to uděláš, ale vážně potřebuju všechno, co zjistíš.“

„Agenti v utajení většinou pro volání používají anonymní telefonní karty s nízkým kreditem. Můžou je koupit kdekoli, použít, vyhodit a koupit si nové. O těch se žádné záznamy nevedou.“

Webovy naděje se vytrácely. „Takže se nedají vysledovat?“ Nikdy v minulosti nepotřeboval pátrat po agentech v utajení.

Ann se na něho mile usmála. „Ach, Webe, nějaký způsob se vždycky najde. Jen mě nech chvíli se v tom vrtat.“

Podíval se na své ruce. „Připadám si jako chlápek v Alamu, kterého Mexičani nějakým způsobem minuli.“

Ann chápavě přikývla. „V kuchyňce je čerstvá káva a přinesla jsem čokoládový piškot s ořechy. Jdi se najíst, Webe, vždycky jsi byl strašně hubený.“ Její následující slova ho přiměla, aby se jí podíval do krásného, uklidňujícího obličeje. „A zlato, kryju ti tady záda, nemysli, že ne. Vím, jak to chodí. Všechno, co se tu šustne, se mi donese. A nikdo, opravdu nikdo, na tebe nebude házet špínu, dokud jsem tady.“

Na odchodu Weba napadlo, jestli by třeba Ann nebyla ochotná ho adoptovat.

Našel volný počítačový terminál a přihlásil se do databáze JOR. Napadlo ho, a byl si jistý, že totéž napadlo i jiné, že masakr jeho týmu mohl být prostě pomsta. Strávil dlouhý čas procházením starších případů, k nimž JOR povolali. Ve vzpomínkách se vracel k báječným vítězstvím i nepříjemným selháním. Problém spočíval ve skutečnosti, že pokud by chtěl obsáhnout všechny lidi, jichž se akce JOR nějak dotkly, jejich rodiny, přátele a navíc šílence ochotné pustit se do čehokoli, co je napadne, týkalo by se pátrání tisíců lidí. To by musel nechat na jiných. Navíc si byl jistý, že počítače FBI již tato data zpracovávají.

Prošel chodbou a zastavil se před panely s fotografiemi z posledních misí JOR, vizuálním znázorněním mnoha vynikajících úspěchů. Krédo týmů specializovaných na osvobozování rukojmích znělo „Rychlost, překvapení a rozhodnost“. U JOR se na tato slova kladl velký důraz. Web si prohlížel fotografii teroristy ze seznamu nejhledanějších, kterého dopadli v mezinárodních vodách, vytáhli ho jako překvapeného kraba z písku a odvezli pryč, aby mohl stanout před soudem a dostat doživotí. Také zde byly fotografie z mezinárodní operace proti drogové farmě v Latinské Americe. A konečně obrázky z velmi napínavého osvobozování rukojmí v jednom z chicagských mrakodrapů. Výsledkem operace byla záchrana všech rukojmích a tři mrtví únosci z pěti. Naneštěstí se ne vždy dařilo tak dobře.

Vyšel před administrativní budovu a zadíval se na osamělý strom. Byl to druh, který se stal státním stromem Kansasu, a vysadili ho sem na památku jednoho z členů oddílů JOR. Ten právě z Kansasu pocházel a zemřel při nehodě během výcviku. Pokaždé, když Web kolem tohoto stromu procházel, v duchu se modlil, aby tu co nejdéle rostl jako jediný. Jeho modlitby však zůstaly nevyslyšeny. Brzy tu budou mít malý lesík.

Opravdu potřeboval něco dělat, cokoli, co by mu pomohlo necítit se naprosto na dně. Zašel do místnosti s výzbrojí, sebral tam odstřelovačskou pušku a munici a vyšel ven. Musel se uklidnit a střelba mu v tom vždy pomáhala, protože vyžadovala přesnost a soustředěnost, které zablokovaly všechny ostatní myšlenky, jakkoli znepokojivé.

Minul budovu původního velitelství JOR, úzkou a vysokou, tak trochu připomínající spíš silo než sídlo proslavené elitní jednotky ochránců zákona. Za okamžik se zastavil a prohlížel si střelnici vybranou ve svahu jednoho z okolních kopců. Byla nová, tisíc metrů dlouhá a pracovní čety právě kácely vedlejší les, kde měla v neustále se rozrůstajícím komplexu JOR vyrůst hala pro cvičení uvnitř. Za střelnicí rostly sytě zelené stromy. Webovi to vždy připadalo jako neuvěřitelný protiklad. Krásná, barevná příroda těsně za místy, kde se mnoho let učil, jak lépe zabíjet. Jenže patřil k těm hodným, takže to bylo v pořádku. Alespoň tak to stálo v přípisu doprovázejícím předání odznaku.

Připravil si terče. Hodlal hrát odstřelovačský poker. Karty byly rozmístěné na podstavci pro terč tak, aby se kromě vrchní vždy kousek překrývaly. Cílem bylo vystřílet vítěznou kombinaci. Trik spočíval v tom, že se započítávaly pouze karty s čistým zásahem. Dotkla-li se kulka jiné karty, neměl střelec právo použít tu, na kterou mířil. A navíc měl jen pět ran. Prostor pro chybu se neuvěřitelně zúžil. Při takovémto nervy drásajícím úkolu si skutečně mohl odpočinout jen zkušený příslušník JOR.

Web se rozhodl střílet ze vzdálenosti sta metrů. Lehl si na zem a pod pažbu pušky podložil polštář vycpaný polystyrénovými kuličkami. Vyrovnal tělo do linie zpětného rázu, aby minimalizoval odskok závěru. Boky tiskl k zemi, kolena měl od sebe na šířku ramen a kotníky ohnuté tak, aby v případě, že by někdo mířil na něho, nabízel co nejmenší terč. Nastavil kalibraci mířidel a započítal i sílu větru. Vlhkost vzduchu byla vysoká, proto přidal ještě jeden dílek. Když sloužil jako odstřelovač, každá jím vypálené rána se zapisovala do deníku. Jednalo se o nedocenitelné záznamy vlivu prostředí na dráhu kulky. Také se s jejich pomocí dalo vysvětlit, proč střelec minul cíl, což bylo jediné, co všechny kolem zajímalo. Když jste zasáhli, dělali jste svou práci, čestné občanství vám však nikdo nenabídl. Při zabíjení na velkou vzdálenost záleželo na každé maličkosti. Například stín, který se mihl před mířidly, mohl u méně zkušeného odstřelovače způsobit, že místo únosce zasáhne rukojmí.

Jemně sevřel profilovanou pažbičku. Konec pažby zapřel o rameno, opřel o ni tvář, nastavil správné hodnoty pro své oči a volnou rukou sevřel část zbraně před spouští, aby se na dvojnožce nechvěla. Zhluboka se nadechl a vydechl. Mezi puškou a jeho tělem nesměl zůstat žádný sval. Svaly byly nespolehlivé. Potřeboval, aby se zbraň opírala o kosti, protože ty se nechvěly. Web při střelbě vždy používal techniku pasti. Znamenalo to, že střelec čeká, až cíl vstoupí do předem vybrané zóny. Poté střelec zamíří náměrným křížem těsně před cíl a odpočítá dílky odpovídající vzdálenosti, úhlu a rychlosti. Také je zapotřebí brát v úvahu elevaci, vítr a vlhkost vzduchu. Pak už stačí jen čekat jako pavouk na kraji pavučiny. Z jednoduchého důvodu se vždy střílí na hlavu. Po zásahu do hlavy cíl nemůže střelbu opětovat.

Kost proti dřevu, tep čtyřiašedesát. Web naposledy vydechl, posunul prst ke spoušti a vystřelil prvních pět ran s precizností člověka, který něco podobného dělal už padesát tisíckrát. Opakoval postup ještě čtyřikrát, třikrát na sto metrů a poslední pokerovou partii dal na dvě stě metrů, což byla pro tuto hru nejdelší možná vzdálenost.

Když zkontroloval terče, pousmál se. Dvakrát vystřílel královskou flash v křížích, dvakrát dvě esa s králem a full house při střelbě na dvě stě metrů. Všechny karty zasáhl čistě. A ani jednu kulku nezahodil, což znamenalo, že jedinkrát neminul cíl. Asi na deset vteřin se cítil lépe, vzápětí však byly chmury zpátky.

Vrátil pušku do skladu a pokračoval v obchůzce. Za sousedními kasárnami námořní pěchoty se rozkládala Žlutá dráha, pekelný dvanáctikilometrový překážkový okruh s pětimetrovými provazovými žebříky, jámami obehnanými ostnatým drátem, který jen čekal, až někdo uklouzne a upadne, a vysokými skalnatými srázy. Během výběru k JOR ho Web absolvoval tolikrát, že si vryl do paměti každý jeho nepříjemný centimetr. Týmový výcvik zahrnoval pětadvacetikilometrové běhy s dvaceti kilogramy výstroje a vzácného nákladu, například tvárnic, které se nesměly dotknout země, jinak tým prohrál. Zájemci o práci u JOR museli také plavat v ledové kalné vodě a šplhat na pětimetrové žebříky tyčící se k obloze. Následoval výstup na „lamač srdcí“, čtyřpatrovou cvičnou stěnu, případně skok z paluby staré lodi do řeky James. Po Webově nástupu k JOR „lamač srdcí“ drobně upravili, například ho vybavili pomocnými dráty, zábradlím a podestami. Byl teď bezpečnější, nicméně podle Weba už ne tak zábavný. Nadále však z řad zájemců spolehlivě vyřazoval ty, kdo trpěli strachem z výšek. Slaňování z vrtulníku do hustého lesa pak skutečně oddělilo zrno od plev, protože ti, kteří nedokázali sestup přesně zbrzdit, se velmi důkladně seznámili s třicetimetrovými duby.

Všichni nováčci se také museli vypořádat s dýmovou třípatrovou věží se zavařenými okenicemi. Její vnitřní uspořádání díky mřížovým podestám umožňovalo, aby z ohně dole kouř vyplnil během okamžiku celý vnitřní prostor. Nešťastného rekruta vysadili do třetího patra a musel se po hmatu a pomocí instinktu dostal dolů a do bezpečí. Odměnou za přežití této zkoušky byl kýbl vody vychrstnutý do obličeje a možnost celé si to o pět minut později zopakovat, tentokrát však s dvacetikilovým batohem na zádech.

K tomu všemu bylo nutné přičíst ještě desítky tisíc vystřelených nábojů, úkoly v učebnách, které by zmátly a zaskočily i Einsteina, tělesná cvičení, po nichž by lapali po dechu i mnozí olympionici, plus spousta paralyzujících rozhodnutí ve zlomku vteřiny, které muže nutily zapomenout na pití i ženy a zatoužit po vypolstrované cele, kde by si mohli povídat sami se sebou. Každý krok na této cestě navíc bedlivě sledovali skuteční operátoři JOR, hodnotící veškeré úspěchy i propadáky, a nováčci mohli jen doufat, že úspěchů u nich napočítají víc, protože nikdo z operátorů se s nimi nebavil. Pro ně byli jen chátra, možná snaživá, ale pořád jen chátra. Všem nováčkům bylo jasné, že jejich přítomnost začnou mazáci brát na vědomí, až a jestli kurzem projdou. Sakra, nejspíš by ani nepřišli na jejich pohřeb, kdyby se jim některého podařilo zabít.

Web to celé nějak přežil. Po ukončení Výcvikové školy nových agentů známé jako VŠNA byl ustanoven odstřelovačem a další dva měsíce strávil ve výcvikovém středisku průzkumníků a odstřelovačů námořní pěchoty, kde se naučil tomu nejlepšímu, co se mu mohlo hodit v terénu: pozorování, maskování a zabíjení puškou se zaměřovačem. Poté sloužil dalších sedm let nejprve jako odstřelovač a následně jako člen útočného týmu. Ve službě se buď nudil během nekonečně dlouhých přestávek mezi akcemi, nebo střílel na některé z nejhorších obyvatel planety a nechával je střílet na sebe. Za to měl k dispozici všechny zbraně a munici, po jakých zatoužil, a dostával plat odpovídající tomu, co si vydělá šestnáctiletý puberťák, který o přestávkách píše počítačové programy. Celkem vzato to nebylo špatné.

Web minul hangáry, v nichž odpočívaly dva velké vrtulníky Bell 412 a o hodně menší MD530, kterým všichni přezdívali „Ptáčci“, protože byly rychlé a obratné a mohly nést čtyři muže v kabině a další čtyři na lyžinách, to vše rychlostí 120 uzlů. Web s Ptáčky létal do různých nepříjemných situací a „pětsettřicítky“ ho vždycky spolehlivě dostaly tam i zpátky. Ačkoli přitom několikrát visel na laně uchyceném na rameni kladky, nevadilo mu to, hlavně že se z mise vrátil celý.

Vozový park se nacházel na oploceném prostranství. Web se zastavil a před studeným větrem si zapnul bundu. Obloha se rychle zatahovala, protože přicházel další bouřkový systém, což v tomto ročním období nebylo nic neobvyklého. Vešel na parkoviště a posadil se na jediné obrněné vozidlo pěchoty, které měli k dispozici a které dostali darem od armády. Přejel pohledem po řadě osobních dodávek. Vozidla byla vybavena například žebříky, takže mohla dojet přímo k budově, vztyčit je a překvapit zločince v jejich doupěti třeba v pátém patře. Měli tu i nákladní dodávku upravenou pro převážení výstroje, sněžné skútry, pojízdnou kuchyni a člun s pevným dnem a nafukovacími boky vyvinutý oddíly SEAL námořnictva. Byl osazen dvěma osmiválcovými motory Chrysler, jejichž záběr Web mohl přirovnat snad jen k pobytu v budově, kterou právě začali demolovat. Plul na nich při nesčetných příležitostech, či lépe řečeno, pobyt na nich přežil.

K dispozici tu bylo snad všechno, od vybavení pro útok v džungli až po arktickou výpravu. Cvičili se pro veškeré možnosti a používali vše, co potřebovali. A nakonec je porazí náhoda, štěstí nepřítele nebo zrada kohosi uvnitř.

Začalo pršet, Web se proto ukryl uvnitř výcvikové haly, velké budovy podobné skladišti, v níž byly z pryží pokrytých přepážek vystavěny dlouhé chodby napodobující například uspořádání hotelu. Připomínalo to studia v Hollywoodu. Jestliže měli štěstí a podařilose jim sehnat plány cíle, postavili zde jeho maketu a nacvičovali přímo v ní. Naposledy tu takto vznikl vnitřek budovy, před kterou přestal existovat tým C. Když prve uspořádání prohlížel, Weba ani nenapadlo, že se dovnitř skutečného cíle vůbec nedostane. Nedostali se vlastně ani ke vchodu. Doufal, že tuto maketu brzy rozeberou a postaví jinou, pro úspěšnější operaci. Žádná už snad totiž nemohla dopadnout hůř.

Pryž na stěnách pohlcovala kulky, protože týmy JOR často cvičily s ostrou municí. Schodiště se vyráběla ze dřeva, od něhož se kulky také neodrážely. Týmy nicméně zjistily, naštěstí se to obešlo bez vážnějšího zranění, že hřebíky ve dřevě mohou kulku nasměrovat do nečekaných úhlů. Prošel kolem makety trupu letadla, kterou tu měli připravenou na nácvik zásahu proti únoscům. Visela na kladkách a bylo ji možné podle potřeby spouštět nebo zvedat.

Kolik imaginárních teroristů tady zastřelil? Nácvik se vyplácel, protože se dostal i do skutečné operace, když byl americký letoun unesen na lince z Říma. Teroristé přikázali kapitánovi odletět do Turecka a následně do Manily. Web a tým se do dvou hodin po oznámení únosu shromáždili na letecké základně Andrews. Sledovali pohyb uneseného letadla z C141 amerického letectva. Po přistání v Manile, kde doplňovali palivo, vyhodili teroristé z letadla dvě zabitá rukojmí, Američany. Jedno z nich byla čtyřletá dívka. Poté pyšně zveřejnili své politické prohlášení. Bylo to poslední, co na tomto světě udělali.

Odlet uneseného stroje zpozdilo nejprve počasí a poté porucha. Kolem půlnoci místního času pronikl Web s týmem C na palubu v převlečení za mechaniky. Tři minuty poté na palubě leželo pět mrtvých únosců a žádná další oběť. Web jednoho z nich zastřelil přímo skrz plechovku s dietní kolou, ze které únosce právě pil. Dodnes ji nedokázal vzít do úst. Přesto nikdy nelitoval, že zmáčkl spoušť. Představa tělíčka nevinné dívenky na asfaltu, a bylo jedno, jestli šlo o Američanku, Iránku nebo Japonku, mu stačila, aby ono ztělesnění zla zabil. Teroristé se mohli odvolávat na příkoří z minulosti, na všemocné bohy z jejich náboženských zásobáren, snažit se jakkoli ospravedlňovat bomby a střelbu, pro Weba to však nic neznamenalo v okamžiku, kdy začali vraždit nevinné lidi, především děti. Byl rozhodnutý s nimi bojovat a zabíjet je, dokud si budou troufat útočit po světě, protože kamkoli zamíří oni, může zamířit i on.

Procházel malými místnůstkami s pryžovými stěnami, kde visely na pomocných stojanech plakáty s lumpy s namířenými zbraněmi. Instinktivně namířil prstem a postřílel je. U ozbrojeného protivníka je nutné soustředit se vždy na jeho zbraň, ne na jeho oči, protože za celé dějiny lidstva se ještě nestalo, že by někoho zabil pohled. Když sklonil „pistoli“, musel se pousmát. Jak jednoduché to bylo, když na něho nikdo ve skutečnosti nestřílel. V dalších místnostech byly hlavy a trupy figurín, jejichž „kůže“ a tělo se podobaly lidským. Web kopl několikrát do hlav, správně umístil paralyzující rány do ledvin a pokračoval dál.

Z jedné z místností zaslechl jakési zvuky a nakoukl do ní. Muž uvnitř na sobě měl tričko bez rukávů a maskáčové kalhoty a otíral si pot ze svalnatého krku, ramen a paží. Ze stropu visely dlouhé provazy. Byla to jedna z místností pro nácvik šplhu a slaňování. Web sledoval, jak muž třikrát po sobě ladnými pohyby a s napjatými svazky svalů na pažích a ramenou vyšplhal nahoru a spustil se zpět dolů.

Když muž skončil, vešel Web dovnitř. „Nazdar, Kene, copak ty nemáš nikdy volno?“

Ken McCarthy se po Webovi ohlédl a jeho výraz nebyl právě přátelský. McCarthy patřil k týmu odstřelovačů rozmístěných na střechách kolem dvora, na němž v palbě velkorážných kulek zahynul takřka celý tým C. Čtyřiatřicetiletý černoch se narodil v Texasu a během služby v armádě se na účet Strýčka Sama podíval po světě. Kdysi sloužil u oddílů SEAL, neměl však v sobě na odiv dávanou domýšlivost, kterou se příslušníci těchto jednotek obvykle vyznačovali. Měřil jen metr šedesát, ale dokázal utáhnout náklaďák a byl držitelem černého pásku ve třech různých bojových uměních. Zároveň patřil k nejzkušenějším příslušníkům JOR při práci na i ve vodě a dokázal poslat kulku nepříteli přímo do oka na vzdálenost devíti set metrů a sedět přitom na větvi stromu. U JOR pracoval již tři roky, byl klidný, držel se stranou a postrádal obhroublý smysl pro humor většiny ostatních. Web ho naučil věci, které ještě neznal nebo je obtížněji vstřebával a McCarthy se s ním na oplátku podělil o některé své dovednosti. Pokud Web věděl, neměli mezi sebou nikdy žádné problémy, přesto teď McCarthyho pohled naznačoval, že dobrým časům je konec. Možná se o to zasadil Romano.

„Co tu děláš, Webe? Myslel jsem, že ještě zůstaneš v nemocnici a necháš si foukat bebíčko.“

Web popostoupil o krok dopředu. Nelíbil se mu tón McCarthyho slov, nicméně chápal jejich příčinu. Dokázal pochopit i Romanův postoj. Očekávalo se, že každý bude odvádět dokonalou práci. Nic jiného než dokonalost tu nikdo nevyžadoval. Web očekávání nesplnil. Samozřejmě, nakonec se mu podařilo všechny kulomety zničit, to však u těchto mužů nic neznamenalo.

„Předpokládám, žes to celé viděl.“

McCarthy si stáhl pracovní rukavice a mnul si silné, mozolnaté prsty. „Chtěli jsme slanit do uličky, ale TOC nám přikázalo zůstat na místě.“

„Nemohli jste nic dělat, Kene.“

McCarthy se dál díval na podlahu. „Nakonec jsme povolení dostali. Ale trvalo to dlouho. Přidali jsme se k týmu H. Všechno to trvalo dlouho,“ zopakoval. „Čekali jsme a zkoušeli se s vámi spojit vysílačkami. V TOC vůbec netušili, co se děje. Úplně se zhroutilo velení operace. Ale to nejspíš víš.“

„Byli jsme připravení na všechno, kromě toho, co se nakonec stalo.“

McCarthy se posadil na pogumovanou podlahu a přitáhl si k sobě kolena. Podíval se na Weba. „Slyšel jsem, že ses nějak opozdil a že jsi upadl nebo tak něco.“

Tak něco. Posadil se vedle McCarthyho. „Kulomety spustil laserový paprsek, ale ten někdo ovládal dálkově, aby nezačaly střílet předčasně a nezasáhly špatný cíl. Někdo se musel pohybovat dost blízko.“ Web se na McCarthyho upřeně díval a nechal ho, aby si uvědomil dosah jeho slov.

„Mluvil jsem s washingtonskou úřadovnou.“

„Samozřejmě.“

„Probíhá regulérní vyšetřování útoku na federálního úředníka, Webe,“ upozornil ho.

„To také vím, Kene. Podívej, nejsem si jistý, co se se mnou stalo. Nic takového jsem neměl v plánu. A dělal jsem, co jsem mohl.“ Web se zhluboka nadechl. „Kdybych to teď mohl vrátit zpátky, udělal bych to. Budu s tím muset žít až do smrti. Doufám, že mě chápeš.“

McCarthy zvedl hlavu a jeho nepřátelský výraz se ztratil.

„Nebylo na co střílet, Webe. Odstřelovači neviděli nic, co by mohli zlikvidovat. Po všem výcviku nikdo, komu bychom ho mohli předvést. Měli jsme tři lidi na domech kolem toho dvora, ale ani jeden nemohl ty kulomety zlikvidovat. Sakra, sám jsem se bál vystřelit, aby někoho z vás nezasáhla střepina.“

„Co ten kluk? Viděls toho kluka?“

„Toho černého? Jo, když jsme se blížili uličkou. Měl tvojí čepici a vzkaz.“

„Míjeli jsme ho i cestou tam.“

„Asi jste nám blokovali výhled. A světla z té uličky se nahoru odrážela fakt nepříjemně.“

„Dobrá. Co ti další? Ti pitomci s drogami?“

„Jeden z nás je měl celou dobu na mušce. Než začala střelba, ani se nepohnuli, pak se rozutekli. Jeffries říkal, že byli stejně překvapení jako všichni ostatní. Když nám TOC dalo zelenou, vyrazili jsme.“

„Co se dělo dál?“

„Jak říkám, přidali jsme se k týmu H. Uviděli jsme světlici, zůstali jsme stát a rozptýlili se. Pak k nám došel ten kluk. Přečetli jsme si zprávu od tebe. Everett a Palmer vyrazili na průzkum. Moc pozdě.“ McCarthy se odmlčel a Web si všiml, že mu po mladé, pohledné tváři stéká slza. Kdysi také míval zdravou tvář.

„V životě jsem takovou střelbu neslyšel, Webe. Nikdy jsem si nepřipadal tak bezmocný.“

„Dělal jsi svou práci, Kene, a víc udělat nešlo.“ Web se odmlčel a za okamžik pokračoval. „Zdá se, že toho kluka nemůžou najít. Nevíš o tom něco?“

McCarthy zavrtěl hlavou. „Postarali se o něj dva kluci z týmu H. Myslím, že Romano a Cortez.“

Zase Romano. Sakra. Znamenalo to, že s ním bude Web muset znovu promluvit. „Cos dělal ty?“

„S několika dalšími jsem šel na ten dvůr. Viděli jsme tě, ale byl jsi jinde.“ Znovu sklonil hlavu. „A viděli jsme zbytek týmu C.“ Podíval se na Weba. „Pár odstřelovačů mi říkalo, jak ses odtamtud dostal. Viděli, cos udělal, a pořád tomu nemůžou uvěřit. Tvrdili, žes měl neskutečné štěstí. Myslím, že já bych takové neměl.“

„Ale měl, Kene. A vedl by sis lépe než já.“

Zdálo se, že ocenění McCarthyho překvapilo.

„Když ses vrátil ze dvora, viděls toho kluka?“

McCarthy se zamyslel. „Vzpomínám si, že seděl na popelnici. Ale to už tam byla spousta lidí.“

„Všiml sis, že by ho odváděl někdo v civilu?“

McCarthy znovu přemýšlel. „Ne. Vybavuju si, že Romano s někým mluvil, ale nic víc.“

„Víš s kým?“

„No, s civilními agenty moc do styku nepřijdeme.“

„Co DEA?“

„Víc fakt nevím, Webe.“

„Mluvil jsi s Romanem?“

„Trochu.“

„Nevěř všemu, co slyšíš, Kene. Není to bezpečné.“

„Ani tomu, co mi říkáš ty?“ popíchl ho McCarthy.

„Ani tomu.“

Cestou z Quantika si uvědomil, že má před sebou hodně práce. Sice se oficiálně nejednalo o jeho vyšetřování, ale týkalo se ho velmi osobně. Nejprve však musel zařídit ještě jednu věc, důležitější než zjistit, kdo připravil past na jeho tým. A také vypátrat, co se stalo s chlapcem s jizvou po kulce v obličeji a bez košile.

6

Šest pohřbů. Během tří dnů Web absolvoval šest pohřbů. Na čtvrtém už ze sebe nedostal jedinou slzu. Vcházel do kostela nebo obřadní síně a poslouchal, jak lidé, které většinou neznal, mluví o padlých, které v mnoha ohledech znal lépe než sám sebe. Jako by mu vyhořely všechny nervy a s nimi i část duše. Svým způsobem nedokázal reagovat tak, jak se od něho čekalo. Měl hrozný strach, že se začne smát ve chvíli, kdy by měl truchlit.

Při obřadech byla polovina rakví otevřená, druhá však ne. Někteří padlí měli zranění takového rozsahu a na takových místech, že je bylo možné vystavit. Když se však díval na bledé, propadlé tváře a tuhá, scvrklá těla v kovových schránkách, dýchal květinovou vůni a poslouchal vzlykání lidí kolem, přál si Web ze všeho nejvíce, aby si mohl také do jedné lehnout a aby se v ní mohl navěky ukrýt pod zem. Pohřeb hrdiny. Existují i horší způsoby, jak se stát nezapomenutelným.

Ruku si znovu ovázal vrstvami obvazů, protože se cítil provinile, když procházel mezi truchlícími bez sebemenšího zranění. Věděl, že se chová hloupě, jenže bez obvazu si připadal, jako by se pozůstalým vysmíval. Všichni věděli, že Web London vyvázl v podstatě jen se škrábancem. Utekl? Nechal své kamarády zemřít? Podobné otázky viděl v očích mnoha lidí. Čeká podobný osud na všechny, kteří jako jediní přežijí?

Pohřební průvody míjely nekonečné řady mužů a žen v uniformách a stovky dalších oblečených v úpravných oblecích a lehkých botách FBI. Vpředu jely motocykly, ulice lemovali místní občané a vlajky byly všude vyvěšené na půl žerdi. Dostavil se i prezident, většina členů vlády a mnoho dalších důležitých osob. Několik dnů celý svět hovořil jen o masakru šesti ochránců práva v úzké uličce. O sedmém muži se naopak příliš nemluvilo a Web za to byl vděčný. Přesto přemýšlel, jak dlouho může toto mlčení vydržet.

Celé město Washington bylo hluboce otřesené. Nejenom kvůli osudu šesti zmasakrovaných mužů, ale i ze širšího úhlu pohledu. Jsou zločinci skutečně již tak otrlí? Začíná se společnost trhat? Dokáže policie držet krok se zločinem? Ztrácí démant v koruně americké ochrany zákona – FBI – svůj jas? Tiskové agentury na Středním východě a v Číně se vyžívaly v popisu dalšího důkazu zkaženosti Západu, který se jednoho dne sám srazí na kolena. Jásot se bezpochyby ozýval v ulicích Bagdádu, Teheránu, Pchjongjangu a Pekingu při pomyšlení na to, jak Spojené státy drtí jedna médii propíraná krize za druhou. Šílenci v Americe spřádali tolik absurdních teorií, až Web přestal číst noviny a sledovat televizi i rozhlas. Kdyby se ho však přesto někdo zeptal na jeho názor, nejspíš by odsekl, že nejenom Spojené státy, ale celý svět už dlouho za nic nestojí.

Zájem reportérů nakonec povadl, ale jen díky jiné hrozné tragédii. U pobřeží Tichého oceánu se zřítilo japonské dopravní letadlo, takže zpravodajové vyrazili za novým příběhem a uličku s jejími mrtvými nechali prozatím stranou. Zůstala tam jediná dodávka zpravodajství, ale části tří stovek těl plující v oceánu přitahovaly podstatně větší pozornost než několik dní starý příběh mrtvých agentů FBI. Web za to byl vděčný. Nechte nás, ať můžeme v klidu truchlit.

„Nahoře“ v Hooverově budově a v sídle washingtonské úřadovny ho třikrát vyslýchalo několik týmů vyšetřovatelů. Měli poznámkové bloky a propisky, diktafony a někteří mladší agenti dokonce laptopy. Kladli Webovi více otázek, než kolik měl odpovědí. Když nicméně všem skupinám zopakoval, že netuší, proč ztuhl a nakonec padl na zem, propisky přestaly škrábat po papírech a prsty nad klávesnicemi laptopů se zarazily.

„Když říkáte, že jste ztuhl, zahlédl jste něco? Zaslechl jste něco, co vás k tomu donutilo?“ Muž proti němu mluvil monotónním hlasem, který měl podle Webova názoru vyjadřovat jasně na odiv dávanou nedůvěru.

„Skutečně nevím.“

„Tak vy skutečně nevíte? Nevíte jistě, jestli jste ztuhl?“

„Nejsem si jistý. Tedy, ano, ztuhl jsem. Jako bych byl najednou paralyzovaný.“

„Ale když váš tým postříleli, znovu jste se pohnul, že?“

„Ano,“ souhlasil Web.

„Co se změnilo, že jste se znovu mohl hýbat?“

„Nevím.“

„A když jste se dostal na dvůr, padl jste na zem?“

„Přesně tak.“

„Těsně předtím, než začaly střílet kulomety,“ podotkl jiný vyšetřovatel.

Web svou vlastní odpověď skoro neslyšel. „Ano.“

Při tichu následujícím po jeho odpovědích mu připadalo, že se snad rozpustí a zmizí.

Při všech výsleších držel Web ruce na desce stolu, díval se přímo na tazatele a seděl lehce předkloněný. Tihle lidé byli do jednoho profesionálové, cvičení vyšetřovatelé. Web věděl, že kdyby uhýbal pohledem, opíral se na židli, mnul si bradu, nebo snad dokonce zkřížil ruce na hrudi, okamžitě by z toho vyvodili, že jim vykládá nesmysly. Web jim sice nelhal, ale neříkal ani celou pravdu. Kdyby se totiž rozpovídal o tom, jaký divný vliv na něj měl pohled na malého chlapce, jak ho možná donutil ztuhnout a zachránit si tak život, nebo o pocitu tíhy, jako by byl zalitý do betonu, aby se vzápětí mohl opět volně hýbat, u FBI by nejspíš skončil. Lidé na vyšších postech neměli rádi agenty, kteří blábolí z cesty. Jedna věc nicméně hrála v jeho prospěch. Ta kulometná hnízda se nezničila sama. A kulky z jeho pušky byly zaryté ve všech do jednoho. Všichni odstřelovači celou akci viděli. Varoval tým H a navíc zachránil onoho chlapce. Nezapomněl se o tom zmínit.

Dával pozor, aby si to všichni uvědomili. Můžete do mě kopat, přátelé, dokud jsem na zemi, ale nepřehánějte to. Pořád ještě jsem hrdina.

„Budu v pořádku,“ ujistil je. „Jen potřebuju čas a všechno se spraví.“ Právě v tomto okamžiku si nepříjemně uvědomil, že to byla první skutečná lež, kterou za celý den pronesl.

Řekli mu, že bude-li to nutné, ještě ho zavolají. Teď jen chtěli, aby nic nedělal. Měl si vzít tolik volna, kolik potřebuje, aby se dal do kupy. FBI mu nabídla poradce, specialistu na duševní zdraví. Vlastně se dalo říct, že na tom trvali, proto Web slíbil, že za ním zajde, ačkoli nad těmi, kdo vyhledali podobnou pomoc, se u FBI vždy vznášelo stigma. Řekli mu, že až se vše vyjasní a dá do pořádku, bude přidělen k jinému útočnému týmu nebo k jednotce odstřelovačů, a to až do doby, než vznikne nový tým C. Pokud by ho takováto budoucnost již nelákala, najdou mu v rámci FBI jiné místo. Dokonce se hovořilo o tom, že by si mohl „sám vybrat“ práci v kanceláři, v níž by vydržel až do penze. Takovéto zacházení bylo obvykle vyhrazené pro zasloužilé agenty a bylo tudíž jasné, že u FBI v podstatě nevědí, co s ním. Oficiálně byl Web součástí administrativního vyšetřování, které se mohlo postupně změnit v plné vyšetřování. Záleželo jen na tom, jak se okolnosti vyvinou. Zatím mu nikdo nepřečetl jeho práva, což bylo na jednu stranu dobře a na druhou špatně. Dobré proto, že kdyby mu je přečetli, byl by zatčený, a špatné v tom, že ať by cokoli během vyšetřování řekl, mohlo by to být použito proti němu v občanské nebo trestní žalobě. Přitom jediné, čeho se dopustil, bylo, že přežil. Přesto kvůli tomu měl tak silný pocit viny, že ho žádné obvinění ze strany FBI nemohlo překonat.

Stále dokola ho ubezpečovali, že ať si vybere cokoli, dostane to. Všichni se k němu chovali přátelsky a měl jejich plnou podporu.

Zeptal se, jak probíhá vyšetřování, ale odpovědi se nedočkal. Takhle tedy dávají najevo svou plnou podporu, pomyslel si.

„Dejte se do pořádku,“ nabádal ho další z nich. „O nic jiného se teď nestarejte.“

Když odcházel z posledního výslechu, dostal ještě jednu otázku. „Co dělá ruka?“ zeptal se jeden z mužů. Web ho neznal, a přestože se otázka zdála být na první pohled nevinná, v mužových očích viděl něco, co ho rozčílilo. Místo aby se na něho vrhl, prohlásil však jen, že je v pořádku, všem poděkoval a odešel.

Cestou minul tabuli cti FBI, kde visely pamětní desky všech zaměstnanců FBI, kteří zahynuli při plnění svých povinností. Brzy na ní přibudou další. Pravda byla taková, že nikdy v minulosti jich najednou nemuseli přidat tolik. Web občas přemýšlel, jestli tam neskončí také a jestli se celý jeho profesionální život nesmrskne do kousku dřeva a mosazi visících na stěně. Odešel z Hooverovy budovy a odjel domů. Pronásledovala ho spousta otázek, jimž musel čelit.

7

Francis Westbrook byl skutečně mohutný a urostlý jako hráč amerického fotbalu v plné výstroji. Bez ohledu na počasí nebo roční období nosil hedvábné košile s krátkými rukávy, k nim padnoucí kalhoty a semišové mokasíny bez ponožek. Hlavu měl holou, velké uši plné diamantových náušnic a silné prsty pokryté zlatými prsteny. Nepotřeboval se nijak předvádět, ale jednoduše nebylo mnoho věcí, které by si za své výdělky z obchodu s drogami mohl pořídit, aniž by kolem něho nezačala čmuchat policie nebo dokonce daňový úřad. A také rád vypadal dobře. Právě teď seděl na zadním sedadle jedoucího velkého sedanu Mercedes se začerněnými okny. Po levé ruce měl svého vrchního pobočníka Antoina Peeblese. Za volantem seděl vysoký, urostlý mladík jménem Toona a na sedadle vedle něho šéf ochranky Clyde Macy, jediný běloch mezi všemi Westbrookovými lidmi, na kterém bylo vidět, že je na toto vyznamenání také patřičně pyšný. Peebles měl pečlivě zastřiženou bradku a afro účes, byl pomenší a obtloustlý, ale v obleku od Armaniho a značkových slunečních brýlích se nosil jako páv. Vypadal spíše jako hollywoodský producent než člověk podílející se na obchodu s drogami. Macy připomínal spíše smrtku. Dával přednost černému oblečení a kvůli vyholené hlavě by si ho bylo možné splést s neonacistou.

Tito lidé tvořili nejužší okruh Westbrookova malého impéria. Šéf impéria právě držel v ruce pistoli devítku a vypadalo to, že hledá někoho, na koho by ji použil. „Vysvětlíš mi ještě jednou, jak jste mohli Kevina ztratit?“ Podíval se na Peeblese a sevřel pistoli ještě pevněji. Pojistku měla na pažbě a Westbrook ji právě odjistil. Peebles si to uvědomoval, přesto s odpovědí neváhal. „Kdybys nám dovolil, aby ho někdo hlídal čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu, nepřišli bychom o něj. Občas chodí v noci ven. Tentokrát také odešel a už se nevrátil.“

Westbrook se plácl do stehna. „Byl v tý uličce. Odvedli ho federálové a teď ho ztratili. Nějak se do toho zamíchal a to mně rovnou za zády.“ Udeřil pistolí o dveře a zařval: „Chci Kevina zpátky!“

Peebles se po něm nervózně podíval, ale Macy na sobě nedal znát žádnou reakci.

Westbrook položil řidiči ruku na rameno. „Toono, seber pár chlapů a prohlídni celý tohle podělaný město. Rozumíš? Vím, žes to už jednou udělal, ale pusť se do toho znova. Chci toho kluka v pořádku zpátky. Rozumíš? Sakra, bez něj se nevracej. Rozumíš, Toono?“

Toona se podíval do zpětného zrcátka. „Rozumím, rozumím.“

„Celé je to past,“ prohlásil Peebles. „Od začátku. Aby vina padla na tebe.“

„Myslíš, že to nevím? Myslíš, že protože jsi chodil na vejšku, seš chytrej a já blbec? Je mi jasný, že kvůli tomu po mně federálové půjdou. Vím, co se říká na ulici. Někdo se pokouší všechny skupiny spojit jako do nějakejch podělanejch odborů, ale moc dobře ví, že já do toho nepůjdu a že mu pokazím plány.“ Westbrook měl zarudlé oči. Nespal už osmačtyřicet hodin. Takový však byl jeho život. Přežít noc byl často jediný úkol na celý den. A teď dokázal myslet jen na ztraceného chlapce. Cítil, že mu docházejí síly. Tušil, že ten den jednou nastane, ale nebyl na něj ještě připravený.

„Ať má Kevina kdokoli, určitě se mi ozve. Bude něco chtít. Chtěj, aby se naše parta přidala. To bude ono.“

„A ty je poslechneš?“

„Můžou mít, co chtěj. Pokud mi vrátěj Kevina.“ Odmlčel se a zadíval se z okna na rohy, uličky a laciné bary, kolem kterých projížděli a kde měl rozhozená svá drogová chapadla. Působil však i v riskantnějších oblastech na předměstích, kde se točily velké peníze. „Jo, jasně. Až mi vrátěj Kevina, postřílím jim mámy. Osobně.“ Namířil pistolí na imaginárního nepřítele. „Začnu s kolenama a budu pokračovat vejš.“

Peebles se opatrně podíval na Macyho, který stále nedával nic znát. Jako by byl vytesaný z kamene. „Zatím nás nikdo nekontaktoval,“ připomněl Peebles.

„Ozvou se. Neunesli Kevina, protože s ním chtěj hrát piškvorky. Chtěj mě. Fajn, sem tady, tak ať se stavěj. Sem připravenej jim to nandat.“ Westbrook se pomalu zklidňoval. „Povídá se, že jeden z těch chlápků to na tom dvorku přežil. Je to pravda?“

Peebles přikývl. „Web London.“

„Prej tam byly kulomety, padesátky. Kurva. Jak to moh přežít?“ Peebles pokrčil rameny a Westbrook se obrátil na Macyho. „Cos o tom slyšel ty, Macy?“

„Nikdo ještě neví nic jistě, ale slyšel jsem, že ten chlap na dvůr vůbec nešel. Dostal strach nebo tak něco.“

„Strach nebo tak něco,“ zopakoval po něm Westbrook. „Fajn, něco oněm zjisti a dej mi vědět. Chlap, kterej z toho vyšel živej, mi určitě může něco říct. Třeba kde je Kevin.“ Rozhlédl se po svých mužích. „Ten, kdo postřílel ty federály, má taky Kevina. Na to vemte jed.“

„No, jak říkám, měli sme ho hlídat celé dny,“ připomněl Peebles.

„Co by to bylo za život?“ zeptal se Westbrook. „Takovej život si kvůli mně nezaslouží. Jenže po mně dou federálové, takže jim budeme muset něco předhodit. Všichni víme, kdo by to měl bejt. Šest jejich chlapů zařvalo, takže se nebude stačit s nima dohodnout. Budou chtít někoho, na kom by si vylili zlost, ale já to nebudu.“

„Není záruka, že ten, kdo Kevina unesl, ho taky pustí,“ upozornil Peebles. „Je mi jasné, že to nechceš slyšet, ale nemáme jak zjistit, jestli je kluk ještě naživu.“

Westbrook se opřel na sedadle. „Ne, je živej. Kevinovi nic není. Aspoň zatím.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím a to ti teď musí stačit. Ty mi teď sežeň něco na toho živýho federála.“

„Weba Londona.“

„Jo, na Weba Londona. A jestli pro mě nebude nic mít, tak bude litovat, že tam nezařval s ostatníma.“

Vůz odjel do noci.

8

Webovi trvalo několik dní, než si dohodl schůzku s psychiatrem, jehož FBI využívala jako nezávislého smluvního lékaře. Úřad měl vlastní psychiatry, ale Web se rozhodl pro někoho zvenčí. Nebyl si jistý, jestli je právě nejvhodnější doba začít si v FBI někomu vylévat srdce. Měl dojem, ať již oprávněný, nebo ne, že když něco řekne psychiatrovi federálů, jako by to řekl federálům samotným, bez ohledu na lékařské tajemství. Pokud šlo o duševní zdraví zaměstnanců, pohybovala se FBI kdesi hluboko ve středověku, a pravděpodobně na tom měla stejný díl viny organizace i agenti samotní. Ještě před nemnoha lety platilo, že pokud někdo pracoval u FBI a cítil se ve stresu nebo měl problémy s alkoholem či jinými návykovými látkami, nechával si to pro sebe a vypořádával se s nimi vlastními silami. Agenti ze staré školy by k psychiatrovi nikdy nezašli, stejně jako nikdy nevycházeli z domova beze zbraně. Vyhledal-li některý agent odbornou pomoc, nikdo se o tom nedozvěděl a zaručeně o tom nikdo nemluvil. Takový agent se totiž stával jakýmsi „kazovým“ zbožím. Proces indoktrinace pracovníků FBI v nich navíc vyvolával zároveň stoicismus i zarputilou nezávislost, které bylo jen velmi těžké překonat.

Nakonec se však nejvyšší vedení rozhodlo, že stres při práci pro FBI vede ke zvyšující se míře alkoholismu, zneužívání drog i rozvodům a že je s tím nutné něco udělat. Byl založen program pomoci zaměstnancům. Každá divize FBI dostala přiděleného koordinátora a psychologického poradce. Jestliže si poradce nevěděl se situací rady, mohl pacienta odeslat ke schválenému externímu specialistovi. Toto řešení pro sebe zvolil i Web. O programu pomoci zaměstnancům se uvnitř FBI příliš nevědělo a Webovi nikdy nepřišly do rukou žádné materiály potvrzující jeho existenci. Informace se prostě přenášely šuškandou. Staré stigma přes veškeré úsilí nemizelo.

Ordinace psychiatrů se nacházely ve vysokopodlažní budově v okresu Fairfax nedaleko Tyson’s Corner. Web už doktora O’Bannona, jednoho z lékařů, který tu pracoval, v minulosti navštěvoval. Poprvé se tak stalo před lety, když byly oddíly JOR povolány k vysvobození několika studentů na soukromé škole ve virginském Richmondu. Parta ozbrojenců náležející ke skupině Společnost svobodných, která nejspíš měla v úmyslu vytvořit pomocí etnických čistek novou árijskou společnost, vtrhla do školy a okamžitě zavraždila dvě učitelky. Obléhání trvalo takřka čtyřiadvacet hodin. Příslušníci JOR na školu zaútočili v okamžiku, kdy bylo jasné, že se ozbrojenci znovu chystají zabíjet. Vše šlo dobře až do okamžiku, kdy Svobodné cosi upozornilo, že jsou oddíly JOR připraveny udeřit. V následující přestřelce zahynulo pět Svobodných a dva příslušníci JOR, včetně Weba utrpěli zranění. Jedinou další obětí se stal desetiletý chlapec jménem David Canfield.

Web byl chlapci dostatečně blízko, aby ho stáhl do bezpečí, když se vše zvrtlo. Obličej mrtvého dítěte se mu zjevoval ve snech tak často, že nakonec dobrovolně vyhledal pomoc. V té době ještě program pomoci nefungoval, takže poté, co se zotavil ze zranění, diskrétně od jiného agenta, který k němu také chodil, získal O’Bannonovo jméno. Byla to jedna z nejtěžších věcí, jaké kdy musel udělat, protože nakonec byl donucen si přiznat, že se se svým problémem sám nedokáže vypořádat. Nikdy o tom s nikým z JOR nemluvil a radši by si vyřízl jazyk, než by se přiznal, že chodí k psychiatrovi. Jeho kolegové by to považovali za známku slaboštsví a pro to v JOR místo nebylo.

Agenti JOR již měli s psychiatry své zkušenosti, a nebyly právě nejlepší. Po masakru ve Wacu FBI najala několik psychiatrů, kteří se s postiženými muži nesešli individuálně, ale jako se skupinou. Výsledek by mohl být poměrně komický, kdyby nebyl natolik smutný. Od té doby FBI s lidmi z JOR nic podobného raději nezkoušela.

Naposledy Web k O’Bannonovi chodil krátce po smrti matky. Po několika sezeních dospěl k názoru, že v tomto ohledu již nelze nic napravit, a psychiatrovi namluvil, že už je v pořádku. Nedával lékaři vinu za to, že se mu nepodařilo problém vyřešit, protože mu bylo jasné, že by se musel stát zázrak.

O’Bannon byl pomenší a podsaditý a často nosil černý rolák, nad nímž jeho několik brad ještě více vynikalo. Web si pamatoval, že ačkoli psychiatr podává ruku mdle, má jinak velmi příjemné vystupování. Přesto by při první schůzce býval nejraději utekl. Místo toho psychiatra následoval do jeho ordinace a ponořil se do nebezpečných vod.

„Dokážeme vám pomoci, Webe. Jen to bude nějakou dobu trvat. Je mi líto, že se scházíme za takových okolností, ale lidé ke mně obvykle nepřicházejí, protože je svět kolem nich krásný. Nejspíš je to můj osud.“

Web prohlásil, že mu to nevadí, ale nálada se mu nezlepšila. O’Bannon zjevně neměl žádnou kouzelnou hůlku, která by dokázala Webův svět napravit.

Posadili se v O’Bannonově ordinaci. Psychiatr tam neměl žádnou pohovku, jen menší sedačku pro dva, tak krátkou, že se na ní nedalo ležet. „Největší ze všech omylů našeho oboru,“ vysvětlil Webovi. „Ne všichni psychiatři mají v ordinaci gauč.“

O’Bannonova ordinace byla sterilní, stěny bíle vymalované, jednoduchý nábytek a jen několik osobních věcí. Web si tu připadal, jako by seděl v uličce smrti a čekal na poslední tanec s elektrickým proudem. Bavili se o všem možném, nejspíš aby se Web uvolnil. O’Bannon měl vedle sebe položený blok a tužku, ale ani jednou na ně nesáhl.

„Udělám si poznámky později,“ vysvětlil, když se ho Web zeptal, proč si nic nezapisuje. „Zatím si budeme jen povídat.“ Měl pronikavý pohled, který Weba znepokojoval, přestože psychiatrův hlas zněl příjemně. Po hodině sezení skončilo a Web neviděl, že by čehokoli dosáhli. Dozvěděl se o O’Bannonovi víc než psychiatr o něm. Věcí, které ho trápily, se ani nedotkli.

„Tyhle problémy potřebují čas, Webe,“ uklidňoval ho O’Bannon, když ho vyprovázel z ordinace. „Nebojte se, všechno přijde. Chce to čas. Řím také nepostavili za jediný den.“

Web by se ho býval nejraději zeptal, jak dlouho jim tedy bude trvat Řím postavit, ale nakonec se jen rozloučil. Zpočátku byl přesvědčený, že se k prťavému, zavalitému chlápkovi s ohyzdnou ordinací víckrát nevrátí. Přesto to udělal. A O’Bannon s ním sezení za sezením probíral jednotlivé problémy a nutil ho vypořádat se s nimi. Web přesto nikdy nezapomněl na chladnokrevně zastřeleného chlapce, k jehož záchraně mu scházelo nanejvýš půl metru. Asi by ani nebylo správné na něco takového zapomenout.

O’Bannon také Webovi prozradil, že on a další lékaři z jejich psychiatrické praxe již řadu let mají pacienty z řad zaměstnanců FBI a pomohli agentům i administrativním pracovníkům překonat mnohé krize. Weba to překvapilo, protože se domníval, že patří k několika málo lidem z agentury, kteří byli nuceni vyhledat odbornou poradu. O’Bannon se na něho vědoucně podíval a řekl: „Když lidé o těchto věcech nehovoří, neznamená to, že nepotřebují řešit své problémy nebo se nechtějí cítit lépe. Nemohu samozřejmě prozradit žádná jména, ale věřte mi, že skutečně nejste jediný člověk z FBI, který ke mně chodí. Agenti, kteří před těmito problémy strkají hlavu do písku, se stávají časovanou bombou, která může každým okamžikem explodovat.“

Weba napadlo, jestli i on sám není takovou tikající bombou. Vešel do budovy a pokračoval k výtahům. Každý jednotlivý krok mu připadal těžší a těžší.

Protože byl v myšlenkách kdesi úplně jinde, málem porazil ženu přicházející z druhé strany. Omluvil se a stiskl přivolávač výtahu. Když kabina přijela, oba do ní nastoupili. Web zmáčkl tlačítko svého poschodí a o krok poodstoupil. Zatímco jeli nahoru, ženu si pokradmu prohlédl. Byla průměrně vysoká, štíhlá a velmi atraktivní. Odhadoval, že jí bude kolem pětatřiceti let. Na sobě měla šedý kalhotový kostým a pod sáčkem bílou blůzu. Černé vlnité vlasy nosila nakrátko zastřižené a v uších měla drobné náušničky. V ruce držela aktovku. Web, který si celý svůj profesionální život musel všímat drobností, protože na nich občas závisela jeho budoucnost, zaznamenal, jak štíhlými prsty pevně svírá ucho aktovky.

Kabina zastavila a Weba překvapilo, když žena vystoupila s ním. Vzpomněl si však, že vlastně nezmáčkla žádné tlačítko. No, tak tento detail mu unikl. Následoval ji směrem, kterým měl i on namířeno. Ohlédla se po něm.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Hlas měla příjemný a uklidňující. Weba zaujaly i její nezvykle jasně modré oči. Byly zároveň velké, smutné a zkoumavé. Skutečně nezvyklé.

„Přišel jsem za doktorem O’Bannonem.“

„Máte s ním domluvenou schůzku?“

Jako by se něčeho obávala, napadlo Weba. Zároveň však věděl, že ženy mají právo být při jednání s neznámými muži podezřívavé. Sám viděl hrozné konce podobných setkání a nikdy na ně nezapomene.

„Ano, na devátou, středa dopoledne. Dorazil jsem trochu dříve.“

Soucitně se na něho podívala. „Jenže dnes je úterý.“

„Sakra,“ zamumlal Web a unaveně potřásl hlavou. „Asi se mi dny nějak popletly. Omlouvám se.“ Chystal se odejít a byl si poměrně jistý, že už se sem vícekrát nevrátí.

„Promiňte, ale přijdete mi povědomý,“ oslovila ho znovu. Web se pomalu otočil. „Opravdu se omlouvám,“ pokračovala, „většinou nebývám vlezlá, ale vím, že už jsem vás někde viděla.“

„No, jestli tu pracujete, tak nejspíš tady. Už jsem u doktora O’Bannona několikrát byl.“

„Ne, tady to nebylo. Myslím, že v televizi.“ Zamyšlený výraz vystřídalo poznání. „Jste Web London, ten agent FBI, že?“

V prvním okamžiku nevěděl, co říct. Dívala se na něho a čekala, jestli potvrdí, že se nemýlila. „Ano.“ Web se podíval za ni. „Pracujete tady?“

„Mám tu ordinaci.“

„Takže jste taky cvokař?“

Podala mu ruku k pozdravu. „Dáváme přednost výrazu psychiatr. Jsem Claire Danielsová.“

Web jí potřásl rukou. Chvíli rozpačitě stáli proti sobě.

„Postavím na kávu. Nedáte si také?“ zeptala se nakonec.

„Nepřidělávejte si se mnou práci.“

Otočila se a odemkla dveře. Web ji následoval dovnitř.

Posadili se v malé čekárně a pili kávu. Web se rozhlížel kolem sebe.

„Dnes nikdo neordinuje?“

„Ne, ale většina lidí přichází až po deváté.“

„Vždycky mě překvapovalo, že tu nemáte recepční.“

„Víte, chceme, aby se tu lidé cítili co nejlépe. A hlásit se u cizího člověka, protože se sem chodíte léčit, může být dost nepříjemné. Víme, kdy máme domluvené schůzky, zvonek nám oznámí, že pacient přišel, a můžeme ho jít přivítat. Tuhle společnou čekárnu tu máme, protože jinak to nejde, ale pravidlo je takové, že by tu lidé nikdy neměli sedět společně. I to může být nemilé.“

„Jako že by tu posedávali a hádali, jakou psychózou trpí ten druhý?“

Usmála se. „Tak nějak. Doktor O’Bannon si tuto praxi založil před mnoha lety a hodně mu záleží na tom, aby se lidé, kteří k němu přicházejí pro pomoc, cítili co nejlépe. To poslední, co bychom chtěli, je ještě více znervózňovat už tak nervózní pacienty.“

„Takže doktora O’Bannona znáte dobře?“

„Ano. Vlastně jsem pro něho ze začátku pracovala. Pak se však rozhodl zjednodušit si život, každý z nás má vlastní praxi a sdílíme tyto prostory. Má to své výhody. Jako psychiatr je vynikající a určitě vám pomůže.“

„Myslíte?“ zeptal se Web beze stopy naděje.

„Řekla bych, že jako celá tahle země vím, co se vám stalo, a vašich kolegů je mi velmi líto.“

Web mlčky upíjel kávu.

„Myslím, že na doktora O’Bannona nemá cenu čekat. Přednáší na Univerzitě George Washingtona a stráví tam celý den.“

„Nic se neděje. Moje chyba. Díky za kávu.“ Vstal.

„Mám mu, pane Londone, vyřídit, že jste tu byl?“

„Jmenuju se Web. A ne, nejspíš nepřijdu ani zítra.“

I Claire vstala. „Mohla bych pro vás ještě něco udělat?“

Zvedl šálek od kávy. „Už jste udělala.“ Zhluboka se nadechl. Byl čas odejít. „Co budete dělat příští hodinu?“ zeptal se místo toho a samotného ho to překvapilo.

„Jen úředničinu,“ odpověděla rychle se sklopeným pohledem. Tvář jí lehce zčervenala, jako by ji právě pozval na schůzku, a místo aby ho odmítla, z jakýchsi jí neznámých důvodů se rozhodla vyjít mu vstříc.

„Co kdybyste si se mnou popovídala?“

„Pracovně? To nejde. Jste pacient doktora O’Bannona.“

„A jako člověk s člověkem?“ Web vůbec netušil, co ho nutí říkat takové věci.

Okamžik váhala a nakonec ho požádala, aby chvíli počkal. Odešla do ordinace a vrátila se po několika minutách. „Snažila jsem se doktora O’Bannona na univerzitě sehnat, ale nevědí, kde právě je. Nemohu vás přijmout, aniž bych si s ním promluvila. Pochopte, Webe, že eticky je to dost citlivé. Pacienty si nepřetahujeme.“

Web se přesto posadil. „Dalo by se to nějak ospravedlnit?“

Chvíli přemýšlela. „Myslím, že pokud by váš lékař nebyl k dispozici a ocitl byste se v krizi, pak by se to dalo vysvětlit.“

„K dispozici není a já prožívám hlubokou krizi.“ Skutečně nelhal, protože se cítil, jako by se ocitl zpátky na poslední akci, nemohl se pohnout, nedokázal nic udělat, byl bezmocný. Pokud by ho přesto odmítla, nebyl si ani jistý, zda by dokázal vstát a odejít.

Místo toho ho chodbou odvedla do své ordinace a zavřela za nimi dveře. Rozdíl mezi její ordinací a ordinací doktora O’Bannona snad ani nemohl být výraznější. Místo jasné bílé byly stěny vymalovány světlou šedou, na oknech místo hliníkových žaluzií visely kytičkované závěsy. Všude po stěnách měla zarámované fotografie, pravděpodobně členů rodiny. Diplomy dokládaly významné vědecké úspěchy, jichž Claire Danielsová dosáhla: univerzitní diplomy z Brownovy a Kolumbijské univerzity a lékařský diplom ze Stanfordu. Na jednom stolku stála skleněná nádoba s nápisem „Terapie v lahvi“. Na dalších stolcích byly nezapálené vonné svíčky a ve dvou rozích lampy. Na poličkách a na podlaze ležely desítky plyšových zvířátek. U jedné ze stěn bylo postavené křeslo a – jaká úleva – Claire Danielsová měla i pohovku!

„Mám se tam posadit?“ ukázal na pohovku a zoufale se snažil nabýt zpět rovnováhu. Najednou litoval, že je ozbrojený, protože mu připadalo, že nad sebou ztrácí kontrolu.

„Jestli vám to nevadí, raději si nechávám pohovku pro sebe.“

Zhroutil se do křesla a sledoval, jak se z lodiček přezula do pantofli připravených vedle pohovky. Krátký pohled na její bosá chodidla ve Webovi vyvolal nečekanou reakci, která však neměla sebemenší sexuální podtext. Přiměla ho vzpomenout si na zakrvácená těla na onom dvoře, na zbytky týmu C. Claire se posadila na pohovku, z nízkého stolku sebrala pero a blok a pero otevřela. Web se několikrát pomalu nadechl, aby udržel nervy na uzdě.

„O’Bannon si při sezeních nedělá poznámky,“ poznamenal.

„Vím,“ přitakala s drobným úsměškem. „Asi nemám tak dobrou paměť jako on. Je mi líto.“

„Ani jsem se nezeptal, jestli jste na seznamu externích smluvních psychiatrů FBI. O’Bannon na něm je.“

„Já také. A o tomto sezení budou informováni vaši nadřízení. Taková je směrnice FBI.“

„Ale ne o jeho obsahu.“

„Ne, to přirozeně ne. Jen že jsme se sešli. Platí tu tatáž základní pravidla důvěrnosti jako ve vztahu mezi všemi pacienty a lékaři.“

„Základní pravidla?“

„Kvůli práci, kterou vykonáváte, jsou samozřejmě zavedeny některé výjimky.“

„O’Bannon se mi o tom zmínil, když jsem k němu začal chodit, ale mám dojem, že jsem se o nich nikdy nedozvěděl víc.“

„No, mám povinnost informovat vašeho nadřízeného, pokud se během sezení objeví cokoli, co by mohlo ohrozit vás nebo ostatní.“

„To mi přijde rozumné.“

„Myslíte? Z mého pohledu mi to dává poměrně velkou moc, protože tam, kde jeden nevidí nic nebezpečného, může druhý vycítit reálnou hrozbu. Proto si nejsem jistá, jestli je tahle směrnice vůči vám férová. Takže jen abyste věděl, nikdy jsem tuto možnost nevyužila, a to pracuji s lidmi od FBI, DEA a dalších agentur hodně dlouho.“

„Co ještě se musí oznamovat?“

„Také ordinované léky a některé terapie.“

„Jasně. Na tohle jsou u FBI přísní,“ přitakal Web. „Musíme hlásit, i pokud bereme volně prodejná léčiva. Může to být dost nepříjemné.“ Rozhlédl se. „Vaše ordinace je příjemnější. Ta O’Bannonova mi připomíná řídicí centrum.“

„Každý ke své práci přistupuje jinak.“ Zarazila se a podívala se mu k pasu.

Také sklonil hlavu a zjistil, že se mu otevřela bunda a odhalila pažbu pistole. Zatáhl zip. Claire upírala oči na svůj poznámkový blok.

„Promiňte, Webe, samozřejmě nevidím ozbrojeného agenta poprvé. Ačkoli bych řekla, že pokud se na pistole nedíváte denně –“

„Mohou člověka pořádně vylekat,“ dokončil za ni.

Podíval se na plyšová zvířata. „Proč jich tu máte tolik?“

„Dochází za mnou hodně dětských pacientů,“ vysvětlovala. „Naneštěstí. Díky těm zvířatům jsou klidnější. Abych pravdu řekla, i já se mezi nimi cítím lépe.“

„Těžko uvěřit, že děti potřebují psychiatra.“

„Většina jich má poruchy přijímání potravy, bulimii, anorexii. Obvykle to souvisí s jejich vztahem k rodičům. Takže musíte léčit děti i jejich rodiče. Pro děti není tenhle svět jednoduchý.“

„To ani pro dospělé.“

Podívala se na něho a přišlo mu, že ho hodnotí. „Asi jste také v životě lecčíms prošel.“

„Víc než někdo, méně než jiní. Nebudete mi dávat ten test s inkoustovými skvrnami, že ne?“ Řekl to žertovným tónem, ale svá slova myslel naprosto vážně.

„Rorschachův a další podobné testy provádějí psychologové. Já jsem psychiatr.“

„Když jsem nastupoval k JOR, musel jsem vyplňovat minnesotský test osobnosti.“

„Ano, minnesotský vícefázový test osobnosti. Znám ho.“

„Prý má vyřadit pomatence.“

„I tak by se to dalo říct. Daří se?“

„Někteří kluci v něm neuspěli. Já poznal, na co je zaměřený, a prolhal jsem se jím.“

Claire Danielsová pozvedla významně obočí a znovu se podívala do míst, kde měl zbraň. „To mě skutečně uklidňuje.“

„Myslím, že vlastně ani nevím, jaký je v tom rozdíl. Mezi psychologem a psychiatrem.“

„Psychiatr musí absolvovat přijímačky na medicínu a poté ji čtyři roky studovat. Následně odslouží tři roky jako rezident na psychiatrickém oddělení nějaké nemocnice. Já mám za sebou také čtyřletou rezidentům na forenzní psychiatrii. Od té doby pracuji v soukromé praxi. Jako plnohodnotní lékaři mohou psychiatři předepisovat léky, zatímco psychologové většinou ne.“

Web si nervózně promnul prsty.

„Co kdybych vám řekla, jakým způsobem pracuji?“ zeptala se Claire, která si ho dál pozorně prohlížela. „Když vám to bude vyhovovat, můžeme pokračovat. Ano?“

Web přikývl. Claire se opřela o polštář. „Jako psychiatr pracuji se vzory normálního lidského chování, takže poznám, jestliže některé chování vybočuje z normy. Určitě znáte extrémní příklad: sérioví vrazi. Většina jich byla v dětství ošklivým způsobem zneužívaná. V mládí pak vykazovali jasné známky záchvatů vzteku. Například mučili malá zvířata nebo ptáky, aby si na něčem, co bylo slabší než oni, vybili zlost a frustraci. Později přešli na větší zvířata a nakonec v dospělosti na lidi. V podstatě se to však dalo předem odhadnout.

Také musíte umět dobře naslouchat. To, co mi lidé říkají, beru jako hotovou věc, ale zároveň hledám náznaky, které se v jejich tvrzeních skrývají. Lidé svá tvrzení neustále prokládají jinými prohlášeními. Psychiatr se v nich musí umět vyznat. Důležité je naslouchat, tedy skutečně naslouchat tomu, co bylo řečeno nejenom slovy, ale třeba i řečí těla a podobně.“

„Fajn, čím byste začala u mě?“

„Obvykle dávám pacientům k vyplnění dotazník o jejich minulosti, ale myslím, že ve vašem případě to můžeme vynechat. Promluvíme si jako člověk s člověkem,“ dodala s lehkým úsměvem.

Cítil, jak z něho konečně vyprchává napětí.

„Pojďme si však přeci jen na začátku promluvit o vaší minulosti. Jen obvyklé otázky. Od nich pak můžeme pokračovat.“

Web zhluboka vydechl. „V březnu mi bude osmatřicet. Začal jsem studovat na vysoké a najednou jsem zjistil, že jsem na právnické fakultě Virginské univerzity, a dokonce se mi podařilo studia dokončit. Pak jsem pracoval asi šest měsíců v kanceláři veřejného obhájce v Alexandrii, ale uvědomil jsem si, že to není život pro mě. S kamarádem jsme požádali o přijetí k FBI. Vlastně jsme se rozhodli z náhlého popudu, abychom zkusili, jestli se tam dostaneme. Mně se to povedlo, jemu ne. Přežil jsem Akademii a už u FBI sloužím třináct spokojených let. Začínal jsem jako zvláštní agent, měl jsem v úřadovnách po celé zemi na starosti to či ono. Před osmi roky jsem se přihlásil k JOR. To znamená Jednotka osvobozování rukojmích, součást ZSKR, tedy Zvláštní skupiny krizových reakcí, ačkoli ta vznikla poměrně nedávno. Během výběru z vás málem dostanou duši a devadesát procent zájemců odpadne. Nejdřív vám upírají spánek, psychicky vás zlomí a hned nato vás nutí přijímat co nejrychleji rozhodnutí o životě a smrti. Nabádají vás pracovat v týmu a pro tým se obětovat, ale zároveň povzbuzují řevnivost mezi lidmi, protože volných míst je jednoduše málo. Bylo to fakt těžké. Viděl jsem kluky, kteří dřív sloužili u oddílů SEAL námořnictva, u zvláštních jednotek, dokonce i u Delty, jak pláčou, omdlévají, trpí přeludy, vyhrožují sebevraždou i hromadnou vraždou, jen aby donutili své trýznitele přestat. Stal se zázrak, prošel jsem a čekalo mě dalších pět měsíců ve výcvikovém středisku pro nováčky, to má označení VSN. Jestli vám to ještě nedošlo, tak FBI si libuje ve zkratkách. Základnu máme v Quantiku. V téhle chvíli jsem útočník.“ Claire se zatvářila nechápavě. „JOR má jednotky B a G, v každé po čtyřech týmech. Obě jednotky mají stejnou strukturu, takže dokážeme řešit dvě krize na různých místech současně. Polovinu týmů tvoří útočníci, druhou odstřelovači. Odstřelovači cvičí ve škole námořnictva pro průzkumníky. Pravidelně se vyměňujeme. Začínal jsem jako odstřelovač. Ti to dřív mívali skutečně těžké, ale po reorganizaci JOR v roce 1995 se to o hodně zlepšilo. Přesto musí celé týdny ležet v bahně, dešti a sněhu a sledovat cíl, odhalovat slabé stránky nepřítele, které jim ho později pomohou zabít. Nebo mu zachrání život, protože si třeba všimnou, že za určitých okolností nebude střelbu opětovat. Cekáte na vhodný okamžik k výstřelu a nikdy nevíte, jestli tím nevyvoláte zuřivou přestřelku.“

„Mluvíte, jako byste něco podobného zažil.“

„Jedna z mých prvních akcí bylo Waco.“

„Chápu.“

„Teď jsem přidělený k týmu C jednotky B.“Byl jsem, opravil se v duchu. Žádný tým C již neexistoval.

„Takže vlastně nejste agent FBI?“

„Ne, to jsme všichni. Musíte mít odsloužené nejméně tři roky a vynikající výsledky, abyste si vůbec mohla podat přihlášku k JOR. Nosíme stejné odznaky, tytéž průkazy. Ale držíme se stranou. Máme samostatné prostory a mimo JOR žádné povinnosti. Cvičíme spolu. Základní dovednosti, nácvik boje se zbraní, nácvik boje zblízka.“

„Připomíná to armádu.“

„Pravda. V podstatě jsme jako v armádě. Máme aktivní službu a výcvik. Když jste ve službě a přijde výzva, jdete. Veškerý nevyužitý čas ve službě trávíme na speciálních projektech a výcviku dovedností, třeba šplh na laně, spouštění se z vrtulníku, námořní výcvik, první pomoc. A také nácvik v terénu, kterému říkáme čmuchání v lese. Dny ubíhají rychle, to mi věřte.“

„Věřím,“ přitakala Claire.

Chvíli seděli mlčky a Web studoval své boty. „Padesát alfa samců na jednom místě není vždy to nejlepší,“ usmál se. „Neustále se snažíme jeden druhého překonat. Znáte ty pušky, co vystřelují elektrické šipky a paralyzují lidi?“

„Ano, viděla jsem je.“

„No, tak jednou jsme soutěžili, kdo se nejrychleji vzpamatuje po zásahu touhle šipkou.“

„Bože můj,“ vyjekla Claire.

„Jasně, je to šílené,“ uznal a okamžitě dodal: „Nevyhrál jsem. Skácel jsem se, jako by mě skolil obránce ve fotbale. Ale taková u nás prostě panuje mentalita. Jsme hodně soutěživí.“ Vzápětí zvážněl. „Ale svou práci děláme dobře. Naše heslo je’Zachraňovat životy‘. Většinou býváme úspěšní. Snažíme se předvídat všechny možnosti, ale nemáme prostor pro chyby. A jestli uspějeme, nebo ne, může klidně záležet třeba jen na řetízku na dveřích, se kterým jste nepočítala, na tom, jestli zahnete vlevo nebo vpravo, jestli vystřelíte nebo ne. A když dneska nějakému lumpovi uděláte bebíčko, zatímco on se vám chystá ustřelit hlavu, začnou všichni ječet a podávat žaloby a agenti FBI padají jako hrušky. Kdybych býval po Wacu odešel, asi by se můj život vyvíjel jinak.“

„Proč jste neodešel?“

„Protože umím spoustu věcí, díky kterým můžu chránit počestné občany. Chránit zájmy téhle země před těmi, kdo by jí chtěli škodit.“

„To zní hodně vlastenecky. Někteří cynici by vaší filozofii obrátili naruby.“

Než Web odpověděl, chvíli se na ni díval. „Kolik těch namyšlených pitomců v televizi někdy mělo v nose vraženou brokovnici s upilovanou hlavní a nějaký zfetovaný blbeček s prstem na spoušti se rozmýšlel, jestli je zastřelí? Kolik jich někde v nějakém zapadákově čekalo, zatímco si psychotik s mesiášovským komplexem, který se ve svátých knihách dočetl, že může zneužívat děti svých věřících, pohrával s psychikou celé země a svých patnáct minut slávy zakončil výbuchem, který spolu s ním roztrhal všechny ty zneužívané děti? Jestli ti cynici mají nějaký problém s mou motivací nebo metodami, můžou jít a udělat tu práci za mě. Nevydrží ani dvě vteřiny. Očekávají dokonalost ve světě, kde nic takového neexistuje. A lumpové klidně můžou utrhat hlavičky desítkám dětí a jejich právníci stejně budou ječet jako šílení, když jim při zatýkání natrhnete košili. Navíc spousta nadřízených u FBI dělá při vydávání rozkazů chyby a někteří by na svých postech vůbec neměli být, protože jsou neschopní. Na Ruby Ridge jsem nebyl, ale byla to katastrofa od první minuty a za smrt nevinných lidí mohli především federálové. Jenže nakonec jsou to pokaždé chlapi jako já, kteří ty rozkazy plní a dostanou přes čumák, protože měli dost odvahy riskovat životy kvůli něčemu, v co věří, a za tohle privilegium jim ještě nasazují psí hlavu. Takový je můj svět, doktorko Danielsová. Vítejte v pekle.“

Zhluboka se nadechl, celý se třásl a podíval se na Claire, která vypadala stejně zaskočená jako on. „Promiňte,“ dodal nakonec. „Když přijde řeč na tyhle věci, jsem dost patriotický.“

„Myslím, že omluvit bych se měla já,“ pronesla Claire zkroušeně. „Vaše práce vám určitě občas připadá nevděčná.“

„Zrovna teď to tak cítím.“

„Řekněte mi o své rodině,“ vyzvala ho po chvíli tíživého ticha.

Web se v křesle opřel, sepnul ruce za hlavou a znovu se několikrát nadechl. Čtyřiašedesát úderů za minutu, Webe. Víc, člověče, nepotřebuješ. Ctyřiašedesát za minutu. Copak je to tak těžké? Předklonil se. „Jistě. Jsem jedináček. Narodil jsem se v Georgii. Když mi bylo asi šest, přestěhovali jsme se do Virginie.“

„Kdo všechno? Vaše matka a otec?“

Web zavrtěl hlavou. „Ne, jen já s matkou.“

„A váš otec?“

„Ten nemohl. Stát ho ještě nějakou dobu potřeboval.“

„Pracoval pro vládu?“

„I tak by se to dalo říct. Byl ve vězení.“

„Co se s ním stalo?“

„Nevím.“

„Nebyl jste zvědavý?“

„Kdybych byl, určitě bych svou zvědavost ukojil.“

„Dobrá. Takže jste se přestěhovali do Virginie. Co dál?“

„Matka se znovu vdala.“

„A váš vztah s nevlastním otcem?“

„V pohodě.“

Claire mlčela a zjevně čekala, že bude pokračovat. Když se tak nestalo, pobídla ho: „Řekněte mi o vašem vztahu s matkou.“

„Zemřela před devíti měsíci, takže už žádný vztah nemáme.“

„Na co zemřela?“ chtěla vědět Claire, ale okamžitě dodala: „Jestli vám nevadí, že se ptám.“

„Chlast.“

„Říkal jste, že jste se k FBI přihlásil z náhlého popudu. Nemyslíte, že za tím mohlo být něco víc?“

Web se na ni krátce podíval. „Myslíte, že jsem se stal policajtem, protože můj pravý otec byl zloděj?“

„Tohle se vám povedlo,“ usmála se Claire.

„Nevím, Claire, proč jsem ještě naživu,“ podíval se jí do očí. „Správně jsem měl zemřít se svým týmem. Začínám z toho bláznit. Nikdy jsem nechtěl být jediný, kdo přežije.“

Claiřin úsměv se rychle vytratil. „Pojďme si o tom promluvit.“

Web si nervózně mnul ruce. Vstal a stoupl si k oknu. „Všechno je to důvěrné, ano?“

„Ano,“ přitakala Claire. „Naprosto důvěrné.“

Znovu se posadil. „Byli jsme s týmem ve vedlejší uličce. Držel jsem se u ostatních až skoro do okamžiku útoku, jenže pak… pak –“ Odmlčel se. „Sakra, pak jsem ztuhl. Nemohl jsem se pohnout. Nevím, co se stalo. Můj tým pokračoval na dvůr a já nemohl. Nakonec jsem se pohnul, ale připadalo mi, že vážím tunu, jako bych měl nohy zalité v betonu. Upadl jsem, protože jsem nemohl stát. Prostě jsem najednou ležel. A pak…“ Ztichl, dlaní si přejel po nezraněné tváři a držel ji tam, jako by chtěl zadržet slova, která se drala ven. „Pak spustily kulomety. A já žil. Přežil jsem a nikdo další z týmu ne.“

Claire nehybně držela v ruce pero a dívala se na něho.

„V pořádku, Webe, potřebujete to ze sebe dostat.“

„To je všechno! Co víc k tomu můžu říct? Podělal jsem se. Jsem hnusný zbabělec.“

Promluvila na něho velmi klidně a důrazně. „Webe, chápu, že se vám o tom jen skutečně těžko hovoří, ale ráda bych probrala události, které vedly k tomu, čemu říkáte, že jste’ztuhl‘. Co nejpřesněji si je vybavte. Mohlo by to být velmi důležité.“

Web jí vše podrobně popsal. Začal okamžikem, kdy otevřeli dveře dodávky, a pokračoval ke chvíli, kdy nemohl odvést svou práci a jen bezmocně přihlížel, jak jeho přátelé umírají. Když skončil, připadal si úplně prázdný, jako by ze sebe spolu se smutným příběhem vydal i duši.

„Jako byste byl paralyzovaný,“ usoudila. „Napadá mě, jestli jste neměl nějaké příznaky předtím, než vás to plně zasáhlo. Třeba rychlé změny tepu, zrychlené dýchání, pocit strachu, studený pot, sucho v ústech?“

Web nějakou chvíli poctivě přemýšlel a v duchu znovu procházel krok za krokem. Začal odmítavě vrtět hlavou, ale poté řekl: „V té uličce byl kluk.“ Nechtěl Claire Danielsové prozradit, jak důležitý je Kevin Westbrook pro vyšetřování případu, nicméně něco jí říct mohl. „Když jsme ho míjeli, něco řekl. Něco skutečně divného. Vzpomínám si, že jeho hlas zněl jako od někoho o hodně staršího. Na první pohled na něm bylo vidět, že se s ním život nemazlí.“

„Nevzpomenete si, co řekl?“

Web zavrtěl hlavou. „Nic si nevybavuju, ale bylo to něco divného.“

„Takže to, co řekl, ve vás vyvolalo nějaký pocit? Něco nad rámec normálního soucitu nebo sympatií?“

„Podívejte, doktorko Danielsová –“

„Prosím, říkejte mi Claire.“

„Dobrá, Claire, nemám v úmyslu ze sebe dělat svatouška. Při své práci jsem se už dostal na hodně ošklivá místa. Snažím se příliš nemyslet na to, co je kolem, třeba na děti.“

„Kdybyste o nich více přemýšlel, nemohl byste dělat svou práci?“

Web se na ni podíval. „Myslíte, že právě tohle se mi stalo? Uviděl jsem dítě a něco v hlavě se mi přepnulo?“

„Je to možné, Webe. Posttraumatický stresový syndrom způsobující paralýzu spolu s celou řadou dalších fyzických příznaků. Stává se to častěji, než si lidé myslí. Napětí v boji je výjimečně silné.“

„Jenže tou dobou se nic nedělo. Nepadl jediný výstřel.“

„Vykonáváte tuhle práci už řadu let, Webe. Mohlo se to ve vás akumulovat a projevit se v tom nejméně vhodném okamžiku a nejméně šťastným způsobem. Nebyl byste zdaleka první, kdo šel do podobného boje a takto zareagoval.“

„No, mně se to každopádně stalo poprvé,“ prohlásil Web důrazně. „A můj tým měl za sebou totéž co já a nikdo z nich neztuhl.“

„Přestože se vám to stalo poprvé, musíte si uvědomit, že jsme každý jiný. Nemůžete se s nikým srovnávat. Nebylo by to vůči vám poctivé.“

Namířil na ni prstem. „Povím vám, co by bylo poctivé. Třeba to tehdy v noci bylo trochu jinak. Možná jsem něco udělal, zahlédl něco, co mohlo kluky varovat, možná by ještě žili a já tu neseděl s vámi a nebavil se o tom, proč jsou po smrti.“

„Chápu, že jste rozčílený a že život často není férový. Bezpochyby sám znáte stovky takových případů. Jde o to, jak se můžete nejlépe vyrovnat s tím, k čemu došlo.“

„Jak se chcete s něčím takovým vypořádat? Nic horšího se stát nemohlo.“

„Vím, že vám to připadá beznadějné, ale nejhorší ze všeho by bylo, kdybyste se se svými problémy nevypořádal a vláčel je s sebou životem.“

„Životem? Jo, jasně, to je pravda. Asi mi ještě nějaký život zbývá. Chcete si to se mnou vyměnit? Rád to pro vás udělám.“

„Máte v úmyslu vrátit se k JOR?“ zeptala se věcně.

„Ano,“ odpověděl bez rozmýšlení.

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Pak je to cíl, ke kterému budeme oba směřovat.“

Web si přejel rukou po stehně a nechal ji ležet na bundě v místě, kde měl pažbu pistole. „Opravdu si myslíte, že je to možné? Víte, když to u JOR fyzicky nebo duševně nezvládáte, prostě končíte.“A přijdete, pomyslel si, o jediné místo na tomhle světě, kam skutečně zapadáte.

„Zkusíme to, Webe, nic jiného nám nezbývá. Ale já svou práci také odvádím dobře a slibuji vám, že udělám všechno, abych vám pomohla. Jen potřebuju, abyste se mnou spolupracoval.“

Podíval se jí do očí. „Dobrá, budu.“

„Znepříjemňuje vám právě teď něco život? Nějaké neobvyklé záležitosti?“

„Vlastně ne.“

„Říkal jste, že vám nedávno zemřela matka.“

„Ano.“

„Povězte mi, jaký jste spolu měli vztah?“

„Udělal bych pro ni cokoli.“

„Mám to chápat tak, že jste si byli velmi blízcí?“ Web váhal tak dlouho, až Claire pokračovala. „Webe, právě teď potřebuji skutečně znát pravdu.“

„Měla vlastní problémy. Například s pitím. A nelíbilo se jí, čím se živím.“

Claire opět sjela očima k místu, kde měl Web pistoli. „To u matek není nic neobvyklého. Máte dost nebezpečnou práci.“ Podívala se mu na tvář a rychle sklopila pohled. Web si toho přesto všiml.

„Možná,“ usoudil a odvrátil znetvořenou tvář tak, aby na ni neviděla. Byl na tento pohyb tak zvyklý, že si ho už ani neuvědomoval.

„Něco by mě zajímalo. Co jste po ní zdědil? Zanechala vám něco zajímavého?“

„Nechala mi dům. Tedy vlastně nenechala, protože nesepsala závěť. Takže na mě přešel ze zákona.“

„Máte v úmyslu se tam nastěhovat?“

„Nikdy!“

Claire sebou při jeho důrazné reakci trhla.

Rychle pokračoval již mírnějším tónem: „Chci říct, že mám vlastní dům. Ten její nepotřebuju.“

„Rozumím.“ Claire si udělala poznámku a zdálo se, že hodlá změnit téma rozhovoru. „Mimochodem, byl jste někdy ženatý?“

Web zavrtěl hlavou. „Ne, alespoň ne obvyklým způsobem.“

„Jak to myslíte?“

„Ostatní kluci z mého týmu měli všichni rodiny. Připadal jsem si, jako bych jejich prostřednictvím měl několik manželek a spoustu dětí.“

„Takže jste si s kolegy byli hodně blízcí?“

„V téhle práci musíte držet spolu. Čím lépe se vzájemně znáte, tím lépe spolupracujete a jednou vám to může zachránit život. Navíc to byli báječní chlapi. Bylo mi mezi nimi fajn.“ Jakmile dokončil větu, znovu ho ovládl neklid. Vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?“ zeptala se ho zaskočená Claire. „Právě jsme začali. Ještě si toho máme hodně co říct.“

Web se u dveří zastavil. „Už jsem toho řekl dost.“

Zavřel za sebou a Claire se ho nepokoušela dohnat. Odložila blok a pero a dívala se za ním.

9

Na Arlingtonském národním hřbitově kráčel Percy Bates po dlážděné cestě od návštěvnického střediska k domu Custis-Leeových. Poté, co dal na počátku občanské války Robert E. Lee přednost svému rodnému státu Virginie a vedení konfederačních sil před podobnou nabídkou od hvězd a pruhů, reagovala na jeho odmítnutí federální vláda tím, že mu zkonfiskovala dům. Říká se dokonce, že mu Lincolnova administrativa za války nabídla nemovitost vrátit. Stačilo, aby se vrátil a doplatil daně. Osobně. Lee samozřejmě Lincolnovu nabídku nevyslyšel a jeho sídlo se proměnilo v nejznámější hřbitov v celé zemi. Batese, který se narodil v Michiganu, tato historka pokaždé pobavila, ačkoli dům a pozemky se postupem času staly čímsi jako Leeovým památníkem a obecně se o něm hovořilo jako o Arlingtonově domě.

Bates došel před Arlingtonův dům a kochal se údajně nejkrásnější vyhlídkou ve Washingtonu a možná v celých Spojených státech. Hlavní město mu leželo u nohou. Batese napadlo, jestli si to myslel i Bobby Lee, když ráno vstal a podíval se z okna.

Hřbitov se rozkládá na šesti stech akrech a převládají na něm prosté bílé náhrobky. Stojí zde i několik úctyhodných hrobek a památníků mrtvým vystavěných či zřízených vděčnými pozůstalými, nicméně moře bílých pomníčků, které při pohledu ze správného úhlu vyvolávaly i v létě dojem zasněžené louky, jsou právě tím, co většině návštěvníků utkví ve vzpomínkách. Arlingtonský národní hřbitov je místem posledního odpočinku amerických vojáků padlých v boji za svou zemi, pětihvězdičkových generálů, prezidentů, kteří podlehli atentátu, sedmi soudců Nejvyššího soudu, vědců, známých představitelů menšin a mnoha dalších, kteří vynikli natolik, aby si zasloužili být pohřbeni právě tady. Celkem zde je přes dvě stě tisíc hrobů a další přibývají průměrným tempem osmnácti pohřbů každý týden.

Bates tu byl již nesčetněkrát. Většinou právě na pohřbech přátel a kolegů, jindy jako svým způsobem průvodce, když za jeho rodinou přijela návštěva. Velkému zájmu se těšilo například střídání stráží 3. pěší divize Armády Spojených států, která stojí čtyřiadvacet hodin denně u hrobu neznámého vojína. Bates se podíval na hodinky. Když si pospíší, dorazí právě včas.

Než došel k náhrobkům, začali se tu již shromažďovat návštěvníci, většinou turisté s kamerami a fotoaparáty. Strážný vykonával svou povinnost sestávající z jedenadvaceti kroků, poté jedenadvaceti vteřinové přestávky, přehození pušky na druhé rameno a dalších jedenadvaceti kroků opačným směrem.

Bates již mnohokrát přemýšlel, jestli jsou pušky, které strážní nosí, vůbec nabité. Nicméně si byl jistý, že pokud by se kdokoli pokusil znesvětit některý z hrobů, dočkal by se rychlé a účinné odpovědi. Jestli ve Spojených státech existuje cosi jako posvátná půda armády, pak právě tady. Arlingtonský hřbitov se významem přinejmenším vyrovnává Pearl Harboru.

Když výměna stráží začala, dav se rozrostl a začal fotit. Bates se rozhlédl, propletl se mezi lidmi a sešel po schodech. Ceremoniál byl složitý a zabíral hodně času. Představení zaujalo všechny na hřbitově, kromě Percyho Batese.

Prošel kolem amfiteátru sousedícího s památníkem, pokračoval přes Memoriál Drive a k pomníku raketoplánu Discovery. Poté se vrátil a vešel do amfiteátru. Hledištěm sešel k jevišti se sloupovím, balustrádami a frontony. Došel až k jedné ze zdí, vyndal mapu hřbitova, rozložil ji a začal ji studovat.

Druhý muž se pohyboval tak, aby ho Bates ani nikdo jiný neviděl. V pouzdře u pasu měl pistoli a dlaň držel na její pažbičce i v okamžiku, kdy se blížil k místu, kde stál Bates. Sledoval ho již dost dlouho, aby si ověřil, že agent FBI skutečně přišel sám. Popošel ještě blíž.

„Říkal jsem si, že se asi neukážeš, ale pak jsi mi dal znamení,“ oslovil ho Bates. Rozložená mapa mu zakrývala obličej.

„Musel jsem si ověřit, že je všechno v pořádku,“ odpověděl Randall Cove. Zůstával skrytý za zdí.

„Dával jsem pozor, aby mě nesledovali.“

„Co zvládneme my, zvládnou i jiní.“

„O tom se s tebou nehodlám přít. Jak to, že se nejraději scházíš na hřbitovech?“

„Mám rád ten klid a mír. Ty najdeš málokde jinde.“ Cove se odmlčel. „Nachytali mě,“ prohlásil poté.

„Taky mi to došlo. Jenže teď mám šest mrtvých a u toho sedmého veliký otazník. Prozradil někdo zevnitř tvoje krytí? Místo aby tě zabili, dali ti falešné informace a nastražili past na JOR? Potřebuju podrobnosti, Randy.“

„Byl jsem v tom baráku osobně. Přišel jsem tam jako potenciální obchodní partner těch lidí, který si chce zkontrolovat, jak probíhá operace. Viděl jsem stoly, šanony, počítače, maníky sčítat čísla, hotovost, vážit drogy, prostě všechno. Viděl jsem to na vlastní oči. Nikdy bych vás tam neposlal, kdybych se o tom sám nepřesvědčil. Nejsem žádný zelenáč.“

„To vím. Jenže když jsme se tam dostali, v té budově nic nebylo. Tedy kromě osmi propojených kulometů.“

„Přesně. Propojených. Řekni mi o tom Londonovi. Věříš mu?“

„Stejně jako komukoli jinému.“

„Co je zač? Jak to, že ještě žije?“

„Nejspíš to sám neví. Tvrdí, že ztuhnul,“ pokrčil rameny Bates.

„Sakra dobré načasování.“

„Odstřelil ty kulomety. Přitom ještě zachránil dítě.“

„No, dost zvláštní a důležité dítě, tenhle Kevin Westbrook.“

„To vím taky.“

„Podívej, začali jsme hledat staršího Westbrooka, protože ti nahoře si myslí, že je čas ho dostat, aby si mohli dělat zásluhy. Jenže čím víc se tím zabývám, tím jasněji mi dochází, že je jen malá ryba, Perce. Slušně vydělává, ale na druhou stranu není to taková sláva. Nestřílí sousedy, drží se zpátky.“

„Ale jestli ne on, tak kdo?“

„V tomhle městě existuje asi osm větších pouličních prodejců a Westbrook je jeden z nich. Dohromady toho svinstva prodají tunu. Vynásob si to všemi většími městy odtud do New Yorku a na jih do Atlanty, a vyjde ti někdo skutečně velký.“

„Co? Chceš říct, že to všechno kontroluje jedna skupina? To není možné.“

„Ne, říkám, že podle mě jedna skupina kontroluje obchod s oxycontinem z venkovských do městských oblastí po celém východním pobřeží.“

„S oxycontinem? Tím lékem na předpis?“

„Přesně tak. Říkají mu vidlácký heroin, protože obchodovat se s ním začalo na venkově. Jenže teď se přesouvá do měst. Je to jasné, ve městech je nejvíc peněz. Křupani v horách nevydělávají tolik jako lidi ve městě. Je to syntetický morfin na tlumení chronických bolestí nebo pro smrtelně nemocné. Feťáci ho drtí, šňupou, kouří nebo si ho píchají a dostanou se do rauše skoro jako po heroinu.“

„Jo, jenže má postupné uvolňování, takže když si takhle dáš celou tabletu, postupný rozpad obejdeš a může tě to zabít.“

„Zatím je asi stovka mrtvých a přibývají každý den. Ten lék není tak silný jako heroin, ale funguje obstojně, navíc jde o legální lék, takže si někteří lidé myslí, že je bezpečný, i když se používá bez receptu. Máme tu i staré lidi, kteří prodávají na ulici po jedné pilulce, aby měli na další léky, které jim pojišťovna nehradí. Také někteří doktoři vydávají falešné předpisy, můžeš vykrást lékárnu nebo dům někoho, kdo to užívá.“

„Hrozné,“ přitakal Bates.

„Proto FBI a DEA založily společnou jednotku. A nejde jen o oxycontin, máme tu i starší léky jako percocet nebo percodan. Ty seženeš na ulici po deseti až patnácti dolarech za tabletu. Jenže nemají tu razanci jako oxycontin. Abys dosáhl stejného účinku jako u osmdesátimiligramové pilulky oxycontinu, musel bys vzít šestnáct tablet percocetu.“

Bates se během rozhovoru několikrát opatrně rozhlédl, jestli je někdo nesleduje, kolem však nikoho neviděl. Dospěl k závěru, že Cove pro schůzku vybral dobré místo. Nebylo ho vidět a Bates s rozloženou mapou skutečně vypadal jako turista hledající cestu.

„No, stát samozřejmě sleduje pohyb kontrolovaných narkotik, a jakmile jich nějaký lékař začne předepisovat nebo lékárna vydávat víc, než je obvyklé, okamžitě se spustí poplach. Zároveň ale není nutné se bát, že by se to nějak zvrhlo.“

„Správně.“

„Jak to, Randy, že jsem o té věci s oxycontinem nevěděl?“

„Protože mi to došlo až teď. Nevěděl jsem, že mám co do činění s distribucí oxycontinu, když jsem na to poprvé narazil. Myslel jsem si, že to je běžný kokain a heroin. Jenže pak jsem leccos uviděl a zaslechl. Většina téhle drogy přichází z roztroušených oblastí v Apalačských horách. Hodně dlouho to byl spíš jen takový rodinný podnik, většinou se v něm pohybovali lidi, kteří byli sami závislí. Ale teď mi přijde, že se je někdo snaží spojit a začít dodávat do velkých měst. Rozumíš, prostě jako další krok. Mohly by z toho plynout velké peníze a někomu to došlo. Přinejmenším tady. Zavést do obchodování postupy běžné u jiných drog, ale s trojnásobnými zisky a s výrazně menším rizikem. Tyhle lidi chceme dostat. A myslel jsem si, že právě oni mají pod palcem ten barák, na který JOR zaútočila. Byla šance, že bychom to mohli celé rozbít, když se dostaneme k jejich účetním. Navíc mi dává smysl, že by centrum takovéhle operace schovali někde ve městě.“

„Jasně, na venkově by to trčelo jako pěst na oku,“ dokončil Bates jeho myšlenku.

„Přesně tak. Navíc by to mělo řadu výhod. Řekněme, že by prodávali milion tablet týdně s konečnou hodnotou sto milionů dolarů. Už chápeš?“

„Jenže lidi, co za tím stojí, by likvidací týmu JOR nic nezískali. Naopak by to k nim přitáhlo pozornost, kterou nepotřebují. Proč by to tedy dělali?“

„Vím jen tolik, že operace, kterou jsem viděl v tom baráku, nebyla Westbrookova. Bylo to ohromné. Spousta aktivity, výrazně víc, než by kdy mohlo souviset s jeho podnikáním. Kdybych si myslel, že jde jen o Westbrooka, určitě bych se zasadil o zrušení útoku JOR. Dostali bychom jen malou rybu a velká by nám uplavala. Myslím, že Westbrook tu věc spolu s dalšími skupinami distribuuje v D. C. Nemám pro to ale žádný hmatatelný důkaz. Ten chlap je opravdu chytrý a má dost zkušeností.“

„Jasně, ale dostal ses k někomu z jeho skupiny. To se cení.“

„Pravda, jenže dneska úspěšný může být zítra mrtvý. Tak to v mé práci chodí.“

„Takže si někdo opravdu dal tu práci, aby nás přesvědčil, že v tom domě je centrum rozsáhlého obchodu s drogami. Napadá tě někdo?“

„Ne. Jakmile jsem předal informaci vašim lidem a rozhodlo se o útoku, ten, kdo mě vodil za nos, už starého Randalla Covea nepotřeboval.Myslím, že mám štěstí, že jsem ještě naživu, Perce. Vlastně se divím, proč ještě dýchám.“

„Stejně tak Web London. Řekl bych, že po podobných masakrech na tom bývá podobně hodně lidí.“

„Ne, mně se opravdu po tom útoku JOR někdo pokoušel zabít. Stálo mě to služební auto a pár naštíplých žeber.“

„Ježíši, proč jsi nedal nic vědět? Musíš se ohlásit, Randy, a podat úplné hlášení, abychom zjistili co a jak.“

Bates se znovu rozhlédl. Trvalo to už hodně dlouho. Brzy se bude muset přesunout. Do mapy hřbitova se mohl dívat jen omezenou dobu, aby nevzbudil podezření. Jenže nechtěl bez Randalla Covea odejít.

„To ani náhodou, Perce,“ odpověděl Cove tónem, který donutil Batese sklonit mapu. „Neudělám to, protože mi připadá, že tady jdeme až na dřeň.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Bates ostře.

„Myslím to tak, že tu něco smrdí zevnitř, a já nehodlám riskovat, dokud si nebudu jistý, že se mnou hrají fér.“

„Tohle je FBI, Randy, ne KGB.“

„Možná pro tebe. Ty jsi byl vždycky uvnitř, Perce. Já jsem tak mimo, jak jen někdo může být. Když se teď objevím, aniž bych si byl jistý, co se doopravdy stalo, taky by mě už nemuseli nikdy najít. Je mi jasné, že si spousta lidí myslí, že mám něco společného s tím, co se stalo JOR.“

„To je šílené.“

„Stejně jako šest mrtvých chlápků? Jak by to dokázali bez informací zevnitř?“

„Podobné věci se v naší práci prostě stávají.“

„Dobrá. Ale neříkej mi, že sis nevšiml, že se to poslední dobou děje moc často. Vyzrazená krytí, za poslední rok dva mrtví agenti v utajení, útočné týmy jedou zatýkat a najednou není nikdo doma, velcí prodejci drog mizí, protože dostanou varování. Myslím, že přímo v FBI sedí pěkně tlustá a smradlavá krysa, která prodává čestné lidi, včetně mě.“

„Randy, nezkoušej na mě žádné konspirační teorie.“

Cove ztišil hlas. „Jen jsem chtěl, abys věděl, že za to nemůžu. Máš moje slovo a víc ti teď dát neumím. Doufám, že časem na něco přijdu.“

„Takže po něčem jdeš?“ zeptal se Bates okamžitě. „Podívej, Randy, já ti věřím, ale mám nadřízené, kterým se musím zodpovídat. Chápu tvé obavy, děje se spousta divných věcí a snažíme se objevit zdroj, jenže musíš chápat taky mé obavy.“ Odmlčel se. „Sakra, no tak! Přísahám, že jestli teď půjdeš se mnou, budu na tebe dávat pozor a nespustím z tebe oči. Ano? Doufám, že víš, že mi po tom všem, čím jsme spolu prošli, můžeš věřit. Vždycky jsem se za tebe postavil.“ Cove stále neodpovídal. „Hele, Randy, řekni mi, jaké máš podmínky, a podíváme se, co se s tím dá dělat.“ Bez odpovědi. Bates potichu zaklel a přeběhl za zeď. Na jejím konci uviděl dveře. Zacloumal jimi, ale byly zamčené. Oběhl amfiteátr. Výměna stráží skončila a dav zamířil pryč po cestičkách. Přestože se díval všude, bylo Batesovi jasné, že Covea ztratil. Ačkoli měl tajný agent mohutnou postavu, mnoho let se učil, jak být nenápadný. Mohl být oblečený jako hrobník nebo jako turista. Bates zahodil mapu do odpadkového koše a odešel.

10

Čtvrť, kterou Web projížděl, se nijak nelišila od jiných v okolí. Středně velké poválečné, krabicovité domky, štěrkové příjezdové cesty a plechové střechy. Předzahrádky byly malé, zato za domy ležely prostorné dvorky s garážemi, grily pod pergolami a starými jabloněmi nabízejícími pod košatými korunami příjemný chládek. Bydlely tu středostavovské rodiny, které byly na své domky hrdé a nežily v neochvějném přesvědčení, že jejich děti půjdou studovat univerzitu. Muži si v garážích hráli se svými veterány, ženy se scházely na verandách na kávu, cigaretu a pár čerstvých drbů. Slunce na tuto roční dobu nezvykle hřálo a nebe se po bouřkách konečně vyjasnilo. Děti se v krátkých kalhotách a teniskách proháněly ulicí na odrážedlech a koloběžkách.

Když zastavil před domem Paula Romana, viděl Web, jak se Paulie, protože jinak mu nikdo neřekl, sklání pod kapotou svého miláčka, vozu Corvette Stingray ze 60. let, který měl snad raději než manželku a děti. Paul Romano pocházel z Brooklynu, nevadilo mu „ušpinit si ruce“ a dobře zapadal mezi místní mechaniky, elektrikáře nebo řidiče náklaďáků. Jediný rozdíl spočíval v tom, že Romano dokázal zabít na sto různých způsobů a jeho oběti s tím obvykle nemohly nic dělat. Patřil k těm, kteří hovoří se svými zbraněmi a dávají jim jména jako domácím mazlíčkům. Jeho samopal MP-5 se jmenoval Freddy podle Freddyho z Noční můry z Elm Street, a dvě pistole ráže .45 pokřtil podle želv z filmu Rocky – Cuff a Link. Ano, ačkoli tomu nebylo snadné uvěřit, Paul Romano z Brooklynu byl velkým fanouškem Sylvestra Stallona, přestože neustále bručel, že „ten prokletý Rambo byl pěkný pitomec“.

Romano zvedl překvapeně hlavu, když k němu Web došel a nahlédl pod kapotu modrého sporťáku s plátěnou střechou. Web dobře věděl, že vůz je modelového roku 1966, tedy z prvního roku, kdy se do něho montoval slavný sedmilitrový motor o výkonu 450 koní, protože Romano to jemu i ostatním mužům z JOR popisoval snad tisíckrát. „Čtyři kvalty, manuál, nejvyšší rychlost přes dvě stě padesát. Nandá to každému,“ opakoval tak často, až se z toho Webovi dělalo špatně. „Policejním autům, všem těm vytuněným plechovkám a půlce závodních aut na menších okruzích.“

Weba často napadalo, jaké to asi je, být dítětem, podávat klíče a hrabat se s otcem v autě na příjezdové cestě. Učit se o karburátorech, sportu, ženách a o všem, díky čemu je život zajímavý. Hele, tatí, víš, když takhle sedí vedle tebe a říkáš si, jestli jí můžeš dát ruku kolem ramen a třeba i tam? Jo, tam, tati, tak mi poraď. Přece to musíš znát. Nepovídej, že tě to nikdy nezajímalo. Jinak bych tu přece nebyl, ne? A kdy jí mám dát první pusu? Mám čekat na nějaké znamení? Víš, tati, nebudeš tomu věřit, ale já těm holkám vůbec nerozumím. Bude to jednodušší, až budou starší? A otec by se zasvěceně usmál, lokl si piva, potáhl z marlborky, otřel si špinavé ruce do hadru, posadil se a řekl: Fajn, poslouchej, mladíku, řeknu ti, jak to chodí. Pořádně si to zapiš za uši, protože to je zkušenost, kterou získáš jedině věkem. Zatímco se díval pod kapotu corvetty, přemýšlel Web, jak by se při takovémto rozhovoru asi cítil.

Romano si Weba prohlížel a ani se nezmínil o sedmilitrovém motoru, který dokáže předjet i „vytuněné plechovky“. Řekl jen: „Pivo je v lednici. Doláč za plechovku. A moc se tu neusazuj.“

Web sáhl do malé chladničky u svých nohou a vyndal plechovku Buddweiseru, dolar však na lednici nepoložil. „Víš, Paulie, Bud není jediné pivo na světě. Sehnal jsem nějaké z Jižní Ameriky a měl bys ho taky někdy zkusit.“

„Jasně. Z mýho platu?“

„Vyděláváme stejně.“

„Já mám ženu a děti a ty máš prd.“

Romano ještě několikrát otočil utahovacím klíčem, obešel Weba a nastartoval motor. Zněl tak výkonně, až se zdálo, že se dokáže vyrvat ze silentbloků, které ho držely na místě.

„Vrní jako kotě,“ prohlásil Web a usrkl piva.

„Spíš jako tygr.“

„Můžeme si promluvit? Mám pár otázek.“

„Jako všichni ostatní. Jasně, do toho. Máme spoustu času. Co jiného bych vlastně měl dělat ve svém volnu. Takže co potřebuješ? Legíny na balet? Zeptám se manželky.“

„Uvítal bych, kdybys mě v Quantiku nepomlouval.“

„A já bych uvítal, kdybys mi neříkal, co můžu a co ne. A když už jsme u toho, vypadni z mýho pozemku. Vybírám si lidi, se kterými se stýkám.“

„Promluvme si, Paulie. Dlužíš mi to.“

Romano na něho ukázal klíčem. „Nic ti nedlužím, Londone.“

„Po osmi letech téhle práce si všichni vzájemně dlužíme víc, než kdy dokážeme splatit.“

Oba muži se chvíli měřili pohledem, až Romano nakonec odložil klíč, utřel si ruce, vypnul vrnícího tygra a zamířil dozadu na dvůr. Web to vzal jako pozvání a následoval ho. Přesto se tak trochu bál, že si Romano jde jen dozadu do garáže pro větší klíč, aby ho mohl ztlouct.

Tráva na dvorku byla posekaná, stromy prořezané, po jedné stěně garáže se pnuly růže. Na slunci bylo po dlouhých deštích příjemných pětadvacet stupňů. Vyndali si dvě zahradní křesla a posadili se. Web se díval, jak Romanova manželka Angie věší prádlo na šňůry. Pocházela z Mississippi a s Romanem měli dva chlapce. Angie byla drobná, stále měla pěknou postavu, dlouhé světlé vlasy, kouzelné zelené oči a hříšný pohled. Neustále flirtovala a ostatní muže si dobírala, ale vždy jen nevinně. Romana to občas dovádělo k šílenství, ale Webovi přesto připadalo, že je rád, že se jeho žena ostatním mužům líbí. Měl už takovou povahu. Jakmile se však Angie Romanová rozčílila, bylo dobré mít se na pozoru. Web se sám stal na několika společných piknicích svědkem, jak se změnila v rozzuřenou lvici, před níž utíkali i chlapi, kteří se živili střílením z velkých zbraní a jen tak něco je nerozházelo.

Paul Romano teď působil u útočného týmu H, s Webem však přišli k JOR společně a tři roky tvořili dvojici odstřelovačů. Romano předtím, než se přihlásil k FBI, patřil ke zvláštním oddílům Delta. Ačkoli měl Romano podobnou postavu jako Web bez mohutných svalů, měl sílu jako býk. Navíc se nikdy nevzdával. Jednou během nočního útoku na pevnost karibského drogového bosse ho člun vysadil příliš daleko od břehu. Romano se i s dvaceti kilogramy výstroje ocitl ve tři metry hluboké vodě. Místo aby se utopil jako každý jiný v jeho situaci, klesl na dno, postavil se, čtyři minuty zadržoval dech, po dně došel do mělčí vody a nakonec se zapojil do útoku. Protože akce byla celá zpackaná a i informace o místě, kde se drogový boss zdržuje, se ukázaly nepřesné, musel ho Romano nakonec najít sám a poté, co zabil jeho dva osobní strážce, ho zatknout. Po akci si postěžoval jen na to, že si namočil vlasy a utopil jednu ze svých pistolí.

Romano měl po celém těle vytetované draky, nože a hady a na levém bicepsu drobné srdce s nápisem angie. Web na něho narazil hned během prvního dne výběru do JOR, kdy většina zájemců stála nahá a vystrašená v očekávání budoucích hrůz. Web po očku ostatní muže pozoroval, hledal jizvy na kolenou nebo ramenou, které by naznačovaly fyzickou slabost, případně výraz obličeje ukazující strach.

V rámci tohoto darwinismu v praxi se pídil po čemkoli, co by mu přineslo výhodu v konkurenčním boji o přežití. Věděl, že první dva týdny vydrží jen polovina z nich a jen každý desátý dostane nabídku se vrátit a skutečně začít s výcvikem.

Romano naposledy sloužil u týmu SWAT newyorské FBI, kde si vydobyl pověst extrémního tvrďáka mezi samými tvrďáky. Zdálo se, že ho ani trochu nezajímá, že stojí v místnosti s dalšími sedmdesáti nahými chlapy. Na Weba působil jako někdo, kdo miluje bolest a jen se těší, až mu lidé z JOR dají zabrat. Web tehdy nevěděl, jestli se mu podaří sítem výběru projít, ale od prvního dne si byl jistý, že Romano to zvládne. Oba spolu tvrdě soupeřili a Paulie doháněl Weba pravidelně k zuřivosti, přesto se musel obdivovat jeho schopnostem a odvaze.

„Chtěl sis promluvit, tak mluv,“ vyzval ho Romano.

„Kevin Westbrook. Ten kluk z uličky.“

Romano přikývl. „Dobrá.“

„Pohřešuje se.“

„Fakt?“

„Znáš Batese? Percyho Batese?“

„Ne. Měl bych?“

„Řídí vyšetřování. Ken McCarthy vypověděl, že Kevina jste měli na starosti ty a Mickey Cortez. Co mi k tomu řekneš?“

„Nic moc.“

„Řekl vám ten kluk něco?“

„Nic.“

„Komu jste ho předali?“

„Dvěma v civilu.“

„Víš, jak se jmenovali?“

Zavrtění hlavou.

„Hele, Paulie, víš jaký je rozdíl bavit se s tebou a povídat si se zdí?“

„Jaký?“

„Vůbec žádný.“

„Co chceš, Webe, abych ti řekl? Viděl jsem toho kluka, hlídal jsem ho a pak ho odvedli.“

„Chceš mi říct, že ti to dítě vůbec nic neřeklo?“

„Byl dost zamlklý. Řekl nám, jak se jmenuje a kde bydlí. Poznamenali jsme si to. Mickey se s ním pokoušel promluvit, ale nikam to nevedlo. No, Mickey neumí mluvit ani s vlastními dětmi. Víš, nebyli jsme si jistí, jakou roli v tom ten kluk vlastně hraje. Postupovali jsme uličkou, viděli světlici a zůstali jsme stát. Pak se ze tmy vynořilo tohle dítě s tvojí čepicí a vzkazem. Nevěděl jsem, jestli je na naší straně, nebo ne, a nechtěl jsem nic pokazit a ptát se ho na věci, na které se ho podle zákona ptát nesmím.“

„Jasně, to bylo chytré. Ale tos ho těm v civilu předal a na nic ses neptal? Jak to?“

„Ukázali mi průkazy, řekli, že přišli pro kluka, a bylo. Copak jsem jim mohl říct ne? JOR neprovádí vyšetřování, Webe. My jen někam vletíme a pochytáme lumpy. Čmuchaj lidi v civilu. Navíc jsem myslel na úplně jiné věci. Víš přece, že jsme s Teddym Rinerem sloužili u Delty.“

„Vím, Paulie, vím. V kolik hodin se ti v civilu objevili?“

Romano chvíli přemýšlel. „Nebyli jsme tam moc dlouho. Pořád ještě byla tma. Zhruba kolem půl třetí.“

„Dost nezvyklé na washingtonskou úřadovnu. Zjistit stav a poslat pro toho kluka lidi tak rychle.“

„A co jsem jim podle tebe měl říct? Hele, chlapi, to děcko vám nedám, jste tu moc rychle a takhle přece FBI nepracuje? Člověče, tohle by mi zaručeně pomohlo v kariéře. Mohl bych se s ní rozloučit a na stará kolena začínat někde od začátku.“

„Můžeš mi ty agenty v civilu popsat?“

Romano se znovu zamyslel. „Už jsem je popsal vyšetřovatelům.“

„Partě dalších chlápků v oblecích. Tak mi to zopakuj. Věř mi, nic ti to neudělá.“

„Jasně. Nejsem pitomec. Podám ti prst a budeš chtít celou ruku.“

„No tak, Paulie, neblázni. Ber to, jako že se baví tým H se zbytkem týmu C.“

Romano okamžik uvažoval, pak si odkašlal. „Jeden byl běloch.

Oněco menší než já, hubený, ale šlachovitý. Stačí?“

„Ne. Vlasy?“

„Krátké a světlé. Byl to federál, co by měl mít na hlavě jiného? Myslíš, že J. Edward někdy nosil copánek?“

„Někteří říkají, že ano. A prý také ženské šaty. Byl mladý, starý, něco mezi?“

„Kolem třicítky. Měl na sobě standardní oblek, vlastně snad trochu fajnovější. O moc lepší, než co máš ve skříni ty, Londone.“

„Oči?“

„Měl tmavé brýle.“

„V půl třetí ráno?“

„No, možná to byly jen dioptrické brýle s kouřovými skly. Fakt jsem se ho neměl v úmyslu vyptávat, proč je má na nose.“

„Tohle všechno si pamatuješ a nevzpomeneš si, jak se jmenoval?“

„Ukázal mi průkaz a to mi stačilo. Stáli jsme uprostřed místa činu, všude pobíhala spousta lidí a šest našich chlapců bylo po smrti. Ten člověk přišel pro dítě a dítě odvedl. Nic na něm nebylo podezřelé. Sakra, nejspíš měl i vyšší šarži.“

„A co jeho partner?“

„Cože?“

„Jeho partner, ten druhý v civilu. Říkal jsi, že byli dva.“

„Jasně.“ Romano se najednou netvářil nijak jistě. Promnul si oči a napil se piva. „No, víš, s tím druhým jsem vlastně nemluvil. Stál okus dál. Ten první na něj ukázal, prohlásil, že je to jeho partner, a bylo. Druhý zatím mluvil s nějakými policajty, takže se ke mně ani nepřiblížil.“

Web si ho nevěřícně prohlížel. „Paulie, znamená to, že si nejsi vůbec jistý, že ten, se kterým jsi mluvil, s sebou měl partnera? Třeba pracoval sám a jen tě vypekl. Zmínil ses o tom všem FBI?“

„Podívej, Webe, taky jsi býval agent na úřadovně. Jsi zvyklý takovéhle věci prošetřovat. Já sloužil u Delty a k FBI jsem přešel, abych se dostal do SWAT a nakonec do JOR. Je to už dlouho a zapomněl jsem, jak si hrát na detektiva. Teď už jen rozrážím dveře a střílím, nic víc.“

„No, možná jsi právě zlikvidoval malého kluka.“

Romano se na něho několik vteřin vztekle díval, nakonec však svěsil ramena a uhnul pohledem. Webovi došlo, že nejspíš myslí na své dva syny. Vyhovovalo mu, že jeho protějšek začíná sžírat vina, takže se podobné chyby víckrát nedopustí. „Nejspíš už je zahrabaný někde na skládce. Má bráchu. Gangstera, který si nechává říkat Velký F.“

„Takových je,“ zabručel Romano.

„Kluk neměl jednoduchý život. Viděls tu jizvu po kulce na jeho tváři. A to mu je deset.“

Romano se napil piva a otřel si ústa. „No, víš, šest našich kluků je po smrti, což by se stát nemělo, ale mně pořád vrtá hlavou, proč jich není sedm.“ Zle se přitom na Weba díval.

„Jestli se ti uleví, tak se na to snažím přijít a pomáhá mi s tím odborník.“ Weba toto přiznání stálo hodně sil, především před Romanem, a okamžitě ho litoval.

„Jo, jasně, hned je mi líp. Tak dobře, že asi začnu běhat po ulicích a křičet’Web chodí ke cvokaři, svět je bezpečnější‘.“

„Nech toho, Paulie, myslíš, že jsem tam chtěl ztuhnout? Myslíš, že jsem se chtěl dívat, jak zbytek mého týmu umírá? Opravdu si to myslíš?“

„Myslím, že jsi jediný, kdo na tohle umí odpovědět,“ odsekl Romano.

„Podívej, vím, že to všechno vypadá divně, proč ale do mě tak ryješ?“

„Chceš vědět proč? Fakt chceš vědět proč?“

„Jo.“

„Dobře. Tak abys věděl, s tím klukem jsem mluvil. Lépe řečeno, mluvil on se mnou. Chceš vědět, co mi řekl?“

„Proto jsem tady, Paulie.“

„Říkal, že ses bál, až jsi kňučel jako štěně. Prý jsi ho prosil, ať to nikomu neprozradí. Podle něj jsi ten největší srab, jakého kdy viděl. A taky říkal, že ses mu pokusil vnutit svojí pušku, protože ses bál z ní začít střílet.“

Nevděčný harant. „A tys těm blbostem věřil?“

Romano si lokl piva. „No, tomu o pušce ne. Svojí SR-75 bys nikomu nepůjčil ani za nic.“

„Tak díky, Romano.“

„Jenže ten kluk musel něco vidět, když říkal takové věci. Proč by měl lhát?“

„No, nevím, Romano, ale co třeba proto, že jsem policajt a on zrovna nemá rád síly zákona a pořádku? Proč se na to nezeptáš odstřelovačů? Ti ti řeknou, jestli jsem brečel nebo střílel. Nebo jim snad taky nevěříš?“

„Myslím, že se z lidí stávají srabi v jednom kuse, a nikdo se o tom ani nedozví,“ trval Romano na svém.

„Víš co? Jsi pěknej hajzl!“

Romano odložil pivo a nadzvedl se v křesle. „Chceš zjistit, jakej hajzl doopravdy jsem?“

Situace směřovala k rvačce, když se objevila Angie. Pozdravila se s Webem, objala ho a vyjádřila mu svou účast.

„Paulie,“ obrátila se k manželovi, „Web by s námi třeba rád povečeřel. Budou kotlety.“

„Co když nechci, aby tu zůstal?“ zavrčel Romano.

Angie se sehnula, popadla Romana za košili a trhnutím ho zvedla. „Omluv nás na chvilku, Webe,“ požádala.

Web se díval, jak Angie táhne manžela ke garáži a dává mu tam co proto. Podupávala bosou nohou, mávala mu rukou před obličejem a velmi se podobala výcvikovému seržantovi, který se rozhodl zjednat si pořádek u nováčka. A Paul Romano, který dokázal zabít v podstatě cokoli, co se hýbalo, jen stál se sklopenou hlavou a nechával si to od své „ženušky“ líbit. Nakonec ho Angie odvedla zpátky k Webovi.

„Tak, Paulie, popros ho.“

„Angie,“ bránil kolegu Web, „nenuť ho –“

„Zmlkni, Webe,“ vyštěkla Angie a Web zmlkl. Angie dala zamlklému Pauliemu záhlavec. „Buď ho poprosíš, nebo ode dneška spíš v garáží s tím tvým pitomým auťákem.“

„Chtěl bys, Webe, zůstat na večeři?“ dostal ze sebe Romano, oči upřené do trávníku u svých nohou a s rukama složenýma na hrudi.

„Na vepřové kotlety,“ připomněla mu Angie. „A co kdybys to řekl tak, aby se ti dalo věřit, že to myslíš upřímně?“

„Nechtěl bys, Webe, zůstat na vepřové kotlety?“ zeptal se Romano nejpokornějším hlasem, jaký kdy Web slyšel, a dokonce se přitom podíval Webovi do očí. Angie dokázala zázraky. Po takovém Paulieho utrpení Web nemohl odmítnout, ačkoli byl v pokušení to udělat, jen aby ho popíchl.

„Jasně, Paulie, zůstanu. Díky za pozvání.“

Zatímco Angie dokončovala večeři, popíjeli muži na zahradě pivo a zírali na oblohu.

„Jestli ti to nějak pomůže, Paulie, tak já mám z Angie taky pěkný vítr.“

Romano se na něho podíval a poprvé, alespoň co Web pamatoval, se doopravdy usmál.

Web se znovu napil piva. „Počítám, že jsi všem vykládal, co ti ten kluk řekl.“

„Kdepak.“

Web překvapeně zvedl hlavu, ale Romano se díval upřeně před sebe.

„Proč ne?“

„Protože to nebyla pravda.“

„Vážím si toho.“

„Poznám, když děti lžou. Mí kluci to zkoušejí dost často. Jen jsem tě chtěl vyprovokovat. Asi je to u mě takový zvyk.“

„Víš, Paulie, stejně nemůžu uvěřit, že něco takového řekl. Zachránil jsem mu zadek. Měl vlastně štěstí dvakrát. Jen díky mně nemá na hlavě další jizvu po kulce.“

Romano se na něho zamyšleně podíval. „Tenhle kluk žádnou jizvu po kulce neměl.“

„Jasně že měl. Na levé tváři. A na čele šrám po noži.“

Romano zavrtěl hlavou. „Hele, Webe, toho kluka jsem hlídal, a i když jsem mu nevěnoval moc pozornost, něco takového bych nepřehlédl. Vím, jak vypadají jizvy po střelných ranách, protože jich sám pár mám. A taky jsem osobně odstřelil dost chlapů, abych si byl jistý.“

Web se v křesle narovnal. „Jakou měl barvu kůže?“

„O čem to sakra mluvíš? Jakou by měl mít barvu kůže? Byl přece černoch.“

„Jasně, to vím, Paulie. Ale měl ji světlou? Tmavou?“

„Světlou. Hladkou jako dětská prdelka a bez jizev. Přísahám na svou mámu.“

Web plácl dlaní do opěrky. „Hergot!“ Kevin Westbrook, tedy ten, na kterého on narazil, měl pleť čokoládově hnědou.

Po večeři u Romanových se Web zastavil také u Mickeyho Corteze a dozvěděl se totéž. Nic dalšího prý chlapec neříkal. Ani Cortez neznal agenta v civilu, který kluka odvedl, ale časově vše sedělo. A chlapec určitě neměl jizvu na tváři.

Kdo tedy děti vyměnil? A proč?

11

Fred Watkins vystoupil z auta po dalším namáhavém pracovním dni v kanceláři státního návladního. Každý den ráno dojížděl hodinu a půl z předměstí v severní Virginii do Washingtonu a přibližně stejně dlouho mu trvala cesta zpátky. Devadesát minut na zhruba sedmnáct kilometrů… Jen odevzdaně zakroutil hlavou. A to pro dnešek ještě nebyl s prací hotov. Přestože vstával ve čtyři ráno a měl za sebou deset hodin v kanceláři, čekaly ho nejméně další tři hodiny v malé pracovně, kterou v domě využíval jako kancelář. Rychlá večeře a chvilka strávená s manželkou a dorůstajícími dětmi a bude opět pracovat přes půlnoc. Po dlouhých letech práce jako obyčejný státní návladní v Richmondu, kde podával žaloby na všechny zločince, kteří mu přišli pod ruku, se na ministerstvu spravedlnosti ve Washingtonu začal specializovat na velké vyděračské případy. Práce se mu líbila a cítil, že své zemi odvádí skutečnou službu. Byl za ni rovněž přiměřeně odměňován, a ačkoli míval občas práce nad hlavu, byl přesvědčený, že jeho život běží tak, jak má. Starší syn se chystal na podzim nastoupit na univerzitu a mladší ho měl za dva roky následovat. S manželkou plánovali, že pak začnou cestovat a podívají se do světa na místa, která zatím znali jen z časopisů. Watkins také uvažoval o předčasném odchodu do důchodu s tím, že by mohl jako pomocný profesor přednášet právo na Virginské univerzitě, kde kdysi sám vystudoval. Manželka dokonce navrhovala, že by se časem mohli natrvalo odstěhovat do Charlottesville a navždy tak uniknout dopravní džungli, v níž se severní Virginie proměnila.

Promnul si krk a zhluboka vdechoval čerstvý večerní vzduch. Dobré plány. Přinejmenším s manželkou nějaké plány měli. Někteří jeho kolegové zarputile odmítali myslet na déle než rok dopředu. Ale Watkins byl praktický člověk se selským rozumem. Stejně vždy přistupoval ke své právnické praxi a také k životu.

Zabouchl dveře auta a po cestičce zamířil ke svému domu. Cestou mávl na pozdrav sousedovi, který právě odjížděl pryč. Další sousedé venku grilovali a vůně pečeného masa ho udeřila do nosu. Také by dnes možná mohl zapálit gril.

Jako většina lidí v oblasti Washingtonu i Watkins četl o pasti nastražené na tým JOR. I jeho událost velmi zajímala a rozesmutnila. S několika lidmi z JOR kdysi spolupracoval na jednom případu a o jejich odvaze a profesionalitě mohl hovořit jen v superlativech. Tihle chlapi byli prostě nejlepší, alespoň podle jeho názoru, a dělali práci, kterou by nikdo jiný ani dělat nechtěl. Watkins byl přesvědčený, že právě jeho zaměstnání je těžké a náročné, ale pouze do okamžiku, kdy si uvědomil, čím procházejí oni. Především mu bylo líto jejich rodin, a dokonce se chystal zjistit, jestli neexistuje fond na pomoc pro pozůstalé. Pokud ne, mohl by sám nějaký založit. Další položka na seznam věcí, které chce udělat, ale tak to v životě chodí, usoudil.

Ničeho si nevšiml, dokud se nepohnulo křoví a cosi proti němu nevyletělo. Watkins vyjekl a sklonil se. Pták ho o několik centimetrů minul. Zase ta prokletá sojka. Připadalo mu, že na něho snad čeká každý večer, jako by zkoušela, jestli se jí podaří způsobit mu infarkt. „Tentokrát ne,“ křikl za odlétajícím ptákem. „Ani omylem. Dostanu tě dřív než ty mě.“ Zasmál se a pokračoval na verandu. Když otevíral dveře, zazvonil mu mobilní telefon. Teď? Pomyslel si. Toto číslo znal jen omezený okruh lidí. Jeho manželka, ale ta by mu nevolala, protože si určitě všimla, že právě přijel. Muselo se něco dít v kanceláři. A jestli skutečně volají z kanceláře, pak se stalo něco, co mu nejspíš zabere zbytek večera, a možná se bude muset i otočit a vyrazit zpátky do města.

Vyndal telefon a všiml si, že volající má skryté číslo. Napadlo ho, že hovor nevezme, jenže to by Fred Watkins nikdy neudělal. Možná se jedná o něco důležitého, ale stejně dobře může jít o omyl. No, takže dneska žádné grilování, pomyslel si, když stiskl tlačítko, připravený na cokoli.

Kusy těla Freda Watkinse našli až v křoví u sousedů, kam je výbuch rozmetal. V okamžiku, kdy stiskl tlačítko, vznítila drobná jiskra z telefonu plyn, jehož byl plný dům. Kvůli vůni grilovaného masa od sousedů ho necítil, když otevřel dveře. Jakýmsi zázrakem zůstala nepoškozená jeho aktovka, kterou stále svíral ohořelý pahýl ruky. Cenné dokumenty byly netknuté a mohl na nich okamžitě začít pracovat jiný státní návladní. V sutinách se našla i těla jeho manželky a dětí. Pitvy ukázaly, že všichni zemřeli na zadušení. Uhasit požár trvalo čtyři hodiny, a než se ho podařilo lokalizovat, zachvátil dva sousední domy. Naštěstí nedošlo k žádným dalším zraněním. Vše odnesla pouze Watkinsova rodina. Otázka, jak on a jeho manželka stráví penzi, odešla s nimi. Vyšetřovatelé neměli problémy s nalezením Watkinsova telefonu, protože se mu vpekl do dlaně.

***

Přibližně v době, kdy nešťastně skončil život Freda Watkinse, nasedal o sto čtyřicet kilometrů jižněji v Richmondu soudce Louis Leadbetter pod bedlivým dozorem maršála Spojených států na zadní sedadlo služebního vozu. Leadbetter byl soudcem federálního trestního soudu a tuto pozici zastával dva roky od okamžiku, kdy byl povýšen z funkce předsedy okresního soudu v Richmondu. Kvůli jeho relativnímu mládí – bylo mu teprve šestačtyřicet – a výjimečným právnickým schopnostem ho bedlivě sledovala řada vlivných politiků, protože byl horkým kandidátem na člena čtvrtého okrskového odvolacího soudu a jednoho dne by mohl zasednout i u Nejvyššího soudu Spojených států. Jako soudce měl Leadbetter za sebou řadu procesů. Odlišovaly se složitostí i s nimi spojenými emocemi. Mnozí z těch, které odsoudil do vězení, mu vyhrožovali smrtí. Jednou se málem stal obětí dopisové bomby odeslané bělošskou rasistickou organizací, jejímž členům se ani trochu nelíbilo, že soudce zastává názor, že před Bohem a zákonem jsou si všichni lidé bez ohledu na vyznání, barvu pleti či přesvědčení rovni. Právě kvůli podobným případům musel být neustále pod ochranou a poslední události ještě zvýšily obavy o jeho bezpečnost.

Po odvážném útěku z vězení se na svobodu dostal muž, který Leadbetterovi přísahal pomstu. Vězení, kde ho drželi, bylo velmi daleko a výhružky mnoho let staré, úřady však neměly v úmyslu cokoli riskovat. Leadbetter sám by nejraději žil stejně jako vždy v minulosti a zesílená bezpečnostní opatření se mu příliš nezamlouvala. Protože však již jednou jen těsně unikl smrti, byl natolik rozumný, že si uvědomoval oprávněnost obav. Také se mu nechtělo zemřít rukou lumpa, který měl správně hnít ve vězení. Soudce Leadbetter mu nehodlal poskytnout zadostiučinění.

„Nějaké zprávy o Freeovi?“ zeptal se maršála.

Ernest B. Free, výběr tohoto jména soudce vždy rozčiloval. Dotyčný muž se samozřejmě dříve jmenoval jinak a prostřední iniciálu a příjmení, které v překladu znamenají Buď Svobodný, přijal až poté, co vstoupil do polovojenské krajně pravicové skupiny, jejíž členové se tak jmenovali všichni, aby vyjádřili symboliku svého boje za údajně upírané svobody. Skupina se jmenovala Společnost svobodných, což bylo samo o sobě ironií, protože jejím programem se stalo násilí a odpor vůči všem, kdo měli jinou barvu pleti nebo nesouhlasili s jejich nenávistnými názory. Bez podobných organizací by se Amerika nejraději obešla, přesto jim první dodatek k ústavě Spojených států poskytoval ochranu. Nicméně jen do okamžiku, kdy skupina začala vraždit. Poté už je před následky nemohl ochránit žádný kus papíru, ať byl sebecennější.

Free a další členové skupiny vtrhli do jedné školy, zastřelili dvě učitelky a vzali jako rukojmí skupinu dětí a dalších učitelů. Místní úřady nechaly školu obklíčit a povolaly jednotku SWAT, jenže Free a jeho muži byli po zuby ozbrojení a měli neprůstřelné vesty. Na místo proto byly z Quantika vyslány oddíly FBI specializované na záchranu rukojmích. Nejprve se zdálo, že vše skončí v klidu, jenže pak se ze školy ozvala střelba a oddíl JOR musel zaútočit. Následovala dlouhá přestřelka. Leadbetter si stále vybavoval hrozný pohled na malého chlapce ležícího mrtvého na chodníku spolu se dvěma učitelkami. Zraněný Ernest B. Free se vzdal až poté, co byli jeho kumpáni po smrti.

Rozpoutala se debata, zda má Free stanout před státním nebo federálním soudem. Leadbetter si uvědomoval, že ačkoli se právě tato škola stala cílem kvůli tomu, že udělala hodně práce na poli rasové integrace, a Freeovy rasistické názory byly všeobecně známé, bylo třeba předložit jasné důkazy. Jen pro začátek, obě učitelky i zastřelený chlapec byli běloši, proto se postavení Freea před federální soud za rasisticky motivovaný útok jevilo jako sporné. A přestože ho technicky bylo možné obžalovat z útoku na federální agenty, jevilo se jako nejvhodnější postavit ho jednoduše před státní soud a požadovat trest smrti za vícenásobnou vraždu. Jenže nakonec vše dopadlo jinak.

„Ne, pane,“ odpověděl maršál a vytrhl tak Leadbettera ze vzpomínek. Jako osobní strážce hlídal soudce již nějaký čas a od počátku spolu velmi dobře vycházeli. „Jestli chcete znát můj názor, tak je ten chlap už někde v Mexiku a míří do Jižní Ameriky. Tam žije spousta nacistů, lidí jeho ražení.“

„No, doufám, že ho dopadnou a vrátí tam, kam patří,“ odtušil Leadbetter.

„Nejspíš ano. Pátrají po něm federálové a ti mají skoro neomezené zdroje.“

„Chtěl jsem, aby ten parchant vyfasoval trest smrti. Nic jiného si nezaslouží.“ Byla to jedna z mála věcí, které Leadbetter jako soudce okresního soudu litoval. Jenže Freeův obhájce se samozřejmě vytasil s otázkou příčetnosti svého klienta, a dokonce opatrně naznačoval, že jeho mandantovi „kult“, jak označoval organizaci, k níž Free patřil, vymyl mozek. Státní návladní dělal, co mohl, nicméně vzhledem k pochybnostem o případném rozhodnutí poroty se ještě před jejím návratem s Freeovým obhájcem dohodl. Místo k trestu smrti byl Free odsouzen ke dvaceti letům s možností, jakkoli pouze teoretickou, že jednoho dne bude snad propuštěn na podmínku. Média poté provedla neformální průzkum u členů poroty a Free měl skutečně důvod se od srdce zasmát. Všichni porotci by hlasovali pro odsouzení a doporučili by trest smrti. Tisk toto téma probíral řadu dní. Všichni měli najednou máslo na hlavě. Freea přemístili – z mnoha důvodů – do věznice s nejvyšší ostrahou na Středozápadě. A právě odtamtud uprchl.

Leadbetter otevřel svůj kufřík. V něm měl pečlivě složený výtisk svých oblíbených New York Times. Narodil se a do školy chodil v New Yorku a teprve později se usadil v Richmondu. Přestěhovaný Yankee svůj nový domov miloval, ale pokaždé, když se večer vrátil domů, strávil hodinu čtením Timesů. Činil tak celé roky a vždy měl zařízeno, že noviny dorazily do budovy soudu před jeho odchodem domů. Tento zvyk patřil k nemnoha činnostem, při nichž se dokázal uvolnit.

Když maršál vyjel z garáže soudu, zazvonil mu telefon. „Prosím? Ano, pane soudce. Ano, pane, vyřídím.“ Odložil mobil. „Volal soudce Mackey. Jestli se chcete dozvědět něco zajímavého, máte se prý podívat na předposlední stranu první sekce Timesů.“

„Řekl, o co jde?“

„Ne, pane, jen že se máte podívat a hned mu zavolat zpátky.“ Leadbetter se podíval na noviny. Byl zvědavý. Mackey byl jeho dobrý přítel a sdíleli společné intelektuální zájmy. Shledával-li Mackey něco fascinujícím, nejspíš to byla pravda. Právě zastavili na semaforech. To bylo dobře, protože Leadbetter nemohl číst v jedoucím autě, aniž by se mu dělalo zle od žaludku. Vyndal noviny, jenže v autě s neprůhlednými skly nebylo dost světla. Natáhl se, rozsvítil vnitřní lampičku a noviny otevřel.

Maršál se rozčíleně otočil. „Pane, říkal jsem vám, abyste to světlo nerozsvěcel. Stáváte se tak snadným –“

Rozbité sklo ho přerušilo v půli věty. To a pohled na soudce Louise Leadbettera, který přepadl na své oblíbené noviny, teď už nasáklé jeho krví.

12

Jak Web zjistil, matka Kevina Westbrooka byla nejspíš mrtvá, ačkoli to nikdo nevěděl jistě. Zmizela již před lety. Trpěla závislostí na amfetaminech a kokainu a její život pravděpodobně ukončil vpich špinavé jehly nebo šňupnutí nečistého prášku. Identita Kevinova otce zůstávala neznámá. Ve světě, v němž Kevin Westbrook vyrůstal, na tom nebylo nic divného. Web zajel do části Anacostie, které se vyhýbali i policisté, k oprýskanému, rozpadajícímu se dvojdomku stojícímu v řadě dalších podobných, v němž Kevin údajně bydlel s jakýmisi bratranci z druhého kolene, pratetami, vzdálenými strýci či nevlastními bratry. Webovi nebyly tyto příbuzenské vztahy jasné, ale nenašel nikoho, kdo by mu je vysvětlil. Oblast vypadala, jako by někde v blízkosti dlouhodobě prosakoval reaktor. Zjevně tu nemohly růst stromy ani květiny, trávník na malých předzahrádkách byl zaschlý, a dokonce i kočky a psi na ulicích jako by měli každou chvíli pojít. Vše, včetně lidí, tu působilo zašle.

Dům byl uvnitř stejný jako zvenku. U dveří nesnesitelně páchly odpadky a uvnitř se v uzavřeném prostoru slévala spousta dalších pachů. Tato smrtící kombinace Weba zasáhla tak silně, až se málem pozvracel. Bože, na tuhle hrůzu si snad měl vzít plynovou masku.

Lidé, kteří seděli naproti němu, si na první pohled nedělali starosti, že s nimi Kevin není. Chlapec možná po hádkách mizel často a na dlouho. Na gauči seděl podmračený mladík. „S poldama sme už mluvili,“ prohlásil a slova spíše plival, než by je vyslovoval.

„Jen si potřebujeme něco vyjasnit,“ vysvětloval Web, který raději ani nemyslel na to, co by se stalo, kdyby se Bates dozvěděl, že pátrá na vlastní pěst. Jenže to dlužil Rinerovi a ostatním chlapcům a oficiální směrnice FBI mu mohly být ukradené. Neklid kolem žaludku však cítil neustále.

„Drž klapačku, Jerome,“ okřikla chlapce babička, která seděla vedle něho. Měla šedivé vlasy, silné brýle, ohromný zadek a tvářila se vážně. Webovi se nepředstavila a on ji k tomu nenutil. Její jméno bezpochyby objeví ve složce FBI. Babička byla rozložitá jako menší auto a vypadala, že by Jeroma bez problémů zvládla. Web si vlastně nebyl jistý, jestli by nepřeprala i jeho. Než sundala ze dveří řetízek, dvakrát si ověřila jeho odznak a průkaz. „Nerada k sobě domů pouštím lidi, který neznám,“ vysvětlovala. „Včetně poldů. Tahle čtvrť není bezpečná, co pamatuju. A je jedno, která strana za to může.“ Při posledních slovech významně zvedla obočí a podívala se na Weba způsobem, z něhož bylo patrné, co si o strážcích zákona – včetně těch federálních – myslí.

Fakt bych byl radši jinde, řekl by jí Web nejraději, hlavně proto, že se bojím nadechnout, abych se nepozvracel. Když se posadil, viděl škvírami mezi prkny podlahy až na udusanou zem, na níž byl dům postavený. V zimě to tu musí být příšerné, napadlo ho. Venku bylo pětadvacet stupňů a uvnitř jako by mrzlo. Nebyl slyšet uklidňující hukot kotle a z babiččiny kuchyně se nelinula libá vůně. V jednom rohu pokoje ležela hromada plechovek od dietní koly. Někdo si tu hlídal váhu. Jenže hned vedle byla další hromada, tentokrát pytlíků od McDonalda. Nejspíš Jerome, usoudil Web. Vypadal jako někdo, kdo se živí hamburgery a hranolky.

„Chápu,“ přitakal Web. „Žijete tu dlouho?“

Jerome si jen odfrkl, zatímco babička sklopila oči k sepnutým rukám. „Tři měsíce,“ řekla. „Předtím jsme ale bydleli dlouho na jednom místě. Hezky jsme si to tam opravili.“

„Jenže pak někdo přišel na to, že vyděláváme moc, abysme mohli bydlet na tak pěkným místě, a vykopli nás,“ dodal Jerome vztekle. „Prostě nás vykopli.“

„Nikdo neříká, Jerome, že je život spravedlivý,“ obrátila se na něho babička. Pak se rozhlédla kolem a zhluboka se nadechla. Web začínal ztrácet naději. „Tady si to taky opravíme. Bude to hezké.“ Neznělo to však příliš jistě.

„Zjistila policie něco nového o Kevinově zmizení?“

„Proč se jich nezeptáte?“ zeptala se babička. „Nám o chudákovi Kevinovi nikdo nic neřekne.“

„Sami ho ztratili,“ odtušil Jerome a sklouzl hlouběji do hromady prosezených a neuvěřitelně špinavých matrací, které sloužily jako pohovka. Web si nebyl ani jistý, jestli je pod nimi nějaký rám. Strop byl na třech různých místech prasklý a tak sesedlý, že tu snad ani nebyly nutné schody, protože se prostě stačilo chytit a přitáhnout. Na stěnách rostla plíseň a pod ní byl nejspíš nátěr barvou s olovem. A spousta azbestu v izolaci vodovodních trubek. Všude byly vidět krysí výkaly a klidně by vsadil tisíc dolarů, že termiti již sežrali většinu nosné konstrukce. To byl pravděpodobně důvod, proč se celý dům nakláněl na jednu stranu, jak si všiml z chodníku. Stavební inspektoři už museli tuto oblast celou odepsat, nejspíš někde seděli u kafíčka a mohli se potrhat smíchy.

„Máte Kevinovu fotografii?“

„Samozřejmě, dali jsme ji policii,“ vysvětlila babička.

„Máte jinou?“

„Hele, proč bysme vám takový věci měli pořád dávat?“ vyštěkl Jerome.

Web se předklonil tak, aby byla dobře vidět pažba jeho pistole. „Ale dáte, Jerome, dáte. A jestli se nezačneš chovat slušně, odtáhnu tě na nejbližší stanici a tam se mrkneme, kolikrát a za co tě zadrželi. Netvrď mi, že tě nikdy nezatkli, kluku.“

Jerome uhnul pohledem. „Kurva,“ zamumlal.

„Drž klapačku, Jerome,“ vyzvala ho znovu babička. „Drž už tu nevymáchanou klapačku.“

Výborně, babčo, pomyslel si Web.

Našla peněženku a vyndala fotografii. Podala ji Webovi, ale roztřásly se jí přitom ruce a najednou se jí i hůř dýchalo. Nakonec se však vzpamatovala. „Je to poslední Kevinova fotka, která mi zbyla. Prosím, neztraťte ji.“

„Dám na ní pozor. Dostanete ji zpátky.“

Podíval se na fotku. Byl to Kevin. Alespoň tedy ten, Kevin, kterého zachránil v uličce. Takže chlapec, jehož hlídali Cortez s Romanem, byl jiné dítě, které o sobě tvrdilo, že je Kevin Westbrook. Mohlo to být naplánované, ale stejně tak se mohlo jednat o shodu náhod. Ale proč?

„Takže jste policii dali Kevinovu fotku?“

Babička přikývla. „Je to hodný kluk. Chodí do školy,“ dodala hrdě.

Chodit v téhle oblasti do školy byla výhra, možná stejně důležitá jako přežít noc.

„Tím jsem si jistý.“ Podíval se na zamračeného Jeroma. Tys také býval hodný chlapec, co? „Byli to policisté v uniformách?“

Jerome vstal. „Myslíte, že jsme pitomí? Přišli chlapi od FBI, jako jste vy.“

„Sedni si, Jerome,“ vyzval ho Web.

„Sedni si, Jerome!“ přikázala mu babička a Jerome si sedl.

Web rychle přemýšlel. Jestli agenti FBI mají Kevinovu fotografii, musí vědět, že zadrželi jiného chlapce. Ale bylo to jisté? Romano zjevně o záměně nic netušil. Hovořil o něm jako o černošském klukovi. Co když se podobný popis dostal i do oficiálního hlášení? Jestli falešný chlapec zmizel dřív, než se na místo dostal Bates s ostatními, pak nejspíš FBI věděla jen tolik, že se pohřešuje desetiletý chlapec jménem Kevin Westbrook bydlící nedaleko nešťastné uličky. Vyšetřovatelé přišli sem, promluvili si s rodinou, dostali fotografii a pokračovali v pátrání. Pravděpodobně Corteze s Romanem nepožádali o potvrzení chlapcovy totožnosti, protože neměli důvod pro podezření, že děti někdo zaměnil. A Ken McCarthy říkal, že odstřelovači Kevina neviděli, když ho tým C míjel. O záměně možná věděl jen Web.

Rozhlédl se kolem a kvůli babičce, nebo v jakém vztahu vlastně ke Kevinovi byla, se pokusil nedat najevo své zhnusení. „Kevin tu skutečně bydlel?“ Bates tvrdil, že Kevinův domov byl hrozný a že chlapec kdykoli mohl, pobýval raději jinde, což by vysvětlovalo, proč se potloukal v noci uličkami a nespal doma v posteli. Dům byl opravdu odporný, ale nejspíš ne horší než jiné v okolí. Chudoba a zločinnost se tu rozmáhaly všude a stopy, které po nich zůstávaly, nebyly nijak pěkné. Babička se však zdála být v pořádku a vypadalo to, že se o Kevina dobře stará. Proč by od ní utíkal?

Babička si vyměnila pohled s Jeromem. „Většinou,“ odpověděla.

„Kde bydlel jinak?“

Ani jeden neodpověděl. Web sledoval, jak má babička sklopené oči do klína. Jerome je rovnou zavřel a zaklonil hlavu, kterou se mu nejspíš honila nějaká divoká muzika.

„Pokud vím, má Kevin bratra. Bydlí někdy u něho?“

Jerome prudce otevřel oči a babička zvedla pohled od klína. Podle jejich výrazu to vypadalo, že na ně míří pistolí a právě jim oznámil, že se mají rozloučit se životem.

„Neznám ho, nikdy jsem ho neviděla,“ odpověděla babička rychle a kolébala se zepředu dozadu, jako by ji najednou něco začalo bolet. Už vůbec nevypadala, že by se dokázala s někým vypořádat. Stala se z ní vystrašená stařena.

Když se Web podíval na Jeroma, chlapec vyskočil a utekl, než stihl Web vstát. Byly slyšet vchodové dveře a rychlé kroky na cestičce.

Web se znovu podíval na babičku.

„Jerome ho taky nezná,“ prohlásila.

13

Nastal den oficiálního posledního rozloučení. Web vstal brzy, osprchoval se, oholil a oblékl si svůj nejlepší oblek. Nastal čas formálně vzdát čest všem svým padlým přátelům a Web tuto povinnost hodlal splnit do posledního puntíku.

Otom, co se dozvěděl od Romana a Corteze, ani o své návštěvě u Kevina doma s Batesem nemluvil. Nebyl si přesně jistý proč, ale nějak nebyl ochoten komukoli věřit. Navíc tušil, že by ho za zasahování do vyšetřování Bates nepochválil. Věděl jen tolik, že Bates chlapce považoval za Kevina Westbrooka, což znamenalo, že se mu tak chlapec buď představil, nebo se jeho jméno dozvěděl od Romana s Cortezem, pokud kluk zmizel dřív, než Bates dorazil na místo činu. Bude si muset ověřit, která z těchto verzí platí. Jestli Bates viděl toho druhého chlapce, tak si poté, co babička FBI dala Kevinovu fotografii, určitě uvědomil, že se jedná o dvě různé děti.

Web tedy chlapci s jizvou na tváři předal vzkaz pro druhý tým JOR. Tento chlapec se Webovi představil jako Kevin. Druhý tým vzkaz dostal, ale zjevně ne od dítěte, kterému ho Web dal. Znamenalo to, že mezi tím, kdy chlapci, který o sobě tvrdil, že je Kevin, vzkaz dal, a okamžikem, kdy se vzkaz dostal ke druhému týmu, někdo chlapce vyměnil za jiného. K tomu mohlo dojít pouze v uličce mezi místem, kde se nacházel Web, a místem, odkud se blížil druhý tým. Ulička nebyla nijak dlouhá, přesto dost na to, aby zde došlo k výměně, což napovídalo, že se v ní někde ukrývali další lidé a čekali, až se chlapec bude vracet. Možná čekali i na něco jiného.

Naplánoval snad někdo Kevinův pohyb v uličce? Pracoval pro svého bratra, pro Velkého F? Měl za úkol ověřit, jestli někdo přežil, a nečekal, že někoho najde? A když zjistil, že Web žije, znamenalo to změnu něčího plánu? A proč jedno dítě stáhnout a místo něho nastrčit jiné? Proč falešný Kevin lhal a tvrdil, že je Web zbabělec? Kdo byl ten muž v civilu, který odvedl zaměněné dítě? Batesovi se o ztraceném chlapci nechtělo mluvit. Byl vůbec muž v obleku, s nímž se bavil Romano, agent FBI? A jestli ne, jak mohl někdo, kdo se za něho jen vydával, prostě přijít, mávat průkazem a chovat se tak sebevědomě, že ošálil Romana s Cortezem, a odejít středem s další osobou, která nebyla tím, za koho se vydávala? Ničemu z toho Web nerozuměl a měl tolik pochybností, že obrátit se na Batese a požadovat odpovědi a informace zůstávalo hluboko na seznamu priorit.

Zaparkoval ford co nejblíže kostela. Přijelo sem mnoho aut a míst na parkování zůstávalo pomálu. Kostel byl střízlivý kamenný monolit postavený v druhé polovině devatenáctého století, kdy architektura velela, aby „váš chrám Páně měl více věžiček, balustrád, jónských sloupů, frontonů, arkýřů, štítů, dveří, oken a skrytých zednářských symbolů než ten v sousedství“.

Právě do tohoto svatostánku se prezidenti, soudci Nejvyššího soudu, členové kongresu, velvyslanci a další více či méně významné osobnosti chodili modlit a příležitostně se také vyzpovídat. Političtí vůdcové se často nechávali fotit, jak s biblí v ruce a bohabojným výrazem ve tváři stoupají po schodech k hlavnímu vchodu. Web byl přesvědčený, že přes odluku církve a státu v Americe voliči rádi viděli u svých kandidátů určitou míru pokory. Žádný z příslušníků JOR do tohoto kostela nechodil, politici však potřebovali pro svá slova útěchy významné jeviště. A malý kostelík nedaleko Quantika, kam někteří členové týmu C skutečně chodívali rozmlouvat s Bohem, jim evidentně nevyhovoval.

Nebe bylo bez mráčku, slunce hřálo a vál příjemný osvěžující vánek. Webovi připadalo, že na něco tak smutného jako poslední rozloučení, je odpoledne až příliš krásné. Přesto zamířil po schodech ke vchodu do kostela. Každé klapnutí podpatků jeho vyleštěných bot na kamenech se podobalo cvaknutí zásobníku kulometu. Jedna rána, jedna kulka, další zmařený život. Podobných nepříjemných analogií byl život plný. Kde jiní viděli naději, vnímal Web jen hluboké jizvy trpícího zdegenerovaného lidstva. Bože, nemohl se divit, že ho s takovým přístupem nikdo nezve na večírky.

Agenti Tajné služby byli rozmístění všude kolem. Saka jim vydouvala podpažní pouzdra s pistolemi, měli výraz hráčů pokeru a k uším jim vedly kroucené dráty. Web musel u vchodu do kostela projít detektorem kovu. Vyndal pistoli a ukázal svůj průkaz FBI. Agent Tajné služby si naštěstí uvědomoval, že muž proti němu je ochotný se své zbraně vzdát jedině po smrti.

Jakmile otevřel dveře, málem narazil na záda davu, který se do kostela nějak dokázal vměstnat. Rozhodl se pro trochu neomalený postup, mával svým odznakem a moře se před ním rozestupovalo, aby mohl projít. V jednom z rohů byl připravený televizní štáb s kamerou, který měl celé představení živě přenášet. Který pitomec tohle povolil? pomyslel si Web. Čí to byl nápad pozvat snad půlku světa na obřad, který měl zůstat soukromý? Takhle si měli pozůstalí své drahé pamatovat? Jako v cirkusu?

Za pomoci několika dalších agentů se mu podařilo vměstnat na jednou z lavic a pak se rozhlédl kolem. Pro rodinné příslušníky byly vyhrazené první dvě lavice. Web sklonil hlavu a za každého z mrtvých se pomodlil. Delší modlitbu věnoval Teddymu Rinerovi, který byl jeho učitelem, vynikajícím agentem, báječným otcem a vůbec správným chlapem. Když si uvědomil, o co všechno během těch několika vteřin přišel, vytryskly mu z očí slzy. Jakmile se však podíval do míst, kde seděly rodiny, okamžitě mu bylo jasné, že jeho ztráta se s tou jejich nedá srovnávat.

Pravda začínala doléhat i na malé děti, protože Web slyšel, jak pláčou, že tátu víckrát neuvidí. A pláč a vzlyky pokračovaly během nekonečných projevů politiků o potřebě ochrany zákona a pořádku i kazatelů, kteří se s muži, o nichž nyní hovořili, nikdy nesetkali.

Web by býval nejraději vstal a potichu řekl, že jeho mrtví přátelé bojovali za správnou věc. Zemřeli, když chránili nás všechny. Nikdy na ně nezapomeneme, protože každý z nich byl nějakým způsobem nezapomenutelný. Konec kázání. Amen. Pojďme se na ně napít.

Zádušní mše skončila a shromáždění si kolektivně oddechlo. Cestou ven Web promluvil s Debbie Rinerovou, vyjádřil svou soustrast Cynde Plummerové a Carol Garciové a pár slov prohodil i s několika dalšími lidmi. V podřepu se bavil s dětmi, objímal jejich chvějící se tělíčka a nechtěl je pustit. Prosté doteky hrozily, že začne křičet. Nikdy moc neplakal, ale za poslední týden prolil více slz než za celý svůj dosavadní život. S dětmi to však bylo nejhorší.

Někdo mu poklepal na rameno. Když vstával a otáčel se, myslel si, že za ním bude stát další žalem zničený člověk. Jenže žena, která se na něho podmračeně dívala, nevypadala, že by potřebovala jeho utěšování.

Julie Pattersonová byla vdova po Lou Pattersonovi. Měla čtyři děti a čekala páté, jenže ho potratila tři hodiny poté, co se dozvěděla, že je z ní vdova a samoživitelka. Pohled jejích skelných očí Webovi napověděl, že je pod vlivem uklidňujících prostředků, a mohl jen doufat, že je má na lékařský předpis. Navíc z ní cítil alkohol. Léky a pití nepovažoval za nejvhodnější kombinaci pro takovýto den. Ze všech manželek jeho kolegů měli s Julii nejodtažitější vztah, protože Lou Patterson se k němu choval jako k vlastnímu bratrovi a Web jasně vycítil, že Julie na něho žárlí.

„Fakt myslíš, Webe, že tu máš co pohledávat?“ vyštěkla Julie. Vrávorala na vysokých podpatcích a nebyla na něho schopná zaostřit pohled. Mluvila rozplizle, jazyk jako by ji neposlouchal a pohyboval se rychleji, než dostával pokyny. Obličej měla opuchlý a pleť bledou, posetou rudými skvrnami. Nebyla těhotná dost dlouho, aby jí vystouplo bříško, a zdálo se, že to ještě umocnilo její žal. Nejspíš by měla ležet doma v posteli a Web se divil, že ji lékaři na pohřeb pustili. „Julie, pojďme ven na vzduch. Pojď, pomůžu ti.“

„Neopovažuj se na mě sáhnout!“ křikla Julie tak hlasitě, že se lidé kolem nich začali otáčet a zírali na ně. Jejich rozhovoru si všiml i televizní štáb a oba kameramani i reportér vycítili sólokapra. Kamera zamířila Webovým směrem a reportér se rozhodl zjistit situaci zblízka.

„Pojďme ven, Julie,“ zopakoval Web tiše. Jemně jí položil dlaň na rameno.

„Nikam s tebou nepůjdu, hajzle!“ Srazila mu ruku. Web vyjekl bolestí, protože mu nehty zaryla rovnou do čerstvé rány, vytrhla mu stehy a způsobila krvácení.

„Copak? Ručička bolí, ty podělanej parchante? Jo, ty s tím ksichtem Frankensteina! Jak se na tebe mohla vlastní máma vůbec dívat? Srabe!“

Cynde s Debbie se ji pokusily odvést stranou a uklidnit, jenže Julie je odstrčila a znovu se postavila před Weba. „Ztuhnul jsi, než se začalo střílet, a nevíš proč? A pak sis radši lehnul na zem? Čekáš, že těmhle lžím uvěříme?“ Silný zápach alkoholu z jejího dechu donutil Weba na okamžik zavřít oči, jenže vypětím málem sám ztratil rovnováhu.

„Zbabělče! Nechals je umřít! Kolik ti za to kdo dal? Kolik ti Louova krev vynesla, sráči?“

„Paní Pattersonová.“ Zničehonic se u nich objevil Percy Bates. „Julie,“ pokračoval velmi klidně, „raději půjdeme k autu, než nastane dopravní špička. Vaše děti už tam čekají.“

Julii se při zmínce o dětech roztřásl ret. „Kolikjich tam je?“ Bates vypadal zmateně. „Kolik je tam dětí?“ zeptala se Julie znovu. Jedna ruka jí sklouzla na břicho a zůstala tam. Na šatech se jí dělaly tmavé skvrny od slz. Opět se podívala na Weba, tentokrát však měla rty zkřivené vzteky. „Měla jsem jich mít pět. Měla jsem pět dětí a manžela. Teď mám čtyři a Lou tu není. Můj Lou je po smrti. A moje dítě je pryč. Sakra! Proklínám tě!“ Křičela jak šílená, rukou si přejížděla po břiše, jako by v ní měla kouzelnou moc a snažila se její pomocí přivolat manžela a dítě zpátky. Kamera vše zabírala. Reportér si cosi rychle zapisoval.

„Promiň, Julie, dělal jsem, co se dalo,“ oslovil ji Web.

Julie si přestala hladit břicho a plivla mu do tváře. „Tohle je za Loua.“ Znovu na něho plivla. „A tohle za mé dítě. Shnij v pekle, Webe Londone.“ Dala mu pohlavek na zmrzačenou tvář a málem při tom upadla. „A tohle je za mně, hajzle! Ty… ty sráči!“

Julie vyčerpala všechnu svou zbývající energii a Bates ji musel podepřít, aby neupadla. Odvedli ji ven a nervózní dav se začal po malých skupinkách rozcházet. Lidé se mezi sebou bavili a pokradmu se na Weba dívali.

Web se ani nepohnul. Dokonce si ani neotřel Juliiny sliny. Tam, kde ho Julie udeřila, měl tvář zarudlou. Právě ho označila za ohyzdné monstrum, zbabělce a zrádce. Julie Pattersonová mu stejně tak dobře, mohla setnout hlavu a odnést ji s sebou. Každého muže, který by mu něco podobného řekl, by utloukl k smrti. Jenže od truchlící vdovy a matky musel urážky mlčky přijmout. Nic z toho sice nebyla pravda, ale jak by ji o tom měl přesvědčit?

„Pane, nejste Web? Web London?“ oslovil ho reportér. „Podívejte, vím, že nejspíš není nejvhodnější chvíle, ale zprávy někdy nemohou čekat. Byl byste ochoten nám něco říct?“ Web mlčel. „No tak,“ pobízel ho reportér, „věnujte nám minutku. Jen pár otázek.“

„Ne,“ zavrtělo Web hlavou a odcházel pryč. Do posledního okamžiku si nebyl jistý, jestli se vůbec dokáže pohnout.

„Podívejte, budeme mluvit i s tou paní. A nechcete přece, aby se veřejnost seznámila jen názorem jedné strany. Teď mi můžete vypovědět svou verzi. Snažíme se o vyváženost.“

Web se otočil a chytil reportéra za rameno. „Tady nejsou žádné strany. A ji nechte na pokoji. Má toho dost na zbytek života. Nechte ji být. Držte se od ní co nejdál: Rozumíte?“

„Jen dělám svou práci.“ Reportér opatrně setřásl Webovu ruku z ramene. Ohlédl se na kameramana. Výborně, říkaly jejich pohledy.

Web vyšel ze dveří a kostel známých a významných nechal rychle za sebou. Nasedl do vozu, nastartoval a odjel. Stáhl si kravatu, zkontroloval peněženku, aby se ujistil, že s sebou má hotovost, zastavil před obchodem s lihovinami a koupil dvě lahve levného chianti a balení šesti plechovek piva Negra Modelo.

Odjel domů, zamkl všechny dveře a na všech oknech zatáhl rolety. Vešel do koupelny, rozsvítil a podíval se na sebe do zrcadla. Kůži na pravé straně obličeje měl lehce opálenou, poměrně hladkou, jen s několika jizvičkami na místech, kde se mu nedařilo s břitvou. Slušná kůže, tak by ji nejspíš nazval. Dny, kdy se lidé obdivovali jeho pohlednému obličeji, byly pryč. Julie Patersonová se zmínkám o jeho tváři nikdy nevyhýbala. Ale Frankenstein? To je tedy novinka, Julie. Když měl čas se zamyslet, připadalo mu, že možná byl až zbytečně chápavý.

0 Loua bys přišla už před lety, kdyby tenhle Frankenstein neudělal to, co ho stálo půlku obličeje. Na to jsi zapomněla? Já ne, Julie. Já to vídám každý den.

Pootočil se, aby viděl na celou levou tvář. Na té mu vousy nerostly. A její kůže se nikdy neopálí. Doktoři říkali, že se to prostě občas stává. A také mu připadalo, že jí tam je málo, protože kůže byla neuvěřitelně napnutá. Když se někdy chtěl skutečně od srdce nahlas zasmát, nešlo to, protože tato půlka obličeje to neumožňovala. Jako by mu připomínala, že nemá důvod se smát, když jí tohle udělal. Zranění zasáhlo ikoutek oka, takže ho měl výš, než bylo obvyklé. Před operacemi vypadal hodně nesymetricky. Teď se už vše zlepšilo, ale obě poloviny obličeje se nesrovnaly.

Pod transplantovanou pokožkou měl kousky plastu a kovu, které nahradily rozdrcenou kost. Titan v jeho obličeji pokaždé spustil detektor kovů na letišti. Klídek, chlapi, jen mám v zadku zaražený kalašnikov.

Web prodělal dlouhou řadu operací, aby jeho tvář vypadala alespoň tak, jak vypadala. Lékaři odvedli dobrou práci, přesto ho všichni nadále považovali za znetvořeného. Chirurgové mu nakonec oznámili, že více již udělat nemohou, že jim došly i lékařské zázraky, a popřáli mu hodně štěstí. Zvyknout si bylo horší, než si myslel, a dodnes nemluvil o tom, čím prošel. Domníval se, že přes podobné problémy se lidé obecně hůře přenášejí, hlavně když se na sebe musí každý den dívat v zrcadle.

Naklonil lehce hlavu, poodtáhl límec košile a objevila se stará jizva po kulce hned pod krkem. Zasáhla ho těsně nad neprůstřelnou vestou a jen zázrakem minula všechny tepny a páteř. Jizva připomínala popáleninu od doutníku. Od pořádně velkého doutníku, žertoval, když ležel na nemocničním lůžku, chyběla mu půlka obličeje a měl v sobě dva průstřely. A všichni chlapci se smáli s ním, přestože v jejich smíchu byla slyšet určitá míra nervozity. Byli si však zároveň jistí, že Web vše zvládne, a ukázalo se, že se nemýlili. Nikdo však neměl tušení, jaká fyzická a citová hrůza se skrývá pod obvazy. Plastický chirurg mu nabídl, že mu jizvy po kulkách odstraní. Web to odmítl. Už měl dost doktorů, kteří mu na jednom místě těla kůži odebírali a lepili ji na jiná. Usoudil, že lepší už to stejně nebude.

Dotkl se svého hrudníku, kde měl další velkou jizvu „od doutníku“. Kulka mu do těla vstoupila hrudníkem a ven vyletěla u lopatky, nevysvětlitelně se vyhnula kevlaru vesty a ještě měla dost energie, aby ustřelila hlavu chlápkovi za ním, který se právě chystal rozseknout Webovi hlavu mačetou. Jak to tedy bylo? Neměl nakonec štěstí? Web se na sebe do zrcadla pousmál. „Štěstí je jen muška zlatá,“ vysvětlil svému odrazu.

V JOR si ho za hrdinství, které tehdy prokázal, všichni nesmírně vážili. Jednalo se o záchranu rukojmích držených Společností svobodných ve škole v Richmondu ve státě Virginia. Web tehdy právě přestoupil od odstřelovačů do útočného týmu a tak trochu toužil dostat šanci se předvést v akci v první linii. Výbuch pocházel od podomácku vyrobené zápalné lahve hozené jedním ze Svobodných. Zasáhl by Lou Pattersona, kdyby Web nevyskočil a nesrazil ho stranou. Oblak plamenů spálil Webovi levou tvář, povalil ho a přiškvařil mu část štítu ke kůži. Když si štít strhl, šla s ním i značná část tváře, přesto dál bojoval, protože nesnesitelnou bolest blokoval adrenalin vyplavený do krve.

Svobodní zahájili palbu. Web dostal zásah do hrudníku a do krku. Mnoho nevinných lidí by zemřelo, pokud by několikrát zraněný Web neudělal to, co udělal. Místo aby ho zranění oslabovala, jako by mu dodávala novou energii, nutila ho bojovat a zabíjet ty, kteří se pokoušeli zabít jeho a jeho tým. Tahal zraněné přátele do bezpečí, a to včetně Lou Pattersona, který dostal zásah do paže krátce poté, co ho Web zachránil před plameny. Co v tomto boji dokázal, zdaleka převyšovalo jeho nedávný zásah na dvoře. Tehdy byl těžce zraněný, neutrpěl jen hloupý škrábanec, na který stačila obyčejná náplast. Pro veterány i nováčky v JOR se stal legendou. A v nesmírně soutěživém prostředí agentury neexistoval lepší způsob, jak si získat respekt, než prokázat odvahu a dovednosti v žáru boje. Tehdy ho to však stálo všechnu jeho marnivost a většinu krve.

Na bolest se nepamatoval, ale když byla vystřelena poslední kulka a poslední muž padl, ani on se neudržel na nohou. Dotkl se živého masa na své tváři a cítil, jak mu ze dvou průstřelů proudí krev. Věděl, že přišel čas zemřít. V sanitce upadl do šoku, a než se dostal do rukou lékařů fakultní nemocnice, byl málem po smrti. Nikdo nechápal, jak vůbec přežil, nejméně ze všech Web sám. V Boha předtím nevěřil, teď však o něm začal přemýšlet.

Proces uzdravování byl tím nejbolestivějším, co Web kdy zažil. Přestože byl považován za hrdinu, nebylo vůbec jisté, že se bude moci k JOR vrátit. Kdyby nedokázal unést plnou výstroj, už by ho nechtěli, ať je jakýkoli hrdina. Tak to prostě fungovalo. A Web by se nikdy nedožadoval žádných úlev. Kolik dokáže uzvednout, kolik kilometrů uběhne, kolik zdí přeleze, z kolika vrtulníků se spustí, kolik ran vystřelí? Zranění obličeje naštěstí neovlivnila jeho vidění. Bez dokonalého zraku by byl u JOR vyřízený. Po psychické stránce však byla jeho rekonvalescence výrazně bolestivější než fyzické útrapy. Dokáže znovu střílet na povel? Neselže v krizi a neohrozí svůj tým? No, dokud se nedostal k tomu prokletému dvoru, nic takového se mu nestalo. Vrátil se. Trvalo to takřka rok, ale nikdo nemohl tvrdit, že si to nezasloužil. Co však budou lidé říkat teď? Dovolí mu znovu se vrátit? Tentokrát se nejednalo o fyzický problém. Všechno se odehrávalo v jeho hlavě a nahánělo mu to hrůzu.

Zaťal pěst a udeřil do zrcadla tak silně, že prorazil i sádrokartonovou přepážku. „Nenechal jsem je zemřít, Julie,“ řekl nahlas. Podíval se na svou ruku. Dokonce ani nekrvácela. Takže štěstí se ho dál drželo, nebo ne?

Otevřel rozbitou skříňku na léky a vyndal z ní láhev různých pilulek. Nasbíral je postupem času z různých zdrojů, oficiálních i neoficiálních. Občas je bral, aby usnul. Přesto s nimi zacházel opatrně, protože si při rekonstrukci obličeje málem vypěstoval návyk na prášky proti bolesti.

Zhasl světlo a Frankenstein byl pryč. Sakra, každý přece ví, že obludy mají rády tmu.

Sešel dolů, pečlivě rozestavěl všechny své lahve s alkoholem a posadil se mezi ně jako generál, který se chystá se svými pobočníky probrat plán bitvy. Zatím však ani jednu nenačal. Každých pár minut zvonil telefon, ale Web ho nezvedal. Někdo klepal na dveře. Nešel otevřít. Jen seděl a zíral do prázdna, dokud nepadla tma. Prohrábl sklenici s léky, vyndal jednu pilulku, podíval se na ni a vrátil ji zpátky. Opřel se v křesle a zavřel oči. Ve čtyři hodiny ráno usnul na podlaze ve sklepě.

14

Bylo sedm hodin ráno. Web to věděl, protože když se mátožné zvedal z podlahy ve sklepě, hodiny na krbu právě odbíjely. Promnul si záda a krk. Jak vstával, zavadil nohou o jednu z lahví, ta se převrhla, praskla a chianti se začalo vsakovat do podlahy. Láhev vyhodil, našel papírové ubrousky a skvrnu vysušil. Ruce měl od vína rudé a v prvním okamžiku se v jeho ještě neprobuzeném mozku rozezněl poplach, že ho ve spánku postřelili.

Zvuk za zadním oknem v přízemí ho přiměl vyběhnout po schodech ze sklepa a popadnout pistoli. Zamířil k předním dveřím a měl v úmyslu dům potichu obejít a zaskočit toho, kdo se u okna skrýval. Možná to byl jen zaběhlý pes nebo veverka, ale tomu nevěřil. Zvuk opatrných lidských kroků je pro toho, kdo umí naslouchat, nezaměnitelný. A Web uměl dobře naslouchat.

Když otevřel dveře, dav za nimi ho málem přiměl vystřelit. Novináři šermovali mikrofony, pery a papíry a křičeli jeden přes druhého otázky tak rychle, až mu připadalo, že hovoří nesrozumitelnou mandarínštinou. Křičeli na něho, ať se podívá sem, nebo naopak tam, aby si ho mohli vyfotografovat a natočit, jako by byl nějaká celebrita nebo – ještě příhodněji – zvíře v zoologické. Web se přes ně podíval na ulici, kde stály dodávky s vysokými anténami. Dva agenti FBI, kteří měli za úkol dům hlídat, se dav novinářů pokoušeli zadržet, jejich úsilí však bylo marné.

„Co po mně sakra chcete?“ vyjekl Web.

Novinářka v béžovém kostýmu a s vyčesanými vlasy udělala krok vpřed a položila nohu v botách s vysokými podpatky na cihlový schod jen pár centimetrů před Weba. Z jejího silného parfému se Webovi málem zvedl žaludek. „Je pravda, že jste podle svých slov upadl těsně předtím, než zbytek vašeho oddílu postříleli, a nevíte proč? A proto jste přežil?“ Svraštěné obočí dávalo jasně najevo, co si žena o takovémto tvrzení myslí.

„Já –“

Jiný reportér mu strčil mikrofon až skoro do úst. „Podle některých zpráv jste vlastně vůbec nevystřelil, střelba utichla sama a vy jste se vůbec neocitl v nebezpečí. Jak na to odpovíte?“

Další a další otázky následovaly a reportéři se tlačili čím dál blíž. „Je pravda, že v době, kdy jste působil ve washingtonské úřadovně FBI, vás vyšetřovali kvůli nezákonnému použití střelné zbraně, při kterém jste zranil podezřelého?“

„Co to má sakra –“ nechápal Web.

Dopředu se protlačila jiná reportérka. „Podle informovaného zdroje byl chlapec, kterého jste údajně zachránil, komplic zločinců.“

Web na ni zíral. „Jaký komplic? Čí?“

Žena ho probodávala očima. „Doufala jsem, že mi to řeknete vy.“

Web práskl dveřmi, utíkal do kuchyně, popadl klíčky od dodávky a znovu zamířil ven. Protlačil se skupinou novinářů a pohledem se dožadoval pomoci od agentů. Ti sice popošli blíž, pokusili se několik lidí odtáhnout, ale Web viděl, že to dělají jen proto, aby jim nikdo nemohl nic vyčítat. Odmítali se Webovi podívat do očí. Tak takovéhle to bude, napadlo Weba.

Dav se najednou sevřel kolem a odřízl mu cestu k dodávce.

„Uhněte!“ zaječel Web. Rozhlédl se po okolí. Všichni sousedé se dívali. Muži, ženy a děti, kteří bývali jeho přáteli nebo alespoň známými, sledovali divadlo s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy.

„Budete reagovat na obvinění od paní Pattersonové?“

Web se zarazil a podíval se na muže, který otázku položil. Bylo to onen reportér z kostela.

„Tak budete?“ vyzýval ho muž zamračeně k odpovědi.

„Nevím o tom, že by paní Pattersonová měla pravomoc vznášet nějaká obvinění,“ bránil se Web.

„Dala přece jasně najevo, že jste buď jednal jako zbabělec, nebo jste byl do případu nějak namočený. Podplacený.“

„Neuvědomovala si, co říká. Přišla o manžela a nenarozené dítě.“

„Takže tvrdíte, že jsou tato obvinění falešná?“ nedal se reportér odradit a dál Webovi šermoval mikrofonem před nosem. Někdo do něho zezadu strčil, reportér cukl rukou a mikrofon roztrhl Webovi ret. Než si to stačil uvědomit, vystřelila Webovi sevřená pěst, reportér ležel na zemi a držel si nos. Nezdál se však být rozčílený. Ve skutečnosti křičel na štáb s kamerou: „Máte to? Máte to?“

Všichni se ještě více shlukli a Web, chycený uprostřed jejich kruhu, musel odolávat tlaku celé skupiny. Před obličejem mu vrčely kamery, desítky hlasů mluvily naráz. Jak jím dav zmítal, zachytil se nohou o nějaký kabel a upadl. Dav se sevřel, přesto se mu ještě včas podařilo vstát. Událost se začínala stávat nezvladatelnou. Cítil, jak ho čísi kostnatá pěst udeřila do zad. Když se otočil, poznal v útočníkovi člověka, který bydlel na konci ulice, který se však o Weba jako o souseda ani jako o lidskou bytost nezajímal. Než se mohl Web ozvat, muž utekl. Web se rozhlédl a uvědomil si, že dav netvoří jen reportéři zaslepení vidinou Pulitzerovy ceny. Chystalo se lynčování.

„Jděte mi sakra z cesty!“ křikl znovu. Zaječel i na oba agenty: „Tak pomůžete mi, nebo ne?“

„Někdo by měl zavolat policii,“ prohlásila navoněná blondýna a ukazovala na Weba. „Právě toho chudáka napadl. Všichni jsme to viděli.“ Sklonila se, aby ležícímu reportérovi pomohla. V rukách davu se objevily mobilní telefony.

Web se rozhlédl a uvědomil si, že takový zmatek ještě nezažil, a že jich už viděl dost. Začínal toho všeho mít dost. Vytáhl pistoli. Agenti FBI si toho všimli a najednou začali projevovat zájem. Web namířil pistoli nad hlavu a čtyřikrát vystřelil do vzduchu. Dav se od něho odtáhl. Někteří lidé upadli, křičeli, ať po nich nestřílí, že jen dělali svou práci a že někdo ji přece dělat musí. Navoněná blondýna nechala drahého kolegu znovu spadnout do bláta a rozběhla se pryč. Mohutný zadek by představoval vynikající cíl, kdyby to měl Web v úmyslu. Reportér s nosem od krve se plazil na břiše a křičel: „Točíš to? Sakra, Seymoure, točíš to?“ Sousedé popadli děti a ukryli se v domech.

Web uklidil pistoli a odešel ke své dodávce. Když k němu zamířili oba agenti, jen je varoval: „Ani na to nemyslete.“ Nasedl, nastartoval a stočil okénko. „Díky za pomoc,“ křikl na agenty a odjel.

15

„Zbláznil jste se?“ mračil se Buck Winters na Weba stojícího u dveří malé zasedačky washingtonské úřadovny FBI. Vedle Weba stál Percy Bates. „Začít střílet na ulici před bandou novinářů, kteří si všechno přinejmenším nahrávali? Fakt jste zešílel?“

„Možná!“ odsekl Web. „Chci vědět, kdo vynesl informace Julii Pattersonové. Myslel jsem, že vyšetřování masakru týmu C mělo být tajné. Jak mohla sakra vědět, co jsem řekl vyšetřovatelům?“

Winters se znechuceně podíval na Batese. „Batesi, vy jste ho přece cvičil. Jak jste to hergot mohl takhle podělat?“ Znovu upřel pohled na Weba. „Na tomhle případu pracuje spousta lidí. Netvařte se jako prosťáček. Je jasné, že občas něco prosákne, především k chudince manželce, která chce vědět, co se vlastně stalo jejímu manželovi. Ztratil jste hlavu, Webe, a pěkně jste si zavařil. Tentokrát to není jako posledně.“

„Podívejte, vyšel jsem ze dveří svého domu, málem mě zlynčovali a vlastní lidi se mi vůbec nesnažili pomoct. Lidi do mě tloukli, ječeli mi urážky do tváře. Udělal jsem jen to, co by udělal každý.“

„Batesi, ukažte mu, co udělal.“ Bates přešel k televizi v rohu. Zvedl dálkový ovladač a stiskl několik tlačítek. „Pozdrav od odboru pro styk s veřejností,“ vysvětlil jízlivě Winters. Nahrávka se spustila a na obrazovce se objevil vnitřek kostela během zádušní mše. Konkrétně se Web díval na Julii Pattersonovou, jak si hladí břicho, ječí na něho, plive mu do tváře a vší silou mu dává facku. Jen před ní stál a mlčky vše strpěl. Jeho slova o tom, že udělal, co mohl, se nějakým zázrakem vytratila nebo je alespoň nebylo slyšet. Na nahrávce Julii jen řekl: „Promiň.“ Vypadalo to, jako by Lou Pattersona zastřelil sám.

„A to není zdaleka všechno,“ vztekal se Winters, vstal a vytrhl Batesovi ovladač z ruky. Stiskl knoflík a Web se najednou díval na scénu před svým domem. Byla pečlivě sestříhaná tak, že napětí a pomstychtivost davu byly pryč. Záběry kamery byly ořezané, takže na nich zůstali jen reportéři, sice neodbytní, ale profesionálně nezaujatí. Ten, jehož Web srazil k zemi, byl zobrazen jako skutečný hrdina a bez ohledu na krvácející nos popisoval šílené věci, které mohl divák vidět. A pak tam byl Web podobný zuřícímu zvířeti. Ječel, klel a nakonec tasil pistoli. Záběry byly možná zpomalené, takže se zdálo, že vše činí s rozmyslem, ne jako člověk bojující o holý život. Reportáž pokračovala sousedy utíkajícími se i s dětmi skrýt před agentem v amoku. A znovu Web, tentokrát samotný, chladný a tvrdý, jak uklízí pistoli do pouzdra a s ledovým klidem odchází od zmatku, který sám vytvořil.

Něco podobně zmanipulovaného Web zatím viděl jen v hollywoodských filmech. Na záběrech vypadal jako sadistická zrůda s obličejem Frankensteina. Kamera několikrát zabrala jeho zohyzděnou tvář, nikdo se však nenamáhal vysvětlit, jak k ní přišel.

Web potřásl hlavou, podíval se na Winterse a řekl: „Sakra, takhle to přece nebylo. Nejsem Charlie Manson.“

Winters si odfrkl. „Koho zajímá, jestli to je, nebo není pravda? Tady jde o dojem. Běží to na všech stanicích ve městě. A brzo se to dostane do celostátních televizí. Gratuluju, dostal jste se do hlavních zpráv. Ředitel přiletěl předčasně z důležitého jednání v Denveru, když mu o tom řekli. Jste v hajzlu, Londone. V hajzlu.“

Web se ztěžka posadil na židli a mlčel. Bates se posadil naproti němu a ťukal propiskou do stolu.

Winters zůstal stát před nimi s rukama sepnutýma za zády. Webovi připadalo, že si celou situaci opravdu užívá.

„Víte, že oficiální politika FBI je na podobné věci nereagovat. Obvykle jsme v minulosti strkali hlavu do písku. Někdy to funguje, jindy ne, ale ti nahoře mají pasivní taktiku v oblibě. Čím méně se toho řekne, tím lépe.“

„Po nikom nechci, aby za mě tahal kaštany z ohně.“

„Ne, Webe, tentokrát to nenecháme být. Tentokrát ne,“ skočil jim do řeči Bates a začal vypočítávat na prstech. „Zaprvé. Lidi ze vztahů s veřejností dávají dohromady náš vlastní film. Svět tě právě teď považuje za nějakého psychopata. Brzy zjistí, že patříš k nejlepším agentům, které máme. Také připravujeme tiskovou zprávu, kde budou podrobnosti. Zadruhé, přestože by tě teď pravděpodobně nejradši uškrtil, tady Winters pořádá zítra v poledne tiskovou konferenci, na které tě jako agenta vychválí, a pak promítneme film o tvých slavných činech. Také zveřejníme některé podrobnosti o tom, co se stalo v té uličce, z nichž jasně vyplývá, žes neutekl, ale naopak jsi sám dokázal zlikvidovat výzbroj poloviny armádního praporu.“

„To nemůžete, dokud běží vyšetřování,“ ohradil se Web. „Mohli byste prozradit některé stopy.“

„Jsme ochotní to risknout.“

Web se podíval na Winterse. „Je mi úplně jedno, co o mně lidé říkají. Vím, co jsem udělal. A nechci nic, co by mohlo ohrozit pátrání po parchantech, kteří zlikvidovali můj tým.“

Winters se sehnul, takže měl obličej jen pár centimetrů od Webova. „Kdyby bylo po mém, tak už byste dostal padáka. Jenže pro některé lidi v FBI jste něco jako hrdina a rozhodli, že za vás máme bojovat. Věřte mi, že jsem byl silně proti, protože v očích veřejnosti to FBI vůbec nepomůže. Jen to uleví vám.“ Ohlédl se na Batese. „Jenže tady váš kamarád tuhle bitvu vyhrál.“

Web se na Batese překvapeně podíval.

„Bitvu ano, válku ne. Nehodlám z vás dělat nějakého pitomého mučedníka,“ pokračoval Winters a prohlížel si Webovu zraněnou tvář. „Zohaveného mučedníka. Perce vás teď bude řídit během představení, které pořádáme, abychom po vás uklidili nepořádek. Já se na tom podílet nebudu, protože se mi z toho zvedá žaludek. Ale poslouchejte dobře, Londone, poslouchejte skutečně dobře: Váš osud visí na vlásku a já se jen těším, až ho přestřihnu. Budu vás sledovat tak důkladně, že budu vědět, kolikrát jste se nadechl. A až zase něco poděláte, a vy určitě něco poděláte, sekera dopadne a skončíte jednou provždy. Pak si zapálím největší doutník, jaký seženu. Je vám to jasné?“

„Ano, o hodně jasnější než vaše rozkazy tehdy ve Wacu.“

Winters se napřímil a oba muži se měřili pohledy.

„Nikdy jsem nepochopil,“ pokračoval Web, „jak to, že jste byl jediný z celého řetězce velení – vlastně chaosu –, komu ten průšvih nezničil kariéru. Víte, když jsem tam tehdy čekal jako odstřelovač, vlastně jsem si myslel, že možná pracujete pro davidiány, protože tak hloupé rozkazy byste jinak nemohl vydávat.“

„Webe, drž hubu,“ okřikl ho Bates ostře a s obavami se podíval na Winterse. „Postarám se o to, Wintersi.“

Winters se na Weba chvíli vztekle díval. Pak zamířil ke dveřím, ale ještě se otočil. „Kdyby bylo po mém, žádná JOR by neexistovala, a jednou toho dosáhnu. A hádejte, kdo poletí jako první? Co říkáte na tenhle řetězec velení?“

Když za sebou Winters práskl dveřmi, Web si ulehčené vydechl. Ani si předtím neuvědomoval, že zadržuje dech. Vzápětí si ho však podal Bates. „Riskuju kvůli tobě krk, vybírám si všechny službičky, které mi lidi od FBI dluží, a ty málem všechno pokazíš, protože si chceš vyřizovat účty s Wintersem. Copak jsi opravdu takový blbec?“

„Nejspíš jsem,“ odpověděl Web odevzdaně. „Ale já se o nic z toho neprosil. V novinách ať si mě podávají, jak chtějí, ale nic nesmí ohrozit vyšetřování.“

„Jednou mě z tebe trefí šlak. Fakt.“ Bates se pomalu uklidňoval. „Fajn, zatím pro tebe mám jednoduché příkazy. Nějakou dobu se budeš držet stranou. Domů se nevracej. Z autoparku ti dáme jiné auto. Někam odjeď a chvíli tam zůstaň. Účty ti proplatí FBI. Ve spojení budeme přes zabezpečený telefon. Pravidelně se mi ozývej. Až jim dodáme náš příběh, budeš v televizi vypadat stejně dobře, jako jsi dnes vypadal špatně. A jestli tě během příštích třiceti let načapám někde v blízkosti Bucka Winterse, osobně tě odstřelím. Vypadni!“ Bates došel ke dveřím, ale Web se nezvedal.

„Proč tohle všechno děláš, Perce? Riskuješ, když mě bráníš.“

Bates okamžik stál s hlavou skloněnou. „Bude to asi znít divně, ale je to pravda. Dělám to, protože Web London, kterého znám, riskoval pro tuhle agenturu život víckrát, než si dokážu vzpomenout. Protože jsem tě viděl tři měsíce ležet v nemocnici a nikdo nevěděl, jestli to zvládneš. Mohl jsi tehdy odejít do penze s plným platem, skončit na vrcholu. Chytat někde ryby, nebo co vlastně agenti FBI na penzi dělají. Jenže ty ses vrátil a zase do první linie. Neznám moc chlapů, kteří by to dokázali.“ Zhluboka se nadechl. „A protože vím, cos v té uličce udělal, ačkoli zbytek světa o tom nemá tušení. Ale brzy se to všichni dozvědí, Webe. Moc hrdinů nám už nezbývá. Jsi jeden z mála. Víc se otom nehodlám bavit a opovaž se mě na něco ptát.“

Odešel pryč a nechal Weba přemýšlet o jiné stránce Percyho Batese.

***

Byla takřka půlnoc a Web vyrazil. Přelézal ploty a přebíhal přes sousední zahrady. Jeho dnešní cíl byl prostý, nicméně absurdní. Potřeboval se zadním oknem vloupat do vlastního domu, protože novináři stále tábořili vpředu a čekali na něho. Před domem hlídali i dva agenti FBI ve spolupráci s hlídkou státní policie. Modré majáčky policejního vozu protínaly tmu. Web doufal, že vše proběhne v klidu a že si nikdo nevšimne, jak leze dovnitř okénkem z koupelny. Pak by bylo po všem.

Ve tmě si potichu sbalil pytel, vhodil do něj několik krabiček munice a další výstroj, o které si myslel, že by se mu mohla hodit, a znovu se proplížil ven. Přelezl plot, sklouzl na sousední zahradu a zastavil se. Otevřel pytel, vyndal z něj jednoduchý přístroj pro noční vidění podobný starému námořnickému dalekohledu, díky němuž se noc mohla proměnit v den, a podíval se jím zpátky. Zkoumal armádu tábořící před domem. Zaostřil přístroj, aby lépe viděl. Aktuálním smyslem života všech těch lidí bylo naházet na něho veškerou možnou špínu. Přemýšlel, jak by se jim mohl pomstít. Nakonec vyndal signální pistoli, nabil ji, zamířil k obloze na místo přesně nad skupinou novinářů a vystřelil. Světlice vyletěla do vzduchu, vybuchla a ozářila okolí jasně žlutým světlem. Web přístrojem sledoval, jak se všichni ti vzorní lidé vyděsili a s křikem se rozprchli. Existují maličkosti, které mohou člověka potěšit. Dlouhá procházka, vlahý deštík, štěně, vystrašená parta svatouškovských reportérů.

Doběhl k sedanu, který mu zařídil Bates, a odjel. Noc strávil v zanedbaném motelu nedaleko Alexandrie, kde mohl zaplatit v hotovosti, nikdo o něho nejevil zájem a kde si místo pokojové služby musel sám donést sáček od McDonalda a koupit limonádu v automatu přivázaném řetězem k počmáranému sloupu u vchodu. Díval se na televizi a pojídal cheeseburger a hranolky. Z pytle vyndal láhev s pilulkami a dvě polkl. Tvrdě usnul a výjimečně se mu nezdály žádné zlé sny.

16

V sobotu brzy dopoledne vyjel Scott Wingo svým invalidním vozíkem po rampě a odemkl dveře čtyřpatrové cihlové budovy z devatenáctého století, v níž sídlila jeho právnická kancelář. Rozvedený Wingo měl již dospělé děti a vzkvétající advokátní praxi v Richmondu, ve městě, kde se narodil a kde prožil celý svůj život. Rád chodil o sobotách do kanceláře, protože ho nerušilo vyzvánění telefonů, cvakání klávesnic, hašteření společníků ani přání klientů. Těchto nepříjemností si dostatečně užíval přes týden. Vjel do recepce, uvařil si kávu, dochutil ji oblíbeným bourbonem, a zamířil do své kanceláře. Advokátní kancelář Wingo a spol. fungovala v Richmondu již takřka třicet let. Za tu dobu se z původně samostatně pracujícího Winga, jehož první kancelář nebyla větší než komora na smetáky a který byl ochotný obhajovat každého, kdo mu zaplatil hotově, stala hlava firmy se šesti společníky, koncipientem a osmičlenným pomocným personálem. Jako jediný majitel firmy Wingo v dobrých letech vydělával sedmiciferné částky a ani v těch horších se nedostával pod půl milionu dolarů. I jeho klientela se významně rozrůstala. Mnoho let odmítal obhajovat lidi obviněné z obchodu s drogami, jenže finanční přínos byl nepopiratelný a Wingo nehodlal ponechat takovéto peníze svým případným konkurentům. Sám pro sebe si tento krok obhajoval tvrzením, že každý, ať již se dopustil jakkoli odporného činu, má právo na schopného a snad i nápaditého obhájce.

Wingo jako právník v soudních síních vynikal a jeho schopnost ovlivnit porotu ani trochu neutrpěla tím, že kvůli cukrovce a nemoci jater skončil přede dvěma roky na vozíku. Svým způsobem mu připadalo, že tento fyzický nedostatek ještě zlepšuje jeho schopnost najít s porotci společnou řeč. Jeho úspěchy mu mohla závidět většina členů advokátní komory. Zároveň se na něho snášela nenávist všech, kteří ho považovali za nástroj bohatých zločinců, jehož pomocí se vyhýbali spravedlivým trestům za své činy. Wingo to přirozeně viděl jinak, ale již dávno se přestal o těchto záležitostech přít, protože patřily k těm nemnoha, u nichž se přesvědčil, že mu nestojí za promarněný čas.

Bydlel ve velkém domě ve Windsor Farms, velmi prestižní čtvrti Richmondu. Jezdil sedanem značky Jaguar, zvlášť upraveným jeho potřebám. Podnikal luxusní výlety do zámoří, kdykoli se mu zachtělo. Udržoval dobré styky se svými dětmi a byl štědrý vůči bývalé manželce, která stále bydlela v jejich bývalém domě. Většinou však pracoval. V devětapadesáti již Wingo žil déle, než mu mnozí předpovídali. Ohrožoval ho totiž nejenom jeho zdravotní stav, ale i výhružky od zklamaných klientů nebo lidí z opačné strany, kteří měli dojem, že díky Wingovu úsilí, jímž vyvolal oprávněné pochybnosti u dvanácti členů poroty, nedošlo k průchodu spravedlnosti. Uvědomoval si, že se jeho čas krátí. Cítil, že je častěji unavený, že mu orgány nefungují tak, jak by měly. Věřil, že bude pracovat až do smrti, a nepovažoval to vůbec za špatný konec.

Usrkl kávu s bourbonem a zvedl telefon. Rád pracoval po telefonu, a to i o víkendech. To volával především lidem, s nimiž se mu nechtělo mluvit. V sobotu dopoledne je jen málokdy zastihl a mohl jim proto nechat jen vzkaz, jak je mu líto, že se jim nedovolal. Když takových telefonátů zvládl deset, připadal si velmi výkonný. Vyschlo mu v ústech, nejspíš od mluvení, proto se znovu napil kávy. Pustil se do písemného dovolání, kterým se snažil odmítnout některé důkazy v případu vloupání, na němž právě pracoval. Většina lidí si neuvědomuje, že procesy se často vyhrávají dříve, než kterákoli ze stran vstoupí do soudní síně. Jestliže soud jeho námitky v tomto případě uzná, žádný proces ani neproběhne, protože žalobce nebude mít s čím pracovat.

Po několika hodinách práce a dalších telefonátů si sundal brýle a promnul si oči. Prokletá cukrovka dávala zabrat celému jeho tělu a minulý týden se dozvěděl, že má také zelený zákal. Možná ho Pán trestá za to, co na zemi dělá.

Zdálo se mu, že zaslechl dveře, a pomyslel si, že některý z jeho přeplácených společníků přišel, aby o víkendu dohnal práci. Mladí lidé již neměli tolik odhodlání jako Wingova generace, ačkoli vydělávali více než slušné peníze. Kolikrát si během prvních patnácti let své praxe on dovolil volný víkend? Dnešní mladí brumlají, když nemohou odejít nejpozději v šest. Sakra, ty oči mu ale dávaly zabrat. Dopil kávu, ale stále měl silnou žízeň. Teď mu navíc začalo hučet v hlavě. A rozbolela ho záda. Přiložil si prst na zápěstí a začal počítat. Jasně, i tep měl zrychlený, jenže to se mu stávalo každý den. Inzulín si již vzal a další dávku ještě nepotřeboval, přesto se rozhodl, že práci raději rychle dokončí. Možná se mu rozházela hladina krevního cukru. Neustále musel dávky inzulínu upravovat a jen velmi obtížně svou cukrovku kompenzoval. Doktor mu řekl, že by měl přestat pít, ale Wingovi bylo jasné, že k tomu nedojde. Bourbon pro něho znamenal nutnost, ne luxus.

Tentokrát už si byl jistý, že zaslechl cvaknutí dveří. „Haló,“ křikl. „To jsi ty, Missy?“Jaká Missy? uvědomil si. Missy byla jeho fena, která uhynula před deseti roky. Jak na něco takového přišel? Pokusil se soustředit na dovolání, jenže viděl rozmazaně a jeho tělo se chovalo tak divně, až ho to skutečně vystrašilo. Sakra, možná prodělává infarkt, ačkoli necítil bolest na hrudi, ani v levém rameni a paži.

Podíval se na hodiny, ale nedokázal zjistit, kolik je hodin. Ano, bude muset něco udělat. „Haló,“ křikl znovu. „Potřeboval bych pomoc.“ Zdálo se mu, že slyší blížící se kroky, jenže nikdo se neukázal. Sakra, pomyslel si. „Parchanti,“ zaječel. Zvedl telefon a dokázal stisknout devítku a dvakrát jedničku. Čekal, ale nikdo se mu neozval. Tak na tohle jdou naše daně. Vytočíte 911 a nic se neděje. „Pomozte mi,“ vykřikl do telefonu. Vzápětí si uvědomil, že neslyší vyzváněcí tón. Zavěsil a znovu zvedl sluchátko. Telefon byl hluchý. Hergot. Praštil sluchátkem, ale netrefil se do vidlice a přístroj spadl na podlahu. Povolil si límeček košile, protože se mu hůř dýchalo. Měl v úmyslu pořídit si některý z těch moderních mobilních telefonů, ale zatím se k tomu nedostal. „Je tu někdo, sakra?“ Teď určitě zaslechl kroky. Nemohl dýchat, jako by měl v krku zátku. Silně se potil. Podíval se ke dveřím. Ačkoli viděl jako v mlze, zdálo se mu, že se otevřely. Někdo vešel dovnitř.

„Mami?“ Určitě to byla jeho matka, jenže od její smrti uplyne v listopadu už dvacet let. „Mami, pomoz mi. Není mi dobře.“

Ve dveřích však samozřejmě nikdo nestál. Wingo měl halucinace.

Zhroutil se na podlahu, protože už se nedokázal udržet v křesle. Plazil se k vidině matky, lapal po dechu a sípal. „Mami,“ zaskuhral k přízraku před sebou. „Pomoz svému chlapečkovi, je mu strašně špatně.“ Než se k ní dostal, zmizela. Právě v okamžiku, kdy ji nejvíce potřeboval. Wingovi padla hlava na podlahu a pomalu zavřel oči.

„Je tu někdo? Pomozte mi,“ zasténal naposledy.

17

Francis Westbrook se cítil vážně ohrožený. Jeho obvyklé skrýše, jeho normální místa obchodování se stala nedostupnými. Věděl, že ho hledají federálové, a ten, kdo na něho nastražil past, po něm bezpochyby šel také. K jiným závěrům ani nemohl dojít. V jeho oblasti podnikání ho naživu udržovala jen extrémní podezíravost. Proto se také právě zdržoval – a hodlal tam ještě nejméně hodinu vydržet – ve skladišti masa v jihovýchodním D. C. Deset minut jízdy od místa, kde mrzl, ležel Kapitol a další významné budovy. Westbrook strávil celý svůj život ve Washingtonu a žádnou z těchto pamětihodností ještě nenavštívil. Nic pro něho neznamenaly. Nepovažoval se za Američana, ani za Washingtoňana, za občana čehokoli, jen za černého chlapíka, který se snaží udržet nad vodou. Když mu bylo deset, měl cíl přežít do patnácti. Následně hodlal vydržet do pětadvaceti, než ho někdo zabije. Když se před pár lety dožil třicítky, uspořádal si oslavu, jakou by si zasloužil nejméně osmdesátník, protože v jeho světě se mohl považovat za kmeta. Všechno bylo relativní, v očích Francise Westbrooka možná víc než u ostatních.

Nejvíc ze všeho ho však právě teď zaměstnávalo, jak to nezvládl s Kevinem. Jeho touha poskytnout chlapci alespoň jakž takž normální život ho dovedla k bezstarostnosti ohledně Kevinova bezpečí. Kdysi míval Kevina neustále u sebe, pak se však spor uvnitř gangu vyhrotil v regulérní přestřelku, Kevina kulka zasáhla do tváře a málem zemřel. Francis chlapce ani nemohl odvézt do nemocnice, protože by ho tam s největší pravděpodobností zatkli. Poté nechal Kevina žít u jedné rodiny sestávající ze staré paní a jejího vnuka. Bedlivě vše sledoval a jak to jen šlo, Kevina navštěvoval. Nicméně mu ponechával volnost, protože tu potřebují všechny děti.

Navíc nechtěl, aby se nakonec z Kevina stalo to, co z něho. Chlapec měl vést normální život beze zbraní, drog a poslední jízdy ke koronerovi s visačkou na palci u nohy. Pohybovat se v blízkosti Francise, stát se svědkem jeho způsobu života by zřejmě každého mladíka svádělo zkusit vstoupit do téže řeky. A jakmile by to udělal jednou, byl by chycený po zbytek života, protože tahle na první pohled svůdnátůňka měla dno z pohyblivého písku a byla plná jedovatých ploskolebců vydávajících se za nejlepší přátele. Když se Kevin narodil, Francis přísahal, že se to nikdy nestane, a přece již k tomu nejspíš došlo. Bylo by skutečně ironické, kdyby ho Kevin nepřežil.

Ačkoli Westbrook ovládal jeden z nejlukrativnějších obchodů s drogami v oblasti D. C., nebyl ani jednou zatčený, dokonce ani za výtržnictví, a to se již tomuto oboru věnoval třiadvacet let. Začal jako hodně mladý a neměl ve zvyku se ohlížet zpátky, protože nebylo na co. Na svůj čistý rejstřík byl bez ohledu na životní styl, který vedl, vždy pyšný. Nejednalo se totiž jen o štěstí. Když to bylo vhodné, dával jiným lidem informace, a ti ho nechávali v klidu provozovat živnost. Podle jeho názoru nemělo smysl rozhoupávat loď, vyvolávat problémy v ulicích, na nikoho a na nic nestřílet, jestliže se problém dal vyřešit jinak. Neprovokoval federály, protože ti mají dost lidí i peněz, aby mu ze života udělali peklo, a to skutečně nepotřeboval. Život měl už tak složitý. Jenže bez Kevina by neměl pro co žít.

Podíval se na Macyho a Peeblese, své dva nejbližší pobočníky. Věřil jim stejně jako komukoli jinému, tedy nijak zvlášť. Vždy u sebe nosil pistoli a několikrát si tak zachránil život. Stačilo mu poučit se jednou. Podíval se ke dveřím, jimiž právě vešel mohutný Toona.

„Toono, určitě pro mě máš nějaký zprávy, co? Dobrý zprávy o Kevinovi.“

„Zatím nic, šéfe.“

„Tak se seber a nevracej se, dokavaď nebudeš něco vědět.“

Smutně se tvářící Toona okamžitě zmizel a Westbrook se podíval na Peeblese.

„Mluv, Twane.“

Antoine „Twan“ Peebles vypadal rozladěně. Pečlivě si upravil drahé brýle na čtení. Westbrook věděl, že Peebles má dokonalý zrak, ale s brýlemi si připadá spíš jako významný úředník a někdo, kdo je takový, jaký on nikdy nebude. Poctivý. Westbrook se se svým osudem vyrovnal už dávno. Vlastně o něm bylo rozhodnuto již v okamžiku, kdy se narodil na zadním sedadle cadillaku odstaveného na cihlách. Jeho matka kouřila marihuanu i v okamžiku, kdy jí vyklouzl z dělohy do náručí jejího tehdejšího přítele. Ten dítě vzápětí odložil stranou, špinavým nožem přeřízl pupeční šňůru a novopečenou maminku donutil, aby ho uspokojila ústy. Matka mu to vše později podrobně popsala, jako by šlo o nejzábavnější historku, která se jí kdy stala.

„Žádné dobré zprávy,“ pokrčil rameny Peebles. „Náš hlavní distributor prohlásil, že dokud se to neuklidní, nejspíš nám nebude moct dál dodávat. A na skladě už toho moc nemáme.“

„Sakra, tak to je teda šok,“ odtušil Westbrook a opřel se. Před Peeblesem, Macym a ostatními svými lidmi nemohl dát najevo obavy, ale ve skutečnosti věděl, že má velký problém. Jako všichni prodejci,i on potřeboval dostát svým závazkům. A jestliže by lidem nedodal to, co od něho požadují, seženou si to u někoho jiného. Dlouho by pak nepřežil. A jakmile zákazníka zklamete jednou, obvykle s vámi již obchodovat nebude. „Dobrá, zařídím to později. Co ten Web London? Máte na něj něco?“

Peebles otevřel složku, kterou vyndal z kožené aktovky, a opět si upravil brýle. Kapesníkem s vyšitým monogramem si pečlivě otřel židli a celkovým výrazem dával najevo, že porada ve skladu masa je pod jeho úroveň. Měl rád svazky bankovek po kapsách, drahé obleky i restaurace a hezké ženy, ochotné splnit mu jakékoli přání. Chodil neozbrojený, a pokud Westbrook věděl, vlastně ani neuměl s pistolí zacházet. Vyučil se v dobách, kdy obchodem s drogami ještě nezmítalo tolik násilí a probíhal spořádaněji, s účetními, počítači, složkami, praním špinavých peněz, akciovými portfolii a dokonce prázdninovými domy, do nichž ti úspěšní létali soukromými tryskáči.

O deset let starší Westbrook se vše, co uměl, naučil na ulici. Roznášel crack za centy na balíček, spal, kde se dalo, často neměl ani na jídlo, vyhýbal se kulkám, a když to bylo nutné, sám střílel. Peebles byl v tom, co dělal, dobrý. Dohlížel na to, aby Westbrookovy obchody běžely hladce, zboží přicházelo včas a dostávalo se k lidem, ke kterým mělo. A také měl na starosti, aby se pohledávky – Westbrook se smíchy prohýbal v pase, když před ním Peebles tento výraz použil poprvé – splácely řádně a včas. Peníze uměl elegantně vyprat, přebytečnou hotovost opatrně investovat, držet krok s novinkami v branži, využívat nejmodernější technologie. Westbrook se nicméně nedokázal přimět, aby si Peeblese vážil.

Jakmile totiž vznikly problémy, což obvykle znamenalo, že se je někdo snaží okrádat, Antoine Peebles se okamžitě stáhl. Na tuto část obchodování neměl žaludek. Pak se do záležitosti vložil Westbrook a vyřešil ji. V takových chvílích si Clyde Macy skutečně zasloužil každý dolar svého platu.

Westbrook se podíval na svého drobného bělocha. Když ho Macy přišel požádat o práci, považoval to černoch za vtip. „Seš na špatný straně města, kámo,“ řekl mu. „Bílejm patří severozápad. Tak koukej mazat, kam patříš.“ Předpokládal, že tím vše skončilo, pak však Macy zlikvidoval sám dva chlapíky, kteří si s Westbrookem zahrávali, a vysvětlil, že to udělal pro bono, jen aby dokázal svou užitečnost. A drobný skinhead později svého šéfa nikdy nezklamal. Kdo by si pomyslel, že právě Francis Westbrook bude jako zaměstnavatel prosazovat rovné příležitosti?

„Web London,“ ozval se Peebles, odmlčel se, odkašlal si a vysmrkal se, „pracuje pro FBI něco přes třináct let, z toho přibližně osm let u JOR. Hodně si ho cení. Ve složce má spoustu pochval a tak. Při jedné misi byl těžce zraněný a málem umřel. Něco se samozvanými milicemi.“

„Samozvané milice,“ zamyslel se Westbrook. „Jo, to jsou běloši s puškama, který si myslej, že na ně vláda kašle. Měli by vidět, jak sou na tom černý, a došlo by jim, že nedopadli zas tak špatně.“

Peebles ho vyslechl a pokračoval: „Právě probíhá vyšetřování střelby na tom dvoře.“

„Twane, řekni mi něco, co ještě nevím, protože je mi zima a koukám, že tobě taky.“

„London chodí k psychiatrovi. Ne k člověku od FBI, ale k někomu zvenčí.“

„Víme ke komu?“

„Do ordinace na Tyson’s Corner, ale ještě nevíme, ke komu konkrétně.“

„Tak to zjistěte. Se cvokařem se určitě baví o věcech, se kterýma se nikomu jinýmu nesvěřuje. Takže si možná budeme s tím cvokařem muset taky pokecat.“

„Dobrá,“ přitakal Peebles a udělal si poznámku.

„A Twane, můžeš mi říct, po čem to tehdy v noci vlastně šli? Myslíš, že to mohlo bejt něco důležitýho?“

Peebles jako by ožil. „Právě jsem se k tomu dostával.“ Chvíli se hrabal ve svých papírech. Macy si zatím pečlivě čistil pistoli a vytíral z hlavně prach, který tam zjevně žádný nebyl.

Peebles našel, co hledal, a zvedl oči k šéfovi. „Tohle se ti asi nebude líbit.“

„Je spousta věcí, který se mi nelíběj. Mluv.“

„Povídá se, že šli po tobě. V tom baráku prý mělo být centrum našich finančních operací. Účetní, počítače, složky, prostě všechno.“ Peebles zakroutil hlavou a tvářil se uraženě, jako by se ho někdo osobně dotkl. „Nejsme přece tak hloupí a nemáme tyhle věci na jednom místě. Poslali tam JOR, protože chtěli dostat účetní ven živé, aby proti tobě svědčili.“

Westbrooka to, co slyšel, natolik zaskočilo, že se ani neohradil proti tomu, že Peebles hovořil o finančních operacích jako o „našich“. Přitom bylo naprosto jasné, že jsou Westbrookovy. „A jak na to sakra přišli? Nikdy jsme ten barák nepoužívali. V životě sem na tom blbým místě nebyl.“ Cosi ho napadlo, ale raději si to nechal pro sebe. Chcete-li udělat obchod, musíte druhé straně něco nabídnout, a možná, že něco měl. Něco, co s tou budovou souviselo. Když Westbrook na ulici začínal, znal to místo poměrně dobře. Tvořilo součást vládou dotovaných bytů postavených v padesátých letech a určených pro chudé rodiny, které potřebovaly dotace, aby se znovu postavily na nohy. Před přibližně dvaceti roky tam vznikla jedna z nejhorších drogových oblastí ve městě, kde se denně vraždilo. Bílé děti se po večerech dívaly na televizi, zatímco Westbrook sledoval zabíjení na vlastní oči. Jenže na tomto domě a několika dalších bylo cosi, co federálové možná netušili. Ano, tohle patřilo do složky „obchodovatelné“. Začínal se cítit lépe, ale jen o trochu.

Peebles si posunul brýle na špičku nosu a podíval se na Westbrooka. „Dobrá, předpokládám, že FBI tu má tajného agenta a ten jim řekl něco jiného.“

„Kdo je ten pitoměj agent?“ chtěl vědět Westbrook.

„To nevíme.“

„Hergot, tohle musím vědět. Když někdo chodí po městě a roznášíomně lži, chci vědět, kdo to je.“ Najednou jako by mu ledová ruka sevřela hrudník a musel se ze všech sil snažit, aby to na něm ostatní nepoznali. Teď se skutečně necítil dobře. Jestli nějaký agent FBI pátral po místě, odkud provádí své operace, znamenalo to, že na nějFBI zaměřila pozornost. Proč? Nebyl přece tak důležitý a určitě nebyl jediný ve městě. Řada gangů se chovala hůř než on. No,na jeho hřiště a obchody si nikdo netroufal, ale snažil se dlouhé roky být nenápadný a nevyvolávat spory.

„Ať dal FBI tip kdokoli,“ uvažoval Peebles, „věděl, jak na to. Nepovolali by JOR, kdyby neměli zálusk na něco důležitého. Na ten barák zaútočili, protože měl být plný důkazů proti tobě. To mi alespoň tvrdí jeden informátor.“

„A co tam kromě těch kulometů našli?“

„Nic, dům byl prázdný.“

„Takže ten agent to zvoral?“

„Nebo to zvoral jeho informátor.“

„Nebo to na něj někdo narafičil, aby dostal mě,“ přikývl Westbrook. „Víš, Twane, poldy nebude zajímat, co tam nebylo. Stejně si budou myslet, že za tím jsem, protože se to stalo na mým území. Takže ten, kdo to nachystal, nic neriskoval. Od začátku to bylo namířený proti mně. A nebyla šance, že bych se z toho vyvlíknul. Mám pravdu, Twane, nebo to vidíš jinak?“

Westbrook Peeblese pozorně sledoval. Jeho postoj se drobně změnil. Westbrookovi, který se instinktivně naučil takovéto věci vnímat, což mu mnohokrát zachránilo život, nemohla změna uniknout. A znal i její příčinu. Přes vysokoškolské vzdělání a dovednosti v oblasti řízení a podnikání nedokázal Peebles přečíst situaci a vyvodit závěry tak rychle jako Westbrook. Ve srovnání se šéfem jeho instinkty bledly. Důvod byl prostý: Westbrook díky nim přežíval a roky je zdokonaloval. Peebles k tomu nikdy nebyl donucen.

„Asi máš pravdu.“

„Jo, asi,“ přitakal Westbrook. Podmračeně se na Peeblese díval, dokud muž s brýlemi nesklonil hlavu zpátky k papírům.

„Takže, jak to vidím já, o tom Londonovi víme prd, jen tolik, že chodí ke cvokaři, protože vy tuhl. Možná v tom byl zapletený, a teď se přede všema tváří, že má něco s hlavou.“

„Myslím, že v tom opravdu jede,“ usoudil Peebles.

Westbrook se opřel a usmál se. „Ne, v ničem nejede, Twane. Jen jsem zkoušel, jestli mi nakonec předvedeš, že myslíš jako kluk z ulice. Ale ani náhodou.“

Peebles zvedl překvapeně hlavu. „Ale říkals –“

„Jo, jasně, vím, co jsem říkal. Fakt si to pamatuju, jasný?“ Předklonil se. „Díval jsem se v telce na zprávy a četl noviny. Všude o tomhle Londonovi mluvěj, Twane. Jak říkáš, je to hrdina, byl Zraněnej a tak.“

„Taky jsem to sledoval,“ bránil se Peebles. „A neviděl jsem nic, co by mě přesvědčilo, že je London nevinný. Dokonce i vdova po jednom z těch chlápků tvrdí, že v tom jel. A viděls, co se stalo před jeho domem? Vytáhl pistoli a střílel na reportéry. Je to blázen.“

„Ne, střílel do vzduchu. Chlap jako on, kdyby chtěl někoho zabít, tak už je ten člověk po smrti. Ve zbraních se vyzná. To je jasný.“

Peebles se nehodlal vzdát. „Myslím, že na ten dvůr nešel, protože věděl, že tam jsou kulomety. Padl k zemi, než začaly střílet. Musel to vědět.“

„Opravdu, Twane? Musel to vědět?“

Peebles přikývl. „Chtěls můj názor, tak ho máš.“

„No, tak já ti ho poopravím. Už na tebe někdy stříleli?“

Peebles se podíval na Macyho a pak zpět na Westbrooka. „Ne. Naštěstí.“

„Jo, to máš fakt štěstí. Hele, na mně jo. Na tebe taky, co, Macy?“

Macy přikývl, odložil pistoli a sledoval, kam rozhovor směřuje.

„Hele, Twane, lidi nemaj rádi, když se na ně střílí. Prostě není normální mít rád něco, při čem můžeš přijít o krk. Takže kdyby v tom tenhle London jel, udělal by všechno možný, aby na akci nemusel. Třeba by se při výcviku postřelil do nohy, snědl něco špatnýho a skončil v nemocnici, rozběhnul se proti zdi a zlomil si ruku, prostě cokoli, jen aby se nikdy nedostal na to místo. Jenže tam byl, plížil se tam s celým týmem. Pak už dál nemohl a jeho tým postříleli. No, a chlap, kterej by byl tak blbej, že by se akci nevyhnul, by si nejspíš sednul na prděl, možná párkrát vystřelil do vzduchu a pak by vykládal cvokařovi, jak se mu to v kebuli pomíchalo. Ale takovej chlap by nikdy nešel na ten dvůr a nezačal střílet po kulometech. Držel by se zpátky a nakonec by si vyzvednul prachy za to, že zradil kámoše. Jenže tenhle tam šel a udělal něco, na co bych sám neměl odvahu.“ Odmlčel se. „A pak udělal něco ještě šílenějšího.“

„Co?“

Westbrook potřásl hlavou a usoudil, že Peebles má skutečně štěstí, když je tak dobrý v obchodě, protože nic jiného neumí. „Jestli celej svět nelže, tak zachránil Kevina. A nikdo s máslem na hlavě by se takovou pitomostí nezdržoval.“

Peebles se na židli opřel, zjevně zaskočený. „Ale jestli máš pravdu a nejede v tom, tak nebude ani vědět, kde je Kevin.“

„Přesně tak. Nebude. A já vlastně taky vím kulový, že jo?“ Při posledních slovech se upřeně díval přímo na Peeblese. „A ke Kevinovi mám stejně daleko jako před tejdnem, co? Spokojenej, Twane? Protože já teda spokojenej nejsem.“

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se Peebles.

„Budeme sledovat Londona a zjistíme, ke kterýmu cvokařovi chodí. A počkáme. Ty lidi, co Kevina unesli, to neudělali jen tak pro nic za nic. Ozvou se a uvidíme, co se bude dít. Ale něco ti řeknu. Jestli zjistím, že mně a Kevina někdo prodal, člověče, tak se ten člověk neschová ani na jižním pólu, najdu ho a nechám ho kousek po kousku sežrat ledním medvědům. A jestli si někdo myslí, že mám nahnáno, tak brzo zjistí, že se plete.“

Přes chlad ve skladu Peeblesovi v okamžiku, kdy Westbrook poradu ukončil, stékal po čele pot.

18

Vzduch tu byl zatuchlý, občas to tady nepříjemně páchlo, ale bylo tu teplo. Krmili ho vším, o co si řekl, a to bylo dobré. Také měl knihy na čtení, ačkoli světlo tu bylo jen slabé, ale za to se mu omluvili. Dokonce mu dali skicák a několik pastelek, když o ně požádal. Díky tomu se mu věznění snášelo lépe. Když se v jeho životě něco pokazilo, vždycky mohl hledat úlevu v kreslení. A přes veškerou laskavost se pokaždé, když za ním některý z nich přišel, lekl, že nastala chvíle smrti, protože proč by ho sem jinak zavírali, kdyby ho nechtěli zabít?

Kevin Westbrook se rozhlížel po pokoji, který byl o hodně větší než ten jeho doma, přesto jako by ho svíral, jako by se místnost zmenšovala nebo on rychle rostl. Nevěděl, jak dlouho tam už je. Zjistil, že bez západu a východu slunce se dá čas odhadovat jen stěží. Víckrát už nezkoušel křičet. Udělal to jednou, přišel ten muž a řekl mu, ať to nedělá. Řekl to velmi laskavě a nevyhrožoval, jako by mu Kevin proběhl přes záhon vzácných květin. Jenže Kevin vycítil, že by ho bez okolků zabil, kdyby znovu začal křičet. Tihle na venek klidní lidé mu vždy připadali nejvíce nebezpeční.

Neustále bylo slyšet jakési klapání, také syčení a tekoucí voda někde blízko. Dohromady by to pravděpodobně přehlušilo všechny zvuky, které by vydával, ale zároveň to bylo rozčilující a budilo ho to ze spaní. I za to se mu omluvili. Jsou o hodně příjemnější, než by věznitelé měli být, napadlo Kevina.

Hledal cestu, kudy by mohl utéct, ale z místnosti vedly jen jedny dveře, a ty byly zamčené. Proto si četl a kreslil. Jedl a pil a čekal na chvíli, kdy ho někdo přijde zabít.

Právě kreslil další obrázek srozumitelný jen jemu, když sebou trhl, protože zaslechl kroky. Poslouchal, jak se otevírají dveře, a přemýšlel, který z nich to bude tentokrát.

Ten, který mu řekl, ať nekřičí. Kevin ho již viděl, ale neznal ho jménem.

Zeptal se, jestli Kevinovi nic neschází, jestli něco nepotřebuje.

„Kdepak. Staráte se o mě moc dobře. Ale babička si o mě bude dělat starost. Možná bych už měl jít domů.“

„Ještě ne,“ zavrtěl muž hlavou. Posadil se na velký stůl uprostřed místnosti a díval se na postel v rohu. „Spíš dobře?“

„V pohodě.“

Pak se muž znovu zeptal, co se odehrálo mezi ním a tím v uličce, tím, který ho chytil, dal mu vzkaz a poslal ho pryč.

„Nic jsem mu neřekl, protože jsem mu neměl co říct.“ Kevin si uvědomoval, že tón jeho hlasu zní vystrašeněji, než by si býval přál, jenže ten muž mu již stejné otázky kladl dřív, dostával na ně stejné odpovědi a už ho to zřejmě přestávalo bavit.

„Přemýšlej,“ vyzval ho muž naprosto klidně. „Je to zkušený vyšetřovatel, takže si mohl zapamatovat něco z toho, cos mu řekl,i když se ti to tenkrát nezdálo důležité. Jsi chytrý kluk, určitě si vzpomeneš.“

Kevin svíral jednu z pastelek tak silně, až praskla. „Šel jsem do uličky, jak jste mi řekli. Udělal jsem, co jste chtěli. To je všechno. Aříkali jste, že se nebude hýbat a tak. Jenže se to nepovedlo. Tak takhle to bylo. Vystrašil mě k smrti. Neříkali jste pravdu.“

Muž zvedl ruku a Kevin se přikrčil, nakonec ho však jen poplácal po rameni. „Neříkali jsme ti, abys chodil k tomu dvoru, nebo ano? Měl jsi jen sedět a my bychom si pro tebe přišli. Vidíš, všechno jsme měli dokonale připravené.“ Muž se zasmál. „Fakt jsi nás vystrašil, synku.“

Kevin cítil, jak se ruka na jeho rameni sevřela, a přestože se muž smál, bylo chlapci jasné, že je rozčílený. Raději se proto pokusil zavést řeč jinam. „Proč jste s sebou měli toho druhého kluka?“

„Měl něco udělat, stejně jako ty. Vydělal si pěkné peníze, stejně jako ty. Vlastně jsi ho ani neměl vidět, pak jsme to ale museli změnit, protože jsi nebyl tam, kdes měl být. Vyšlo to, ale jen tak tak.“ Ruka se sevřela ještě víc.

„Takže už jste ho pustili?“

„Pokračuj ve vyprávění, Kevine. Do toho kluka ti nic není. Řekni mi, proč jsi udělal, cos udělal.“

Jak to mohl Kevin vysvětlit? Nevěděl, co by se mohlo stát, když udělá, co mu řekli. Pak začala střelba a polekala ho, ale zároveň pocítil zvědavost. Podobnou zvědavost, jako by jen tak pro legraci hodil kamínek z dálničního nadjezdu, aby postrašil řidiče, a vzápětí zjistil, že způsobil hromadnou nehodu padesáti aut se spoustou mrtvých. A střelba, místo aby ho donutila utéct, ho přitahovala blíž. „Pak na mě ten chlap křikl,“ řekl svému vězniteli. Bože, jak ho to polekalo. Směrem od mrtvol se ozval hlas, který po něm chtěl, ať se schová, varoval ho.

Kevin vše popsal a podíval se na muže. Udělal, co mu řekli, a to z nejjednoduššího důvodu na světě. Pro peníze. Stačily by, aby se s babičkou a Jeromem mohli přestěhovat na nějaké hezčí místo. Dost na to, aby si mohl myslet, že pomáhá, stará se o ostatní, místo aby se neustále někdo musel starat o něho. Babička i Jerome ho varovali, aby se nebavil s lidmi, kteří se neustále potloukali jejich čtvrtí a hledali někoho, kdo by za ně odvedl práci, do které se jim nechtělo. HodněKevinových kamarádů se nechalo zlákat, a buď zemřeli, nebo byli zranění, zatčení, případně ztratili iluze na zbytek života. A teď se k nim přidal i on, ačkoli mu bylo teprve deset.

„Pak jsi uslyšel, jak se uličkou blíží ti druzí,“ napověděl mu muž.

Kevin přikývl, jako by si ten okamžik znovu vybavoval. Měl hrozný strach. Kulomety vpředu a muži s puškami mu odřízli únikovou cestu. Mohl zmizet jen přes dvůr, alespoň si to myslel. Ten muž mu v tom zabránil a zachránil mu život. Ani ho neznal a pomohl mu. Pro Kevina to byla naprosto nová zkušenost. „Jak že se jmenoval?“ zeptal se.

„Web London,“ odpověděl muž. „S tím jsi mluvil a ten mě nejvíc zajímá.“

„Řekl jsem mu, že jsem nic neprovedl,“ zopakoval Kevin a doufal, že to bude stačit, aby muž odešel a nechal ho znovu si v klidu kreslit. „Vysvětlil mi, že když tam půjdu, tak mě to zabije. Ukázal mi ruku, měl ji postřelenou. Rozběhl jsem se zpátky, ale říkal, že když poběžím, tak mě taky zabijou. Pak mi dal čepici a vzkaz. Vystřelil světlici a dovolil mi odejít. Tak takhle to bylo.“

„Ještě že jsme měli připraveného toho druhého kluka. Bylo by toho na tebe moc.“

Kevin si nebyl vůbec jistý, jestli to bylo dobré i pro druhého chlapce.

„A London se opravdu vrátil na ten dvůr?“

Kevin přikývl. „Ohlédl jsem se. Měl takovou velkou pušku. Vrátil se tam a slyšel jsem, jak střílí. Skoro jsem utíkal.“ Ano, šel hodně rychle. Dokud se v jednom ze vchodů neobjevil jiný muž a nevtáhl ho dovnitř. Kevin zahlédl i druhého chlapce přibližně stejně starého a velkého, ale neznal ho. Vypadal stejně vystrašeně jako Kevin. Jeden z mužů si rychle přečetl vzkaz a zeptal se Kevina, co se stalo. Pak dostal čepici a vzkaz druhý chlapec a poslali ho místo Kevina.

„Proč jste přivedli toho druhého kluka?“ zeptal se Kevin znovu, ale muž mu neodpověděl. „Proč jste se vzkazem poslali jeho a ne mě?“

Muž jeho otázky ignoroval. „Připadal ti London nějaký divný? Jako by to neměl v hlavě v pořádku?“

„Řekl mi, co mám dělat. Podle mě mu to myslelo moc dobře.“

Muž se zhluboka nadechl a pokýval hlavou. Bylo vidět, že přemýšlí. Pak se na Kevina usmál. „Asi ti ještě nedochází, jak výjimečné to bylo, Kevine. Web London musí být skutečně zvláštní člověk, když tohle udělal.“

„Neřekli jste mi, co všechno se může stát.“

Muž se dál usmíval. „Protože jsi to, Kevine, nepotřeboval vědět.“

„Kde je ten druhej kluk? Proč jste ho tam přivedli?“

„Když jsi připravený na všechny možnosti, většinou to skončí dobře.“

„Je mrtvej?“

Muž vstal. „Dej vědět, kdybys zase něco potřeboval. Zkusíme ti vyhovět.“

Kevin se rozhodl, že zkusí také vyhrožovat. „Brácha mě určitě hledá.“ Zatím se o tom ještě nezmínil, ale myslel na to neustále. Všichni znali Kevinova bratra. A stejně tak se ho všichni báli. Kevin se modlil, aby se ho bál i tento muž. Když z jeho obličeje vyčetl, že tomu tak není, zůstala v něm malá dušička. Co když se nebojí ničeho?

„Jen odpočívej, Kevine.“ Muž si prohlížel některé jeho kresby. „Víš, asi máš talent. Kdo ví, možná bys býval nemusel skončit jako tvůj bratr.“ Zavřel za sebou dveře a zamkl je.

Kevin se je pokoušel zadržet, ale slzy mu přesto stékaly po tvářích a kapaly na přikrývku. Utřel si je, ale vzápětí je nahradily jiné. Schoulil se do kouta a vzlykal tak silně, že chvílemi nemohl popadnout dech. Nakonec si přetáhl přikrývku přes hlavu a zůstal sedět ve tmě.

19

Web dojel služebním sedanem do ulice, v níž bydlela jeho matka. Čtvrť stěží přežívala, její potenciál zůstal nevyužitý a vitalita se dávno vyčerpala. Ale místo, kde se rozkládala a které bylo před lety považované ještě za venkov, se nyní ocitlo uprostřed vyhledávaného předměstí stále se rozrůstajícího města, kde lidé dojíždějící do zaměstnání museli vstávat ve čtyři, aby dorazili včas. Do pěti let developeři pravděpodobně všechny zanedbané domy skoupí, srovnají je se zemí a vystaví nové, drahé, namísto těch, které získali tak levně.

Vystoupil z auta a rozhlédl se. Charlotte Londonové patřila ke starším lidem, kteří zde bydleli, a její dům byl i přes veškeré Webovo úsilí stejně zanedbaný jako ostatní. Rezavému drátěnému plotu již chybělo ke zřícení jen málo. Na plechové střeše nad verandou se usadila špína, kterou již nešlo ničím odstranit. Osamocený javor vpředu uschl a jeho loňské rezavé listí ve vánku smutně šustilo. Trávník zůstal dlouho neposekaný, protože Web neměl čas tlačit sekačku. Dlouhé roky se statečně pokoušel udržet ho v bývalém stavu, ale nakonec svou snahu vzdal, protože matku zjevně údržba vlastního domu a zahrady nezajímala. Teď byla po smrti a Webovi bylo jasné, že jednou bude muset dům prodat. Jen se mu nechtělo se tím zabývat právě nyní a nebyl si jistý, jestli vůbec.

Vešel dovnitř. Byl tu krátce po matčině smrti, kdy tu všude panoval nepořádek, přesně takový, jaký tu matka zanechala. Strávil celý den úklidem a nakonec odtahal na chodník několik velkých pytlů na odpadky. Poté na sebe nechal převést elektřinu, vodu a kanalizaci. Neznamenalo to, že by se sem někdy chystal nastěhovat, ale cosi mu říkalo, že tak je to správně. Teď procházel pokoji, v nichž bylo – až na několik pavučin – uklizeno. Posadil se, podíval se na hodinky a zapnul televizi právě v okamžiku, kdy sladkobolný seriál přerušilo mimořádné zpravodajství. Rychle upravil obraz a zvuk.

Když se na stupínku objevil Percy Bates, Web jen zalapal po dechu. Kde je sakra Buck Winters? pomyslel si. Poslouchal, jak Bates stručně popisuje jeho vynikající kariéru u FBI, a sledoval film, na němž Web dostával různá vyznamenání nejenom od hlavounů FBI, ale i od prezidenta Spojených států. Bates promluvil o hrůze na dvoře domu a Webově odvaze a zkušenostech, díky nimž dokázal vydržet i tváří v tvář nevídané přesile.

Na jednom záběru ležel Web v nemocnici se zafačovanou polovinou obličeje. Weba to přimělo zvednout ruku a dotknout se starého zranění. Byl zároveň hrdý i ponížený. Najednou si přál, aby Bates konferenci neuspořádal. Propagační film názory lidí nezmění, jen to bude vypadat, že jsou v defenzivě. Novináři ho budou dál očerňovat a nejspíš obviní FBI, že ho kryje, aby nevyšly najevo další její chyby.

A možná budou mít částečně pravdu. Potichu zasténal. Nevěřil, že by to mohlo být ještě horší, ale teď viděl, že se mýlil. Vypnul televizi a zůstal sedět se zavřenýma očima. V duchu cítil ruku na svém rameni, ale nikdo tu nebyl. Stávalo se mu to tady často, přítomnost jeho matky se nedala vymazat.

Charlotte Londonová si až do smrti nechávala vlasy dlouhé na ramena, jen se postupem let změnily ze sexy blond v elegantní, bohatou stříbrnou. Protože byla alergická na slunce a celý život se před ním chránila, neměla vrásky. A krk měla dlouhý a štíhlý s pevnými svaly. Web občas přemýšlel, kolik mužů ta nádherná křivka svedla. Jako puberťák míval sny o své mladé matce, za které se dodnes styděl.

Nehledě na nadměrné pití a nezdravé stravování jeho matka za čtyřicet let nepřibrala ani kilo a ani postava se jí příliš nezměnila. Když si dala záležet, i v devětapadesáti byla kočka. Škoda, že jí nevydržela játra. Zbytek těla tu mohl být ještě dlouho.

Přestože byla krásná, na většinu lidí nejvíce zapůsobil její intelekt. Rozhovory mezi matkou a synem bývaly často bizarní. Matka se nedívala na televizi. „Ne nadarmo tomu říkají bedna pro pitomce,“ opakovala často. „Raději si přečtu Camuse. Nebo Goetha. Nebo třeba Jeana Geneta, u toho vždycky pláču a směju se zároveň a opravdu nevím proč, protože na Genetovi není nic humorného. Psal o odporných věcech, o utrpení. Většinou z vlastní zkušenosti.“

„Jo, jasně, Genet, Goethe,“ odpovídal Web.

„Jsou úchvatní, dokonce erotičtí,“ pokoušela se ho přesvědčit.

„V čem?“ nechápal.

„V utrpení a hnusu.“

Web se zhluboka nadechl. Chtěl jí říct, že svého času zažil tolik utrpení, že by i Jean Genet vyzvracel oběd. Chtěl jí jednoznačně dát najevo, že o zlu se nesmí žertovat, protože jednoho dne míra trpělivosti dojde, utrpení se objeví na jejím prahu a zabíjejí. Raději však mlčel. S matkou se mu to stávalo často.

Charlotte Londonová bývala zázračné dítě překvapující okolí rozmachem své inteligence. Ve čtrnácti nastoupila na univerzitu a na Amherstu vystudovala americkou literaturu mezi nejlepšími ze svého ročníku. Dokonale ovládala čtyři cizí jazyky. Po vysoké cestovala takřka rok po světě. Web to věděl, protože viděl fotografie a četl její deníky. A to vše dokázala v dobách, kdy mladé dámy podobné věci nedělaly. Dokonce sepsala o svých dobrodružstvích knihu, která se dodnes prodávala. Vydala ji pod svým dívčím jménem Londonová, ke kterému se vrátila poté, co zemřel její druhý manžel. Po rozvodu se svým prvním manželem nechala Webovi změnit příjmení ze Sullivana. Web nikdy nenosil jméno svého otčíma, protože matka by to nedovolila. Taková prostě byla. A dodnes nepochopil, proč ho nechala pokřtít Web jen s jedním „b“. Prošel celý její rodokmen, ale odpověď nenašel, a matka mu vytrvale odmítala prozradit, po kom se jmenuje.

Když byl malý, vyprávěla mu hodně o tom, co viděla a dělala na svých cestách v mládí. Považoval to tehdy za nejkrásnější a nejzajímavější příběhy, jaké kdy slyšel. Toužil vyrazit s ní na cesty, psát si deník a fotit svou krásnou, odvážnou matku u vodopádů v Itálii, na zasněžených vrcholcích hor ve Švýcarsku nebo na zahrádce kavárny v Paříži. Krásná matka a temperamentní syn berou svět útokem. Jenže pak se provdala za Webova otčíma a bylo po snech.

Otevřel oči a vstal. Nejprve zašel do sklepa. Vše tam pokrývala vrstva prachu a nenašel v něm nic ani vzdáleně podobného tomu, co hledal. Vrátil se do domu a zamířil dozadu, kde se nacházela kuchyně. Otevřel zadní vchod a podíval se ven a na malou garáž, ve které byl kromě jiných věcí uložený i stařičký matčin Plymouth Duster. Slyšel, jak si nedaleko hrají děti. Zavřel oči, opřel si nos o síť ve dveřích a zaposlouchal se. Přímo se viděl, jak se coby malý chlapec žene za míčem a je si jistý, že když ho nechytí, bude to znamenat konec. Nadechl se a cítil kouř z grilu a sladkou vůni čerstvě posečené trávy. Neexistovalo snad nic krásnějšího, ačkoli to byla jen vůně, která se vždy rychle rozptýlila, a vzápětí se člověk musel vrátit k problémům každodenního života. Problémům, o nichž se přesvědčil, že nikdy nejsou pouze dočasné.

Ve vzpomínkách malý Web utíkal, co jen mohl. Začínalo se stmívat a věděl, že ho matka začne brzy shánět. Ne k večeři, ale aby skočil k sousedům vyloudit pro otčíma cigarety, nebo aby zaběhl s několika dolary v kapse do koloniálu. K tomu navíc musel mít připravenoui smutnou historku pro starého Steina, který obchod vedl a měl měkčí srdce, než by býval potřeboval. Mladý Web neustále běhal do koloniálu a zpíval si přitom smutnou irskou baladu, kterou ho naučila matka.

Kde se ji naučila ona? Jednou se jí zeptal. Stejně jako ohledně jeho jména mu neodpověděla.

Web si živě vzpomínal na pana Steina se silnými brýlemi, ve staré pletené vestě a dokonale bílé zástěře, jak se sklání a od „Webbieho“ Londona, jak mu s oblibou říkal, si slavnostně bere několik pomačkaných bankovek. Pak chlapci pokaždé pomohl vybrat suroviny k večeři a někdy i ke snídani. Potraviny určitě vždy stály více než dva dolary, které Web na nákup dostal, ale pan Stein se o tom ani jednou nezmínil. Ohledně jiných věcí si však servítky nebral.

„Vyřiď matce, ať tolik nepije,“ volal za Webem, který utíkal domů se dvěma plnými papírovými taškami nákupu. „A tomu jejímu hroznému chlapovi řekni, že za to, jak se chová, ho Bůh potrestá, jestli to dřív neudělá někdo jiný. Každý večer se modlím, aby mi k tomu Pán dal příležitost, Webbie. Vyřiď jí to. Ajemu taky!“ Starý Stein Webovu matku miloval stejně jako většina mužů ze sousedství, ženatých i svobodných. Vlastně jediný, kdo snad Charlottu Londonovou nemiloval, byl právě ten, za kterého se provdala.

Vyšel do patra a zadíval se na spouštěcí schody na půdu nad chodbou. Samozřejmě, tady měl se svým pátráním začít, jenže se mu do toho vůbec nechtělo. Nakonec vzal za šňůru, schody spustil a vyšel po nich. Otočil vypínačem a pohledem okamžitě zkontroloval všechny temné kouty. Zhluboka se nadechl a pomyslel si, že roztřesení zbabělci jen málokdy něco v životě dokážou a že on je přece velký, odvážný chlap od JOR s nabitou devítkou v pouzdře. Další hodinu strávil na půdě nutkavým procházením svou minulostí v takovém rozsahu, v jakém si ani nepřál.

Ve školních ročenkách našel divné fotografie chlapců a děvčat pokoušejících se vypadat starší, když jen o několik let později se budou ze všech sil snažit o opak. Nějaký čas luštil načmárané pozdravy od spolužáků, v nichž se rozepisovali o svých velkých plánech do budoucna, které se však, jak věděl, žádnému z nich nesplnily. Jen jemu ano. V krabici našel svůj starý studentský plášť a fotbalovou helmu. Kdysi si přesně pamatoval, jak se na ní objevily všechny šrámy. Teď už si ani nevzpomínal na své číslo dresu. Našel i staré učebnice a deníky, v nichž byly jen hloupé čmáranice vzniklé z nudy. Hodně se tehdy nudil.

V jednom rohu stál stojan s oblečením za posledních čtyřicet let, na němž se usazoval prach a hodovali v něm moli. Objevil staré desky zabalené ve smršťovací fólii. Další krabice obsahovaly baseballové a fotbalové kartičky, které by mu dnes vynesly malé jmění, kdyby je nepoužíval jako terče na šipky a vzduchovku. Zakopl o kusy starého jízdního kola, které snad kdysi míval, a pod nimi leželo šest vypálených jednorázových blesků do foťáku. Byla tu i hliněná soška, dílo jeho matky. Musel uznat, že se jí celkem podařila, ale otčím si na sošce tak často vybíjel zlost, že nakonec zůstala nejenom slepá, ale chyběl jí také nos a uši.

Všechno to byly jen smutné památky na docela normální rodinu, která ovšem ve skutečnosti v některých ohledech vůbec normální nebyla.

Pomalu už se vzdával, ale nakonec našel to, co hledal.

Krabice ležela pod matčinými starými knihami, díly dávno mrtvých filozofů, spisovatelů a myslitelů. Rychle prozkoumal její obsah. Pro začátek to muselo stačit. Byl by mizerný vyšetřovatel, kdyby se ničeho nechytil. Překvapilo ho, že si krabice nikdy v dětství a mládí nevšiml. Jenže tehdy ji ani nehledal.

Trhl sebou a ohlédl se do nejvzdálenějšího kouta. V koutě bylo šero, ale Web by přísahal, že se tam něco pohnulo. Ruku spustil k pistoli. Nenáviděl tuhle půdu. Skutečně ji nenáviděl! A přitom vlastně nevěděl proč. Nejspíš byla nějak prokletá.

Odnesl krabici do auta a cestou do motelu zavolal z mobilu Percymu Batesovi. „Dobrá práce, Perce. Hned se cítím lépe. Ale co se stalo s dobrákem Buckem?“

„Winters se na poslední chvíli omluvil.“

„Jasně. Pro případ, že by to nevyšlo. Takže tě nechal udělat práci za sebe.“

„Vlastně jsem se sám nabídl, když se na to vykašlal.“

„Jsi fajn chlap, Perce, ale v FBI tě nepovýší, když budeš dělat správné věci.“

„Jako by mi na tom záleželo.“

„Něco nového?“

„Vysledovali jsme ty kulomety. Byly ukradené z armádního zařízení ve Virginii. Přede dvěma roky. Fakt nám to pomohlo. Ale půjdeme po každé stopě.“

„Co Kevin Westbrook?“

„Žádné stopy. A nepřihlásili se ani žádní svědci. Všichni v té oblasti nejspíš najednou oslepli a ohluchli.“

„Myslím, že jste mluvili s lidmi, u kterých Kevin bydlel. Řekli vám něco?“

„Nic moc. Nevědí o něm. Jak povídám, stejně se tomu místu vyhýbal.“

Následující slova Web musel volit velmi pečlivě. „Takže ho nikdo neměl rád? Žádná máma nebo babička?“

„Jedna stará paní. Myslíme si, že to bude teta Kevinovy matky nebo tak nějak. Vlastně nám jejich příbuzenské vztahy moc nevysvětlovala. Člověk by řekl, že by to nemělo být nijak složité, jenže když máš početnější rodinu… Tátové v base, mámy bůhví kde, bráchové mrtví, sestry se prodávaj na ulici, děcka nechávají u každého, kdo vypadá jen trochu zodpovědně, a to obvykle jsou staří lidé. Připadá nám, že má o kluka skutečně strach, ale také se bojí. Všichni se tam bojí.“

„Perce, opravdu jsi Kevina viděl, než se ztratil?“

„Proč?“

„Snažím se dát dohromady časový snímek mezi tím, kdy jsem ho naposledy viděl, a okamžikem, kdy zmizel.“

„Tak časový snímek. Sakra, že mě to nenapadlo,“ pochválil ho ironicky Bates.

„No tak, Perce, nechci nikomu šlapat na kuří oka, ale zachránil jsem tomu klukovi život a rád bych mu znovu pomohl.“

„Moc dobře víš, že pravděpodobnost, že se kluk objeví živý, je mizivá. Ať ho odvedl, kdo chtěl, určitě ho nebral na narozeninovou oslavu s překvapením. Hledali jsme všude. Vyhlásili jsme pátrání ve všech sousedních státech a dokonce i na hranicích s Mexikem a Kanadou. Nevypadá to, že by se s ním procházeli po městě.“

„Ale jestli pracoval pro bráchu, mohl by být v bezpečí. Víš, Velký F je možná pěkný parchant, ale zabít brášku? Tomu prostě nevěřím.“

„Už jsem zažil i horší věci a ty také.“

„Dobrá, ale viděl jsi Kevina?“

„Ne, osobně ne. Byl pryč, než jsem tam dorazil. Spokojený?“

„Mluvil jsem s klukama z JOR, kteří ho hlídali. Říkali, že ho předali dvěma agentům FBI v civilu.“ Web se rozhodl vynechat Romanovo přiznání, že agent byl pravděpodobně jen jeden, protože chtěl slyšet, jak se k tomu staví Bates.

„Asi tě nepřekvapí, že jsem s nimi mluvil taky a dozvěděl jsem se totéž.“

„Neznají jména těch agentů. Zjistil jsi o nich něco?“

„Ještě je brzy.“

Web usoudil, že je na čase trochu přitvrdit. „Ne, Perce, to tedy není. Hodně let jsem dělal to, co teď děláš ty. Vím, jak to u takových případů chodí. Jestli mi nejsi schopný říct, jak se jmenovali, pak to nebyli agenti FBI. Znamená to, že se někdo dostal na místo činu, na tvoje místo činu, a unesl očitého svědka. Možná bych mohl pomoct.“

„Je to jen tvoje teorie. A nechci ani nepotřebuju, abys mi s něčím pomáhal.“

„Chceš říct, že se mýlím?“

„Chci říct, aby ses držel od mého vyšetřování co nejdál. A myslím to vážně.“

„Sakra, byl to přece můj tým!“

„Rozumím, ale jestli zjistím, žes něco dělal, vyptával se, sledoval stopy a tak, podám si tě. Doufám, že jsem se vyjádřil naprosto jasně.“

„Zavolám, až případ vyřeším.“

Web zavěsil a v duchu se vyplísnil za to, že se právě rozhádal se svým posledním zastáncem u FBI. Choval se jako slon v porcelánu, jenže Bates prostě takhle na lidi působil. A to mu původně volal, aby mu poděkoval za tiskovou konferenci.

20

Claire si protáhla paže a potlačila zívnutí. Vstávala brzy a předtím pracovala dlouho do noci, tak tomu však bylo po celý její život. V devatenácti letech se provdala za svou lásku ze střední, ve dvaceti se stala matkou a ve dvaadvaceti zůstala rozvedená. Následujících deset let, kdy studovala medicínu a psychiatrii, toho musela obětovat tolik, že si na mnohé raději ani nevzpomínala. Nikdy toho však nelitovala a na svou dceru, která právě nastoupila na univerzitu, byla pyšná. Maggie Danielsová byla zdravá, chytrá a dobře vychovaná. Její otec se na výchově dcery nechtěl nijak podílet a nejspíš se s ním nebude stýkat ani jako dospělá. To bylo jen a jen na Maggie, ale ta se na otce nikdy moc nevyptávala a život v neúplné rodině jí nevadil. Claire se nicméně do okruhu svých bývalých známých nikdy nevrátila a nakonec došla k závěru, že život bude věnovat profesionální kariéře.

Otevřela složku a pročítala poznámky, které si v ní udělala. Web London byl zajímavý subjekt pro každého studenta lidské psychologie. Z toho mála, co se o něm Claire dozvěděla před jeho velmi nečekaným odchodem z ordinace, se podobal chodící výstavce osobních problémů. Počínaje zjevně nevydařeným dětstvím, přes těžké zranění v dospělosti až k nebezpečné práci, která mu nejspíš mnoho nedávala, by s takovým pacientem mohla strávit hodně času. Z myšlenek ji vyrušilo zaklepání na dveře.

„Ano?“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel jeden z Claiřiných kolegů. „Tohle bys možná chtěla vidět.“

„O co jde, Wayne? Mám dost práce.“

„Tisková konference FBI. Web London. Tuhle jsem ho odsud viděl odcházet. Chodí k tobě, ne?“

Nad otázkou se zamračila a neodpověděla. Přesto vstala a následovala ho do čekárny, kde byla namontovaná malá televize. Sešlo se zde již několik dalších psychiatrů a psychologů, kteří tu působili, včetně doktora O’Bannona, a všichni upírali oči k obrazovce. Byl čas oběda a nikdo z nich právě neměl konzultaci.

Během následujících deseti minut se Claire Danielsová dozvěděla mnohé o životě a kariéře Weba Londona. Uvědomila si, že si nevědomky zakrývá rukou ústa, když se dívala na Weba v nemocnici s většinou obličeje a těla skrytými pod obvazy. Měl toho hodně za sebou, víc, než by mnozí dokázali unést. Claire cítila neuvěřitelně silnou potřebu mu pomoci, bez ohledu na to, jak dopadla jejich poslední konzultace. Když tisková konference skončila a lidé se začali rozcházet, Claire zastavila doktora O’Bannona.

„Ede, vzpomínáš si, jak jsem se tě ptala, jestli můžu přijmout Weba Londona, když jsi tu nebyl?“

„Jistě, Claire. Opravdu si vážím toho, žes mi pomohla.“ Ztišil hlas. „Na rozdíl od některých tady vím, že bys mi pacienty nekradla.“

„No, to jsem ráda, Ede. Ale je pravda, že tenhle Web mě docela zaujal. A myslím, že jsme si během sezení docela padli do noty.“ Poté pevným hlasem dodala: „Chtěla bych převzít jeho léčbu.“

O’Bannon se tvářil překvapeně a kroutil hlavou. „Ne, Claire, Weba léčím už nějakou dobu a je to dost tvrdý oříšek. Zatím se nám nepodařilo proniknout do podstaty jeho potíží, ale zdá se, že měl vážné problémy ve vztahu s matkou.“

„Chápu, ale opravdu bych na tomhle případu chtěla pracovat.“

„Oceňuji to, jenže je to můj pacient a víš, že kontinuita terapie je důležitá, počínaje terapií u stejného lékaře.“

Claire se zhluboka nadechla. „Můžeme to nechat na Webovi?“

„Cože?“

„Můžeš mu zavolat a nechat ho rozhodnout, ke kterému z nás chce chodit?“

O’Bannon se zatvářil velmi dotčeně. „Nemyslím, že by to bylo nutné.“

„Ede, skutečně jsme si rozuměli a myslím, že další pár očí by jeho případu mohl jen pomoci.“

„Nelíbí se mi, Claire, co naznačuješ. Mám dokonalé předpoklady. Jestli to nevíš, sloužil jsem ve Vietnamu, kde jsem se zabýval případy šoků z boje, vyhoření i válečnými zajatci, kterým vymývali mozek, a byl jsem velmi úspěšný.“

„Web neslouží v armádě.“

„JOR má k armádě tak blízko, jak je to jen u civilní agentury možné. Znám tyhle lidi a hovořím jejich jazykem. Myslím, že mé zkušenosti jsou pro tento případ nepostradatelné.“

„Neříkám, že ne. Ale Web se mi svěřil, že s tebou nebyl tak docela spokojený. Určitě se mnou budeš souhlasit, když řeknu, že zájem pacienta je vždy na prvním místě.“

„Nepotřebuju žádné přednášky o profesionální etice.“ Na okamžik se odmlčel. „Opravdu řekl, že se mnou nebyl spokojený?“

„Ano, ale podle mě za to skutečně může fakt, že je dost uzavřený.

Je klidně možné, že až se pustíme do léčby, také mu nebudu vyhovovat.“ Položila O’Bannonovi ruku na rameno. „Takže mu zavoláš? Dnes?“

„Zavolám,“ zabručel O’Bannon.

***

Web právě řídil, když mu zazvonil mobil. Na displeji svítilo číslo z Virginie, které neznal.

„Haló?“ ohlásil se opatrně.

„Webe?“

Hlas mu byl povědomý, ale neuměl ho zařadit.

„Tady doktor O’Bannon.“

Web zamrkal. „Odkud máte tohle číslo?“

„Sám jste mi ho dal. Při našem posledním sezení.“

„Podívejte, myslel jsem –“

„Webe, mluvil jsem s Claire Danielsovou.“

Web cítil, jak mu rudne tvář. „Řekla vám, že jsem u ní byl?“

„Řekla. Ale samozřejmě se nezmínila, o čem jste spolu hovořili. Pochopil jsem to tak, že jste v krizi a Claire se mě pokoušela sehnat, než vás přijala. Proto vlastně volám.“

„Asi vám nerozumím.“

„Víte, Claire tvrdila, že jste si spolu rozuměli. Napadlo ji, že by vám možná lépe vyhovovala. Protože jste můj pacient, musíme se na takové změně domluvit spolu.“

„Podívejte, doktore O’Bannone –“

„Chtěl bych vám připomenout, Webe, že jsme v minulosti byli s vašimi problémy úspěšní, a jsem přesvědčený, že znovu budeme. Claire pravděpodobně jen zveličuje určitý odstup, který ke mně máte. Ale měl byste vědět, že Claire nemá zdaleka tolik zkušeností jako já. S agenty FBI pracuji déle než ona. Nerad to říkám a mělo by to zůstat jen mezi námi, ale Claire na vás prostě nemá.“ Odmlčel se a čekal na Webovu odpověď. „Takže jsme domluveni? Budete ke mně nadále docházet?“

„Přejdu ke Claire.“

„No tak, Webe!“

„Chci Claire.“

O’Bannon chvíli mlčel. „Jste si jistý?“ zeptal se odměřeně.

„Jsem.“

„V tom případě nechám Claire, aby se s vámi domluvila. Doufám, že vám pomůže,“ neodpustil si rýpnutí.

Telefon oněměl a Web pokračoval v jízdě. Za dvě minuty mobil zazvonil znovu. Tentokrát volala Claire Danielsová.

„Hádám, že si připadáte, jako když vás pronásledujeme,“ prohlásila odzbrojujícím tónem.

„Je fajn být oblíbený.“

„Ráda bych dokončila, co jsem začala, i když to znamená, že naštvu kolegu.“

„Claire, velmi si toho vážím, a vím, že jsem O’Bannonovi řekl, že je to v pořádku, jenže –“

„Prosím, Webe, myslím, že vám mohu pomoci. Přinejmenším bych to ráda zkusila.“

Přemýšlel a pohledem sjel na krabici. Jaké poklady může ukrývat? „Zastihnu vás na tomhle čísle?“

„Budu tu do pěti.“

„A pak?“

Zastavil u benzínky a zapsal si Claiřino číslo na mobil a domů. Slíbil, že jí zavolá později, zavěsil a naťukal čísla do paměti telefonu. Vrátil se na silnici a snažil se vše promyslet. Nelíbilo se mu, jak na něj tlačí. Jak moc tlačí.

Dojel do motelu a odtamtud zkontroloval zprávy na svém domácím záznamníku. Několik lidí mu po zhlédnutí tiskové konference přálo hodně štěstí. Stejně tolik hlasů, které však nepoznával, mu vyhrožovalo, že až se jim dostane do rukou, dají mu pěstí do znetvořené tváře. V jednom okamžiku mu připadalo, že slyší hlas Julie Pattersonové a na pozadí křik hrajících si dětí, ale nebyl si jistý. Předpokládal, že jeho číslo Julie nemá na prvním místě v seznamu.

Posadil se na podlahu, opřel se zády o zeď a najednou mu přišlo Julie tak líto, že se celý roztřásl. Jasně, ani on na tom teď nebyl nejlépe, ale to přejde. Ona před sebou měla zbytek života s myšlenkami na mrtvého manžela a ztracené dítě a dalšími čtyřmi dětmi na krku.

V určitém ohledu na tom byli podobně. Oba přežili a hodně to bolelo, protože se museli sebrat a nějak žít dál.

Vytočil její číslo. Telefon zvedlo dítě, nejstarší syn Lou, jedenáctiletý a vlastně už pán domu.

„Lou, je máma doma? Tady Web.“

Následovalo dlouhé ticho. „Nechal jsi zabít našeho tátu, Webe?“

„Ne, nenechal, chlapče. Sám víš, že bych to neudělal. Ale zjistíme, kdo to byl. Dej mi mámu, prosím,“ odpověděl pevně.

Slyšel, jak chlapec odložil sluchátko a odešel. Zatímco čekal, uvědomil si Web, že se znovu celý třese, protože neměl tušení, co vlastně Julii řekne. Nervozita v něm ještě zesílila, když se ve sluchátku ozvaly kroky, někdo ho na druhém konci zvedl, ale mlčel.

„Julie?“ zeptal se opatrně.

„Co chceš, Webe?“ Měla unavený hlas. Pro Weba to bylo bolestnější než její vzteklý křik v kostele.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli pro tebe nemůžu něco udělat.“

„Ty ani nikdo jiný už nic dělat nemůžete.“

„Někdo by měl být s tebou. Nebylo by dobré, abys teď zůstávala sama.“

„Z Newarku přijela máma se sestrou.“

Web se zhluboka nadechl. Bylo to dobré. Julie přinejmenším zněla klidně a myslela racionálně. „Zjistíme, kdo to udělal. Kdybych na tom měl pracovat do nejdelší smrti. Chci to vědět. Lou a ostatní pro mě moc znamenali.“

„Dělej, co musíš, ale zpátky je tím nevrátíš.“

„Vidělas v televizi tu tiskovku?“

„Ne. Prosím, už mi nevolej.“ Zavěsila.

Web ještě chvíli seděl a hovor vstřebával. Nečekal, že se mu omluví za scénu po zádušní mši. To by bylo příliš. Spíše mu vadilo, že se cítil, jako by ho vytěsnila. Už mi nevolej. Možná to ostatní manželky cítily podobně. Debbie, Cynde ani žádná jiná se mu neozvaly, aby se optaly, jak se má. Musel si znovu připomenout, že ony přišly o hodně víc než on. On „jen“ ztratil přátele. Zřejmě v tom byl velký rozdíl. Jenže on sám to vnímal jinak.

Přeběhl přes ulici do obchodu 7-Eleven a koupil si kelímek kávy. Začalo mžít a teplota spadla. Co začínalo jako pěkný teplý den, teď bylo šedé a vlhké, jak ostatně bylo v této oblasti obvyklé. Určitě to nepřispívalo k rozehnání chmurné nálady.

Vrátil se do pokoje v motelu, opět se posadil na podlahu a otevřel kartonovou krabici. Dokumenty uvnitř byly zatuchlé, některé vlhké, fotografie zažloutlé a zohýbané. Přesto ho obsah uchvátil, protože ho nikdy neviděl. Částečně proto, že vůbec nevěděl, že si matka tyto vzpomínky na první manželství schovávala. A také ho dříve nenapadlo je hledat. Nebyl si však jistý proč. Možná v něm vztah s otčímem potlačil jakýkoli zájem.

Rozložil fotografie na podlaze do vějíře a prohlížel si je. Jeho otec, Harry Sullivan, byl pohledný muž. Vysoký, s rozložitými rameny, tmavými, vlnitými, napomádovanými vlasy a sebevědomým pohledem. Vypadal jako filmová hvězda ze čtyřicátých let, mladý a sebejistý, s nezbednou jiskrou v oku. Webovi začínalo být jasné, čím asi zaujal mladou ženu, která byla přes svou inteligenci a zcestovalost stále ještě naivní. Napadlo ho také, jak asi jeho otec vypadá teď, po letech ve vězení a desetiletích života směřujícího odnikud nikam.

Na další fotografii Sullivan držel Charlottu kolem útlého pasu. Měl tak dlouhé ruce, že jí přitom mohl prsty položit pod ňadra, snad i na ně. Vypadali velmi šťastné. Jasně, Charlotte Londonová v plisované sukni a s rozevlátými vlasy vypadala šťastnější, kouzelnější a vzrušenější životem, než jak ji Web kdy viděl. Asi to tak v mládí bývá, uvažoval. Ještě nezažili nic zlého. Web se dotkl své tváře. Ne, těžké časy nejsou příjemné a nemusíte z nich vyjít posílení. Když se na fotografii díval, nemohl ani uvěřit, že již zemřela.

Zatímco se venku rozpršelo, seděl Web v motelovém pokoji, usrkával kávu a prohlížel si další věci z krabice. Našel oddací list Sullivanových a překvapilo ho, že si ho matka nechala. Jenže ať manželství dopadlo jakkoli, byla to její první svatba. Podpis jeho otce byl na tak velkého a sebevědomého muže překvapivě drobný. A rukopis měl neuspořádaný, jako by ho samotný akt podepisování rozčiloval, protože si při něm byl nejistý. Nedostatek vzdělání, usoudil Web.

Odložit oddací list a vyndal další list papíru. Dopis. Na hlavičkovém papíře nápravného zařízení v Georgii, datovaný přibližně rok poté, co matka a syn odsouzence opustili. Byl psaný na stroji, ale dole se skvěl Harryho podpis. Tentokrát se podepsal lépe, důrazněji a jistěji, jako by to dlouho cvičil. Samozřejmě, ve vězení měl přece dost „volného“ času.

Obsah dopisu byl stručný. V podstatě se v něm Charlottě a Webovi omlouval. Sliboval, že až se dostane ven, stane se z něho jiný člověk. Bude se k nim chovat úplně jinak. No, Harry v dopise vlastně psal, že se zkusí změnit. Web musel uznat, že to z Harryho strany bylo až brutálně čestné, určitě nic jednoduchého pro člověka hnijícího ve vězení.

V životě už vedl dost výslechů na to, aby se přesvědčil, že ocelové mříže, zámky a vyhlídka na dlouhé roky ztráty svobody nutí lidi bezostyšně lhát, pokud si myslí, že jim to pomůže. Napadlo ho, jestli otec krátce po napsání dopisu neobdržel rozvodové papíry. Co taková věc udělá s mužem ve vězení? Přišel o svobodu a teď ještě o manželku a syna? Moc mu toho zřejmě nezbylo. Web matce nikdy nevyčítal, co udělala, a nehodlal s tím začít ani teď. Tyto drobné útržky rodinné historie způsobily, že mu Harryho Sullivana začalo být trochu líto, ať již je, kde je, živý nebo mrtvý.

Odložil dopis stranou a dalších pár hodin procházel zbývající obsah krabice. Většina mu byla při pátrání po otci k ničemu, přesto se jím probíral, jen aby otce lépe poznal. Bezděky zkřížil prsty pro štěstí, když objevil dva dokumenty, které mohly posloužit jako stopa. První byl propadlý řidičský průkaz s otcovou fotografií a druhý – ještě důležitější – průkaz sociálního pojištění. Otevíralo se tak před ním několik slibných možností. Zároveň mohl zkusit ještě něco jiného.

Polkl svou pýchu, zavolal Percymu Batesovi a omlouval se mu tak důkladně, až začínal být sám sobě protivný. Nadiktoval mu jméno Harryho Sullivana, číslo jeho sociálního pojištění a přibližnou dobu, kdy pobýval ve věznici v Georgii. Přemýšlel, jestli se nemá s touto prosbou obrátit na Ann Lyleovou, ale nechtěl ji příliš zneužívat. Ann měla i tak spoustu práce se zajišťováním běhu JOR. Navíc se mu ještě neozvala kvůli Coveovi a nechtěl, aby to vypadalo, že ji upomíná.

„Kdo to je?“ chtěl vědět Bates.

Když si Web podal přihlášku k FBI, musel uvést jméno svého pravého otce a vyšetřovatelé se dožadovali i dalších údajů. Požádal tehdy matku o dodatečné informace, ale absolutně se s ním odmítla bavit. Řekl proto vyšetřovatelům, že neví, kde se jeho otec nachází, a že nemá nic, co by je k němu mohlo dovést. Pokud věděl, tím vše skončilo.

Prošel prověrkou a mohl si u FBI začít budovat kariéru. Naposledy se s otcem viděl, když mu bylo šest, a nikdo z FBI proto proti němu nemohl použít, že je jeho otec zločinec.

„Jen chlápek, kterého potřebuju najít,“ odpověděl Batesovi. Věděl, že lidé z FBI jsou při provádění prověrek velmi důkladní a o jeho otci mohli něco zjistit. Přesto Bates nemusel vědět, jaký má k Harrymu Sullivanovi vztah. Pokud ano, pak obstojně lhal.

„Souvisí to nějak s vyšetřováním?“

„Ne, jak říkám, je to jen soukromé, ale dost by se mi to hodilo.“

Bates prohlásil, že uvidí, co se dá dělat, a zavěsil.

Web krabici zavřel a uložil do rohu. Vyndal mobilní telefon a znovu zkontroloval záznamník. Od událostí na dvoře jím byl skoro posedlý a nevěděl proč. Když uslyšel první vzkaz, byl rád, že je tak pečlivý. Debbie Rinerová se ptala, jestli by dnes zašel na večeři. Viděla tiskovku v televizi. „Nikdy jsem o tobě nepochybovala, Webe,“ dodala. Zhluboka vydechl. Život mu hned připadal veselejší.

Na displeji telefonu vyvolal číslo, které chtěl. Bylo krátce po páté a Claire Danielsová už v ordinaci nebude. Chvíli váhal s prstem nad tlačítkem. Pak jí zavolal. Vysvětlila mu, že je právě na cestě domů. „Můžeme se sejít hned zítra ráno. V devět,“ navrhla.

„Takže už víte, jak vyřešit můj problém?“

„Jsem sice výkonná, ale zázraky neumím.“ Zjistil, že se její poznámce směje. „Vážím si toho, že jste ke mně přešel. Vím, že taková změna není jednoduchá.“

„Se změnami se dokážu vyrovnat, Claire. Starosti mi spíš dělá, jestli jsem se nezbláznil. Takže v devět.“

21

Večeře s Debbie Rinerovou a jejími dětmi se nevydařila tak, jak Web doufal. Přišla i Carol Garciová s jedním ze svých dětí. Seděli u stolu v jídelně, povídali si o různých věcech, ale usilovně se vyhýbali tomu, co jim naprosto převrátilo životy naruby. Když se Garciovi pokřižovali, Web si vzpomněl, co Dannymu Garciovi říkal před každou misí. A měl pravdu, protože Bůh s nimi tehdy v noci nebyl. Přesto se zmohl jen na: „Podala bys mi, prosím, brambory?“

Muži z JOR popravdě řečeno neviděli rádi, když se jejich manželky příliš sdružovaly. Částečně proto, že nechtěli, aby o nich mezi ostatními manželkami jejich drahé polovičky šířily drby. Během výcviku i při misích se chovali všelijak a zdaleka ne pokaždé příkladně. A nechtěné podřeknutí se jedné z nich se mohlo mezi ostatní rozšířit rychlostí požáru stepi. Druhým důvodem bylo, že se snažili manželky odradit, aby se o ně bály, předávaly si nepřesné informace, spekulace a zjevné nepravdy ohledně toho, kde jejich manželé jsou, jak dlouho budou pryč a jestli nejsou mrtví.

Děti se v jídle jen nimraly, vrtěly se na židlích a na první pohled se dalo poznat, že by nejraději byly někde jinde. K Webovi, který byl jejich kamarádem od narození, hrál si s nimi a sledoval, jak rostou, se chovaly, jako by nevěděly, o koho jde. Všichni, včetně sedmileté dcery Debbie Rinerové, zamilované do Weba snad již od narození, si oddechli, když se začal loučit.

„Ozvi se,“ poprosila ho Debbie a políbila ho na tvář. Carol na něho jen mávla z bezpečné vzdálenosti a tiskla při tom k sobě svého zakřiknutého synka.

„Jasně,“ přikývl Web. „Dávej na sebe pozor. Díky za večeři. Kdybys cokoli potřebovala, dej vědět.“ Odjel ve služebním sedanu a věděl, že už je nejspíš víckrát neuvidí. Z celé večeře přímo čišelo, že je čas jít dál.

***

Přesně v devět hodin ráno druhého dne vstoupil Web do světa Claire Danielsové. Jako z udělání byl prvním, na koho narazil, doktor O’Bannon.

„Webe, rád vás vidím. Dáte si kávu?“

„Vím, kde je. Donesu si, díky.“

„Víte, Webe, já byl ve Vietnamu. Nikdy pod palbou, sloužil jsem tam jako psychiatr. Ale setkal jsem se tam s hodně chlapci. V boji se stávají věci, kterým by nikdo nevěřil. Ale znáte to, většinou to ty lidi nakonec posílí. Pracoval jsem i s válečnými zajatci, které ti parchanti z Vietkongu mučili. Museli přežít hrozné zacházení, klasickou fyzickou i mentální manipulaci, ostrakizaci těch problémových, v podstatě je obrali o veškerou morální a fyzickou podporu. Řídili jim život až do pozice při spánku, stavěli je vzájemně proti sobě, takže celá skupina žila podle vůle svých věznitelů. Víte, samozřejmě není etické přebírat pacienty kolegům, ale musím uznat, že ta věc s Claire mě trochu překvapila. Myslím, že Claire se mnou bude souhlasit, když řeknu, že nejdůležitější je váš prospěch, Webe. Pokud se tedy někdy rozmyslíte, jsem tu pro vás.“ Poplácal Weba po zádech, věnoval mu povzbuzující pohled a odešel.

Za okamžik vyšla ze své ordinace Claire a přivítala se s ním. Společně se vypravili pro kávu. Dívali se, jak z komory s elektrickými a telefonními rozvody pro ordinace vychází opravář v uniformě s přepravkou na nářadí.

„Problémy?“ zajímal se Web.

„Nevím, právě jsem přišla,“ odpověděla Claire.

Zatímco se káva vařila, Web si psychiatričku prohlížel. Claire na sobě měla blůzu a sukni po kolena, pod níž byla vidět opálená lýtka, ale vlasy, přestože zastřižené nakrátko, byly rozcuchané. Vypadalo to, že si jeho pohledu všimla a přihladila si neposlušné prameny.

„Každé ráno několikrát rychle obejdu blok, abych měla trochu pohybu. Vítr a vlhkost nejsou pro vlasy to nejlepší.“ Usrkla kávy a přidala do ní cukr. „Připraven?“

„Lepší už to nebude.“

V ordinaci se Claire nejprve na chvíli začetla do dvou složek, zatímco Web nedokázal odtrhnout pohled od páru sportovních bot v rohu. V těch se nejspíš procházela. Nejistě se na ni podíval.

„Zaprvé, Webe, vám chci poděkovat za důvěru a za to, že jste mi umožnil převzít péči o vás.“

„Vlastně ani nevím, proč jsem to udělal,“ přiznal upřímně.

„Na důvodech nezáleží. Budu se ze všech sil snažit, abyste svého rozhodnutí nelitoval. Doktorovi O’Bannonovi se to moc nelíbilo, ale tady jde především o vás.“ Zvedla tenčí složku. „Tuhle složku mi doktor O’Bannon předal, když jsem váš případ převzala.“

Web se pokusil o chabý úsměv. „Myslel jsem, že bude naditější.“

„Vlastně jsem čekala totéž,“ přitakala překvapivě Claire. „Jsou v ní poznámky z několika standardních sezení a informace o tom, jaké vám předepisoval léky, například antidepresiva. Opět nic neobvyklého.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

„Dobře, pokud vám to pomáhalo. A nejspíš ano, protože jste se vrátil do normálního života.“

„Ale?“

„Ale váš případ by si možná zasluhoval trochu důkladnější postup. Musím přiznat, že mě překvapilo, že vás nehypnotizoval. Má s tím rozsáhlé zkušenosti a obvykle to tvoří součást jím vedených terapií. Dokonce přednáší na univerzitě, kde každý třetí čtvrtý rok zhypnotizuje jednoho studenta, aby například vynechával při řeči některé písmeno, neboje přesvědčí, že jim kolem ucha létá komár a tak podobně. Hypnózu navíc provádíme rutinně, abychom demonstrovali vizuální a sluchové halucinace.“

„Vzpomínám si, že jsme o tom hovořili při mé první návštěvě před roky. Nechtěl jsem to udělat, takže jsme do toho nešli,“ vysvětlil rozhodně.

„Chápu.“ Zvedla o hodně silnější složku. „Vaše oficiální složka u FBI, alespoň tedy její část,“ odpověděla na jeho tázavý pohled.

„To mi došlo. Myslel jsem, že jsou důvěrné.“

„Když jste začal s návštěvami u psychiatra, podepsal jste souhlas. Terapeut pokaždé dostává složku, samozřejmě očištěnou o tajné a jinak citlivé informace. Jak jste se stal mým pacientem, doktor O’Bannon mi ji předal. Důkladně jsem ji prošla.“

„Bod pro vás.“ Web si promnul klouby a s nejistým očekáváním ji pozoroval.

„Při našem prvním rozhovoru jste se nezmínil, že váš nevlastní otec Raymond Stockton zemřel po pádu v domě, když vám bylo patnáct.“

„Opravdu? Vidíte, mně přijde, že jsem to říkal. Jenže vy si neděláte poznámky, takže se to nedá ověřit, co?“

„Věřte mi, Webe, tohle bych si pamatovala. Také jste mi řekl, že jste s nevlastním otcem normálně vycházel. Nebo neřekl?“ Podívala se do papírů.

Web cítil, jak se mu zrychluje tep a začíná mu hučet v uších. Ovládala klasickou výslechovou techniku. Obklíčila ho a teď jen utahovala smyčku. „Měli jsme nějaké spory, ale kdo nemá?“

„Tady ve složce je stránka za stránkou hlášení o napadeních. Některá podali sousedé, jiné vy. Všechny proti Raymondovi Stocktonovi. Tomu říkáte’nějaké spory‘?“ Když vzteky zrudl, rychle pokračovala: „Nechci být sarkastická, jen se snažím pochopit, jaký jste k tomu člověku měl vztah.“

„Není co chápat, protože jsme žádný vztah neměli.“

Claire se znovu začetla do poznámek, listovala dopředu i dozadu a Web každý její pohyb sledoval se vzrůstajícími obavami.

„Dům, který jste zdědil po matce, je tentýž, ve kterém zemřel Stockton?“ Web neodpovídal. „Webe? Je to –“

„Slyšel jsem!“ vyštěkl. „Jo, ten samý. A co má být?“

„Jen jsem se zeptala. Máte v plánu ho prodat?“

„Proč vás to zajímá? Pracujete snad po večerech jako realitní makléřka?“

„Jen se snažím zjistit, jestli s tím domem nesouvisejí nějaké jiné problémy.“

„Neprožil jsem v něm právě nejšťastnější dětství.“

„To naprosto chápu, ale aby se vám ulevilo a abychom někam postoupili, musíte se postavit svým obavám.“

„V tom domě není nic, s čím bych se musel vyrovnávat.“

„Pojďme si o tom ještě promluvit.“

„Podívejte, Claire, tohle už zachází příliš daleko, nemyslíte? Přišel jsem za vámi, protože mi postříleli celý tým a mě to rozhodilo. Budeme se toho tedy držet. Zapomeňte na minulost. Zapomeňte na ten barák a zapomeňme na otce. Vlastního i nevlastního. Nemají nic společného s tím, kdo jsem.“

„Právě naopak, mají na tom významný podíl. Bez pochopení vaší minulosti vám nemohu pomoci s přítomností ani s budoucností. Je to prosté.“

„Co kdybyste mi předepsala nějaké prášky, a tím to ukončíme? U FBI budou spokojení, že jsem si nechal spravit hlavu, a vy byste měla hotovo.“

Claire zavrtěla hlavou. „Takhle nepracuji, Webe. Chci vám pomoct. Myslím, že to dokážu, ale musíte se mnou spolupracovat. Nemohu ustoupit.“

„Myslel jsem, že jste říkala, že mám válečný syndrom nebo tak něco. Co to má společného s mým otčímem?“

„Jen jsme to zmínili jako jednu z možných příčin toho, co se vám stalo tehdy v noci. Neřekla jsem, že je to jediná možnost. Jestli chceme skutečně vyřešit váš problém, musíme se na něj dívat ze všech úhlů.“

„Problém… Od vás to zní tak jednoduše. Jako bych se styděl za akné.“

„Pokud chcete, můžeme to nazývat jinak, ale na přístupu to nic nezmění.“

Web složil obličej do dlaní a promluvil skrz ně. „Co ode mě vlastně chcete?“

„Pravdu, do té míry, do jaké jste jí schopen. A myslím, že jestli budete chtít, dokážete to. Musíte mi věřit, Webe.“

Web zvedl hlavu. „Dobrá, tak vám povím pravdu. Stockton byl hajzl. Chlastal a fetoval. Nedokázal vyrůst ze šedesátých let. Měl nějakou podřadnou práci v kanceláři, kde musel chodit v obleku, a po práci se choval jako by byl Dylan Thomas.“

„Myslíte tím, že byl svým způsobem frustrovaný snílek, možnái podvodník?“

„Chtěl být chytřejší a talentovanější než má matka, ale nebyl. Měl k tomu na míle daleko. Jeho básně byly mizerné, nikdy mu nic neotiskli. S Dylanem měl společné jen to, že oba moc pili. Nejspíš si myslel, že v lahvi najde inspiraci.“

„Bil vaši matku?“ Poklepala na složku.

„Něco se tam o tom píše?“

„Vlastně je ještě zajímavější, o čem se složka nezmiňuje. Vaše matka na Stocktona nepodala žádnou žalobu.“

„No, tak budeme těm záznamům asi muset věřit.“

„Bil vaši matku?“ zeptala se znovu a Web opět neodpověděl. „Nebo týral jen vás?“ Web k ní pomalu zvedl hlavu, ale dál mlčel. „Takže jen vás? A matka to nechala jen tak?“

„Charlotte se doma moc nezdržovala. Udělala chybu, když si ho vzala. Věděla to a snažila se mu vyhýbat.“

„Chápu. Rozvod zřejmě nebyl možný.“

„Už za sebou jeden měla. Myslím, že už se tím nechtěla znovu zabývat. Bylo jednodušší prostě někam odjet.“

„Nechávala vás s mužem, který vás týral? Jak jste se kvůli tomu cítil?“

Web mlčel.

„Mluvil jste s ní o tom? Vysvětlil jste jí, co cítíte?“

„K ničemu by to nebylo. Pro ni ten chlap už neexistoval.“

„Znamenalo to, že potlačovala vzpomínky?“

„Znamenalo to, co chcete, aby to znamenalo. Nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Byl jste doma, když váš nevlastní otec zemřel?“

„Snad, nepamatuju se. Taky jsem to nějak vytěsnit.“

„Ve složce se píše, že spadl. Jak spadl?“

„Ze schodů na půdu. Schovával si tam nahoře svou tajnou zásobičku oblbováků. Byl sjetý, minul schod, rozbil si hlavu o hranu otvoru na půdu a při pádu na podlahu si zlomil vaz. Policie to vyšetřovala a označila za nehodu.“

„Když se to stalo, byla vaše matka doma, nebo právě na jedné z těch svých vyjížděk?“

„Copak, hrajete si na agenta FBI?“

„Jen se snažím pochopit situaci.“

„Charlotte byla doma. To ona zavolala sanitku. Ale jak říkám, byl už mrtvý.“

„Vždycky jste o své matce hovořil jako o Charlottě?“

„Přišlo mi to normální.“

„Dovedu si představit, že se vám po Stocktonově smrti ulevilo.“

„Řekněme, že jsem na jeho pohřbu nebrečel.“

Claire se předklonila a ztišila hlas. „Webe, následující otázka bude velmi těžká, a jestli na ni nechcete odpovídat, nemusíte. Jenže v případech zneužívání dětí rodiči musíme problém ošetřit.“

Web zvedl obě ruce. „Nikdy se mě tímto způsobem nedotýkal a nechtěl, abych se já dotýkal jeho, to ne. Nic takového. Tenkrát se mě na to také ptali a řekl jsem jim popravdě, že ne. Nebyl pederast. Jen krutý, sadistický pitomec, který si svou nejistotu a rozčarování vybíjel na klukovi. Kdyby se o něco takového, co naznačujete, pokusil, našel bych si způsob, jak ho zabít.“ Uvědomil si, co právě řekl, a spěšně dodal: „Jenže on všem ušetřil práci, když spadl ze schodů.“

Claire se opřela v křesle a odložila složku stranou. Webovi se ulevilo a posadil se. „Zjevně na dobu strávenou s nevlastním otcem z dobrých důvodů máte nevalné vzpomínky. Přemýšlel jste o vzpomínkách na svého pravého otce?“

„Jeden jako druhý.“

„Jak to myslíte? Házíte svého otce a Raymonda Stocktona do jednoho pytle?“

„Ušetří to dost problémů s přemýšlením, co říkáte?“

„Máloco se dá vyřešit tím nejjednodušším způsobem.“

„Nevěděl bych, kde začít, Claire. Skutečně bych nevěděl.“

„Dobrá, pojďme se prozatím vrátit na ten dvůr. Vím, že to je nepříjemné, ale znovu si to projdeme.“

Web jí vše popsal a skutečně to bolelo.

„Fajn. Když jste narazili na tu první skupinku, nevybavujete si, že by to na vás mělo nějaký vliv?“

„Žádný, jen jsem přemýšlel, jestli se nás některý z nich nepokusí zabít nebo někoho nevaruje, ale věděl jsem, že je odstřelovači hlídají. Takže kromě hrozby okamžité smrti bylo všechno v pohodě.“

Jestli ji jeho ironie popudila, nedala to na sobě najevo. Na Weba tím skutečně udělala dojem.

„Výborně. Zkuste si v duchu představit toho chlapce. Vzpomenete si přesněji, co řekl?“

„Je to tak důležité?“

„V této fázi skutečně nevíme, co je a co není důležité.“

Web si zhluboka povzdychl a začal: „Fajn, uviděl jsem ho. Díval se na nás a řekl…“ Zarazil se, protože v duchu Kevina viděl naprosto jasně. Jizva po kulce ve tváři, škrábanec na čele, malý ztroskotanec, který už toho za sebou na první pohled měl hodně. „Řekl… Řekl: ‚Rány pekelný.‘ To řekl.“ Vzrušeně se na ni podíval. „Jasně, přesně tak. A zasmál se. Víte, tak divně, spíš jako by kuckal.“

„A co z toho vás ovlivnilo?“

Web přemýšlel. „Řekl bych, že když poprvé promluvil. Jako by mi někdo naplnil mozek mlhou. ‚Rány pekelný.‘ Jo, to řekl.“ Vypadal velmi rozrušeně. „Zase je to tady. Cítím, jak mě brní prsty. To je šílené.“

Claire si cosi zapsala a podívala se na něho. „Na malého klukaje takový výraz dost neobvyklý, zvlášť ve městě. Rány pekelné? To zní hodně starosvětsky, jako z jiné doby. Puritánský. Co si o tom myslíte?“

„Mně to zní jako z občanské války nebo tak nějak,“ přiznal Web.

„Velmi divné.“

„Věřte mi, Claire, celá ta noc byla divná.“

„Cítil jste ještě něco?“

Web se důkladně zamyslel. „Čekali jsme na rozkaz k útoku na cíl. Pak jsme ho dostali.“ Potřásl hlavou. „Jakmile jsem ho ve sluchátku uslyšel, ztuhl jsem. Okamžitě. Vzpomínáte, jak jsem vám říkal o těch elektrických pistolích, se kterými jsme soutěžili v JOR?“ Přikývla. „No, tak tohle bylo jako jedna z těch elektrických šipek. Nemohl jsem se pohnout.“

„Není možné, že na vás v té uličce někdo skutečně tu šipku vystřelil? Neztuhl jste právě proto?“

„Není. Nikdo nebyl tak blízko a šipka by se nedostala přes neprůstřelnou vestu. A také bych ji přece musel mít v těle, ne?“

„Dobrá.“ Claire si opět něco zapsala a pokračovala: „Prve jste říkal, že ačkoli jste ztuhl, nakonec se vám podařilo vstát a dostat se na ten dvůr.“

„Byla to nejtěžší věc v mém životě, Claire. Jako bych vážil tunu a nic ve mně nefungovalo tak, jak by mělo. Nakonec mě to přemohlo, protože jsem upadl a zůstal ležet. Pak začaly střílet kulomety.“

„Kdy jste se začal vzpamatovávat?“

Web okamžik rozmýšlel. „Připadalo mi, že se nemůžu pohnout celé roky. Jenže moc dlouho to trvat nemohlo. Jakmile začaly střílet kulomety, cítil jsem, jak se mi do těla vrací cit. Mohl jsem pohnout rukama i nohama, ale pálily mě jako čert, jako když usnete, přeležíte si je a pak se v nich obnovuje prokrvení. Přesně tak jsem cítil končetiny. A vlastně jsem je už ani nepotřeboval, protože skutečně nebylo kam jít.“

„Takže jste k sobě přišel sám? Nevzpomínáte si, že byste dělal něco, co by vás mohlo paralyzovat? Co nějaký problém se zády, třeba od výcviku? Měl jste někdy poškozené nervy? To by vás také mohlo znehybnit.“

„Nic takového. Jakmile nejste v dokonalé kondici, do akce prostě nejdete.“

„Takže jste slyšel střelbu a uvědomoval jste si, jak se vám vrací cit do těla?“

„Ano.“

„Ještě něco?“

„Ten kluk. Viděl jsem takových tisíce, ale tenhle mi připadal jiný. Nemohl jsem ho dostat z hlavy. Nešlo jen o to, že měl jizvu po střelném zranění, i takové děti už jsem viděl. Prostě nevím. Zatímco kulomety střílely, znovu jsem ho uviděl. Krčil se na konci uličky. Ještě krok a roztrhalo by ho to na kusy. Křikl jsem na něj, ať se vrátí. Doplazil jsem se k němu a viděl jsem, že je k smrti vystrašený. Slyšel, jak se uličkou blíží tým H, já blokoval druhou stranu a do toho ta prokletá střelba. Bylo mi jasné, že se chystá utéct přes dvůr, a bude po něm. Nemohl jsem to dopustit, Claire. Tu noc už zahynulo až moc lidí. Vyskočil, já také a chytil jsem ho. Musel jsem ho uklidňovat, protože křičel, že nic neudělal, a je jasné, že když dítě křičí, že nic neudělalo, má něco na svědomí.

Jak povídám, nakonec jsem ho zklidnil. Zeptal se mě, jestli je můj tým mrtvý, a já mu řekl, že ano. Dal jsem mu vzkaz a čepici a vystřelil jsem světlici. Věděl jsem, že je to jediný způsob, jak zabránit, aby ho kluci z týmu H ve tmě nezastřelili. Nechtěl jsem, Claire, aby zemřel.“

„Musela to pro vás být skutečně ošklivá noc, Webe, ale měl byste přece být rád, že se vám ho povedlo zachránit.“

„Měl bych? Pro co jsem ho zachránil: Aby se vrátil zpátky na ulici? Víte, ten kluk není jen tak obyčejný. Jeho brácha si nechává říkat Velký F a má pod palcem obchod s drogami v té oblasti. Představuje problém.“

„Nemohl by za tím vším být někdo z nepřátel Velkého F?“

„Možná.“ Odmlčel se a rozhodoval se, jestli se jí má svěřit, nebo ne. „Někdo ty děti vyměnil. V uličce.“

„Vyměnil? Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že Kevin Westbrook, kterého jsem zachránil, nebyl ten, který doručil vzkaz týmu H. A kluk, který zmizel z místa činu, nebyl ten Kevin Westbrook, kterého jsem zachránil.“

„Proč by to někdo dělal?“

„To je otázka za milion a pořádně mě to rozčiluje. Vím, že jsem Kevinovi Westbrookovi zachránil zadek, a že kluk, za kterého ho vyměnili, řekl týmu H, že jsem se choval jako zbabělec. Proč by to dělal?“

„To vypadá, jako by se vás záměrně snažil očernit.“

„Kluk, kterého jsem ani neznal?“ Web zakroutil hlavou. „Někdo se snažil, abych z toho nevyšel dobře, to je jasné, a musel klukovi přikázat, co má říkat. A pak ti lidé přišli a jen tak si kluka odvedli. Nejspíš je už mrtvý. Sakra, Kevin je asi taky po smrti.“

„Připadá mi, že to někdo musel důkladně naplánovat,“ usoudila Claire.

„Moc rád bych věděl proč.“

„Za pokus nic nedáme, Webe. S něčím vám můžu pomoct, ale vyšetřování, to je vaše parketa.“

„Víte, není jisté, že na to stačím. Vlastně jsem posledních osm let moc detektivní práce neodvedl.“ Hrál si s prstenem. „O’Bannon mi dnes ráno, když jsem přišel, povídal o válečném syndromu.“

Claire pozvedla obočí. „Skutečně? O svém působení ve Vietnamu?“ Vypadala, že má co dělat, aby se nerozesmála.

„Neřekl bych, že o tom mluvil zrovna poprvé. Ale co vy? Myslíte, když odhlédneme od záležitosti s tím klukem, že by to mohlo být něco takového?“

„To vám, Webe, zatím říct neumím.“

„Víte, slyšel jsem, že tím trpí vojáci. Protivník na ně střílí a oni se zhroutí. To se dá pochopit.“

Pozorně si ho prohlížela. „Ale?“

Tentokrát spustil velmi rychle. „Jenže většina vojáků projde základním výcvikem a rovnou je vyženou do boje. O zabíjení nevědí vůbec nic. Nevědí nic o tom, jaké to je dostat se pod skutečnou palbu. Já tyhle věci cvičím většinu svého dospělého života. Stříleli na mě, Claire, věcmi, ani byste nevěřila. Od kulometů po minomety, které když vás zasáhnou, nic z vás nezbyde. Dokázal jsem zabíjet, zatímco jsem málem vykrvácel. A ani jednou se mi nestalo nic takového jako tehdy v noci. A to navíc ještě nikdo ani nevystřelil. Tak mi vysvětlete, jak je to možné?“

„Webe, vím, že hledáte odpovědi. Musíme se po nich pídit. Měl byste ale vědět, že pokud jde o mozek, je možné takřka všechno.“

Díval se na ni, kroutil hlavou a přemýšlel, kam ho takováto cesta dovede. „Víte, doktorko, tohle mi moc nepomůže, nemyslíte? Kolik vám FBI platí za to, že mi nic neřeknete?“ Najednou vstal a odešel.

Claire se ho ani tentokrát nesnažila zastavit. Vlastně ani nemohla. Že pacienti odejdou během sezení, se občas stávalo, nikdy však při prvních dvou návštěvách. Opřela se v křesle, začala si procházet poznámky, zapnula diktafon a namluvila záznam.

Aniž by o tom věděla, v detektoru kouře pod stropem bylo ukryté sofistikované odposlouchávací zařízení napojené na elektrický proud a pro jistotu vybavené i záložní baterií. Všichni psychiatři a psychologové, kteří v budově pracovali, měli ve svých ordinacích také taková. Komora s rozvody elektřiny a telefonů skrývala i jiná elektronická zařízení. Jedno z nich se porouchalo, proto se musel na místo vypravit „opravář“.

Tyto naslouchající uši sbíraly neuvěřitelné množství informací o každém pacientovi, který vešel dovnitř. Za poslední rok očekávalo více než sto agentů FBI ze všech divizí, včetně těch pracujících v utajení, protikorupčním oddělení, washingtonské úřadovně a v JOR, že zde mohou bez obav hovořit o svých tajemstvích a problémech. Zdaleka to nebyla pravda.

Jakmile Web vyběhl z ordinace, protáhl se ven také O’Bannon, sjel výtahem do garáže, nasedl do svého nového kupé značky Audi a odjel. Zvedl mobilní telefon a vyťukal číslo. Poslouchal několik zazvonění, ale nakonec přístroj na druhém konci někdo zvedl.

„Nevolám nevhod?“ zeptal se s obavami.

Člověk na druhém konci linky mu vysvětlil, že nikdy nevolá nevhod, pokud se bude držet tématu a hovořit jen krátce.

„Dnes tu byl London.“

„Slyšel jsem,“ odpověděl hlas. „Někdo od nás tam byl opravit poruchu. Tak jak to se starým dobrým Webem jde?“

O’Bannon nervózně polkl. „Začal docházet k jinému psychiatrovi.“ Vzápětí ještě rychle dodal: „Dělal jsem, co šlo, abych ho od toho odradil, ale neúspěšně.“

Musel dát telefon dál od ucha, protože reakce na druhé straně byla hlasitá a vzteklá.

„Poslyšte, tohle jsem neměl v úmyslu,“ bránil se O’Bannon. „Nemohl jsem vědět, že skutečně bude chtít chodit k někomu jinému. Stalose to najednou… Co? Jmenuje se Claire Danielsová. Kdysi pro mě pracovala. Je tu už řadu let a je velmi zkušená. Za jiných okolností by v tom nebyl sebemenší problém. Nemůžu kolem toho dělat velký rozruch, protože bych vyvolal podezření.“

Osoba v telefonu mu předložila návrh, při němž se O’Bannon otřásl. Raději zastavil u krajnice. „Ne, zabít ji by také vyvolalo podezření. Znám Londona. Možná až moc dobře. Je chytrý. Kdyby se Claire něco stalo, zakousl by se do toho a nepustil. Takový prostě je. Věřte mi, pracoval jsem s ním dost dlouho. Vzpomínáte, proto jste mě kontaktovali.“

„Jenže to nebyl jediný důvod,“ prohlásila druhá osoba. „A velmi dobře vám platíme, Ede. Velmi dobře. Ani trochu se mi nelíbí, že začal docházet k té Danielsové.“

„Mám to pod kontrolou. Pokud znám Londona, zajde k ní několikrát a pak se na to vykašle. Ale kdyby z toho něco vzešlo, dozvíme seotom. Budu dávat pozor.“

„To byste měl. A jakmile to přestanete mít pod kontrolou, okamžitě zakročíme.“ Linka oněměla. Znepokojený O’Bannon se znovu rozjel.

22

Web strávil dlouhý čas v autě a projížděl ulicemi v okolí místa, kde došlo k nočnímu masakru. Byl na placené dovolené a oficiálně se na vyšetřování nepodílel. Proto si nemohl vyžádat zálohy, pokud by je potřeboval, ani neměl jasnou představu o tom, co hledá. Temnotu ulic rušila záře semaforů. Na mnohých křižovatkách si všiml kamer, jejichž účelem bylo fotografovat řidiče projíždějící na červenou. Web se však domníval, že by v těchto oblastech s vysokou kriminalitou mohly sloužit i jako bezpečnostní kamery. Musel nicméně ocenit chytrost místních zločinců, protože většina kamer byla vychýlená mimo svůj původní úhel. Některé ukazovaly k nebi, jiné mířily k zemi, část z nich na domy a další byly rozbité. No, Velký bratr tu neměl na růžích ustláno.

Neustále si kontroloval záznamník. Žádné další manželky se mu neozvaly. Cynde a Debbie nejspíš už ostatním daly zprávu, že splnily úkol a vytěsnily ho z jejich životů. Přímo slyšel, jak si společně oddechly.

Nakonec se odhodlal a objednal se na další sezení ke Claire. Nezmínila se o jeho chování posledně, jen mu sdělila den a hodinu, kdy na něho bude mít čas. Pomyslel si, že musí mít hroší kůži.

Když dorazil na sezení, čekalo v předpokoji několik lidí. Žádný se na něho nepodíval a ani Web si je neprohlížel. Předpokládal, že tak to v čekárnách u cvokařů chodí. Kdo by toužil po tom, aby cizí lidé věděli, že si léčíte šílenství?

Claire vyšla z ordinace, s úsměvem ho pozvala dovnitř a podala mu šálek čerstvé kávy s mlékem a cukrem, přesně jak to měl rád. Posadili se.

Web si prsty pročísl vlasy. „Podívejte, Claire, za posledně se omlouvám. Obvykle nebývám tak vznětlivý. Vím, že se mi snažíte pomoct, a je mi jasné, že to není jednoduché.“

„Neomlouvejte se za to, že děláte přesně to, co byste dělat měl, Webe. Musíte ze sebe všechny ty myšlenky a obavy dostat ven, abyste se s nimi mohl vypořádat.“

Chabě se usmál. „Takže kam dneska, doktorko? Na Mars nebo na Venuši?“

„Pro začátek bychom se mohli zabývat posttraumatickým stresovým syndromem a zjistit, jestli příznaky odpovídají vašemu případu.“

Web byl spokojený. S tím se dovedl srovnat. „Něco jako deprese z boje?“

„Ten termín se velmi často používá chybně, a chtěla bych se pokusit o přesnější diagnózu. Z klinického hlediska jste pravděpodobně utrpěl traumatický stres související s událostmi na tom dvoře.“

„S tím bych mohl souhlasit.“

„Dobrá, pojďme tento závěr ověřit. Jedná-li se o tuto diagnózu, existuje několik osvědčených metod její léčby, včetně technik uvolňování napětí, správných stravovacích a spánkových návyků, relaxačních cvičení, kognitivního přeformulování a léků proti strachu.“

„Sakra, zní to jednoduše,“ prohlásil ironicky.

Podívala se na něho způsobem, který mu připadal zvláštní.

„Někdy to bývá jednoduché.“ Znovu se soustředila na své papíry. „Dobrá, všiml jste si na sobě nějakých fyzických změn? Zimnice, závratě, bolesti na hrudi, zvýšený krevní tlak, problémy s dýcháním, únava, pocity na zvracení nebo něčeho podobného?“

„Když jsem se poprvé vrátil na ten dvůr a vysvětloval, co se stalo, měl jsem trochu závratě.“

„A od té doby?“

„Ne.“

„Dobrá. Jste od té doby výrazně popudlivý?“

Web nemusel dlouho přemýšlet. „Ne.“

„Užíváte něco, abyste se s problémy vypořádal?“

„Vůbec! Dokonce od té doby méně piju.“

„Vrací se vám ona událost ve vzpomínkách?“

Zavrtěl hlavou.

„Cítíte se otupělý, bez života, vyhýbáte se lidem?“

„Ne, chci zjistit, co se stalo. Snažím se být aktivní.“

„Jste rozčílenější, vznětlivější nebo nepřátelštější vůči ostatním lidem?“Podívala se na něho a usmála se. „Mne vynechte.“

Web jí úsměv krátce oplatil. „Vlastně ne, Claire. Dokonce si myslím, že jsem dost klidný.“

„Přetrvávající deprese, návaly paniky, strachu nebo fóbie?“

„Nic takového.“

„Dobrá. Vracejí se vám při přemýšlení nečekaně nějaké vzpomínky? Traumatické sny, noční můry?“

Web odpověděl pomalu, protože musel hledat cestu minovým polem své mysli. „Tu noc v nemocnici jsem měl zlé sny. Dali mi nějaké léky na uklidnění, ale vzpomínám si, že jsem se neustále dokola omlouval manželkám těch kluků.“

„Za daných okolností to bylo naprosto přirozené. Stalo se vám od té doby něco podobného?“

Web zavrtěl hlavou. „Měl jsem hodně práce s vyšetřováním,“ vysvětloval, jako by se bránil. „Ale neustále na to musím myslet. Víte, co se stalo na tom dvorku, mě hodně zasáhlo. Jako beranidlo. Nikdy bych nic takového nečekal.“

„Ale při vaší práci jste se již se smrtí setkal, ne?“

„Ano, ale nikdy nezemřel někdo z mého týmu.“

„Připadá vám, že jste část toho, co se stalo, vytěsnil ze své paměti? Říkáme tomu paměťová dysfunkce nebo amnézie.“

„Ne, pamatuju si všechno do nejmenších podrobností,“ odpověděl Web opatrně.

Zatímco si Claire dál pročítala své poznámky, najednou promluvil sám od sebe. „Claire, nechtěl jsem, aby zemřeli. Je mi to moc líto. Udělal bych cokoli, abych je vrátil zpátky.“

Podívala se na něho a odsunula poznámky stranou. „Dobře mě poslouchejte, Webe. Že nemáte žádné symptomy posttraumatického stresu, neznamená, že je vám jedno, co se stalo vašim přátelům. Neznamená to, že netrpíte. Tohle si musíte uvědomit. Vidím před sebou člověka, který trpí všemi obvyklými symptomy poté, co se mu stalo něco, po čem by ostatní lidé přestali normálně fungovat, a to na dost dlouho.“

„Ale já ne.“

„Máte výjimečné dovednosti, roky výcviku a psychologické přípravy, díky kterým jste se dostal k JOR. Co jste ke mně přišel, začala jsem se o JOR více zajímat. Vím, že fyzická zátěž a napětí, které musíte překonávat, jsou enormní, ale utrpení, jímž procházíte po duševní stránce, je ještě ničivější. Díky fyzické i psychické přípravě se dokážete vyrovnat s věcmi, které by normální lidé nezvládli. Přežil jste na tom dvoře fyzicky i psychicky.“

„Takže nemám posttraumatický stres?“

„Ne, neřekla bych.“

Podíval se na své ruce. „Znamená to, že jsme skončili?“

„Ne. To, že netrpíte traumatem z událostí na tom dvoře, neznamená, že nemáte problémy, které je nutné vyřešit. Možná vznikly dávno předtím, než jste přišel k JOR.“

Okamžitě se narovnal a nastražil. Nemohl si pomoci. „Například?“

„Proto jste tu, abychom si o tom promluvili. Zmínil jste se, že jste se cítil jako člen rodin svých kolegů. Napadlo mě, jestli jste někdy uvažoval o založení vlastní rodiny.“

Než odpověděl, okamžik přemýšlel. „Vždycky jsem si myslel, že budu mít velkou rodinu. Víte, hodně synů, se kterými bychom mohli hrát baseball, a hodně dcer na rozmazlování, aby si mohly taťku omotávat kolem prstu.“

Claire zvedla blok a pero. „A proč ji nemáte?“

„Roky mi utekly.“

„Jen kvůli tomu?“

„Copak to nestačí?“

Podívala se na jeho tváře, tu zdravou a poraněnou. Web se jako posledně odvrátil.

„Tohle děláte pokaždé?“

„Co?“

„Odvracíte poraněnou tvář, kdykoli se na ni někdo podívá.“

„Nevím, nepřemýšlím o tom.“

„Mně připadá, Webe, že o všem, co děláte, důkladně přemýšlíte.“

„Možná byste se divila.“

„Ještě jsme nemluvili o osobních vztazích. Scházíte se s někým?“

„Na takové věci mi při práci nezbývá čas.“

„Ale všichni ostatní členové týmu byli ženatí.“

„Tak to nejspíš zvládali lépe než já,“ prohlásil odměřeně.

„Řekněte, kdy jste utrpěl to zranění v obličeji?“

„Skutečně se o tom chcete bavit?“

„Zdá se mi, že je vám to nepříjemné. Můžeme přejít k jinému tématu.“

„Ne, sakra, proč by mi to mělo být nepříjemné?“ Vstal, svlékl si bundu, a zatímco ho Claire s rostoucím ohromením sledovala, rozepnul si horní knoflík u košile a odhalil ránu po kulce u kořene krku. „Ta zranění v obličeji jsem utrpěl těsně před tímhle zraněním. Nějací bílí rasisté, kteří si říkali Společnost svobodných, obsadili školu v Richmondu. Když mi hořel obličej, jeden z nich mě trefil kulkou magnum ráže .357. Krásný, čistý průstřel. Milimetr vlevo, a byl jsem buď po smrti, nebo na vozíku. Mám ještě jeden průstřel, ale ten vám neukážu.“ Dotkl se jizvy pod ramenem. „Téhle kulce u nás říkáme ‚tunelářka‘. Viděla jste fotky, jak razí tunel pod Lamanšem? Ty ohromné stroje? Je to pořádně nepříjemná munice, Claire, s ocelovým pláštěm. Vletí do vás rychlostí tří Machů. A cokoli se jí dostane do cesty, to rozdrtí. Proletěla mnou a zabila chlápka za mnou, který se mi právě chystal rozseknout hlavu mačetou. Kdyby to byla střela dum-dum, měl bych ji ještě v těle a zabila by mě mačeta v hlavě.“ Usmál se. „Neuvěřitelné načasování, co?“

Claire seděla se skloněnou hlavou a mlčela.

„Hej, doktorko, neodvracejte se, ještě jste neviděla to nejlepší.“ Zvedla oči v okamžiku, kdy si jednou rukou nadzvedl bradu a natočil popálenou tvář tak, aby ji viděla celou. „Tak tuhle nádheru má na svědomí plamenomet, kterým málem zasáhli mého dobrého kamaráda Lou Pattersona. Vzpomínáte, zesnulého manžela té ženy, která mě znectila před celým světem? Určitě jste to viděla v televize, ne? Štít se mi přiškvařil k obličeji. Říkali mi, že když mě přivezli do nemocnice v Richmondu, doktor a sestra málem omdleli. Celá polovina obličeje byla jediná živá rána. Někdo se mi svěřil, že jsem vypadal, jako bych se zaživa rozkládal. Pět operací, Claire, a bolest, musím říct, že ta bolest byla příšerná. Několikrát mě museli přivázat k posteli. A když jsem viděl, co mi z obličeje zůstalo, měl jsem chuť strčit si do pusy hlaveň a vystřelit. Vlastně jsem to málem udělal. Když jsem tohle všechno překonal a konečně mě pustili z nemocnice, bylo fakt zábavné sledovat, jak ženské s jekotem utíkají pryč, když si všimnou, že starý dobrý Web míří jejich směrem. Takže žádné randění. Ne, opravdu se s nikým moc často nescházím a manželství se dostalo hluboko dolů na seznamu priorit, daleko za vynášení odpadků a sekání trávy.“ Posadil se a zapnul si košili. „Ještě něco by vás zajímalo?“ zeptal se vlídně.

„Vlastně jsem viděla tiskovou konferenci, na které se hodně mluvilo o tom, jak jste ke svým zraněním přišel. Zachoval jste se jako skutečný hrdina. Přesto se zdá, že sám sebe považujete za neatraktivního a pro ženy nepřijatelného.“ Po chvíli ještě dodala: „A podle mě také pochybujete, že byste byl dobrým otcem.“

Zatracená ženská, ona toho nenechá. „Nerad bych v tomto ohledu udělal chybu,“ odpověděl a jen s velkým úsilím držel svůj vztek na uzdě.

„Ne, ptám se, jestli si to skutečně myslíte.“

„Co je to sakra za otázky?“ vyštěkl.

„Myslíte, že kdybyste měl děti, že byste je někdy týral?“

Napůl vstal. „Claire, nevím, jestli bych neměl odejít. A už se nevracet.“

Neuhnula pohledem. „Vzpomeňte si, že když jsme začínali s terapií, řekla jsem vám, že mi musíte věřit. Terapie není vůbec jednoduchá, Webe, hlavně když máte problémy, jimiž se nechcete zabývat. Snažím se vám jen pomoci, ale musíte být ke mně upřímný. Jestli chcete marnit čas předstíráním, je to vaše volba. Já dávám přednost něčemu produktivnějšímu.“

Psychiatrička a ochránce zákona se dlouho vzájemně měřili pohledy. Nakonec to byl Web, kdo uhnul očima a posadil se. Pomalu začínal lépe chápat Romanův vztah k Angie. „Své děti bych nikdy nebil. Proč bych to dělal, po tom, co mi prováděl Stockton?“

„Co říkáte, zní dokonale logicky. Nicméně skutečnost je taková, že většina rodičů, kteří týrají své děti, byla v dětství také týraná. Poučení z chyb rodičů tady nefunguje, protože psychika takhle efektivně nepracuje. A děti nejsou vybavené, aby takto přemýšlely. Nejsou schopné se týrání bránit, proto svou nenávist, zlost a pocit bezmocnosti často potlačují dlouhou řadu let. Tyto pocity samy nevymizí a mění se v kotel plný zmatku, zrady i nízkého sebevědomí. Máma s tátou mě nemohou mít rádi, protože mě tlučou, a musí to být moje chyba, protože máma s tátou jsou přece neomylní. Týrané děti vyrostou, mají vlastní děti a někdy se se svými problémy vyrovnají a stávají se z nich báječní rodiče. Jindy ale všechna ta potlačovaná zloba a nenávist probublá na povrch a vybíjejí si ji na svých dětech.“

„Nikdy bych nezvedl na dítě ruku, Claire. Vím, že moje práce naznačuje, že bych mohl být takový, ale nejsem.“

„Věřím vám, Webe. Opravdu vám věřím. Ale jde spíš o to, jestli věříte vy sám sobě.“

Znovu zrudl. „Fakt mi dáváte zabrat, dámo.“

„Řeknu to tedy naprosto otevřeně. Považujete za možné, že vaše rozhodnutí neoženit se a nemít děti může pramenit ze skutečnosti, že jste byl týraný, a ze strachu, že byste své děti také týral? Nebylo by na tom nic špatného, Webe, skutečně ne. Někdo by to dokonce mohl označit za svým způsobem oběť.“

„Nebo za útěk od problémů.“

„Ano, i to je možné.“

„Co myslíte vy?“

„Ve vašem případě se může jednat o obojí. Jestli to ale je důvod, proč se vyhýbáte manželství a rodině, můžeme s tím něco udělat. Chápu, že vaše zraněná tvář znamená pro některé ženy nepřekonatelný problém, ale jiné může naopak přitahovat. Nemyslete si, že jsou všechny ženy stejné. Nejsou.“

Začal kroutit hlavou, pak toho však nechal, podíval se na ni a neuhnul pohledem. „Když jsem při jiném obléhání skupiny pitomců v Montaně měl hlídku, strávil jsem hodiny tím, že jsem mířil odstřelovačskou puškou na chlapy procházející za oknem. Každý den jsem několik hodin jen čekal na okamžik, kdy některého z nich budu muset zabít. Takové věci vás vyčerpají, Claire. Čekání na smrt. Takže jak jsem tak trávil noci pod hvězdami v Montaně, psal jsem dopisy domů.“

„Komu?“

Web se zatvářil rozčarovaně a váhal, protože s tímto se ještě nikomu nesvěřil. „Předstíral jsem, že mám děti.“ Znovu zakroutil hlavou. „Dokonce jsem je pojmenoval. Web junior, Lacey. Moje nejmladší byla Brooke se zrzavými vlasy a vypadlým zubem. Všem jsem jim psal dopisy. Skutečně jsem je pak posílal k sobě domů, takže tam na mě po návratu čekaly. Zatímco jsem čekal, až pozabíjíme bandu pitomců, kteří stáli proti nepředstavitelné přesile, psal jsem Brooke Louise, že se taťka brzy vrátí. Doopravdy jsem začínal věřit, že mám doma rodinu. Díky tomu jsem vydržel, protože jsem nakonec opravdu musel střílet a o dva lidi snížit počet obyvatel Montany.“ Zarazil se, otřel si ústa a polkl knedlík, který se mu udělal v krku. „Po návratu domů na mě všechny ty dopisy opravdu čekaly. Ani jsem si je nepřečetl. Věděl jsem, co v nich je. Dům byl prázdný. Žádná Brooke Louise.“ Zvedl hlavu. „Šílené, nemyslíte?“ zeptal se. „Psát dopisy dětem, které ani nemáte.“

Najednou mu bylo jasné, že aniž by se o to snažil, dostal se Claire Danielsové pod kůži.

***

Když odcházel z Claiřiny ordinace a uviděl dva lidi, kteří si v čekárně potichu povídali, překvapením několikrát zamrkal, protože nedokázal uvěřit tomu, co vidí. Stál tam O’Bannon, což bylo koneckonců v pořádku, protože tu pracoval. Žena, která byla s ním, sem však nepatřila. Debbie Rinerová se ohlédla, všimla si Weba a zalapala po dechu.

I O’Bannon Weba zaznamenal, došel k němu a podával mu ruku.

„Nevěděl jsem, že tu dnes budete. Vlastně jsem to ani vědět nemohl, protože si nemůžeme s Claire vést společný diář. Bylo by to značně neetické.“

Web na podanou ruku nereagoval, jen zíral na Debbie, do které jako by uhodil blesk, jako by ji právě s O’Bannonem přistihl při něčem nevhodném.

O’Bannon si je oba nejistě prohlížel. „Vy se znáte?“

Pak se plácl do čela a sám si odpověděl. „JOR.“

Web došel k Debbie, která vyndávala z kabelky papírový kapesníček.

„Deb? Ty chodíš k doktorovi O’Bannonovi?“

„Webe,“ oslovil ho O’Bannon, „tyto informace jsou skutečně důvěrné.“

Web ho mávnutím ruky odbyl. „Jo, jasně, přísně tajné.“

„Tahle společná čekárna se mi nikdy nelíbila. Není to dobré pro soukromí pacientů, ale jiné uspořádání není možné,“ vysvětloval O’Bannon, ačkoli ho nikdo neposlouchal. „Nashledanou, Debbie,“ rozloučil se raději. „Klid, Webe, vím jistě, že Claire s vámi dokáže zázraky.“ Zkoumavě si Weba prohlížel.

To si pište, doktore, pomyslel si Web. Takové zázraky, že se z toho asi zblázním.

Web podržel Debbie dveře a oba zamířili k výtahům. Nepodívala se na něho a cítil, jak mu rudne obličej zlostí, rozčílením… Vlastně si nebyl jistý proč.

„Chodím ke cvokařce, aby mi pomohla vyrovnat se s tím, co se stalo. Ty asi také, že?“ zeptal se nakonec.

Vysmrkala se a konečně se na něho podívala. „Víš, Webe, chodím k doktorovi O’Bannonovi už přes rok.“

Znovu se na ni nechápavě podíval a přeslechl i otevírání dveří výtahu.

„Jedeš dolů?“ zeptala se Debbie.

Vyšli na ulici a málem se už rozešli každý jiným směrem, kdyžWeb konečně překonal překvapení. „Debbie, nemáš chvilku na hrnek kafe?“ Byl si naprosto jistý, že pro lidi jako on čas mít zaručeně nebude.

„Za rohem je Starbucks. Už to tu docela dobře znám.“

Posadili se s kávou v rohu, zatímco nablýskané stroje u pultu syčely a vypouštěly nápoje pro další zákazníky.

„Takže už přes rok? Chodíš k psychiatrovi tak dlouho?“

Debbie zamíchala skořicový posyp do pěny v kelímku. „Někteří lidé chodí na terapii celý život.“

„Jasně, někteří. Ne lidé jako ty.“

Podívala se na něj jako nikdy v minulosti. „Něco ti o lidech jako já povím, Webe. Když jsme se s Teddym vzali, sloužil u pravidelné armády. Věděla jsem, co to obnáší. Mise v zahraničí, kde ti nikdo nerozumí, nebo někde v amerických bažinách, kde musíš jet sto mil do kina. Jenže jsem Teddyho milovala a šla jsem do toho. Pak přešel k jednotkám Delta. A začaly přicházet děti, takže zatímco my většinou bydleli na jednom místě, Teddy tam pobýval jen málokdy. Polovinu času jsem ani nevěděla, kde je. Jestli je živý, nebo mrtvý. Četla jsem o jeho akcích v novinách nebo se dívala na CNN jako všichni ostatní. Ale zvládli jsme to. Bože, nikdo mi neřekl, že JOR je ještě horší než Delta, ani že můj manžel bude pryč víc než předtím. Když mi bylo dvacet a neměli jsme děti, zvládala jsem to. Jenže už mi dávno není dvacet a měli jsme tři děti, které jsem v podstatě vychovávala sama za Teddyho plat, který se po všech těch letech služby pro vlast podobal spíš tomu, co vydělávají pokladní v samoobsluze. Každý den jsem se motala jen kolem dětí, které se mě neustále ptaly, proč je táta pryč? Proč se nemůže vrátit domů? A já nevěděla, jak na to odpovídat.“

„Bojoval za správnou věc, Deb. Zemřel pro tuhle zemi.“

Udeřila pěstí do stolu tak prudce, že se všichni zákazníci otočili a zírali na ně. „To je snůška pitomostí a moc dobře to víš.“ S nezměrným úsilím se uklidnila.

Webovi připomínala vybuchující sopku pokoušející se zadržet lávu.

„Vybral si sám,“ pokračovala. „Chtěl být se svými kámoši, zbraněmi a dobrodružstvími.“ Najednou měla hlas klidnější, smutnější. „Měl vás všechny moc rád. Hlavně tebe, Webe. Bože, ani netušíš, jak tě mělrád. Zajímal se o vás víc než o mně a děti, protože nás neznal ani z poloviny tak dobře jako vás. Společně jste bojovali, zachraňovali jste si navzájem život, každý den jste procházeli nebezpečím a byli jste tak dobří a vycvičení, že jste to zvládali. Jako tým. Nejlepší tým, jaký kdy existoval. Mluvil s vámi o věcech, o kterých by se mnou nikdy nepromluvil. Měl prostě život, jehož součástí jsem se nikdy nemohla stát. A navíc byl ten život velmi vzrušující.“ Bezmocně rozpažila. „Jak by mohla manželka a děti s něčím takovým soutěžit? Teddy mi jen čas od času řekl pár slov o tom, co dělá, jen tak, aby udržel klid v rodině.“ Potřásla hlavou. „Kolikrát jsem vás všechny nenáviděla, že nám ho odvádíte.“ Kapesníčkem si otřela slzy.

Web by nejraději natáhl ruku a pohladil ji, ale nevěděl, jak by to přijala. Cítil se vinen z velkých a hrozných zločinů, a vlastně si ani neuvědomoval, že ho někdy obvinili.

„Teddy také chodil na terapii?“ zeptal se tiše.

Debbie si otřela oči a napila se kávy. „Ne. Prohlásil, že kdyby se kdokoli u JOR dozvěděl, že chodí ke cvokaři, vyhodili by ho z týmu. V JOR prý není místo pro chlápky s problémy. Kromě toho říkal, že nemá důvod. On byl prý úplně v pořádku, ten problém jsem měla já. Nechtěl ani, abych tam chodila já, ale poprvé v životě jsem si dupla. Musela jsem, Webe. Musela jsem si o tom s někým promluvit. A nejsem jediná manželka někoho z JOR, která chodí k psychiatrovi. Navštěvuje ho i Angie Romanová.“

Angie Romanová? Weba napadlo, jestli si chodí promluvit o Pauliem. Možná ji bije. Ne, to spíš ona bije Paula. „Je mi líto, Deb, žes nebyla šťastná. Zasloužila by sis to.“ Doma měl stovky fotografií, na nichž byl on a členové týmu C, jak se někde dobře baví. Na žádné nebyla ani jedna z manželek, protože je s sebou nebrali. Web hodnotil druhé, aniž by byl v jejich kůži. Nehodlal už v životě takovou chybu opakovat, protože odhalení jeho hlouposti a ignorance bylo velmi bolestivé.

Podívala se na něho, dotkla se jeho ruky a dokonce se pokusila o úsměv. „No, teď jsem to na tebe vysypala jako náklaďák cihel. Ajak se daří tvoje terapie?“

„Daří, ale nejsem si jistý, jak moc. Vím, že se to nemůže srovnávat s tvou ztrátou, ale najednou jsem si uvědomil, že ti kluci byli všechno,co jsem měl. Teď jsou pryč, já jsem tady a nejsem si jistý proč. A nevěřím, že to někdy budu vědět jistě.“

„Je mi líto, co ti udělala Julie Pattersonová. Je úplně mimo. Vlastně nikdy nebyla tak docela normální. Žárlila na vás, myslím, nejvíc ze všech.“

„Julie mi to může udělat znovu a znovu to přijmu,“ přiznal.

„Měl bys toho nechat, Webe. Svoje povinnosti jsi splnil. Téhle zemi jsi sloužil opravdu skvěle. Máš toho za sebou dost. Víc po tobě nemůže nikdo chtít.“

„Myslím, že po pár letech u psychiatra budu jako nový.“

„Funguje to, Webe. O’Bannon mě dokonce hypnotizoval. Přiměl mě přemýšlet o věcech, na které jsem si vůbec netroufala pomyslet. Myslím, že jsem je měla ukryté hluboko v sobě.“ Sevřela mu ruku pevněji. „Vím, že ta večeře u mě se nepovedla. Nevěděly jsme, o čem se s tebou máme bavit. Chtěly jsme, aby ses cítil dobře, ale vím, že to tak nedopadlo. Překvapilo mě, žes neutekl už před zákuskem.“

„Nemáte povinnost snažit se, abych se cítil lépe.“

„Celé ty roky jsi byl strašně hodný na děti nás všech. Chci, abys věděl, jak moc jsme si toho vážily. A všechny jsme rády, žes přežil. Všechny víme, jak jsi celou dobu riskoval život, abys udržel naše muže naživu.“ Natáhla se, dotkla se jeho poraněné tváře a přejela po ní měkkými prsty. Web se neodtáhl.

„Všechny známe cenu, kterou jsi zaplatil.“

„Teď mi připadá, že to stálo za to.“

23

Toona vklouzl na sedadlo řidiče a zavřel a zamkl dveře. Natáhl ruku a podal obálku Francisovi, který seděl na zadním sedadle SUV černého jako uhel. Macy seděl v prostřední řadě sedadel a na očích měl sluneční brýle, přestože skla vozu byla zatmavená. V uchu měl sluchátko a v pouzdře zbraň. Peebles s nimi nebyl.

Francis se na obálku podíval, ale nevzal si ji. „Odkud to máš, Toono? Nedávej mi žádný sračky, když nevíš, odkud pocházej. To bys už měl vědět.“

„Je čistá. Už ji prověřili, šéfe. Nevím, odkud pochází, ale žádná bomba ani nic takovýho v ní není.“

Francis obálku popadl a přikázal Toonovi, aby jel. Jakmile se dotkl předmětu v obálce, okamžitě věděl, čeho se dopis týká. Otevřel ji a vyndal prstýnek. Byl drobný, zlatý a určitě by mu neseděl, ale Kevinovi byl akorát, když mu ho koupil. Na vnitřní straně byla vyrytá jména. Kevin a Francis, navěky.

Francis cítil, jak se mu roztřásla ruka, rychle zvedl hlavu a všiml si, že ho Toona pozoruje ve zpětném zrcátku. „Koukej řídit, Toono, nebo ti vystřílím do kebule celej zásobník.“

SUV odrazilo od chodníku a rychle mířilo pryč.

Francis se znovu podíval na obálku a opatrně z ní vytáhl vzkaz. Byl celý psaný velkými písmeny, jako v nějaké detektivce. Ten, kdo Kevina držel, žádal… Ne, on přikazoval Francisovi, co má udělat, jestli chce chlapce ještě vidět živého. Co po něm žádali, bylo divné. Francis by čekal požadavek na výkupné nebo aby se vzdal celého či části svého území, a udělal by to, protože musel Kevina získat zpátky, vystopovat jeho únosce a všechny je pozabíjet, nejlépe vlastnoručně. Jenže žádný takový požadavek ve vzkazu nestál, Francis byl proto zmatený a najednou začal mít o Kevina větší strach než dosud, protože vůbec netušil, o co těm lidem jde. Na vlastní kůži znal všechny motivace, které lidi nutí brát jiným peníze i život. Myslel si, že už viděl všechno. A soudě podle obsahu vzkazu ti lidé věděli o něčem, o čem věděl i Francis, o specifické vlastnosti budovy, kde zemřeli všichni ti federálové.

„Odkud to přišlo, Toono?“

Toona zachytil ve zpětném zrcátku jeho pohled. „Twan říkal, že to bylo v bytě ve městě. Někdo to podstrčil pode dveřmi.“

Byt ve městě patřil k nemnoha místům, které Francis využíval častěji. Byl pronajatý na jméno firmy, jejíž jediným účelem bylo umožnit drogovému bossovi Francisovi skutečně něco legálně vlastnit, aniž by mu neustále bušila na dveře policie. Hezky byt vybavil uměleckými originály bratrů z ghetta, které obdivoval a kteří se snažili takřka o nemožné, žít počestně. Ano, Francis Westbrook byl svým způsobem mecenáš umění. Byt byl rovněž plný na zakázku vyrobeného nábytku, dostatečně velkého a masivního, takže mu umožňoval ho používat a nerozbít. Adresa bytu patřila k jeho nejžárlivěji střeženým tajemstvím a bylo to jedno z mála míst, kde se mohl skutečně uvolnit. Teď někdo to místo objevil, zneužil ho a Francisovi bylo jasné, že už do něj víckrát nesmí vkročit.

Složil dopis a dal si ho do kapsy, ale prstýnek si nechal na dlani a prohlížel si ho. Pak z kapsy košile vytáhl fotografii a podíval se na ni. Byla z Kevinových devátých narozenin. Francis ho právě nesl na ramenou. Vyrazili na zápas Redskins a měli na sobě stejné dresy. Francis byl tak mohutný, že si většina lidí na stadionu myslela, že patří k týmu. Jasně, mohutný a černý, nemůže se hodit k ničemu jinému, než aby hrál zadáka. Vzpomněl si však také, že to Kevina docela pobavilo. Nejspíš to bylo lepší než taťka, který prodává drogy.

A co si jeho syn skutečně myslel o člověku, kterého považoval za svého bratra, přestože to byl jeho otec? Co si myslel, když se dostal do přestřelky, jejímž cílem bylo Francise zlikvidovat? Francis si vzpomínal, jak jednou rukou Kevina držel, snažil se ho chránit před zraněním, zatímco v druhé ruce svíral pistoli a střílel na ty parchanty, kteří z oslav narozenin udělali zónu smrti. Nemohl ho ani odvézt do nemocnice, musel s ním poslat Jeroma. Kevin křičel, že chce bráchu, jenže Francis s tím nemohl nic dělat, protože po přestřelce slídili policisté po celé Všeobecné nemocnici. Čekali, až se ukáže někdo se střelným zraněním, aby mu mohli nasadit želízka. Francis by se za to, že by svého zraněného syna odvezl do nemocnice, aby ho tam lékaři zachránili, dočkal hodně dlouhého pobytu v nápravném zařízení s nejvyšší ostrahou.

Cítil, jak se mu do očí ženou slzy, a ze všech sil se je pokoušel potlačit. Plakal jen dvakrát v životě. Když se Kevin narodil a když Kevina málem zabila kulka. Vždy měl v plánu vydělat tolik peněz, aby jemu i Kevinovi vystačily na celý život. Protože až Francis přestane se svým „podnikáním“ a odjede na nějaký malý ostrov, jeho syn pojede s ním. Pryč od drog, zbraní a předčasných úmrtí všude kolem. Možná dokonce najde odvahu říct Kevinovi pravdu o tom, že je jeho otec. Nevěděl jistě, proč se uchýlil ke lži a tvrdil, že je jeho bratr. Bál se snad otcovství? Nebo tvořily lži nedílnou součást života Francise Westbrooka?

Zazvonil mu mobil, přesně jak stálo ve vzkazu. Určitě ho sledují. Pomalu ho zvedl k uchu.

„Kevine?“

Když Toona zaslechl jméno, otočil hlavu. Macy nedal na sobě nic znát.

„Jsi v pořádku, kluku? Zacházejí s tebou dobře?“ zeptal se Francis. Jakmile uslyšel odpověď, přikývl. Mluvili spolu asi minutu a spojení se přerušilo. Francis telefon odložil na sedadlo.

„Macy?“

Macy se okamžitě otočil a podíval se na něho.

„Macy, musíme se dostat k tomu Webovi Londonovi. Situace se změnila.“

„Mluvíš o zabití nebo o získání informací? Chceš, aby přišel za náma, nebo půjdeme my za ním? Jestli ti jde o výměnu informací, tak by bylo lepší, aby si nás našel sám. Ale jestli ho chceš zabít, vyrazím za ním a udělám to.“

Macy vždy postupoval takto logicky. Dokázal číst lidem myšlenky, přemýšlet, porovnávat možnosti a zbavit svého šéfa nutnosti analyzovat a přijímat těžká rozhodnutí. Francisovi bylo jasné, že Toona takový nikdy nebude, a dokonce ani Peebles tyto schopnosti neměl. Považoval za ironii, že drobný běloch se mohl stát jeho hlavním spolupracovníkem a měl duši tak černou, jak ji jen běloch může mít.

„Zatím mi jde o informace. Takže ať si nás najde. Jak dlouho to může trvat?“

„Čmuchá tu ve služebním auťáku, nejspíš hledá nějaký stopy. Myslím, že to dlouho trvat nebude. Jak se vydá naším směrem, utáhneme ho na vařený nudli.“

„Dobrá. Jo, Macy, a ta druhá věc se ti povedla.“ Francis se podíval na Toonu.

„Jen dělám svojí práci,“ odpověděl Macy.

***

Když odevzdával telefon, zvedl Kevin hlavu ke svému vězniteli.

„Zvládl jsi to výborně, Kevine.“

„Chci za svým bráchou.“

„Pěkně jedno po drahém. Teď jsi s ním mluvil. Vidíš, nejsme zlí. Sakra, vždyť jsme vlastně jedna rodina.“ Muž se rozesmál a Kevinovi bylo okamžitě jasné, že s jeho rodinou nemá nic společného. Promnul si místo, kde míval prsten.

„Proč jste mi dovolili s ním mluvit?“

„No, je důležité, aby věděl, že jsi v pořádku.“

„Takže udělá, co mu řeknete.“

„Hergot, ty jsi ale chytrý kluk. Nechceš pro mě pracovat?“ Znovu se rozesmál, otočil se, odešel a zamkl za sebou dveře.

„Jestli něco chci,“ křikl za ním Kevin, „tak dostat se odsud pryč.“

24

Web nečetl několik dní noviny. Nakonec si koupil Washington Post a nad kávou je pročítal nedaleko velké fontány v Reston Town Center. Pohyboval se kolem washingtonské metropolitní oblasti a už měl v kapse pořádný svazek účtenek za motely k proplacení od FBI. Občas zvedl hlavu a usmál se na děti lezoucí na obrubu fontány, aby do ní mohly hodit drobné, zatímco jejich matky je držely za kšandy, aby nespadly do vody.

Prošel přílohu se sportem, životem ve městě a životním stylem a pomalu se propracovával ke stránkám vpředu. Na stránce A6 ho však dobrá nálada okamžitě opustila. Musel si článek přečíst třikrát a pořádně si prohlédnout doprovodné fotografie. Když se znovu opřel a vše strávil, uvědomil si, že dochází k závěrům, které se na první pohled zdají být nemožné. Dotkl se své poraněné tváře a přitiskl prst postupně na všechny jizvy po kulkách. Copak tím bude muset po tak dlouhé době projít znovu?

Na mobilu stiskl tlačítko rychlé volby. Batese se nedovolal, nechal ho proto vyvolat pagerem. Jeho bývalý nadřízený se ozval během několika minut a Web mu popsal obsah článku.

„Louis Leadbetter. Soudce z Richmondu, který soudil případ Společnosti svobodných. Zastřelený. Watkins pracoval na případu jako státní návladní. Vešel do domu a ten explodoval. Všechno v tentýž den. A pak je tu tým C. To my jsme tehdy přijeli na výzvu úřadovny v Richmondu. Zabil jsem dva Svobodné těsně předtím, než se mi seškvařil obličej a než jsem dostal dvě kulky. Dál je tu Ernest B. Free. Utekl z vězení. Jak je to dlouho? Tři měsíce? Uplatil jednoho strážného, který ho dostal do převozní dodávky a za to všechno skončil s podříznutým krkem.“

Batesova odpověď ho překvapila. „O všem víme, Webe. Naše počítače prověřovaly údaje, když došlo k těm dvěma úmrtím… vlastně vraždám. A je tu ještě něco.“

„Co?“

„Snad abys radši přijel.“

***

Když Web dorazil do washingtonské úřadovny, odvedli ho do sálu strategických operací, kde se nacházelo veškeré zařízení, které by člověk mohl očekávat u vládní agentury s bezednou kapsou, včetně měděnými pláty izolovaných stěn, sofistikovaného bezpečnostního systému, vyvíječů bílého šumu na všech napadnutelných místech, snímačů očí a dlaní, regálů s vysoce výkonnými počítači, videem a především nevyčerpatelné zásoby kávy a teplých křupavých koblih.

Web si nalil kávu a pozdravil se s některými lidmi pobíhajícími po sále. Prohlédl si počítačem vytvořené nákresy dvora a jeho okolí na tabulích pověšených na stěnách. Byly v nich zapíchané barevné špendlíky, které – jak Web věděl – označovaly místa nálezů důkazů. Kroky, neustálé cvakání počítačových klávesnic, zvonění telefonů, šustění papírů a napjatá atmosféra Webovi napověděly, že se něco děje. V podobných operačních místnostech již v minulosti pobýval.

„Oklahoma City nastavila laťku pořádně vysoko,“ prohlásil Bates s ironickým úsměvem, když se Web posadil naproti němu. „Všichni teď čekají, že prozkoumáme pár střepin, prohlédneme několik videonahrávek, něco zadáme do počítače a bingo, za hodinku máme našeho člověka.“ Odhodil na stůl poznámkový blok. „Jenže tak to ve většině případů nefunguje. Jako ve všem, i tady potřebuješ nějaký průlom.

No, právě jsme dostali nějaký telegram. Někdo chce, abychom věděli, že se dal do práce.“

„Beru jakoukoli stopu, Perce. Ať je to kdokoliv, nemůže ovlivnit, jak po ní půjdeme.“

„Víš, fakt se mi nelíbilo, když jsi odešel z washingtonské úřadovny lézt po lánech a střílet z velkých flint u JOR. Kdybys zůstal u mě, mohl z tebe jednou být slušný agent FBI.“

„Jak si kdo ustele, tak si taky lehne. Říkals, že je něco nového.“

Bates přikývl a posunul k Webovi výstřižek z novin. Web si ho přečetl.

„Scott Wingo. To jméno známe.“

„Jo, obhájce našeho kámoše Ernesta B. Freea. Já u soudu samozřejmě nebyl, pořád jsem se ještě léčil, ale kluci, co tam chodili, o něm mluvili.“

„Chytrý a kluzký. Zařídil svému klientovi hodně dobrou dohodu. A teď je mrtvý.“

„Zavražděný?“

„Někdo mu natřel sluchátko telefonu atropinem. Zvedneš telefon, normálně si ho přitiskneš k uchu, dost blízko nosu a tak. Atropin se sliznicemi vstřebává rychleji než z krve. Zrychlí se ti tep, nemůžeš dýchat, máš halucinace, to všechno přibližně do hodiny. Když máš špatné ledviny nebo oběhové problémy, tělo se ho nedokáže dost rychle zbavit, což ještě zvyšuje účinek. Wingo byl diabetik, měl nemocné srdce a zůstal upoutaný na vozíku, takže atropin se ukázal jako dokonalá volba. O sobotách chodil sám do kanceláře, takže když si začal uvědomovat, že se s ním něco děje, nikdo nebyl nablízku. Také se o něm vědělo, že o víkendech vyřizuje hodně telefonátů. Tak to aspoň tvrdili lidi z Richmondu.“

„Takže ten, kdo ho zabil, věděl o jeho zdravotním stavu a znal jeho pracovní návyky?“

Bates přikývl. „Leadbettera zastřelili, když si v autě rozsvítil lampičku, aby si mohl přečíst článek, na který ho údajně telefonem upozornil jiný soudce. Maršál, který hovor přebíral, říkal, že to byl soudce Mackey. Samozřejmě nebyl.“

„Zase telefon.“

„To není všechno. Watkinsův soused právě odjížděl, když Watkins přicházel k domu. Na policii vypověděl, že viděl, jak sáhl do kapsy a vyndal mobil. Neslyšel ho sice zvonit, ale prý to vypadalo, jako by Watkins odpovídal na volání. Plyn v domě, stiskl tlačítko a bum!“

„Počkej,“ přerušil ho Web, „mobil není jako vypínač. Nemá dostatečný výkon, aby způsobil jiskru schopnou zapálit plyn.“

„Prozkoumali jsme ho, tedy to, co z něj zbylo. Technici ho museli doslova seškrábnout z Watkinsovy ruky. Někdo dovnitř namontoval solenoid, který produkuje přesně takovou jiskru, jakou plyn vyžaduje.“

„Takže mu někdo musel sebrat telefon, nejspíš v době, kdy spal nebo byl pryč na delší dobu, namontovat solenoid a pak ho sledovat, aby bylo načasování přesné.“

„Přesně tak. Zkontrolovali jsme výpisy Watkinsových a maršálových telefonů. Obě volání pocházela z přístroje s jednorázovou kartou, která se dá koupit za hotové a po použití vyhodit. Žádné záznamy se o nich nevedou.“

„Používají je i agenti v utajení. Ten tvůj se asi ještě neozval, co?“

„Zapomeň na něj.“

„Ne, ještě se k němu vrátím. Co je tedy nového o Freeovi?“

„Nic. Jako by odletěl na jinou planetu.“

„Jeho organizace stále funguje?“

„Naneštěstí ano. Nejspíš si pamatuješ, jak popřeli účast na útoku na školu v Richmondu, a Emie je nezradil. Prohlásil, že všechno naplánoval sám a bez jejich vědomí. Ostatní ozbrojenci byli mrtví, dva díky tobě. Nedokázali jsme žádného dalšího člena zlomit a donutit ho svědčit, takže proti Svobodným nebyla vznesená obžaloba. Nějakou dobu se kvůli negativní publicitě drželi zpátky, ale říká se, že se vracejí a mají čerstvou krev.“

„Kde jsou teď?“

„V Jižní Virginii, nedaleko Danville. Věř mi, že to místo máme pod palcem. Došlo nám, že by se tam mohl Emie po svém útěku vydat. Ale zatím nic.“

„Nedostaneme po tom všem povolení k prohlídce jejich základny?“

„Jasně, zajdeme za soudcem, řekneme mu, že máme tři vraždy, vlastně šest, když počítáme i Watkinsovu rodinu, a že si myslíme, že za tím je Společnost svobodných, ale zatím nemáme sebemenší důkaz, který by je spojoval s útokem na JOR nebo na kohokoli jiného? Nebylo by to sousto pro Unii pro ochranu občanských svobod?“ Bates se nadechl. „Ale smysl to dává. Žalobce, soudce, dokonalý motiv pro pomstu.“

„Ale proč obhájce? Zachránil Emieho před smrticí injekcí? Proč ho zabij et?“

„Máš pravdu, Webe, ale nebavíme se o racionálně uvažujících lidech. Pokud víme, jsou naštvaní, protože jeden z nich strávil nějakou dobu ve vězení. Nebo se s ním Emie nepohodl, a když se dostal ven, rozhodl se jich zbavit všech.“

„No, alespoň by skončilo to vraždění. Nikdo nezbyl.“

Bates sáhl do složky a vyndal další list papim a fotografii. „Ne tak docela. Pamatuješ na ty dvě učitelky, které v té škole také zastřelili?“

Web se při trýznivé vzpomínce zhluboka nadechl. „I na toho kluka. Na Davida Canfielda.“

„Správně. No, tak jedna z těch zabitých učitelek byla vdaná. A hádej, co se nestalo? Její manžel zahynul před třemi dny v západním Marylandu, když se pozdě večer vracel autem z práce.“

„Vražda?“

„Není to jisté. Automobilová nehoda. Policie ji dál vyšetřuje. Vypadá to, že pachatel od nehody ujel.“

„Také v tom hrál roli telefon?“

„V autě jeden našli. Když jsme kontaktovali tamní policii, slíbili, že prověří výpis hovorů, aby zjistili, jestli nějaký neměl těsně před nehodou.“

„Co rodina té druhé učitelky?“

„Manžel se s dětmi odstěhoval do Oregonu. Spojili jsme se s nimi a jsou teď pod čtyřiadvacetihodinovým dohledem. Jenže tím to nekončí. Vzpomínáš si na rodiče Davida Canfielda? Na Billa a Gwen?“

Web přikývl. „Nějakou dobu jsem ležel v nemocnici na jednotce intenzivní péče. Billy za mnou párkrát přišel na návštěvu. Fajn chlap. Ztráta syna ho hodně sebrala, ale koho by ne? Jeho manželku jsem nikdy neviděl a Billyho pak už také ne.“

„Odstěhovali se. Žijí v okrese Fauquier, mají koňskou farmu.“

„Stalo se jim také něco zvláštního?“

„Jakmile jsme si uvědomili souvislosti, spojili jsme se s nimi. Říkali, že se nic nezvyklého neděje. Věděli o Freeově útěku. A abych citoval Billa Canfielda, prohlásil, že naši pomoc nepotřebuje a že doufá, že po něm ten parchant půjde, protože mu s radostí ustřelí hlavu brokovnicí.“

„Billy Canfield není žádná skleníková kytička. Poznal jsem to, když za mnou chodil do nemocnice. Tvrdý chlap, má vlastní hlavu. Kluci z týmu, kteří svědčili u soudu, říkali, že ho tam bylo hodně slyšet. Několikrát si málem vysloužil pokutu za pohrdání soudem.“

„Vedl vlastní dopravní firmu, ale po synově smrti ji prodal.“

„Jestli jsou za vraždami v Richmondu Svobodní, mají to do okresu Fauquier z Oregonu blízko. Canfieldovým by skutečně mohlo hrozit nebezpečí.“

„Vím. Napadlo mě, že tam zajedu a pokusím se s ním promluvit.“

„Pojedu s tebou.“

„Jsi si jistý? Vím, že na to, co se stalo tehdy v Richmondu nerad vzpomínáš.“

Web zavrtěl hlavou. „Na něco takového nikdy nezapomeneš, Perce, a je jedno, kolik času už uběhlo. Ty dvě učitelky zemřely dřív, než jsme dorazili. Nemohl jsem s tím nic dělat. Ale Davida Canfielda mi zabili před očima.“

„Udělals víc, než by dokázal kdokoli jiný, včetně toho, že ses málem nechal zabít. Navíc ti na tváři zůstala trvalá památka. Nemáš si co vyčítat.“

„Asi mě opravdu neznáš.“

Bates se na Weba zkoumavě zadíval. „Dobrá, ale neměli bychom na tebe zapomínat. Jestli je cílem Svobodných zničit tým C, tak ho ještě nedosáhli. Jsi poslední, kdo zbyl.“

Jen o fous, pomyslel si Web. „Neměj strach, než přejdu ulici, rozhlédnu se na obě strany.“

„Myslím to vážně, Webe. Jestli to zkusili jednou, zkusí to i podruhé. Tihle lidi jsou fanatici.“

„Jasně, vím. Vzpomínáš? Mám na ně ‚trvalou památku‘.“

„Ještě jedna věc. Během procesu Wingo podal žalobu proti JOR a FBI za úmyslné zabití.“

„Celé to byla hovadina.“

„Ano, ale umožnilo jim to dozvědět se dost o lidech v JOR. Svobodní se pravděpodobně poučili o vašich metodách, postupech a tak. Tyhle informace se jim mohly hodit při přípravě pasti.“

Weba tato myšlenka zatím nenapadla. A něco na ní doopravdy bylo.

„Slibuju, že jestli začnu dostávat podivné telefonáty, dozvíš se o tom jako první. A taky si nechám zkontrolovat sluchátko na atropin. Teď mi řekni o tom agentovi v utajení. Možná za tím stojí Svobodní, ale někdo jim musel pomáhat zevnitř. Pokud vím, je černoch, a těžko uvěřit, že by Svobodní spolupracovali s barevným, ale nic se nedá vyloučit. Říkals, že Cove je samotář. Co ještě o něm víš?“ Ann Lyleová se Webovi ohledně jeho otázek na Covea ještě neozvala, proto se rozhodl jít rovnou k prameni.

„Spoustu věcí. Všechno je to tamhle ve složce nadepsané ‚Agenti FBI v utajení: co chcete vědět a na co se bojíte zeptat‘.“

„Perce, ten člověk by mohl být klíč.“

„Není! Věř mi.“

„Říkám jen, že jsem na podobných případech pracoval. A na rozdíl od toho, co si myslíš ty, nezapomněl jsem, jaké to je být agentem FBI. Měl jsem výborného učitele, ale nemělo by ti to stoupnout do hlavy. A další pár očí je prostě další pár očí. Copak jsi to do mě neustále nevtloukal?“

„Takhle to nefunguje, Webe, promiň. Předpisy jsou předpisy.“

„Jako by mi kdysi někdo říkal něco jiného.“

„Doba se mění a lidé taky.“

Web se opřel na židli a přemýšlel, jestli má vytáhnout svůj trumf. „Dobrá, co bys udělal, kdybych ti řekl o něčem, co by mohlo být důležité?“

„Zeptal bych se, proč jsi mi to sakra neřekl už dřív.“

„Právě jsem to zjistil.“

„Jo, jasně.“

„Tak chceš to slyšet, nebo ne?“

„A co za to?“

„Dám ti informaci k případu a ty mně taky.“

„Co kdybych tě donutil to říct?“

„No tak, už kvůli starým dobrým časům.“

Bates poklepal na složku před sebou. „Jak můžu vědět, že ta informace k něčemu bude?“

„Kdyby ne, tak mi nic nedlužíš. Dám na tvůj úsudek.“

Bates si ho ještě chvíli pozorně prohlížel. „Spusť.“

Web mu řekl o záměně Kevina Westbrooka. Jak se dostával k podrobnostem, Batesovi brunátněl obličej a na první pohled bylo zjevné, že určitě nemá tep čtyřiašedesát, spíš se propracovával k trojcifernému číslu.

„Kdy přesně sis to uvědomil? Na minutu přesně!“

„Když jsem pil pivo s Romanem a zmínil jsem se, že jsem si na Kevinovi Westbrookovi všiml jizvy po kulce ve tváři. Tvrdil, že kluk, kterého hlídal, žádnou jizvu neměl. Cortez to potvrdil. A ne, aby ses po nich vozil. Slíbil jsem, že to okamžitě oznámím.“

„No, to se ti povedlo. Kdo by ty děti vyměňoval a proč?“

„Nemám sebemenší představu. Ale povídám, že kluk, kterého jsem zachránil v uličce, a kluk, kterého Romano předal údajnému agentovi FBI, byly dvě různé děti.“ Zaklepal na stůl. „Tak co? Stojí to za to?“

Bates místo odpovědi otevřel složku, ačkoli data přednášel zpaměti. „Randall Cove. Čtyřiačtyřicet let. Celou svou kariéru strávil u FBI. Hrával jako zadák americký fotbal v Oklahomě, ale než ho draftovali do NFL, zranil si koleno. Tady je nedávná fotografie.“ Bates posunul snímek přes stůl a Web se podíval na obličej na něm. Muž měl krátkou bradku, dredy a oči, které se nedaly popsat jinak než jako pichlavé. Dalo se poznat, že je mohutný, vysoký přes metr devadesát a že má přes metrák živé váhy. Vypadal dostatečně silný, aby se popral s grizzlym a měl šanci vyhrát. Web se předklonil, a zatímco předstíral, že si fotku podrobně prohlíží, četl z obsahu Batesovy složky, co jen šlo. Jako agent se naučil mnoha trikům posilujícím krátkodobou paměť do doby, než si bude moci informace zapsat. A také se dobře procvičil v čtení vzhůru nohama.

„Umí se o sebe postarat,“ vysvětloval Bates. „Zná ulici líp než někteří lumpové. A pod tlakem neztrácí klid.“

„Vidíš, nikdy jsem nepochopil, proč na ulici nemůžou pracovat bílí kluci z Princetonu,“ popíchl ho Web. „Prve jsi říkal, že nemá ženu ani děti. Takže se nikdy neoženil?“

„Manželka mu zemřela.“

„A děti neměli?“

„Měli.“

„Co se stalo s nimi?“

Bates se nejistě zavrtěl. „Už je to dávno.“

„Poslouchám.“

Bates se zhluboka nadechl a vydechl, ale nezdálo se, že by mu bylo do mluvení.

„Ztratil jsem celý tým, Perce. Uvítal bych veškeré informace.“

Bates se opřel lokty o stůl a sepjal dlaně před sebou. „Pracoval na úkolu v Kalifornii. Naprosté utajení, protože šlo o ruskou mafii, a když tihle lidi zjistí, že kolem nich čmucháš, jsou schopní střílet rakety. Mafie proti nim vypadá jako dětské jesle.“ Odmlčel se.

„Dál?“

„Jeho krytí se provalilo. Objevili rodinu.“

„A pozabíjeli je?“

„Spíš popravili.“ Bates si odkašlal. „Viděl jsem fotky.“

„Kde byl Cove?“

„Záměrně ho svedli jinam, aby měli čistý vzduch.“

„A pak už po něm nešli?“

„Později to zkusili. Počkali, až pohřbí rodinu. Fakt hodný lidi. A když přišli, byl na ně Cove nachystaný.“

„Pozabíjel je?“

Bates několikrát rychle za sebou zamrkal a Web si všiml, že má v levém oku tik.

„Popravil. I tyhle fotky jsem viděl.“

„A nechali ho dál pracovat u FBI? Copak agenti, kterým nějací řezníci zlikvidují rodinu, neodcházejí do předčasného důchodu?“

Bates odevzdaně rozpažil. „Snažili se, ale nesouhlasil. Chtěl pracovat dál. Abych pravdu řekl, po tom, co se stalo jeho rodině, pracoval déle a lépe než jakýkoli jiný agent v utajení. Aby ho dostali pryč z Kalifornie, převeleli ho k washingtonské úřadovně. Musím říct, že se dostal na místa, kam to nikdo před ním nedokázal. Díky němu jsme mohli vznést spoustu obvinění proti velkým rybám.“

„Tak trochu hrdina.“

Batesovi se konečně podařilo zbavit tiku. „Je dost neortodoxní, věci dělá po svém a ti nahoře ani od agentů v utajení nesnesou všechno, ať jim někdo popravil rodinu nebo ne. Ale Coveovi je to jedno. Nedá se říct, že by to mělo vliv na jeho kariéru, u FBI vlastně není pro takovéhle lidi jiná práce, a myslím, že to ví i on. Ale zároveň to s úřadem umí. Vždy si kryje záda. Zatím všechno od něho sedělo. Zatím.“

„Jak ti Rusové našli jeho rodinu, nemohla to být chyba někoho u FBI?“

Bates pokrčil rameny. „Cove si to nejspíš nemyslí. Od té doby se drží stranou.“

„Víš, co se říká o pomstě, Perce. Nejlépe chutná, když je pořádně vychladlá.“

Bates znovu pokrčil rameny. „Možná.“

Web se začínal dostávat do ráže. „Víš, naskakuje mi husí kůže z toho, že chlap jako on mohl zůstat u FBI a možná dovedl můj tým na popravu, aby se pomstil za svou ženu a děti. Copak na takovéhle věci nemáte zavedené něco jako kontrolu jakosti?“

„Jako bys spadl z Měsíce. Agenti v utajení jsou jiný druh. Neustále žijí ve lži a někdy do ní natolik zabřednou, že jim z toho rupne v bedně. Proto FBI lidi střídá, mění úkoly a nechává je odpočinout si.“

„A tohle všechno se dělo i s Covem? Vystřídali ho, nechali ho, aby si rozčesal dredy? Poskytli mu psychologické poradenství, když pohřbil rodinu?“ Bates neodpovídal. „Nebo byl ve své práci tak dobrý, že ho nechali dál dělat, dokud nevybuchl a neodnesl to můj tým?“

„O tomhle se s tebou nehodlám bavit. Nemůžu se o tom s tebou bavit.“

„Co když ti řeknu, že to je neomluvitelný šlendrián?“

„Co když ti řeknu, že zacházíš moc daleko?“

Měřili se vzájemně pohledem, dokud v nich vztek neopadl.

„Ajeho kontakty? Také byly tak dobré?“ zeptal se Web.

„Cove jich moc neměl. Byl ve spojení jen s nimi, s nikým jiným. Není to přesně podle příručky, ale jak říkám, měl nepopiratelné úspěchy. Taková byla jeho pravidla.“

„Takže nevíme, po kom šel? Tvrdils, že mělo jít o finanční centrum nějaké drogové operace. Čí operace?“

„Na to se názory dost různí.“

„Ježíši, Perce, tyhle hádanky miluju.“

„Není to žádná věda, Webe. Oblast, kde vás dostali, ovládá v podstatě jediný gang. Velký F. Říkal jsem ti to.“

„Takže to byla jeho operace v tom baráku?“

„Cove si to nemyslí.“

„Neví to jistě?“

„Myslíš, že zločinci nosí odborářské legitimace nebo identifikační visačky? Patřím ke gangu X?“

„Co si tedy Cove myslí?“

„Že ta operace s penězi vypadá na někoho mnohem důležitějšího. Možná na skupinu dodávající lék oxycontin do oblasti D. C. Slyšels o tom?“

Web přikývl. „Chlapi od DEA o tom v Quantiku mluvili v jednom kuse. Nemusíš ho vyrábět v laboratoři a dělat si starosti, jak ho dostat přes celníky. Stačí se k němu dostat, což není tak složité a existuje řada způsobů, a pak už jen počítáš peníze.“

„Zločinecké nebe,“ přitakal Bates suše. „Jde o jeden z nejsilnějších a často předepisovaných léků na bolest, který je teď na trhu. Blokuje signály bolesti z nervů do mozku a vyvolává euforii. Normálně se postupně uvolňuje dvanáct hodin, ale když ho rozdrtíš nebo vykouříš, dá ti takovou šlehu, jako bys užíval heroin. Také ale může způsobit zástavu dýchání, což se stává poměrně často.“

„Pěkný vedlejší účinek. Chceš mi říct, že netušíš, koho by tam Cove uvnitř mohl mít?“

Bates poklepal na složku na stole. „Nějaká tušení máme, ale zatím jen naprosto neoficiální.“

„V téhle chvíli beru i drby a lži.“

„Aby se Cove dostal tak daleko, musí být jeho práskač součástí nejužšího vedení. Když narazil na tu věc s oxycontinem, pracoval právě na Westbrookově gangu. Ale musím předpokládat, že ten, kdo mu pomohl infiltrovat se do Westbrookovy operace, mu také podstrčil falešné informace. Antoine Peebles je Westbrookův náměstek, lepší označení se těžko hledá. Má všechno na povel a hlavně díky němu jsme se zatím Westbrookovi nedostali na kobylku. Tohle je Westbrook a ten druhý je Peebles.“ Posunul přes stůl dvě fotografie.

Web se na ně podíval. Westbrook byl monstrum, o hodně mohutnější než Cove. Vypadal, jako by prožil válku, jeho oči, dokonce i na fotografii, v sobě měly posedlost, jakou lze spatřit jen u těch, kdo přežili. Peebles byl úplně jiný.

„Westbrook je bojovník. Peebles vypadá, jako by vystudoval Stanford,“ usoudil Web.

„Správně. Je mladý a máme dojem, že patří k novému typu obchodníků s drogami. Nespoléhá tolik na násilí, má buňky pro obchod a velké ambice. Říká se, že se někdo pokouší spojit všechny distributory, zvýšit jejich výkonnost, zlepšit vyjednávači pozici, prostě k tomu přistupovat jako k normálnímu podnikání.“

„Že by Antoine chtěl povýšit z náměstka na generálního ředitele?“

„Možná. Víš, Westbrook se učil na ulici. Viděl a dělal všechno, ale doneslo se nám, že hledá cestu, jak z obchodu s drogami vycouvat.“

„Jestli Peebles stojí za sjednocováním místních gangů, má možná trochu jiné plány. Ale předávat Coveovi cenné informace mi ke korunnímu princi moc nesedí. Pokud byste jim obchod rozbili, co by řídil?“

„V tom je problém,“ přiznal Bates.

„Kdo další by připadal v úvahu?“

„Westbrookův hlavní muž na špinavou práci. Clyde Macy.“

Bates mu podal fotografii Macyho, který – jemně řečeno – vypadal, že by měl spíš sedět někde ve vězení v uličce smrti. Macy měl velmi světlou pleť, jako by byl anemický. Měl vyholenou hlavu a klidné, přesto nemilosrdné oči, jaké Web vídal u těch nejbrutálnějších vrahů.

„Kdyby Ježíš viděl, jak k němu tenhle chlap míří, volal by policii.“

„Je poznat, že Westbrook pracuje jen s těmi nejlepšími,“ přikývl Bates.

„Jak se Macy dostal k černému gangu? Vypadá spíš jako bělošský rasista.“

„Kdepak. Asi se jen nerad češe. Z doby, než přišel do D. C., o něm moc nevíme. Ačkoli se to nepodařilo dokázat, jsme přesvědčení, že pracoval jako pěšák pro pár gangsterů, kteří skončili v péči státu v Jolietu. Pak se objevil v D. C. a přidal se k Westbrookovi. Na ulici si udělal pověst svou loajalitou a extrémně násilnou povahou. Skutečný šílenec, jenže svým způsobem profesionál.“

„Takže ideál kriminálníka.“

„Při svém prvním násilném trestném činu zaťal babičce do hlavy sekáček na maso, protože ho prý šidila u večeře.“

„Jak to, že po něčem takovém ještě chodí na svobodě?“

„Bylo mu teprve jedenáct, takže si pobyl v nápravném zařízení pro mladistvé. Od té doby má v rejstříku jen tři pokuty za rychlou jízdu.“

„Fajn kluk. Můžu si nechat ty fotky?“

„Posluž si. Ale jestli na Macyho narazíš v temné uličce nebo i na osvětlené třídě, radím ti vzít nohy na ramena.“

„Dělám u JOR, Perce. Chlapy jako on si dávám ke snídani.“

„Dobrá, mysli si, co chceš.“

„Jestli je Cove opravdu tak dobrý, jak říkáš, tak by si nenaběhl do pasti. Musí se dít ještě něco jiného.“

„Možná, ale chybovat je lidské.“

„Ověřil sis, že Cove nevěděl, kdy vyrazíme do akce?“

„Ověřil. Coveovi datum zásahu neřekli.“

„Jak to?“

„Nechtěli, aby unikly informace, navíc se ho to netýkalo a nepotřeboval to vědět.“*

„Báječně, takže nevěříte vlastním agentům. To ale neznamená, že tu informaci nezískal odjinud. Co třeba z washingtonské úřadovny?“

„A co z JOR?“ vrátil mu Bates popíchnutí.

„Informace o těch potenciálních svědcích, kteří tam měli být, pocházela také od Covea?“ Bates přikývl. „Víš, Perce, nebylo by bývalo špatné tohle vědět předem.“

„Jen to, co vědět potřebuješ, Webe. A pro svou práci jste tohle vědět nepotřebovali.“

„Jak můžeš něco takového říct, když vůbec netušíš, co vlastně dělám?“

„Už zase překračuješ hranici, příteli. Nedělej to!“

„Zajímá někoho, že přitom zařvalo šest mužů?“

„V širším úhlu pohledu nezajímá, Webe. Štve to jen lidi jako ty a já.“

„Co ještě nepotřebuju vědět?“

Bates z hromady dokumentů vybral jednu složku a z ní vyndal vyztuženou obálku. Otevřel ji. „Proč jsi mi neřekl, že Harry Sullivan je tvůj taťka?“

Web okamžitě vstal a nalil si další hrnek kávy. Další kofein nepotřeboval, ale získal tak čas na rozmyšlení, jestli má odpovědět popravdě, nebo lhát. Když se opět posadil, Bates stále listoval složkou. Podíval se na Weba a z jeho pohledu bylo zřejmé, že chce odpověď, jinak mu materiál nedá.

„Nikdy jsem ho za otce nepovažoval. Naposledy jsem ho viděl, když mi bylo šest. Pro mě to byl prostě cizí chlap.“ Po chvíli se zeptal: „Kdys zjistil, že je to můj otec?“

Bates přejel prstem po jednom z listů. „Až když jsem si vyhledal složku s tvou prověrkou. Popravdě řečeno mě vzhledem k jeho sáhodlouhému seznamu trestů a zatčení překvapuje, že si vůbec našel čas, aby tvou matku přivedl do jiného stavu. Je tu toho fakt dost.“

Web by mu složku nejraději vytrhl a utekl s ní pryč. Přesto dál seděl, upíral na ni oči a čekal. Ruch v sále nevnímal, pro něho tu zůstal jen Bates, on sám a složka s informacemi o jeho otci.

„Proč tě tedy najednou začal tenhle ‚cizí chlap‘ tak zajímat?“ chtěl vědět Bates.

„Řekl bych, že v určitém věku ti na podobných věcech začne záležet.“

Bates vrátil obálku do složky a tu posunul k Webovi.

„Hezké počtení.“

25

První, čeho si Web po návratu do motelu všiml, byla čerstvá olejová skvrna na parkovacím místě, které používal. Vlastně o nic nešlo, protože ačkoli leželo přímo před Webovým pokojem, mohl na něm zastavit kdokoli z ostatních hostů. Než odemkl dveře, chvíli předstíral, že hledá po kapsách klíče, aby si mohl prohlédnout zámek. Ani on však naneštěstí nedokázal říct, jestli s ním někdo manipuloval. Určitě ne násilím, ale ten, kdo se vyzná, by se s jednoduchým zámkem dokázal vmžiku vypořádat a nezanechat stopy.

Otevřel dveře a ruku měl připravenou na pažbě pistole. Během deseti vteřin si ověřil, že v nevelkém pokoji nikdo není. Vše bylo na svých místech, zůstala i krabice z matčiny půdy, každý list papíru přesně tam, kde ho zanechal. Web nicméně před odchodem nastražil pět drobných pastí a tři z nich byly porušené. Během let tento systém používal na všech svých cestách. Kdokoli tedy pokoj prohledával, byl šikovný, ale ne dokonalý. Uklidňovalo ho to, jako by věděl, že dvoumetrákový chlap, se kterým se má utkat, má skleněnou čelist a občas se v noci počůrává.

Během rozhovoru s Batesem mu tedy někdo prohledal pokoj. Web si o životě nikdy nedělal iluze, protože toho jako dítě i dospělý už dost zažil. Přesto až dosud v jednu věc věřil, a to v FBI a lidi, kteří při práci pro agenturu nasazovali životy. Poprvé za celou jeho kariéru se tato víra otřásla.

Sbalil si svých pár věcí a do pěti minut byl na cestě. Zastavil se v restauraci v Alexandrii, auto nechal zaparkované tak, aby na ně viděl, snědl oběd a listoval životem Harryho Sullivana.

Bates nepřeháněl. Webův táta pobýval v těch nejlepších nápravných zařízeních, jaká mohla země nabídnout, většinou na jihu, kde stavitelé věznic projevovali obzvláštní vynalézavost. Dopustil se mnoha trestných činů, jedno však měly společné. Většinou se jednalo o drobné finanční prohřešky, okrádání společníků, zpronevěry a podvody. Z několika starých zápisů soudních jednání a záznamů o zatčení Web poznal, že hlavní otcovou zbraní byly hbitý jazyk a drzost v naprosto nevídané míře.

Ve složce našel i několik otcových fotografií. Zpředu, profil zlevai zprava a pod nimi řádek s identifikačním vězeňským číslem. V životě už viděl mnoho fotek zatčených a všichni vypadali poměrně podobně: zaražení, vystrašení, připravení podřezat si žíly nebo rozbít hlavuozeď. Jenže Harry Sullivan se na nich smál. Šklebil se, jako by nad policisty zvítězil na body, ačkoli právě prohrál. Stáří však otci nesvědčilo. Už dávno nebyl pohledný jako na fotografiích v krabici z půdy. Poslední série ukazovala starce, ačkoli se nepřestával usmívat. Web neměl důvod se o něho obávat, přesto pro něho nebylo lehké sledovat na neosobních záběrech, jak otec chátrá.

Když si pročítal některé zápisy ze soudů se svým otcem, nedokázal si pomoci a musel se začít smát. Dialog se státním návladním, který byl odhodlaný ho dostat za mříže, se změnil ve frašku.

„Pane Sullivane,“ obrátil se na něho státní návladní, ‚je pravda, že v dotyčnou noc jste

„Moc se omlouvám, synu, ale můžete mi zopakovat, která noc to měla být? Paměť už mi tolik neslouží.“

Web přímo viděl, jak návladní při odpovědi obrací oči v sloup. „Šestadvacátého června, pane.“

„Aha, tak to jo. Tak dál, synu, vedete si dobře. Vaše matka je na vás určitě pyšná.“

Zapisovatelka nezapomněla do záznamu v závorkách napsat „Smích v soudní síni“.

„Pane Sullivane, nejsem váš syn,“ upozornil ho návladní.

„Ježíši, promiňte, synu, nejsem v těchhle věcech zběhlý a nic zlého jsem tím nemyslel. Vlastně nevím, jak vás oslovovat. Akorát cestou z věznice k tomuhle ctěnému soudu jsem slyšel, jak vás ostatní nazývají jmény, která bych nedal ani svému úhlavnímu nepříteli. Máma by se totiž jako správná katolička v hrobě obracela, kdybych takhle mluvil. Týkalo se to vaší cti, čestnosti a vůbec všeho, co dělá chlapa chlapem.“

„Věřte mi, pane, že je mi úplně jedno, co o mně zločinci říkají.“

„Znovu se omlouvám, synku, ale nejhorší výrazy používali strážní.“

„Další smích“, zapsala stenografka. Bouře smíchu, domýšlel si Web podle řady vykřičníků.

„Můžeme pokračovat, pane Sullivane?“ zeptal se návladní.

„Určitě, ale prosím, říkejte mi Harry. Jmenuju se tak od chvíle, co jsem vystrčil svůj irskej zadek na tenhle svět.“

„Pane Sullivane!“ pokáral ho soudce. Web v těchto pouhých dvou slovech zápisu slyšel smích, ačkoli se nejspíš mýlil. Jenže soudce se jmenoval O’Malley a možná s Harrym Sullivanem sdílel přinejmenším odpor k Angličanům.

„Určitě vás nehodlám oslovovat Harry,“ prohlásil návladní a Web přímo viděl, jak pohoršené se u toho tvářil. Vést takovýto rozhovor s kriminálníkem… a navíc dostávat na frak.

„Dobrá, synku, vím, že je vaše práce dostat mé staré kosti do studené, tmavé cely, kde se k sobě muži navzájem chovají bez kousku cti. A to všechno kvůli nedorozumění, které nejspíš pochází ze špatného odhadu nebo snad z několika piv navíc. Přesto mi, prosím, říkejte Harry, protože i když tu takhle stojíme proti sobě, není důvod, abychom nezůstali přáteli.“

Když Web dočetl otcovu složku, zjistil s uspokojením z jedné z poznámek, že porota shledala Harryho Sullivana nevinným ve všech bodech obžaloby.

Poslední zločin jeho otci vynesl dvacet let ve vězení, zdaleka nejdelší trest. Měl z nich již odpykáno čtrnáct, a to ve vězení v Jižní Karolíně, o němž Web věděl, že patří k těm nejhorším. Čekalo ho tedy ještě dalších šest, pokud se do té doby nedočká podmínečného propuštění, nebo – což se zdálo být pravděpodobnější – za mřížemi nezemře.

Polkl poslední sousto uzeného nakládaného hovězího a spláchl ho posledním hltem piva. Ještě mu zbývalo přečíst několik listů ze složky. Nezabralo mu to moc času, ale nakonec si připadal zaskočený a zmatený.

Lidé od FBI byli důkladní, nic nevynechali. Při zkoumání něčí minulosti to brali od podlahy. Požádal-li někdo o jakoukoli práci u FBI, promluvili s každým, s kým jste se v životě setkali. S učitelkou z prvního stupně základní školy, manažerem rozvozu novin, dokonce i s krásnou dívkou, kterou vzal na maturitní ples a poté se s ní vyspal. Bezpochyby hovořili i s jejím otcem, jemuž měl co vysvětlovat, když tajemství vyšlo najevo, ačkoli to byla právě jeho cudná holčička, která mu doslova servala kalhoty a z kabelky vyndala krabičku extra lubrikovaných kondomů. Také s vedoucím skautského oddílu, všemi příbuznými, s manažerem banky, který zamítl jeho první žádost o půjčku na auto, se ženou, která mu stříhala vlasy. FBI prostě nepovažovala v takovém případě nic za svaté. Proto se nebylo čemu divit, že agenti narazili i na Harryho Sullivana.

Ocitl se tehdy právě čerstvě ve své malé cele na penzi v Jižní Karolíně a agentům poskytl zcela jasný názor na Weba Londona, svého syna. „Můj syn.“ Tento výraz Harry Sullivan použil během výslechu čtyřiatřicetkrát. Web si dal práci, aby to spočítal.

Harry Sullivan dal na „mého syna“ ty nejlepší reference, jaké vůbec šlo, přestože ho znal jen po prvních šest let jeho života. Jenže podle Harryho Sullivana dokáže správný Ir poznat, jaký „můj syn“ bude člověk už v okamžiku, kdy odroste z plínek. A z jeho syna se určitě stane nejlepší agent, jakého kdy FBI měla, a na to můžete vzít jed. A jestli prý chtějí, aby to těm nahoře ve Washingtonu řekl do očí, rád se toho osobně zhostí, ačkoli v poutech na rukou i nohou to nebude jednoduché. Jeho srdce však bude i dál překypovat hrdostí. Na světě není nic, co by pro „mého syna“ neudělal.

Web četl dál, skláněl se níž a níž nad listy papíru, až mu málem padla hlava na stůl při poslední větě Harryho Sullivana: „A kdyby byli agenti od té dobroty,“ začal, „mohli by ‚mému synovi‘ vzkázat, že na něj jeho táta celé ty roky myslel, a i když bylo jen málo pravděpodobné, že se ještě někdy setkají, chtěl, aby ‚můj syn‘ věděl, že ho má rád a že pro něj chce jen to nejlepší. A ať na taťku nevzpomíná ve zlém kvůli tomu, jak se věci seběhly. Byl by za to těm milým agentům velmi vděčný. A jestli se to někdy povede, rád každému z nich koupí pivo, ačkoli právě teď to nevypadá moc pravděpodobně. Jeden ale nikdy neví.“

Jenže agenti se Webovi o rozhovoru nezmínili. Tuto zprávu četl poprvé. K čertu s FBI! Copak tam nikdo neumí porušovat pravidla? Musí být všechno podle příručky, jako nalajnované? Přesto by nejspíš tyto informace objevil už dávno, kdyby býval chtěl. Jenže nechtěl.

Při další myšlence se zamračil. Pokud z FBI poslali Claire Danielsové jeho složku, měla už informace o Harrym Sullivanovi? A jestli ano, proč mu o nich neřekla?

Srovnal složku, zaplatil účet a vrátil se k autu. Zajel do jedněch garáží FBI, vyměnil auto a vyjel vraty na druhé straně, na které nebylo z ulice s hlavním vjezdem vidět. U FBI se vozy příliš často neměnily, ale tento vypadal poměrně zachovale a Webovi se podařilo přesvědčit správce garáží, že by si zasloužil něco lepšího než dvacetiletou herku z ředitelství, kterou mu přidělili předtím. Kdyby s tím měl někdo problém, prohlásil, ať si promluví s Buckem Wintersem, jeho nejlepším kamarádem.

26

Bates byl stále v operační místnosti, když dovnitř vešel Buck Winters. Bates zvedl hlavu a měl co dělat, aby potlačil úšklebek.

Winters se posadil naproti němu. Na sobě měl podle předpisů FBI dokonale nažehlený oblek, boty naleštěné a kapesníček v náprsní kapse snad vložený podle pravítka. Byl vysoký, měl široká ramena, sebevědomé inteligentní rysy, prostě chlapec z plakátu. Možná právě proto se vyšplhal tak vysoko.

„Viděl jsem z budovy odcházet Londona.“

„Jen si osobně ověřoval příkazy.“

„Samozřejmě.“ Winters se opřel dlaněmi o stůl a zdálo se, že zkoumá všechny vrásky v Batesově obličeji. „Proč vám sakra na tom chlapovi tolik záleží?“

„Je dobrý agent. A jak jste říkal, byl jsem něco jako jeho učitel.“

„Popravdě řečeno, k tomu bych se teď na vašem místě moc nehlásil.“

„Kvůli téhle práci ho málem zabili víckrát než mě nebo vás.“

„Je prchlivý. Všichni tihle kluci z JOR jsou takoví. Nepatří k nám. Jdou si vlastní cestou a nad námi ohrnují nos, jako by byli něco lepšího. Jenže ve skutečnosti to je jen banda alfa samců s velkými puškami, které svrbí prst na spoušti.“

„Všichni jsme jeden tým, Bucku. Tvoří specializovanou jednotku, která zajišťuje to, co my ostatní nezvládneme. Jo, jasně, jsou vznětliví, ale kdo by na jejich místě nebyl? Ale všichni jsme agenti FBI a společně plníme jediný úkol.“

„Opravdu tomu věříte?“ zavrtěl Winters hlavou.

„Ano, věřím. Kdybych nevěřil, nebyl bych tady.“

„Ale také způsobili FBI jedny z nejvážnějších problémů.“

Bates odložil složku. „V tom se právě nejvíc mýlíte. FBI je posílá do boje na poslední chvíli, a když se něco zvrtne, většinou kvůli hloupým rozkazům shora, o kterých by vám každý, kdo je má plnit, řekl, že jsou k ničemu. Jsou první na ráně. Vlastně mě překvapuje, že se od nás ještě nevyčlenili.“

„Nikdy jste se nechoval tak, abyste to někam dotáhl, Perce. Výš v kariéře už nepostoupíte. Prostě to neumíte.“

„No, tam, kde jsem, se mi líbí.“

„Něco vám povím. Jakmile přestanete stoupat, začínáte padat.“

„Díky za radu,“ odsekl Bates.

„Dostal jsem vaši zprávu o případu. Popravdě řečeno mi připadá dost stručná.“

„Takové jsou výsledky vyšetřování.“

„Jaký status má ten Cove? Moc jste se o něm nezmiňoval.“

„Nebylo co hlásit.“

„Doufám, že vycházíte z předpokladu, že každý agent FBI v utajení, který se tak dlouho neukáže, je mrtvý, a pokud není, tak přeběhl k druhé straně a měli bychom po něm vyhlásit pátrání.“

„Cove nepřeběhl.“

„Takže jste s ním mluvil? Zajímavé, protože jste se o tom nezmínil v žádném hlášení.“

„Ještě na něm pracuju. Ale dostal jsem od Covea nějaké informace.“

„A co náš báječný agent říká o tom průšvihu?“

„Domnívá se, že to na něj nastražili.“

„Panejo, jak překvapivé,“ odtušil Winters ironicky.

„Nechce se ukázat, protože si myslí, že někde v FBI máme krysu.“ Bates při svých slovech probodával Winterse pohledem, ačkoli si vlastně nebyl jistý proč. Copak by Winters mohl vynášet tajemství? „Ví o prozrazení tajemství a zpackaných misích své. Myslí, že to, co se stalo týmu JOR, je jen další průšvih v řadě.“

„Zajímavá teorie, ale předpokládám, že důkazy nepředložil, co?“

Tato otázka Batesovi připadala divná. „Mně tedy určitě ne,“ odpověděl. „Mám to pod kontrolou, Bucku. Vím, jak jste zaneprázdněný, a nechci vaši legendární schopnost rozhodovat zatěžovat maličkostmi. Máte mé slovo, že jakmile by se začalo dít něco velkého, dozvěděl byste se o tom jako první. Můžete pak rozpoutat mediální cirkus.

V tom jste skutečně špičkový.“

Winters nemohl sarkasmus přehlédnout, rozhodl se ho však ignorovat. „Jestli si dobře vzpomínám, byli jste s Covem jednu dobu v úzkém kontaktu. V Kalifornii, že?“

„Pracovali jsme spolu.“

„Přibližně v době, kdy mu zlikvidovali rodinu.“

„Správně.“

„Katastrofa pro FBI.“

„Popravdě mi vždycky připadalo, že to byla spíš katastrofa pro Coveovu rodinu.“

„Zajímá mě, jak se to vlastně všechno seběhlo. Pokud vím, Cove v tom baráku objevil finanční centrum nějakého drogového gangu.“

„A byla povolána JOR, aby zasáhla,“ přitakal Bates. „Uvnitř měli být potenciální svědci. JOR se specializuje na udržení takových lidí naživu.“

„No, tentokrát to skutečně nezvládli. Nedokázali udržet naživu ani sami sebe.“

„Padli do pasti.“

„Souhlasím. Jenže jak? Jestli ne Cove, tak jak?“

Bates si v duchu přehrával svou schůzku s Covem na hřbitově. Cove byl přesvědčený, že v FBI došlo k úniku informací, a proto akce skončila katastrofou. Okamžik Winterse pozoroval. „No, aby se to vůbec dalo zorganizovat, domnívám se, že ten někdo musel mít interní informace z nejvyšších míst.“

Winters se na židli opřel. „Z nejvyšších míst. Tím myslíte zevnitř FBI?“

„Zevnitř je zevnitř.“ *

„To je velmi vážné obvinění, Batesi.“

„Nikoho neobviňuju, jen ukazuju na jednu z možností.“

„Bylo by výrazně jednodušší vyšťourat jednoho agenta v utajení.“

„To neznáte Randalla Covea.“

„A vy ho možná znáte až moc dobře. Tak dobře, že pro stromy nevidíte les.“ Winters vstal. „Žádná překvapení, Batesi. Nic důležitého se neodehraje, aniž bych o tom předem věděl. Jasné?“

Když Winters odcházel, Bates si pro sebe zamumlal: „Waco, Bucku.“

***

Web právě jel autem, když mu zavolala Ann Lyleová.

„Promiň, že to trvalo tak dlouho, ale chtěla jsem pro tebe zjistit něco pořádného.“

„Nic se neděje. Právě jsem o Coveovi dostal nějaké informace od FBI. Tvářili se ale, jako bych jim trhal zuby.“

„No, já ti někoho našla.“

„Koho? Covea?“

„Jsem sice dobrá, Webe, ale tak dobrá zase ne. Narazila jsem na policejního seržanta z D. C, který fungoval před mnoha lety jako Coveova spojka s washingtonskou úřadovnou.“

„Místní policajt jako spojka agenta FBI v utajení? Jak je to možné?“

„U agentů v utajení není neobvyklé, že spolupracují s policistou, kterému věří. Cove tu jednoho takového měl a ten je teď ochotný si s tebou promluvit.“

Zastavil, popadl blok a propisku a zapsal si jméno Sonnyho Venablese, který stále sloužil v Prvním distriktu D. C. jako uniformovaný policista.

„Ví o něm ještě někdo jiný, Ann?“

„Sonny se o nikom nezmínil a myslím, že by na to nezapomněl. Při první misi Covea v D. C. fungoval jako jeho neformální kontakt, a je to už dlouho. Myslím, že si na to už nikdo nevzpomene. Sonny Venables ale neumí být nenápadný,“ dodala.

„Mluvíš, jako bys ho znala.“

„Webe, zlato, až tu budeš tak dlouho jako já, také budeš znát každého. S policií v D. C. jsem často spolupracovala.“

„A Venables je ochotný se mnou mluvit? Proč?“

„Říkal jen, že už o tobě slyšel. Hned jsem si přisadila, že ti může věřit.“

„Jenže nevíme, jestli se stále stýkají, co?“

„Myslím, že to už budeš muset zjistit sám.“ Ann zavěsila.

Web vytočil číslo. Venablese nezastihl, ale nechal mu vzkaz se svým jménem a číslem na mobil. Venables se mu ozval zpátky za dvacet minut a dohodli se, že se později odpoledne sejdou. Web mu položil ještě jednu otázku a Venables prohlásil, že uvidí, co půjde dělat. Kdyby mu policista mohl poskytnout nějakou stopu vedoucí ke Coveovi, snad by se po ní mohl vydat. Cosi mu však nesedělo u Batese, konkrétně nechápal, proč se mu nezmínil, že Cove před působením v Kalifornii pracoval ve washingtonské úřadovně. Vlastně na tom nezáleželo. Dovolil Webovi nahlédnout do Coveovy složky a Web byl přesvědčený, že by si informace tak jako tak zjistil. Jednoduše neměl dost času na povídání o celé Batesově minulosti.

Venables požádal Weba, aby se s ním odpoledne sešel v baru v jeho okrsku, což nebylo nic nezvyklého. Web věděl, že policisté takto nejenom uhasí žízeň, ale občas vyslechnou něco, co jim později pomůže vyřešit případ. Muži v uniformách dokázali trávit čas velmi efektivně.

Sonny Venables byl běloch mezi čtyřiceti a padesáti roky. Zatímco si u baru kupovali pivo, vysvětlil Webovi, že u sboru slouží takřka dvacet let. Měřil přes metr osmdesát a měl mohutnou postavu, jakou je možné získat jen úporným cvičením v posilovně. Vypadal, že by uzvedl náklaďák. Na hlavě měl kšiltovku s nápisem Všichni rybáři skončí v nebi a na sobě koženou bundu s logem NASCAR na zádech. Krk měl skoro stejně široký jako mohutnou hlavu. V hlase se mu ozýval příjemný jižanský přízvuk a Web si v zadní kapse jeho kalhot všiml kulaté plechovky na žvýkací tabák. Našli si tichý kout a posadili se.

Venables Webovi vysvětlil, že slouží noční služby, protože mu připadají zajímavější. „Brzy toho ale nechám, přesně po dvaceti letech. Po zbytek života pak budu rybařit, popíjet pivo a dívat se, jak po okruhu jezdí rychlá auta, jako to dělá většina bývalých poldů.“ Zasmál se vlastním slovům a pořádně se napil. Z jukeboxu Eric Clapton dokola omílal cosi o Layle. Web se rozhlédl. V zadní místnosti hráli dva muži kulečník a na obrubě stolu měli postavené plechovky budweisseru. Občas se podívali k jejich boxu, ale pokud Venablese nebo Weba poznali, nedali to nijak najevo.

Venables si Weba prohlížel přes obrubu sklenice. Ve tváři měl dost vrásek na to, aby ho bylo možné považovat za zkušeného. Muž, který toho už hodně viděl, většinou nic pěkného, odhadoval Web. Stejně jako já.

„Vždycky jsem vás od JOR obdivoval.“

„Proč? Jsme jen policajti, co mají k dispozici víc hraček.“

Venables se zasmál. „No tak, nebuďte tak skromný. Mám u FBI pár kámošů, kteří se zkoušeli k JOR dostat, a vrátili se s ocasem staženým mezi nohama. Prej by radši rodili jen s klackem mezi zuby proti bolesti, než by tím znova prošli.“

„Z toho, co vím o Randallu Coveovi, by to asi k JOR zvládl.“

Venables okamžik pozoroval hladinu ve sklenici. „Nejspíš si říkáte, co tak může mít Randall Cove společnýho s chlápkem jako já.“

„Napadlo mě to.“

„Vyrůstali jsme spolu v Mississippi v takový díře, že neměla ani jméno. Společně jsme celou dobu hráli různý hry, protože tam v podstatě nebylo co jinýho dělat. Jenže tahle díra vyhrála dvakrát za sebou místní ligu ve fotbalu. Hráli jsme spolu i v Oklahomě.“ Venables zavrtěl hlavou. „Randy byl nejlepší zadák, jakýho jsem kdy viděl, a Sooneři si ho ani nezasloužili. Já hrál ve středu pole. Každou hru jsem mu prorážel cestu. Vrhal jsem se do soubojů jako parní lokomotiva a každý jsem si užíval, teď je ale začínám trochu cejtit. Víte, Coveovi stačila malá škvírka a byl fuč. Podíval jsem se pokaždý z hromady těl, ale to už byl v koncový zóně, a většinou na něm viselo pár protihráčů. Vyhráli jsme ligu podruhý a jen díky němu. V Oklahomě tehdy hráli jinej systém. Prostě jsme poslali míč Randymu Coveovi a nechali ho, ať dělá, co umí.“

„Přátelství na celý život?“

„Tak. Neměl jsem dost talentu, aby se ze mě stal profík, ale Randy ho zaručeně měl. Všichni, a myslím opravdu všechny, ho chtěli.“ Venables se odmlčel a přejel prsty po stole. Web se rozhodl ho nepobízet.

„Byl jsem s ním, když si poranil kolena. Oběma nám to hned bylo jasný. Tenkrát to nebylo jako dneska. Zajdete do nemocnice, necháte si to spravit a za rok jste zpátky na hřišti jako nový. Jeho kariéra skončila. A fotbal, člověče, fotbal byl všechno, co měl. Seděli jsme na tom blbým hřišti přes hodinu a brečeli. Já přitom nebrečel ani na mámině pohřbu. Jenže Randyho jsem měl rád. Byl to fajn chlap.“

„Byl?“

Venables si chvíli hrál s pepřenkou, pak se opřel a posunul si kšiltovku výš na čelo. Web zahlédl pramen kudrnatých šedých vlasů.

„Asi víte, co se stalo jeho rodině,“ podíval se na něho Venables.

„Něco jsem o tom slyšel. Ale budu rád, když mi řeknete, co víte.“

„Co mám říkat? Někdo u FBI to podělal a Randyho to stálo ženu a děti.“

„Vídal jste ho tehdy?“

Venables se zatvářil, jako by chtěl Webovi chrstnout pivo do obličeje. „Na pohřbech jsem nosil rakve. Už jste někdy nes rakev se čtyřletým děckem?“ Web zavrtěl hlavou. „Tak vám povídám, že na to nikdy nezapomenete.“

„Cove vám řekl, že to byla chyba FBI?“

„Vlastně ani nemusel. Už tehdy jsem byl polda. Věděl jsem, jak to chodí. V D. C. jsem skončil, protože tu žila moje žena. Randy tu u federálů taky začínal. Asi víte, že mě používal jako spojku, protože mi mohl věřit, a to je v jeho práci dost vzácnost.“

„Je to vzácnost i jinde.“

Oba muži se na sebe chápavě podívali. Zřejmě přišla chvíle, aby si vzájemně začali důvěřovat.

„Randyho později přeložili do Kalifornie, a tam to jeho rodina schytala.“

„Pokud vím, tak se pomstil.“

Venables se na Weba podíval způsobem, z něhož bylo patrné, že má víc tajemství, než o kolik je ochotný se podělit. „Vy byste se nepomstil?“

„Myslím, že asi ano. Cove musí být skutečně dobrý. Rusové nejsou snadný protivník.“

„Zkuste vyrůstat se špatnou barvou kůže v přiblblým Mississippi.“ Venables se předklonil a položil si lokty na stůl. „Slyšel jsem o vás. Něco vím z novin, něco od Ann Lyleové.“ Zarazil se a zdálo se, že Weba prověřuje. Vzápětí si Web uvědomil, že si Venables prohlíží jeho poraněnou tvář.

„Sloužím u sboru skoro dvacet let. Zbraň jsem vytáhl tak dvanáctkrát, šestkrát jsem vystřelil. Čtyřikrát jsem minul, dvakrát ne. Nikdy mě v práci nezranili, ani škrábnutí, a tím se v tomhle městě dneska fakt můžu chlubit. Teď sloužím na prvním okrsku, což není právě úhlednej a bohatej Severozápad, ale ani šestej nebo sedmej okrsek v Anacostii, kde to schytal váš tým. A skutečně obdivuju vás všechny, co jste byli zranění a vrátili jste se. Vy jste dobrej příklad.“

„Nikdy jsem jím být netoužil.“

„Jde o to, že si vás vážím, protože jinak bych tu s váma neseděl. Ale nikdy mě nepřesvědčíte, že Randy udělal něco špatnýho. Je mi jasný, že práce v utajení se na člověku podepíše, a Randy měl dost důvodů FBI nenávidět, ale na tom, co se stalo vašemu týmu, by se za nic na světě nepodílel. Chci, abyste to věděl.“

„Ajá chci, abyste věděl, že i když jste si svými slovy jistý a klidně s vámi půjdu zase na pivo, nemůžu to, co mi říkáte, brát jako jistou pravdu.“

Venables chápavě přikývl. „Jo, asi byste byl pěknej pitomec, kdybyste mi věřil na slovo.“

„Mohl odejít. Ověřil jsem si to. FBI mu nabízela nový život a plnou penzi. Proč myslíte, že to nepřijal?“

„A co dál? Příštích čtyřicet let sekat trávník v nějakým Zapadákově na Středozápadě? Randy takový není. Co mohl dělat jiného než pokračovat? Možná to zní legračně, ale je na to, co dělá, pyšnej. Věří, že dělá správnou věc.“

„To já také. Proto jsem tady. Hodlám se dozvědět pravdu, a jestli v tom byl Cove namočený, může čekat, že se mu pomstím tak, jako se pomstil on. Ale jestli v tom nejede, jsem jeho nejlepší kámoš. A věřte mi, Sonny, většina lidí by se se mnou raději přátelila.“

Venables o jeho slovech chvíli přemýšlel. Nakonec se rozhodl, předklonil se, pohledem zkontroloval hráče kulečníku, kteří si právě křídovali tága, kouřili a popíjeli pivo, a začal potichu hovořit. „Netuším, kde Randy je. Naposledy se mi ozval ještě předtím, než se tohle všechno stalo. Dost dlouho předtím.“

„Takže s vámi nemluvil o tom, na čem pracuje?“

„Pochopte, že jsem bejval jeho spojka při první práci tady v D. C. Teď jsem se s ním také vídal, ale tak říkajíc ne pracovně. Věděl jsem, že dělá na něčem velkým, ale neřekl mi na čem.“

„Už jste si nebyli tak blízcí?“

„Tak blízcí, jak to jen s člověkem, jako je Randy, jde. Po tom, co se stalo s jeho rodinou, víte, už se nedokázal s nikým sblížit. Ani se starým dobrým Sonnym Venablesem.“

„Zmínil se někdy, že by pro styk s FBI používal jiný kontakt?“

„Ne, kdyby někoho potřeboval, byl bych to zase já.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Bude to už přes dva měsíce.“

„Jaký vám připadal?“

„Upjatý, myšlenkama někde jinde. Popravdě řečeno, nevypadal dvakrát nejlíp.“

„Nějakou dobu už nepobývá doma. Agenti FBI to ověřili.“

„Nikdy jsem se nedozvěděl, kde vlastně bydlí. Pokaždý jsme se kvůli jeho práci scházeli na neutrální půdě. Mluvili jsme jen o starejch časech, fakt. Myslím, že si jen potřeboval s někým pokecat. Když chtěl, abych předal nějakej vzkaz, udělal jsem to.“

„Jak se s vámi domlouval, když se potřeboval sejít?“

„Domů mi nikdy nevolal. Telefonoval na okrsek. Pokaždé použil jiné jméno. A vždycky, když jsme se sešli, mi řekl jméno, kterým se přihlásí při příštím volání, abych věděl, že je to on.“

„A teď se vám neozval?“ Web ho pozorně sledoval. Zdálo se, že je k němu Venables upřímný, ale jeden si nikdy nemůže být jistý.

„Ne. Ani slovo. Začal jsem se bát, že se mu něco stalo. Při jeho práci jsou takový obavy oprávněný.“

Web se opřel. „Takže mi asi nepomůžete ho najít.“

Venables dopil pivo. „Pojďme se projít.“

Vyšli ven a kráčeli poměrně prázdnou ulicí. Pracovní doba ještě neskončila a většina lidí nejspíš ještě seděla v kancelářích a počítala minuty, než budou mít padla.

„Při jeho první práci pro washingtonskou úřadovnu měl Randy místo, který používal jako mrtvou schránku, když mi chtěl předat vzkaz. Říkal taky, že ho má jako takový konspirační byt.“

„U FBI o tom věděli?“

„Ne. Myslím, že už tehdy těm nahoře moc nevěřil. Nejspíš proto pracoval přese mě.“

„Asi to bylo moudré. Byl jste tam v poslední době?“

Venables zavrtěl hlavou. „Asi se bojím, co bych tam mohl najít, ale nevím proč. Ani si nejsem jistý, jestli ho Randy dál používá. Co já vím, mohli ten dům už zbourat.“

„Dal byste mi adresu?“

„Kouříte, že?“

„Ne, nekouřím.“

„Tak teď kouříte.“ Venables vyndal z kapsy krabičku cigaret a podal ji Webovi, který si ji vzal. „Radši si zapalte, kdyby nás někdo sledoval,“ dodal a nabídl mu zápalky.

Web si zapálil, snažil se nerozkašlat a krabičku si dal do kapsy. „Díky za pomoc. Ale jestli Cove jel v…“ nechal větu nedopovězenou.

„Kdyby Randy něco takovýho udělal, asi by s tím nedokázal žít.“

Sonny Venables odešel, Web se vrátil ke svému autu, roztrhl krabičku cigaret a vyndal z ní složený lístek papíru. Podíval se na rukou psanou adresu. V krabičce našel také tři přeložené malé fotografie. Web požádal Venablese, aby se podíval na černošské chlapce přibližně ve věku Kevina Westbrooka se světlejší pletí, kteří byli za poslední měsíc nahlášení jako pohřešovaní. Fotky si prohlédl a zjistil, že se ve všech případech jedná o lehce odlišnou verzi Kevina. Z jejich výrazů poznal, že už se vzdali veškerých nadějí na slušný život. Odjel pryč.

***

Odvacet minut později se díval okénkem auta ven a náladu měl na bodu mrazu. Venablesova mimochodem pronesená poznámka byla pravdivá. Tam, kde kdysi stával konspirační byt Randalla Covea, teď zela stavební jáma. Z ní se tyčil vysoký jeřáb a skupina zedníků právě odcházela ze šichty. Podle rozsahu hotové práce Web odhadoval, že Cove svůj úkryt už nějakou dobu používat nemohl. Ocitl se v další slepé uličce. Web zmačkal lístek s adresou a hodil ho na podlahu auta. Přesto mu zbývala ještě jedna možnost, jak Randalla Covea najít.

Zavolal z auta Romanovi. „Nemáš chuť na trochu čmuchání kolem?“

Za okamžik ho vyzvedl a zamířili na jih k Fredericksburgu.

Romano se rozhlédl po vnitřku auta. „To je ale krám.“

„Omyl, tímhle autem nejspíš jezdil některý z ředitelů.“

„Stejně je to krám.“

„Příště zkusím sehnat něco lepšího.“ Podíval se na Romana a napadlo ho, co o něm asi svému psychiatrovi říkala Angie. Provdat se za někoho takového nejspíš znamenalo, že si má s odborníkem na duševní poruchy o čem povídat.

„Jak to jde u JOR?“

„Pořád stejně. Zatím jsme do žádné akce nešli. Jen cvičíme a už mě to, člověče, začíná nudit.“

„Vydrž, Paulie, určitě už si brzy zastřílíš.“

„Třeba bych se měl přihlásit do francouzské cizinecké legie.“

„Pálí tě dobré bydlo.“

„Chlapi se o tobě bavili, Webe.“

Měl takovouto změnu tématu předpokládat, přesto Weba zaskočila. „Jo? A co se povídá?“

„Polovina ti věří, polovina ne.“

„Teda, myslel jsem, že jsem oblíbenější.“

„Tak to není, Webe. Nikdo si nemyslí, že jsi srab. Za ty roky jsi udělal hodně šílených věcí. Skoro tolik co já.“

„Ale…“

„Ale někteří kluci se bojí, že když jsi ztuhnul jednou, může se to opakovat. Co se ti stalo, nemohlo nijak ovlivnit osud týmu C, ale příště by to mohlo být jinak.“

Web se díval přímo před sebe. „S takovým názorem se nedá polemizovat. Možná bych se do té cizinecké legie měl přihlásit já. Jsi ozbrojený?“

„Lžou politici?“

***

Randall Cove bydlel na předměstí Fredericksburgu ve Virginii, přibližně osmdesát kilometrů od Washingtonu, D. C. a oblasti, kde působil, což zhruba odpovídalo dvojnásobku minimální vzdálenosti, kterou podle Ann Lyleové agenti v utajení mezi těmito dvěma místy udržovali. Coveova adresa patřila k těm informacím, které se Webovi podařilo vzhůru nohama přečíst z Batesovy složky.

Těsně se vyhnuli dopravní zácpě, proto už za čtyřicet minut projížděli ulicí, v níž Randall Cove žil. Tvořily ji dvě řady domků vystavěných jako přes kopírák. Před některými byly cedule nabízející prodej. Venku neviděli žádné maminky s dětmi, ačkoli počasí bylo velmi příjemné, a u chodníků parkovalo jen málo aut. Celé místo působilo opuštěně a Web věděl, že tomu tak bude do chvíle, než se začnou lidé vracet z práce v D. C. a na severu Virginie. Tohle místo představovalopouhou noclehárnu a bezpochyby zde bydleli především svobodní lidé a bezdětné páry do doby, než je vyšší platy a potřeby rodiny donutí se přestěhovat. Chápal, proč si Cove vybral právě toto místo. Zádní zvědaví sousedé, lidé se tu starali o sebe a přes den, kdy se agent pravděpodobně zdržoval doma, nehrozilo, že se s nimi bude potkávat. Web dobře věděl, že agenti v utajení působící v oblasti obchodu s drogami pracují převážně po nocích.

Před domem parkovalo auto s vládní značkou. „Federálové,“ poznamenal Romano. Web přikývl a přemýšlel, jak nejlépe situaci vyřešit. Zaparkoval a oba s Romanem vystoupili.

Agent v autě spustil okénko, podíval se na Webův i Romanův průkaz FBI a nakonec i na Weba.

„Jste teď tak slavný, že se ani nemusíte ničím prokazovat,“ prohlásil agent, kterého Web neznal. Byl mladý, plný elánu a Weba napadlo, že právě teď nejspíš nenávidí život, protože musí hlídat dům, k němuž se Randall Cove asi víckrát nepřiblíží. Agent vystoupil z auta a s oběma muži si potřásl rukama.

„Chris Miller z richmondské úřadovny,“ představil se a ukázal jim vlastní průkaz. Ten vyndal z pravé náprsní kapsy saka, aby si s nimi mohl potřást pravicí, tedy přesně tak, jak to své lidi u FBI učili. Kdyby nic jiného, agentura dokázala u agentů vzbudit smysl pro detail. Aniž by se musel podívat, bylo Webovi jasné, že Miller má v saku dvojitou podšívku, aby ji neprodřela pistole, kterou pod ním nosil. Také si všiml, že když zastavoval za Millerovým vozem, agent ho pečlivě sledoval ve zpětném zrcátku a hlídal jeho oči, protože oči vždy nejlépe napoví, jaké má člověk úmysly.

Potřásli si rukama a Web se podíval na tichý dům. „Hlídáte tu čtyřiadvacet hodin denně?“

„Ve směnách po osmi hodinách,“ odpověděl Miller otráveně a podíval se na hodinky. „Ještě mi zbývají tři hodiny.“

Web se opřel o auto. „Moc vzrušující to asi není, co?“

„Ne, když nepočítám, že se tu přede dvěma hodinami porvaly kočky.“ Odmlčel se, zkoumavě si Weba prohlížel a nakonec vyhrkl: „Víte, přemýšlel jsem, že bych se přihlásil k JOR.“

„Proč ne? Dobrých chlapů máme pořád málo.“Teď nám jich chybí rovnou šest, pomyslel si Web.

„Slyšel jsem, že výběr je dost náročný.“

Romano si málem odfrkl. „Vezměte všechno, co jste slyšel, vynásobte to deseti a uděláte si přibližnou představu.“

Miller se tvářil skepticky a Web odhadl, že Romanovi moc nevěří. Byl mladý a přetékal důvěrou ve své schopnosti, jak už to u mladých bývá.

„Byli jste ve Wacu?“ zeptal se Miller. Web s Romanem přikývli.

„Popravdě řečeno, snažím se na to moc nevzpomínat,“ vysvětloval Web a napadlo ho, že Claire Danielsová by na něho byla pravděpodobně pyšná.

„Chápu,“ přitakal Miller, ale tvářil se pochybovačně. Web si uvědomil, že mladý agent ve skutečnosti nechápe vůbec nic.

„Jak dlouho jste u FBI?“ zajímal se Romano.

„Skoro dva roky.“

„No, tak až budete mít odsloužené tři, můžete se zkusit přihlásit k JOR. Někdy mi brnkněte. Jestli to myslíte s JOR vážně, můžu vám to tam trochu ukázat.“ Romano podal agentovi svou navštívenku.

Zatímco si Miller ukládal vizitku do kapsy, Romano s Webem si vyměnili pobavené pohledy.

„Člověče, to by bylo báječné,“ zářil Miller nadšením. „Slyšel jsem, že tam máte pořádné zbraně.“

Web věděl, že zbraně jsou pro mnohé mocné lákadlo a že spousta agentů se k FBI přihlásila, jen aby mohli nosit pistoli. „To máme. A předvedeme vám, proč je pokaždé nejlepší udělat to tak, abychom je nemuseli použít.“

„Dobrá.“ Miller se tvářil zklamaně, ale Web věděl, že to přežije. Po chvíli nepříjemného ticha se Miller zeptal: „No, můžu vám, lidi, s něčím pomoct?“

„Jen jsme se tu zastavili, protože jsem chtěl tohle místo vidět. Víte něco o tom chlápkovi?“

„Nic moc. Vím, že je nějak zamotaný v tom, co se stalo u vás. Nechápu, jak někdo může něco takového provést vlastním lidem. Nechápu.“

„Jo, to my taky.“ Web se rozhlédl po řadě domů. Za nimi rostl les. „Předpokládám, že někdo hlídá i vzadu.“

Miller se pousmál. „Je tam oplocený dvorek a máme tam psa. Kdyby se tamtudy někdo pokusil dostat dovnitř, čekalo by ho pořádné překvapení. Asi je to i levnější, než tu držet dva agenty.“

„Asi ano.“ Web se podíval na hodinky. „Bude čas večeře. Už jste jedl?“

Miller zavrtěl hlavou. „Vzal jsem si s sebou nějaké sušenky a láhev vody. Už jsem je spořádal. A jak říkám, náhrada se tu ukáže až za tři hodiny. Nejhorší je, že si člověk nemůže ani zajít na záchod.“

„To mi povídejte. Dělal jsem na Středozápadě hodně sledovaček. Hlídal jsem třeba tisíciakrovou farmu, kde mělo být skladiště drog. Nebo parkoviště náklaďáků, jestli se tam nezastaví chlápek, který si kromě zaměstnání vydělával loupežemi v bankách a střílením do lidí z upilované brokovnice. Buď to člověk musí vydržet, nebo močit do lahve. No a nebo vystoupit a vyčurat se vedle auta.“

„Jo,“ přitakal Romano. „Když jsem sloužil u Delty, tak jsme kolikrát dřepěli v řadě jeden vedle druhého. Člověk musí těm ostatním fakt věřit, když má kadit vedle nich. Jednou jsem při tom dokonce musel střílet. Teda povím vám, byl to divný pocit.“

Miller nevypadal, že by ho některý z těchto způsobů, jak si ulevit, lákal. Web si všiml, že je velmi dobře oblečený, a čurat do lahve nebo na ulici určitě neodpovídalo jeho představám o dokonalém agentovi.

„Kousek odtud je hospoda. Běžte se najíst, pohlídáme to tady, než se vrátíte.“

Miller si nebyl jistý, jestli může své místo opustit.

„Takovouhle nabídku, Chrisi, nedostanete každý den.“ Web si poodhrnul bundu, aby Miller viděl, že je ozbrojený. „A ano, ve Wacu jsem si taky zastřílel. Běžte se pořádně najíst.“

„Jste si jistý, že se nic nestane?“

Romano odpověděl svým nejvýhružnějším hlasem. „Jak se tu objeví někdo se špatnými úmysly, bude litovat, že nešel zadem kolem psa.“

Agent Miller rychle naskočil do auta a odjel.

Web počkal, dokud nezmizel z dohledu, pak otevřel kufr svého auta a vyndal jakýsi malý přístroj a svítilnu. Rozhlédl se kolem a s Romanem došli ke dveřím Coveova domu.

„Sakra, tenhle kluk by u JOR vydržel tak dvě minuty,“ ušklíbl se Romano.

„Nikdy nevíš, Paulie. Tys to zvládl, nebo ne?“

„Fakt se tam chceš vloupat?“

„Jo, fakt. Jestli ti to vadí, jdi si sednout do auta.“

„Není moc věcí, se kterými bych měl problém.“

Elektrický paklíč si s jednoduchým zámkem rychle poradil a Web s Romanem byli uvnitř během několika vteřin. Web zavřel vchodové dveře a rozsvítil svítilnu. Vedle dveří si všiml panelu poplachového zařízení, to však bylo vypnuté. Kód k němu nejspíš znal jen Cove. Prošli krátkou chodbou a dostali se do obývacího pokoje. Web přejel paprskem světla po všech koutech. Oba měli ruce připravené na pažbách pistolí. V pokoji nebyl skoro žádný nábytek a Web došel k názoru, že v něm Cove trávil jen málo času. Rychle prohledali přízemí, ale nic zajímavého nenašli. Nepřekvapilo je to. Cove byl zkušený veterán a ti většinou nenechávají zápisky o tom, co dělají, na místech, kde by je mohl objevit každý.

Sklep nebyl zařízený a našli v něm jen několik krabic. Rychle prohlédli jejich obsah. Jediná věc, která Weba zaujala, byla zarámovaná fotografie Covea, jeho manželky a dětí. Namířil na ni světlo tak, aby se neodráželo od skla. Cove na sobě měl oblek, byl bez dredů a vypadal příjemně a sebevědomě. Nakažlivě se usmíval. Už při pohledu na fotku se Web přistihl, jak se mu zvedají koutky úst. Cove jednou rukou objímal manželku kolem ramen a druhou obě děti naráz. Manželka byla skutečná krasavice s vlasy na ramena, veselým úsměvem a očima, před nimiž muži roztávali. Chlapec i děvče se podobali spíše matce. Mohli z nich vyrůst krásní lidé a jejich otec s matkou mohli společně zestárnout. Tak by to mělo v životě chodit, jenže málokdy se to podaří, především pak lidem, kteří se živí jako Cove nebo Web. Fotografie zachycovala druhou Coveovu stránku, manžela a otce. Web si představil bývalého fotbalového zadáka, jak hází synovi na zahradě míč a doufá, že po něm zdědil vlohy ke sportu. Dokonce by se možná mohl dopracovat až ke kariéře profesionála, kterou osud jeho otci upřel. V hollywoodském filmu by k tomu určitě došlo, jenže život zdaleka nebyl tak férový.

„Hezká rodinka,“ odtušil Romano.

„Už ne.“ Web se rozhodl nic nevysvětlovat.

Vrátil fotografii do krabice a zamířili nahoru. Když paprsek svítilny přejel po zadních zasouvacích dveřích, cosi se opřelo o sklo. Web i Romano tasili pistole, pak však uslyšeli štěkot a uvědomili si, že jen pes na dvorku plní svůj úkol.

No, psi na člověka nikdy nic neprásknou, a právě proto nejspíš jsou jeho nejlepšími přáteli, pomyslel si Web. Vaše tajemství si odnesou do hrobu.

Rychle vyběhli do podkroví, protože chtěli prohlídku dokončit, než se Miller vrátí. Web jen nerad ušil boudu na jiného agenta, ale nechtěl se nechat přistihnout, jak provádí nepovolenou prohlídku domu hlavního podezřelého. Bates by ho nechal zavřít, zahodil by klíč a Web by mu to vlastně ani nemohl mít za zlé. Nahoře našli dva pokoje propojené koupelnou. V předním pokoji s výhledem na ulici měl Cove ložnici. Postel byla ustlaná a ve skříni viselo nějaké oblečení. Web vyndal jednu košili na ramínku a přidržel ji před sebou. Do rukávu by se mu nejspíš bez potíží vešla noha. Nechtěl by proti němu stát jako obránce. To už by se mohl se stejným úspěchem pokusit zastavit vlak.

Pokoj na druhé straně domu zůstal prázdný. Zamýšlený byl jako ložnice, ale zjevně ho nikdo nikdy nepoužíval. V malé komoře nebyla malba odřená od ramínek a na koberci si nevšimli žádných vytlačených míst po nábytku. Už se chystali odejít, když si Web něčeho všiml. Podíval se na okna zadního pokoje, prošel koupelnou do ložnice, a i tam si prohlédl okna. Byla opatřená žaluziemi, což dávalo smysl, protože vedla na ulici. Vrátil se zpátky do zadního pokoje. I jeho okna měla zastínění, ne však žaluziemi, ale staromódními roletami. Web se podíval z okna, aby si ověřil, kde zapadá slunce. Zadní pokoj měl okna na sever, proto nebylo nutné je stínit. Také proč, když ho nikdo nepoužíval? A pokud se už jednou majitel domu rozhodl okna zastíněním osadit, proč ne stejným v celém domě? Nejlépe pak žaluziemi, které propouštěly částečně světlo, přesto vyvolávaly dojem soukromí. Za roletami mohla být jen tma, a protože venku nesvítily žádné lucerny a slunce sem většinu roku neproniklo, zůstal by pokoj v neustálé temnotě. Nedávalo to smysl, ale bylo možné, že Cove zdědil toto uspořádání po bývalých majitelích a neměl zájem jej měnit.

„Co tě tak zaujalo?“ zeptal se Romano.

„Jak si vybírá zastínění.“

„Začínáš se chovat jako moje manželka.“

Web si Romana nevšímal a došel k oknu. Rolety byly úplně vytažené. Vzal za šňůrku a zatáhl. Roleta udělala to, co čekal, nic zvláštního na ní nebylo. Přešel k druhému oknu a pokusil se o totéž. Šňůrka byla zaseknutá a roletu se nedařilo stáhnout. V prvním okamžiku chtěl Web odejít, pak si ale ještě posvítil na mechanizmus a zjistil, že šňůra je zamotaná, aby se nedala stáhnout. Uvolnil ji a znovu zatáhl. Roleta sjela dolů a Romano prudce vydechl, protože obálka, která v ní byla ukrytá, mu sklouzla přímo do rukou.

„Sakra, tohle se ti povedlo,“ přikývl Romano uznale.

„Vypadneme, Paulie.“ Web obě rolety znovu vytáhl a oba seběhli po schodech. Romano ověřil, že je čistý vzduch, a vyklouzli ven. Web za sebou zavřel dveře.

Nasedli do auta a Web rozsvítil vnitřní lampičku, aby si mohli svůj nález prohlédnout.

Otevřel obálku a vyndal z ní zažloutlý výstřižek z novin Los Angeles Times. V článku se psalo o popravě rodiny agenta v utajení ruskou mafií. Muž, který hovořil za FBI, na zločince ostře zaútočil a přísahal, že budou postaveni před spravedlnost. Onen muž byl údajně úzce spojen s vyšetřováním a působil jako řídící orgán dotyčného agenta, jehož dokonce odmítl jmenovat, přestože veřejnost jména zavražděných rodinných příslušníků znala. Web nad jménem pracovníka FBI jen nevěřícně zakroutil hlavou.

Percy Bates.

Za pár minut se vrátil Miller, zaparkoval, vystoupil a došel k jejich autu. Poplácal si břicho. „Díky za pomoc, chlapi.“

„Není zač,“ prohlásil Romano. „Když už jsme tu byli…“

„Dělo se něco, co jsem byl pryč?“

„Kdepak, naprostý klid.“

„Hele, za dvě hodiny mi končí služba. Nechtěli byste se mnou zajít na pivko?“

„My –“ Web se podíval za Millera, protože v zapadajícím slunci zahlédl v dálce odlesk.

„Webe, pozor,“ vykřikl Romano, který si záblesku také všiml.

Web hmátl po Millerovi, chytil ho za kravatu a pokusil se ho strhnout. Střela Millera zasáhla přímo doprostřed zad, prošla jím, přeletěla Webovi před obličejem a roztříštila okénko u spolujezdce. Romano už byl z auta venku a kryl se za předním kolem. Zbraň držel nad kapotou, ale nestřílel.

„Webe, vypadni odtamtud!“

Na zlomek vteřiny Web ještě svíral Millerovu kravatu, agent však již klouzal po boku auta na zem. Poslední, co Web viděl, byly jeho mrtvé oči.

„Webe, padej z toho auta, nebo tě zastřelím sám.“

Web se přikrčil, když další kulka rozbila zadní boční okénko služebního auta, vysoukal se ven a našel si místo u zadního kola. Na Akademii je učili, že místa u kola automobilu jsou nejbezpečnější, protože jen málo zbraní zvládne prostřelit disk.

„Vidíš něco?“ chtěl vědět Romano.

„Jen ten první záblesk. Asi od zaměřovače. Dobrých devět set metrů daleko, v lese mezi těmi dvěma sekcemi domů. Miller je mrtvý.“

„Sakra. Tipuju to na něco jako ocelový plášť ráže .308 s desetinásobným zaměřovačem.“

„Báječně, stejné používáme my,“ odpověděl Web. „Drž hlavu dole.“

„Jo, ještě žes mě upozornil. Právě jsem se chystal vstát a volat, že chci mámu.“

„Nemůžeme palbu opětovat. Naše pistole nemají takový dostřel.“

„Co kdybys mi řekl něco, co nevím? Máš něco v kufru?“

„Měl bych, kdyby to bylo moje auto.“

Vůz zasáhla další kulka a oba muži se přikrčili. Další rána prostřelila levou přední pneumatiku. Po příští začala z chladiče unikat pára.

„Copak nikdo nezavolal policii?“ vztekal se Romano. „Mají tu odstřelovače na předměstí každý den?“

„Telefon mám v autě.“

„Tak pro něj nechoď. Ten člověk tam dobře ví, co dělá.“

Čekali dalších pět minut, žádné další výstřely však nepřišly. Konečně zaslechli z dálky sirény. Web povystrčil hlavu a podíval se přes okénka vozu. Žádné odlesky v lese nezahlédl.

Když nakonec policisté dorazili, Web s Romanem jim na dálku ukázali své odznaky a gesty jim naznačili, ať se kryjí. Po dalších několika minutách se Web přeplazil k hlídkovému vozu a vysvětlil jeho posádce situaci. Za okamžik se na místo sjeli snad všichni policisté z okresu, včetně dálničních. Pročesali les, nikoho nenašli, ale na prašné cestě vedoucí z hlavní silnice objevili stopy po dodávce. A také zajistili několik prázdných nábojnic. Romano měl pravdu. Ráže .308 s ocelovým pláštěm.

Chris Miller byl oficiálně prohlášen za mrtvého a ambulance ho odvezla pryč. Než tělo uložili do pytle, všiml si Web, že mladý agent má na prstu snubní prsten. No, paní Millerovou dnes čeká velmi bolestivá návštěva z FBI. Potřásl hlavou a podíval se na Romana.

„Fakt už toho začínám mít dost.“

27

Web a Romano vypovídali o události každý nejméně třikrát. Dorazil i Bates a pořádně si Weba za nepovolené vyšetřování podal.

„Říkal jsem ti, Webe, že po tobě půjdou. Jenže ty jsi umanutý parchant a odmítáš mě brát vážně,“ vztekal se Bates.

„Hele, uklidněte se,“ ozval se Romano.

„Co jste zač?“ vyštěkl Bates a stoupl si přímo před Romana.

„Paul Romano, útočný tým H.“ Zvedl ruce.

Bates jeho gesto ignoroval a vrátil se zpět k Webovi. „Uvědomuješ si, že Buck Winters hledá cokoli, aby tě mohl zmáčknout?“ Ohlédl se na Romana. „Aby oficiálně zrušil celou JOR? A vy mu dáváte trumfy do rukou.“

„Jen se pokouším zjistit, co se stalo našim lidem,“ stál si za svým Web. „Ty bys na mém místě dělal totéž.“

„S tím na mě nechoď.“ Bates se zarazil, protože si všiml, že Web drží výstřižek z novin.

„Našel jsem to v tom domě.“

Bates si od něho výstřižek opatrně vzal.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptal se Web.

Bates je odvedl dál od místa činu, na klidnější místo. Podíval se na Romana, pak také na Weba.

„Je v pořádku,“ ujistil ho Web. „Má prověrku na přísně tajné.“

„Dokonce jsem jednou pomáhal Arafatově ochrance,“ pochlubil se Romano. „To byl cíl. Jde po něm půlka světa.“

„Nezmínil ses, že jste s Covem spolupracovali, když vyvraždili jeho rodinu,“ připomenul mu Web.

„Nemusím ti vykládat všechno,“ ohradil se Bates.

„Ale vysvětlení mi asi dlužíš.“

Bates výstřižek složil a dal si ho do kapsy. „Opravdu to nebyla ničí chyba. Cove nic nezkazil a my taky ne. Šlo o shodu náhod a ti Rusové měli navíc štěstí. Rád bych to vrátil zpátky, ale to prostě nejde. Randy Cove je sakra dobrý agent.“

„Takže Cove nemá důvod se mstít?“

„Ne. Mluvil jsem s ním. Málem ho zabili krátce po masakru týmu C.

Říká, že osobně viděl, že je ten barák plný věcí, po kterých jsme šli.“

„Takže podle něj to na něho někdo nastražil, aby nám dal zavádějící informace. Složky a peníze odnesli a dali tam ty kulomety?“ chtěl vědět Web.

„Tak nějak. Všechno šlo hodně rychle. Cove tvrdil, že byl uvnitř krátce před naším útokem. Byl přesvědčený, že se mu podařilo infiltrovat do velkého drogového obchodu.“

„Perce, nemám v úmyslu ti říkat, jak bys měl dělat svou práci, ale asi by bylo rozumné ho stáhnout. Jestli se jeho krytí provalilo, potřebuje ochranu.“

„Cove se o sebe umí postarat sám. A venku toho zvládne víc. Vlastně by se mohl dostat blízko k významnému dodavateli drog.“

„To je mi jedno. Já chci toho, kdo na nás nastražil past.“

„Právě o to jde, Webe. Mohl by to být jeden a tentýž člověk.“

„Ne, to nedává smysl. Proč by měl dodavatel drog chtít, aby po něm FBI šla v plné zbroji?“

„Může existovat spousta důvodů. Pomsta, potřeba udržet distributory na uzdě. Nebo to navléct na konkurenta, abychom šli po něm. Omezit konkurenci.“

„Pusťte mě na tyhle lidi,“ vložil se do rozhovoru Romano, „a budete koukat, jak je omezím. Hlavně jim zkrátím život.“

„Chápu to tak, že se Cove neozývá,“ pokračoval Web.

„Jak to víš?“ zeptal se Bates.

„Jestli je skutečně tak dobrý, musí mu být jasné, že si všichni myslí, že v tom je namočený. Takže se schovává, nikomu nevěří a pátrá na vlastní pěst, aby se dozvěděl pravdu, než ho někdo zlikviduje.“

„Poměrně přesný odhad situace.“

„Vlastně mluvím z vlastní zkušenosti,“ pokrčil Web rameny.

„Když už je řeč o zkušenostech, konečně jsem se dovolal Billovi Canfieldovi. Mám s ním na zítřek dohodnutou schůzku na jejich farmě. Jel bys se mnou?“

„Už jsem říkal, že rád. Pojedeš taky, Paulie?“

Bates se na druhého muže podíval. „Jste ten Paul Romano, co sloužil u jednotek Delta a pak v newyorském SWATu?“

„Je jen jeden Paul Romano,“ přikývl Romano bez známek vychloubání.

„Takže Arafat, ano?“

„No, když potřebujete ty nejlepší…“

„Dobrá, považujte se za dočasně převeleného. Promluvím s vaším velitelem.“

Romano vypadal překvapeně. „Převelený k čemu?“

„Budete dělat, co vám řeknu. Takže zítra.“

***

Web vysadil Romana doma.

Než Paul vystoupil, ještě se zeptal: „Hele, Webe, myslíš, že tenhle chlápek líp platí? Angie mluvila o nové sušičce a možná bychom dodělali sklep.“

„Na tvém místě bych o ničem takovém s Angie nemluvil. Budeme rádi, když vůbec dostaneme něco zaplaceno.“

Romano jen potřásl hlavou. „A tak je to se mnou pořád.“

Web vyrazil a bez cíle projížděl městem. Bylo mu líto Chrise Millera a vůbec nezáviděl lidem, kteří budou muset smutnou zprávu oznámit jeho manželce. Doufal, že mladý agent neměl děti, ale vypadal spíš jako typ, který je má. Sakra, na světě už bylo i tak hodně smutku. Nakonec usoudil, že mu od splínu pomůže trocha staromódní policejní práce.

Po vnějším okruhu zamířil na sever a dalším autem, které mu Bates obstaral, projel kolem rozpadajícího se mostu na Čtrnácté ulici, který před lety poškodilo letadlo startující za sněhové bouře z mezinárodního letiště. Pokračoval do oblasti, kam se ve dne odvážilo jen málo spořádaných občanů včetně těch, kteří nosili policejní placku a zbraň. Natož takhle pozdě v noci.

Cestu znal, protože tudy přijel se svým týmem v noci, která se stala jejich poslední. Webovi bylo jasné, že auto přímo na dálku křičí, že v něm sedí „federál“, ale bylo mu to jedno. Hodinu křižoval ulicei vedlejší uličky a zkontroloval každou slibně vyhlížející díru ve zdi. Několikrát minul hlídkové vozy.

Už se chtěl vzdát, když pod pouliční lampou zahlédl záblesk červené. Zpomalil, vyndal z tašky dalekohled a lépe se podíval. Možná šlo jen o planý poplach, protože v těchto místech nosilo šátek ovázaný kolem hlavy hodně lidí a často právě červený. Červený jako krev.

I místní měli smysl pro humor a náznaky. O pár vteřin později se mu zrychlil tep. Člověk, kterého pozoroval, byl i stejně oblečený. Sportovní triko a šortky proklatě nízko. Byl to starý známý dealer kokainu a dalších zakázaných drog, na kterého tým C narazil v uličce.

Web vypnul motor, nechal vůz jet setrvačností, zastavil a potichu vystoupil. Přemýšlel, jestli si s sebou nemá vzít brokovnici, ale věřil, že pistole bude stačit. S brokovnicí se špatně běhá. Sevřel pistoli a pomalu se přibližoval ulicí tak, aby byl co nejvíce ve stínech. Musel však projít kruhem světla pod jednou z pouličních lamp, a právě, když do něj vstoupil, rozlehl se ulicí výkřik. Chlapec zvedl hlavu a Weba uviděl. Agent zamumlal nadávku a rozběhl se.

„Ještě chceš koupit mojí pušku?“ křikl na mladíka.

Chlapec už pádil uličkou pryč. Web věděl, že by se ho v podstatě neozbrojený neměl pronásledovat, a zůstal stát. Vydat se do spleti uliček bez zálohy znamenalo objednávat si vlastní rakev. Rozhodnutí však nebylo lehké, protože Web chlapce skutečně potřeboval. Podle jeho názoru to byl totiž právě on, kdo zmáčkl tlačítko a na dálku aktivoval laserový paprsek, který spustil kulomety. A ty pak poslaly Webovy nejlepší přátele do říše smrti. Nakonec se rozhodl. Jen počkej, kamaráde, příště se nezastavím, dokud tě nechytnu pod krkem.

Otočil se, aby se vrátil k autu. Vtom je uviděl přicházet. Odhadl, že jich je nejméně dvanáct. Podle stínů, které vrhali na okolní zdi, poznal, že jsou dobře ozbrojeni. Byl odříznutý od auta, proto se rychle otočil a utíkal, seč mu síly stačily. Slyšel, jak ho parta za ním následuje,

„Sakra,“ zamumlal si pro sebe. Copak nedokáže poznat past?

Světla pouličních lamp brzy zůstala daleko vzadu a Web se mohl orientovat jen podle rozptýlené záře hvězd a dupání běžících nohou před sebou i za sebou. Ozvěna však naneštěstí v tomto labyrintu vysokých zdí nebyla dobrý pomocník. Web uhýbal vlevo i vpravo, až beznadějně ztratil cestu. Zahnul za poslední roh a zůstal stát. Domyslel si, že polovina skupiny oběhla blok, aby mu odřízla cestu, ačkoliv mu připadalo, že neustále běhá v kruzích. Zdálo se mu, že je slyší se blížit, ale nepoznal odkud. Vběhl do další uličky a zastavil se. Poslouchal. Ticho. To ticho se mu nelíbilo. Tichý znamená neviditelný. Podíval se vlevo, vpravo a pak nahoru. Nahoru. To neznělo špatně. Vyšplhal na nedaleké požární schodiště a zarazil se. Kroky zněly blízko. Brzy zjistil proč. Dva z nich se objevili na rohu. Byli vysocí, štíhlí, měli vyholené hlavy a na sobě kožené bundy, volné kalhoty a vysoké boty s pevnými podrážkami. Určitě už se těšili, jak jimi budou Weba kopat do obličeje.

Zastavili se a rozhlíželi se. Stáli přímo pod ním. Stejně jako Web se podívali vpravo a vlevo. Došlo mu, že je jen otázkou vteřin, než se – také jako on – podívají nahoru. Seskočil proto dolů a každou nohou trefil jednoho z nich do hlavy, takže narazili do cihlové zdi. Dopad se mu však nepodařil a pochroumal si kotník. Protože se muži se sténáním pokoušeli vstát, udeřil oba pažbou pistole zezadu do krku. Teď si mohli chvíli zdřímnout. Sebral jim pistole, hodil je do nedalekého kontejneru a rozběhl se pryč.

Stále slyšet dusot nohou a občasné výstřely. Nevěděl, jestli jsou to jeho pronásledovatelé nebo nějaká přestřelka mezi gangy, k nimž tu docházelo každou noc. Zahnul za roh a dostal prudkou ránu. Uder ho zvedl do vzduchu, a když dopadl na asfalt, vyklouzla mu pistole z ruky. Okamžitě se otočil, vyskočil na nohy a zaťal pěsti.

Před ním stál mladík se šátkem na hlavě a v ruce držel velmi dlouhý nůž. Šklebil se stejně jako tehdy v uličce v noci, kdy tým C přestal existovat.

Web si všiml, že mladík zachází s nožem zkušeně. Nejspíš již vybojoval dlouhou řadu pouličních bitek. Byl menší než Web, ale svalnatější a pravděpodobně také rychlejší. Čekal je klasický souboj mládí se zkušenostmi. „No, jen pojď, aspoň se něčemu přiučíš,“ zamumlal pro sebe Web, připravený se bránit.

Chlapec zaútočil a švihal nožem tak rychle, že Web skoro nezaregistroval jeho pohyby. Vlastně to ani nepotřeboval, protože jediným kopem podrazil mladíkovi nohy a poslal ho k zemi. Chlapec rychle vstal, ale Web mu přesto stačil zasadit pořádnou ránu do hlavy. Zároveň se na něho vrhl a sevřel mu ruku s nožem v zápěstí. Protože přišel o převahu a pravděpodobně měl i zlomenou ruku, chlapec s bolestivým výkřikem utekl pryč. Zůstal po něm jen nůž v kaluži krve. Web se oklepal, aby se vzpamatoval z ran, a klopýtal ke své pistoli. Nedostal se k ní.

Mohl jen sledovat, jak se ze stínů vynořila skupina mužů a zablokovala mu cestu ke zbrani. V rukách měli upilované brokovnice a pistole. Web cítil, že jsou velmi spokojeni, protože se ocitli v přesile deseti proti jednomu. Rozhodl se, že nemůže nic ztratit, přidá-li na agresivitě. Vyndal odznak FBI. „Můžu vás všechny zatknout za neoprávněné držení zbraně. Ale dneska nemám náladu na tu spoustu papírování, takže si jděte po svém a zapomeneme, že jsme se viděli. Pro dnešek. Ale víckrát nepokoušejte štěstí.“

Místo odpovědi pokročili vpřed. Web zareagoval tím, že se stáhl, dokud za zády neucítil zeď a další ústup nebo dokonce útěk byl nemožný. Právě v tom okamžiku dva muže přímo proti němu cosi odhodilo stranou s takovou silou, jako by mezi nimi vybuchl granát. Ve vzniklé mezeře Web spatřil největšího chlapa, jakého kdy viděl mimo fotbalový stadion. Měřil dobré dva metry a musel mít nejméně sto padesát kilo, jen těžko se to odhadovalo. Web si uvědomil, že tento nový protivník musí být pověstný Velký F.

Muž na sobě měl karmínovou hedvábnou košili s krátkými rukávy, tak velkou, že by Webovi stačila na přikrytí. Světlé plátěné kalhoty zakrývaly dlouhé nohy, které se však opticky jevily kratší, jak byly silné a masivní. Ponožky neměl, na bosých nohách měl obuté semišové mokasíny a košili měl rozepnutou až k pupku, ačkoliv kolem bylo nanejvýš deset stupňů a foukal nepříjemný studený vítr. Vlasy měl zastřižené na krátkého ježka a rysy obličeje odpovídaly jeho velikosti. Mohutný nos a špičaté uši, obě s tuctem diamantů, které se i ve slabém světle blýskaly.

Neztrácel čas a zamířil přímo k Webovi. Když po něm Velký F hmátl, Web ho vší silou udeřil do břicha. Taková rána by složila i boxera těžké váhy. Jenže Velký F jen zabručel. Pak zvedl Weba do vzduchu, o pár kroků ustoupil a mrštil osmdesátikilovým mužem dobrých pět metrů daleko do uličky. Zbytek gangu zajásal a dával najevo radost z toho, že agent FBI dostává na frak, pohvizdováním a vzájemným poplácáváním.

Web nestačil ani vstát a muž ho znovu popadl. Tentokrát ho chytil za pásek, zvedl a hodil mezi popelnice. Web rychle vyskočil. Lapal po dechu a zvedal se mu žaludek. Než se k němu Velký F stihl dostat, vyrazil Web dopředu, sklonil rameno a veškerou váhu těla vložil do dalšího úderu do mužova břicha. Jenže stejně tak se mohl pokoušet zastavit náklaďák. Padl na asfalt, aniž by s Velkým F pohnul byťocentimetr. Připadalo mu, že má vykloubené rameno. Znovu se zvedl, předstíral, že je vážně zraněný, ale vzápětí vykopl a trefil Velkého F nohou do spánku. Mohutnému černochovi začalo krvácet ucho a Web si s potěšením všiml, že se mu ho podařilo zbavit několika diamantů, po nichž zbyly jen zubaté trhliny.

Velký F však útok ustál jako některá z cihlových zdí všude kolem. Web dokázal tímto kopem vytrhnout ze zavěšení stokilový boxovací pytel. Jak to? Neměl čas přemýšlet o příčinách, protože Velký F, pohybující se rychleji, než by se u člověka jeho velikosti dalo očekávat, máchl předloktím, trefil Weba z boku do hlavy a napůl ho omráčil. V příštím okamžiku ho již táhl uličkou. Web cestou přišel o botyi sako, kalhoty měl roztržené a nohy i ruce celé odřené od asfaltu.

Zjevně jen pro zábavu, protože Web se už nebránil, ho Velký F hodil hlavou proti kontejneru na odpadky. Web s konečnou platností ztratil vědomí. Po chvíli se částečně probral a cítil, že se ocitl na čemsi měkkém. Ležel ve svém služebním autě. Pootevřel oči a uviděl Velkého F, jak práskl dveřmi a odchází pryč. Černoch za celou dobu nepronesl jediné slovo a Web si v životě nepřipadal tak ponížený. Už se nedivil, že se babička a Jerome chovali tak, jak se chovali.

Opatrně se posadil a kontroloval, jestli nemá něco zlomeného. Když otevřel pravou pěst, vypadl mu z ní malý papírek. Podíval se na načmáraná čísla a slova a zmateně se ohlédl směrem, jímž odešel Velký F, ten však již byl dávno pryč. Web si uložil papírek do kapsy, našel klíčky, nastartoval a s protáčejícími se pneumatikami vyrazil pryč. Kdesi ve tmě zůstalo jeho sako, boty, pistole a velký díl sebevědomí.

28

Brzy ráno se Web máčel ve vaně v dalším podřadném motelu. Bolelo ho celé tělo. Dlouhé škrábance na rukách a nohách ho pálily, jako by v nich měl žhavé železo. Na čele měl v místě, kterým narazil do kontejneru, velkou bouli a na tváři dlouhou ránu, ve které nejspíš ještě zůstaly kousky štěrku. Bože, další jizva. Možná by se po odchodu od FBI mohl zkusit život jako model.

Zazvonil telefon a Web se po něm natáhl. Volal Bates.

„Vyzvednu tebe a tvého kamaráda za hodinu před Romanovým domem.“

Web zasténal.

„Co se děje?“ chtěl vědět Bates.

„Dlouhá noc. Mám trochu kocovinu.“

„To je mi líto, Webe. Tak za hodinu. Koukej tam být, nebo se přestěhuj na jinou planetu.“ Bates zavěsil.

Přesně za hodinu Bates vyzvedl Romana s Webem a zamířili na venkov Virginie.

Bates si prohlížel Webova čerstvá zranění. „Co se ti to stalo?“ zeptal se. „Doufám, žes nerozbil další auto, protože pak už bys vyfasoval nanejvýš jízdní kolo.“ Ohlédl se na Webův vůz zaparkovaný u chodníku.

„Uklouznul jsem ve vaně.“

„Tohle všechno máš z vany?“ Bates mu zjevně nevěřil.

„Víš, jak to chodí, Perce. Nejhorší úrazy tě potkají doma.“

Bates ho dlouze zkoumal pohledem a nakonec se rozhodl, že nemá cenu se přít. Měl spoustu důležitějších věcí na práci.

Po hodině sjeli z dálnice a pokračovali kilometry úzkými, klikatými silničkami mezi hustými lesy. Zřejmě minuli odbočku, protože skončili na prašné cestě široké stěží na jedno auto. Web si prohlížel oprýskanou železnou bránu a ceduli u ní, na které stálo: Farma East WlNDS. ZÁKAZ LOVU, RYBOLOVU A VSTUPU. PORUŠENÍ ZÁKAZU BUDE POTRESTÁNO V SOULADU SE ZÁKONEM.

East Winds se jmenovala farma Canfieldových. Web si uvědomil, že asi přijeli z opačné strany. Po přečtení cedule se pousmál. No, tihle lidé vědí, jak na to. Úplně se třásl strachy. Podíval se na Romana, který si nápis také přečetl a rovněž se usmíval, protože si nejspíš myslel totéž. Do dálky se táhlo oplocení z břeven na kůlech. Nikde nic a nikdo. „Ten, kdo se trochu vyzná, může přeskočit plot, dostat se k domu, pozabíjet Canfieldovy a všechny, na koho tam narazí, něco popít, mrknout na telku a že se něco stalo, bychom nejspíš zjistili až na jaře,“ prohlásil Romano pohrdavě.

„Jo, a protože vražda není jedním z hříchů na seznamu,“ dodal Web, „nejspíš by vyvázl bez trestu.“

„Nechte si ty kecy pro sebe,“ zabručel Bates. Web nicméně poznal, že má strach. Tohle místo bylo skutečně zranitelné.

Nakonec našli správnou odbočku a dojeli k hlavní bráně farmy East Winds. Webovi připomínala tu před Bílým domem. Vzhledem k otevřeným pozemkům nicméně působila spíše směšně. Nad bránou se klenul kovaný nápis se jménem farmy. Ještě ke všemu byla otevřená! Na sloupku byl namontovaný panel elektronického vrátného a Bates stiskl tlačítko. Čekali, než se někdo ozve.

„Zvláštní agent Bates, FBI.“

„Jeďte dovnitř,“ vyzval ho hlas. „Po hlavní cestě a na první odbočce zahněte vpravo k domu.“

„Nemají tu kameru. Klidně bychom mohli být Charlie Manson s partou,“ upozornil Web, když se Bates rozjel.

Jeli rovně. Do dálky, kam až dohlédli, se rozkládaly zelené, zvlněné pláně, většina ohraničená ohradami. Na loukách ležely velké role sena. Uprostřed luk se blýskala hladina malého rybníka. Hlavní cesta byla vyasfaltovaná a nějakou dobu mířila rovně, poté zahnula vpravo mezi vysoké duby, ořešáky a borovice. Vpravo mezi stromy zahlédli velkou budovu.

Za okamžik dojeli k rozlehlému dvoupatrovému zděnému domu s vysokými obloukovými okny, širokými posuvnými vraty v přízemí a velkou plechovou kopulí s větrným křížem v podobě jezdce na koni na vrcholu. Webovi připadal jako lidové umění, na které by si nějaký umělec zvučného jména mohl přisvojit autorská práva a prodávat ho masám lidí jako něco lepšího než obyčejného větrného kohouta.

Zahnuli vpravo, pryč od stodoly pro kočáry, a pokračovali po dlouhé dlážděné cestě. V řadách podél ní rostly ty největší javory, jaké Web kdy viděl, a tvořily nad cestou mohutnou klenbu větví a listí.

Když se podíval dopředu, vytřeštil oči. Před nimi se tyčil mohutný dům postavený celý z kamene, s rozlehlým portikem se šesti masivními sloupy.

„Teda,“ pokýval uznale hlavou Romano, „je snad větší než ústředí FBI.“

Bates zaparkoval před domem a chystal se vystoupit. „Je to jen dům, Romano, nechte si svý řeči pro sebe a zkuste FBI nepomlouvat.“

Otevřely se mohutné dveře a v nich stál muž.

Web si uvědomil, že k Billymu Canfieldovi se roky nezachovaly dobře.

Stále byl vysoký a štíhlý, jenže široká ramena a mohutný hrudník, na které si Web pamatoval z jeho návštěv v nemocnici, byly pryč. Vlasy mu prořídly a zešedivěly a obličej měl plný vrásek. Když k nim Canfield zamířil, aby je přivítal, všiml si Web, že lehce kulhá, protože jedno koleno měl víc vybočené dovnitř než druhé. Spočítal si, že mu musí být už přes šedesát. Před patnácti roky se podruhé oženil. Vzal si tehdy Gwen, o hodně mladší než on. Z prvního manželství měl již dospělé děti a s Gwen měli také jedno, desetiletého chlapce, jehož zabili členové Společnosti svobodných ve škole v Richmondu. Webovi se tvář Davida Canfielda stále zjevovala ve snech. Pocit selhání s roky nezeslábl, spíše zesiloval.

Canfield si je jednoho po druhém se svraštěným hustým obočím prohlédl. Bates mu podal pravou ruku a v levé držel svůj průkaz, přesně jak to vyžadovala FBI.

„Jsem agent Bates z washingtonské úřadovny FBI, pane Canfielde. Díky, že jste nás pustil dovnitř.“

Canfield Batese ignoroval a upíral oči na Weba. „Vás znám, nebo ne?“

„Web London, pane Canfielde. Pracuji u Jednotky osvobozování rukojmí. Tehdy jsem byl v Richmondu,“ vysvětlil diplomaticky. „Navštívil jste mě v nemocnici. Hodně to pro mě znamenalo a jsem rád, že vám to mohu říct osobně.“

Canfield pomalu přikývl a podal Webovi ruku. „Jsem vám všem vděčný za to, o co jste se tenkrát pokusili. Udělali jste, co jen šlo, a pro mého syna jste nasazovali životy.“ Odmlčel se a podíval se na Batese. „Ale už do telefonu jsem vám říkal, že se tu nic zvláštního neděje, a že kdyby se tu ten hajzl ukázal, skoncoval bych s ním jednou provždy.“

„Chápu, pane Canfielde.“

„Pro vás Billy.“

„Díky, Billy, ale měl byste vědět, že byli zavražděni tři, možná dokonce čtyři lidé, kteří měli něco společného s onou událostí ve škole v Richmondu. Jestli za tím stojí Společnost svobodných, a musím přiznat, že pro to zatím nemáme žádné hmatatelné důkazy, ale pokud ano, mohl byste být další cíl. Proto jsme tady.“

Canfield se podíval na hodinky. „A co teda? Chcete mě dát pod zámek? Mám na starosti tuhle farmu a věřte mi, neumí se řídit sama.“

„Chápu, ale můžeme přijmout neobtěžující opatření, která –“

„Jestli si chcete promluvit, musíte se mnou. Mám spoustu práce.“ Bates se podíval na Weba s Romanem a pokrčil rameny. Následovali Canfielda k černému landroveru a nasedli.

Canfield nečekal, až si zapnou bezpečnostní pásy. Sešlápl pedál plynu a vyrazili. Web seděl vpředu vedle Billyho. Cestou si prohlížel farmu.

„Naposledy jsem o vás slyšel, že máte přepravní firmu v Richmondu. Jak jste skončil na koňské farmě v okrese Fauquier?“

Canfield z náprsní kapsy vytáhl cigaretu, zapálil si, stočil okénko a vyfoukl kouř ven. „Gwen mi zakazuje kouřit v domě. Tak si to užívám, když můžu,“ vysvětlil. „Víte, Webe, to je sakra dobrá otázka. Od náklaďáků ke koním. Občas se na to ptám sám sebe a někdy si přeju být zpátky u náklaďáků. Narodil jsem se a vyrůstal jsem v Richmondu a mám to tam rád. Město se vám zažere do kostí v dobrém i zlém a já viděl obě strany jeho mince.

Jenže Gwen vždycky milovala koně. Vyrůstala na farmě v Kentucky. To se vám nejspíš také dostane do krve. Pro mě to ale znamená jen vysoký krevní tlak. Každopádně jsme se rozhodli to zkusit. Pořád ještě není jasné, jestli si vedeme dobře. Utopil jsem v tomhle podniku všechny peníze, takže máme celkem slušnou motivaci.“

„Co vlastně na takové koňské farmě děláte?“ zeptal se Romano a nahnul se dopředu. „Víte, jediní koně, které jsem kdy viděl, tahali bryčky kolem Central Parku. Jsem totiž z New Yorku.“

„To je mi líto, Yankee,“ politoval ho Canfield a ohlédl se na něho. „Asi jsem přeslechl vaše jméno.“

„Romano, Paul Romano. Přátelé mi říkají Paulie.“

„No, my přátelé nejsme, takže vám budu říkat Paule. Víte, Paule, na takovéhle koňské farmě hlavně utrácíte peníze. Po vagonech. Zaplatíte přemrštěnou cenu za nemovitost a pak platíte lidem, kteří ji pomáhají spravovat. Musíte pořídit nějaké koně, a ti stojí totéž co dům. Platíte neuvěřitelné poplatky za připouštění, aby vám nějaký nadržený hřebec s pár vítězstvími na závodech obskočil klisnu. Příroda vám pak nadělí hříbata, která vás zbaví i posledních drobných, co vám zbyly.

Než jsou z nich ročci, stojí to tolik, jako byste poslal tucet dětí na Harvard. No a dál jen doufáte, že se některý z nich ukáže být slibný, prodáte ho nějakému ubožákovi a za to, že makáte šestnáct hodin denně, se dočkáte výnosu kolem pěti procent. Když se vám to nepovede, tak banka, které jste se upsal krví, přijde a připraví vás o všechno, co jste v životě měl. Umřete v bídě, bez střechy nad hlavou, bez oblečení a jediného člověka, kterého byste mohl nazývat přítelem.“ Znovu se na Romana ohlédl. „To je asi tak všechno, Paule. Máte ještě nějaké otázky?“

„Ne, bylo to naprosto vyčerpávající,“ přikývl Romano a opřel se na sedadle.

Dojeli k areálu sestávajícímu ze stodol, stájí a dalších budov. Canfield zaparkoval pod dřevěným podloubím v podobě frontonu, které se podle jeho slov podobalo tomu u domu George Washingtona v Mount Vernon, jen stálo více peněz.

„Tady je jezdecké středisko. Stáje, velká stodola, kanceláře, prostory pro trenéry, výcvikové ohrady a tak. Boží políčko, jestli něco takového vůbec existuje,“ vysvětlil Canfield, zasmál se a vystoupil z auta. Agenti FBI ho následovali.

Canfield křikl na člověka, který stál u skupinky mužů, kteří Webovi připadali jako dělníci na farmě. „Hej, Nemo, pojď sem na vteřinku.“

Muž se od skupinky odpojil a došel k nim. Byl vysoký přibližně jako Web, ale mohutně stavěný a bylo na něm poznat, že svaly nabyl poctivou prací. Měl krátké, tmavé vlasy lehce prošedivělé na skráních a výrazné, příjemné rysy obličeje. Oblečený byl jako rančer do volných džínsů a oprané denimové košile. Na nohou měl špičaté boty, ale žádný módní výkřik z aligátoři kůže a bez stříbrných ozdob. Naopak byly zaprášené, popraskané a odřené v místech, kde se o ně třely třmeny. Ze zadní kapsy mu čouhaly plátěné rukavice. Sundal si klobouk se skvrnami od potu a otřel si čelo hadrem.

„Tady Nemo Strait je náš manažer. Nemo, tihle lidé jsou od FBI. Přišli mi říct, že mi hrozí nebezpečí, protože nechali toho hajzla, co mi zabil syna, utéct z vězení, a teď by prý po mně mohl jít.“

Strait si příchozí podmračeně, nepřátelsky prohlížel.

Web mu podal ruku k pozdravu: „Jsem agent Web London.“

Předák mu rukou potřásl a Web si uvědomil, jakou v ní má sílu.

Nemo Strait byl silný muž a chtěl, aby to jeho protějšek věděl. Web ho také přistihl, že si prohlíží jeho zraněnou tvář. U většiny lidí vyvolávala soucit, což Web přímo nenáviděl. Nemo se však tvářil tak, jako by sám kdysi utrpěl ještě horší zranění. Okamžitě tím získal Webovy sympatie.

Canfield ukázal na Weba. „Tenhle chlapík se snažil mého syna zachránit, což je víc, než se dá říct o většině těch, co se k tomu přichomýtli.“

„No, podle mě je vláda dobrá tak leda na to, aby otravovala lidem život,“ prohlásil Nemo a Weba si prohlížel. Měl venkovský přízvuk, protahoval samohlásky a při řeči mu poskakoval ohryzek. Z neznámého důvodu si ho Web představil, jak zpívá country na playback a může se u toho potrhat smíchy.

„Podívejte, Billy,“ vložil se do hovoru Bates, „snažíme se vám pomoct. Kdyby na vás někdo něco zkusil, chceme být tady a překazit to.“

Canfield se rozhlédl kolem a podíval se na Batese. „Mám na farmě dvanáct chlapů na plný úvazek a všichni si dobře rozumějí s puškou.“

Bates potřásl hlavou. „Projeli jsme sem a ani jste nevěděli, kdo jsme. Ze dveří jste vyšel sám a neozbrojený. Kdybychom vás přijeli zabít, byl byste už mrtvý.“

Canfield se usmál. „Co kdybych vám prozradil, že vás mí lidé sledovali od okamžiku, kdy jste vstoupili na naše pozemky? A že na vás něčím mířili a prst to nebyl?“

Aniž by si to uvědomili, Web s Romanem se rozhlédli. Web měl vypracovaný šestý smysl, který mu napovídal, když na něho někdo mířil, a nechápal, jak ho tentokrát mohl zklamat.

„Odpověděl bych vám, že vaši lidé jednou nejspíš zastřelí někoho nevinného,“ pokrčil rameny Bates.

„No, předpokládám, že jsem proti tomu pojištěný,“ nedal se Canfield.

„Prošel jsem záznamy, Billy. Během procesu vám Ernest Free a další vyhrožovali smrtí. Tehdy vás FBI chránila.“

Canfield se při vzpomínce zamračil. „To je pravda. Pokaždé, když jsem se ohlédl, pohyboval se za mnou někdo v obleku a s pistolí, zíral na mě a připomínal mi, že je můj syn mrtvý a pohřbený. Takže bez urážky, ale mám vás nadosmrti plné zuby. Jasněji už se vyjádřit nedovedu.“

Bates narovnal ramena a popošel blíž ke Canfieldovi. „FBI vám znovu nabízí ochranu. Než se nám podaří dopadnout Ernesta Freea a nebudeme mít jistotu, že vám nic nehrozí, musím na tom trvat,“ prohlásil důrazně.

Canfield složil ruce na hrudi. „No, tak to máme problém, protože tady jsme ve Spojených státech amerických a člověk tu má právo si vybrat, kdo smí vstoupit na jeho majetek a kdo ne. A já vás teď žádám, abyste z mého ranče okamžitě vypadli.“ Strait se postavil vedle svého šéfa a Web si všiml, že si kolem nich stouplo i několik dalších mužů. Také viděl, že Romanovi sklouzla ruka k pistoli.

Jeden z mužů, vysoký a mohutný, udělal tu chybu, že položil Romanovi ruku na rameno. Vzápětí ležel tváří na zemi, Romano mu vrazil koleno do zad a tiskl ho dolů, jednou pistolí mu tlačil na ucho a druhou, kterou vytáhl z pouzdra za pasem, mířil na zbývající Canfieldovy lidi.

„Fajn,“ prohlásil, „kovbojové, chce to zkusit někdo další?“

Web se rozhodl zakročit, než je Romano všechny postřílí. „Podívejte, Billy, zastřelil jsem dva Svobodné, a kdybych měl možnost, zastřelil bych i Ernesta. Jenže ten parchant měl štěstí, kulka ho zasáhla jen do ramene a já z toho vyšel s půlkou obličeje a málem jsem vykrvácel. Víte, jsem si jistý, že nám jde o totéž, jen se lišíme v přístupu, jak toho dosáhnout. Co kdybychom tady s Romanem zůstali u vás na farmě? Žádné obleky, jen džínsy a vysoké boty. Snad bychom mohli pomáhat i s prací. Ale na oplátku s námi musíte spolupracovat. Poslechnete nás, až vám řekneme, že by se mohl vyskytnout problém, a když vám řekneme, abyste sebou práskl o zem, uděláte to. Vypadá to, že Svobodní už zabili několik lidí, a udělali to sakra inteligentně. Takže věřím, že vaši lidé jsou dobří v tom, co dělají, ale pokud se vás Svobodní rozhodli zabít, nebude to stačit. Je mi jasné, že nemáte rád, když vám někdo říká, co máte dělat, ale nevěřím, že jste ochotný dát Svobodným šanci vás zabít. Vy i vaše paní už jste si po smrti syna prošli peklem a určitě nechcete, aby musela truchlit ještě za vás.“

Canfield se na Weba dlouho soustředěně díval. Po celou tu dobu Web netušil, jestli se na něho nevrhne nebo snad dokonce nedá svým lidem povel ke střelbě. Nakonec Canfield sklopil zrak a kopl do prachu. „Vrátíme se do domu a promluvíme si.“ Naznačil Straitovi a svým lidem, aby se vrátili k práci. Romano pomohl ležícímu muži vstát a dokonce mu oklepal prach z ramen.

„Nic ve zlém, kámo, udělal bych to každému, kdo na mě sáhne. Jasné?“

Muž popadl svůj klobouk a spěchal pryč. Z polekaného výrazu jeho očí Web usoudil, že už na Romana víckrát „nesáhne“.

Canfield s agenty nasedli do roveru. Cestou zpátky se Canfield podíval na Weba.

„Fajn, netvrdím, že to, co říkáte, nedává smysl, ale nechci si tu část svého života zopakovat. A vůbec se mi nelíbí, že mě k tomu nutí ti pitomci.“

„Chápu, jenže –“ Weba přerušilo zvonění mobilního telefonu. Zkontroloval svůj, ale ten to nebyl. Bates s Romanem udělali totéž. Canfield vyndal svůj telefon z přihrádky roveru a podíval se na něj. Nezvonil. Sklonil se k podlaze, hmátl pod sedadlo a našel telefon, který tam ležel.

„Někdo ho tu musel zapomenout, ale Gwenin není, a nevím, kdo jiný by s tímhle autem jezdil. Možná mi někdo chce něco prodat.“ Chystal se stisknout tlačítko pro příjem, když mu Web přístroj vytrhl, stáhl rychle okénko ve dveřích a vyhodil ho ven.

„Co to sakra děláte?“ obořil se na něj Canfield.

Sledovali, jak telefon letí vzduchem a dopadá na zem na louce. Nic se nestalo. Canfield zabrzdil. „Zvedněte se a koukejte ten zatracenej telefon –“

Výbuch byl tak silný, že roverem otřásl, a oblak černého kouře a plamenů vyletěl do výšky třiceti metrů.

Všichni muži několik vteřin na místo exploze jen beze slova zírali. Nakonec se otřesený Canfield podíval na Weba. „Kdy můžete začít?“

29

Web projížděl ulicí, v níž stál matčin dům. Stále ještě nevěděl, jak s ním naloží. Prodat ho by znamenalo ho nejprve opravit, a toho by se musel ujmout sám, protože stav jeho bankovního účtu nedovoloval najmout si profesionály. Navíc skutečně neměl náladu na utažení jediného pantu nebo výměnu tašek na střeše.

Přijel sem, protože si uvědomil, že má-li trávit delší čas na farmě, bude potřebovat nějaké oblečení. A nechtěl se vracet k sobě domů, protože se kolem stále mohli potloukat reportéři. Také chtěl vrátit krabici se životem Harryho Sullivana zpátky na půdu. Musel teď být neustále v pohybu a nehodlal riskovat, že o ni přijde. Také si nebyl jistý, jak s informacemi o svém otci naloží. Má zavolat na vězeňskou správu? Je vězení tím správným místem na setkání po letech? Hrozilo, že Harry Sullivan vzhledem ke svému věku již z nápravného zařízení nevyjde. Mohl tak mít jedinou šanci. Přišlo mu zajímavé, jak to, že těsně unikl smrti při výbuchu bomby v telefonu, změnilo jeho seznam priorit.

Přemítání o otci byl konec, když mu zazvonil telefon. Volala Claire a její hlas zněl nervózně a odhodlaně.

„Hodně jsem o našem sezení přemýšlela, Webe. Myslím, že bychom měli změnit taktiku. Zajímalo by mě několik věcí a myslím, že se k nim lépe dostaneme jiným způsobem.“

„Víte, Claire, to je dost široké vymezení. O čem přesně mluvíte?“

„Z našich dosavadních rozhovorů se zdá, že řada vašich problémů pochází ze vztahu s matkou a nevlastním otcem. Při posledním sezení jste mi řekl, že jste vyrůstal v matčině domě a že jste ho nedávno zdědil.“

„No a?“

„Také jste se zmínil, že vás nikdy nenapadlo se tam nastěhovat. A že tam zemřel váš nevlastní otec.“

„Znovu se ptám, no a?“

„Myslím, že v tom bude ještě něco jiného. Pamatujete, jak jsem vám říkala, že u svých pacientů naslouchám náznakům? No, a tady jsem právě najeden narazila.“

„Co má nějaký starý barák společného s mými problémy?“

„Nejde o ten dům, Webe, ale o to, co se v něm možná odehrálo.“

Trval na svém. „Co se mohlo v tom domě stát jiného, než že se otčím opil a zlámal si vaz, co by mělo něco společného se mnou?“

„To víte jen vy.“

„A už jsem vám řekl všechno, co vím. Navíc skutečně nechápu, jak může můj malér v uličce souviset s mým dospíváním v matčině domě. To už je přece strašně dávno.“

„Divil byste se, jak dlouho dokáže mozek něco skrývat, aby to jednoho dne vyplulo na povrch. Setkání s tím malým chlapcem v uličce mohlo spustit něco z vaší minulosti.“

„No už jsem vám řekl, že nevím, co by to mohlo být.“

„Jestli se nemýlím, Webe, tak to víte, jen si to vaše mysl neuvědomuje.“

Zvedl oči v sloup. „Co je to za psychologické bláboly?“

„Webe, chtěla bych vás zhypnotizovat,“ odpověděla.

Zaskočila ho. „Ne.“

„Opravdu by nám to mohlo pomoci postoupit dál.“

„Jak by nám mohlo pomoct, že začnu v bezvědomí štěkat jako pes?“

„Být v hypnotickém stavu znamená dostat se do zvýšeného stavu vědomí, Webe. Budete vnímat vše, co se kolem vás bude dít. Vše budete mít pod kontrolou. Nemohu vás donutit udělat něco, co byste nechtěl.“

„Nepomůže to.“

„To nemůžete vědět. Může vám to umožnit vyřešit problémy, které byste jinak vyřešit nemohl.“

„Možná mám v hlavě věci, které si nechci uvědomovat.“

„Opět říkám, Webe, že to nemůžete vědět, dokud to nezkusíte. Prosím, přemýšlejte o tom. Prosím.“

„Podívejte, Claire, určitě máte spoustu jiných bláznů, kteří potřebují vaši pomoc. Co kdybyste se soustředila na ně?“ Zavěsil.

Odbočil na příjezdovou cestu, zašel do domu, sbalil si věci do pytle a s krabicí věcí po Harrym Sullivanovi chvíli váhal pod schody na půdu. Musel sám sebe přesvědčit, že to nemůže být až tak těžké. Půda je jen půda. Ačkoli Claire tvrdil něco jiného, v tom domě bylo cosi, co ho kdesi hluboko uvnitř znepokojovalo. Přesto si nakonec stoupl na špičky, zatáhl za madlo a schody stáhl.

Když vešel na půdu, odložil krabici a sáhl po vypínači, vzápětí však rukou ucukl. Rozhlédl se po všech koutech a pátral po nebezpečích, spíše instinktivně než ze zvyku. Přejel pohledem po překližkové podlaze a po všech temných předmětech zosobňujících historii jeho rodiny v podobě stojanů na oblečení, hromad knih a drobností, které tu léta zapomenuté hnily. Jeho pozornost upoutalo několik zbytků vínového koberce. Byly pečlivě srolované a oblepené páskou, těžké a ztvrdlé chladem i stářím. Jejich barva odpovídala koberci dole a Weba napadlo, proč si je vlastně matka nechala.

Kousek stranou kdysi ležela velká hromada šatstva. Teď byla pryč. Web sem občas chodíval, vytáhl za sebou schody, a zatímco nevlastní otec dole zuřil, schovával se pod ní. Otčím si na půdě schovával také zásobu drog a alkoholu, protože se bál, aby ji jeho manželka neobjevila. Uprostřed noci sem lezl, již zfetovaný nebo opilý, a hledal něco, čím by si ještě víc poškodil mozek. Bylo to začátkem sedmdesátých let, kdy se země stále ještě vyhrabávala z problémů ve Vietnamu, a lidé jako jeho otčím, kteří v životě nevzali na obranu vlasti ani z jiného důvodu zbraň do ruky, zneužívali všeobecný odpor proti státu k tomu, aby mohli žít v neustálém rauši. Část podlahy půdy ležela také nad Webovým pokojem. Když jako malý ležel v posteli, slyšel tam otčíma přecházet a hledat své drogy. Tehdy se hrozně bál, že se Stockton propadne stropem, spadne na něj a ztluče ho do bezvědomí. Jako mít v posteli kobru. Zabij nebo budeš zabit. Pokaždé, když ho Stockton zbil, chtěl Web hledat útěchu u matky, jenže ta většinou nebývala doma. Obvykle odjížděla večer a vracela se domů ráno, dávno poté, co se Web oblékl, nasnídal a utíkal do školy, aby nemusel u stolu sedět s otčímem. Vrzavé kroky ho lekaly dodnes. Zavřel oči, vdechoval studený vzduch a v jeho vzpomínkách se hromada šatstva znovu objevila. A pak uviděl záblesk rudé a do hlavy mu pronikly zvuky, které ho donutily oči otevřít, rychle seběhnout po schodech a otvor na půdu zavřít. Tyto vidiny měl už snad tisíckrát a nechápal je. Dostal se do bodu, kdy je ani pochopit nechtěl, jenže teď mu najednou připadalo, že je blíž jejich významu než kdykoli dříve.

Nasedl do auta, vyndal mobilní telefon a papírek od Velkého F, který našel v dlani minulou noc. Podíval se na hodinky. Byl právě čas, který stál ve vzkazu. Vyťukal číslo a telefon někdo okamžitě zvedl. Dostal přesné pokyny a spojení se přerušilo. Tahle parta nemarnila čas a Weba čekala další rušná noc.

Když odjížděl, upravil si v duchu heslo TOC: „Web London zbytku lidstva, nikdo nemá nic pod kontrolou.“

30

Web se zastavil u Romana doma a vyzvedl ho. Když Romano vyšel ven se svými zavazadly, stála Angie ve dveřích a nevypadala právě šťastně. Asi to bylo ošklivé, domyslel si, když Angie zamával na pozdrav a místo odpovědi se dočkal vztyčeného prostředníčku. Romano do kufru uložil dvě odstřelovačské pušky, automat MP-5, neprůstřelnou vestu, poloautomatickou pistoli a spoustu zásobníků.

„Ježíši, nevyrážíme přece na Saddáma, Paulie.“

„Dělej, jak myslíš, já to budu dělat po svém. Chlap, co zastřelil Chrise Millera, je pořád na svobodě, a jestli se zase dostane na devět set metrů, aby na tvůj majestát vystřelil, chci být připravený mu to oplatit. Kapišto?“ otočil se a zamával Angie. „Měj se krásně, zlato.“

Než Angie práskla dveřmi, ukázala prostředník i jemu.

„Není nějaká naštvaná?“ popichoval Web.

„Měl jsem mít dovolenou. Plánovali jsme, že vyrazíme za její matkou do bažin na venkov. Přesněji řečeno, do Slidellu v Louisianě.“

„To je mi líto, Paulie.“

Romano se na něho podíval, usmál se, stáhl si kšiltovku Yankees do čela a uvelebil se na sedadle. „Mně ne.“

Dojeli k farmě East Winds, kde u brány stála dvojice agentů FBI. Ukázali jim své průkazy a byli vpuštěni dovnitř. Po pokusu o vraždu Billyho Canfielda pomocí mobilního telefonu tu byla přítomnost FBI vidět na každém kroku. Cestou minuli pyrotechnický tým, který si bezpochyby odvážel sebemenší kousky důkazů, které se podařilo najít. Web si byl jistý, že jiní agenti vyslechli všechny osoby na farmě, které by snad mohly pomoci objasnit, jak se telefon do auta dostal. Také mu bylo jasné, že všechen ruch kolem Billyho Canfielda příliš netěší. Zachránil mu však život, a to mu zajistilo vstup na farmu.

Stále ještě byl zabraný do svých myšlenek, když se před nimi objevila jezdkyně na koni. Kůň byl velký plnokrevník s dokonale utvářenými svaly, šlachami a kostmi, které se všechny pohybovaly v dokonalém souladu, takže připomínal spíše stroj než zvíře. Web na koni jel jen několikrát a nikdy na tom neshledal nic zábavného, přesto musel uznat, že je na něj nádherný pohled. Jezdkyně měla oblečené hnědé rajtky, vysoké, naleštěné černé boty a světle modrou bavlněnou mikinu. Na rukou měla rukavice a zpod černé jezdecké přilby jí splývaly dlouhé světlé vlasy.

Když žena na koni dojela k autu, stočil okénko.

„Jsem Gwen Canfieldová. Vy musíte být Web.“

„Přesně tak. A tohle je Paul Romano. Řekl vám manžel, na čem jsme se dohodli?“

„Řekl. Požádal mě, abych vám ukázala, kde budete bydlet.“

Sundala si přilbu a načechrala si vlasy, které jí spadly na ramena.

Web se podíval na koně a prohlásil: „Je krásná.“

„Je to on.“

„Omlouvám se, tam jsem ho nezkoumal. Určitě jsem ho nechtěl urazit.“

Poplácala koně po krku. „Baronovi to nevadí, viď? Jsi si svou mužností jistý, co?“

„Kéž bychom měli všichni takové štěstí.“

Gwen si poposedla na anglickém jezdeckém sedle, jednou rukou pevně držela otěže a rozhlédla se. „Billy mi prozradil, co se stalo v roveru. Chci vám poděkovat. Billy na to nejspíš zapomněl.“

„Jen jsem dělal svou práci.“ Přestože se s Gwen dříve nesetkal, jiní členové JOR, kteří ji viděli u soudu, ji popisovali jako napjatou a emotivní. Tato žena byla naprosto klidná, možná až odtažitá. I když mu děkovala, nedávala najevo žádné city. Možná už jí od synovy smrti žádné nezbyly.

Web se pamatoval na její fotografie, pořízené v době soudního přelíčení. Na rozdíl od jejího manžela v podstatě nezestárla. Spočítal si, že jí bude těsně před čtyřicítkou. Vlasy měla dlouhé a postavu ženy nejméně o deset let mladší s křivkami tam, kde se to mužům líbí, takže určitě stále přitahovala jejich pohledy. Obličej měla příjemný a ušlechtilý, s výraznými lícními kostmi a plnými rty. Pokud by se živila jako herečka, diváci by ji milovali. Byla také vysoká a držela se velmi zpříma. Nejspíš díky ježdění na koni, pomyslel si Web.

„Pojedeme do vozovny. Rovně po téhle cestě.“

Gwen obrátila Barona, pobídla ho patami a výkřikem, jemuž Web nerozuměl, ale v jazyce koní musel znamenat trysk, protože zvíře se rozeběhlo jako ďábel. Gwen se předklonila, doslova splynula s trupem zvířete, a Baron jako nic přeskočil metrovou branku v živém plotu, určenou k tomu, aby jí mohli jezdci a koně projíždět, a běžel dál, aniž by zaškobrtnul. Web pochvalně zatroubil a Gwen mu mávla, ale neotočila se.

Ukázalo se, že vozovna je dům s obloukovými okny a zvláštní korouhvičkou, jehož si Web všiml minule. Gwen sesedla z Barona a uvázala ho ke kůlu. Když začali vyndávat své věci z auta, naznačil Web Romanovi, ať před ní nevybaluje svou zbrojnici.

Web se rozhlížel kolem a zvažoval vzdálenost mezi vozovnou a domem, který nebyl na konci dlouhé, alejí stromů lemované cesty skoro vidět. Otočil se ke Gwen. „Nechci, aby to vypadalo jako nevděk, ale nemohli bychom se ubytovat ve vašem domě? Kdyby se něco semlelo, nemuseli bychom se k vám dostat včas.“

„Billy řekl, že budete bydlet ve vozovně. Jestli vám to nevyhovuje, budete to muset probrat s ním.“

No, to určitě udělám, pomyslel si Web. „Omlouvám se, paní Canfieldová. Vím, že byste tohle všechno neměli znovu prožívat.“

„Nepočítám s tím, že život hraje fér.“ Podívala se na něho. „Víte, Billy říkal, že vás známe, ale nevzpomínám si odkud.“

„Byl jsem členem týmu JOR, který tehdy zasahoval ve škole.“

Na okamžik sklonila hlavu. „Chápu. A ten chlap je zase na svobodě. Ten, který zabil Davida.“

„Naneštěstí ano. Doufejme, že ne nadlouho.“

„Měl dostat trest smrti.“

„O tom se, paní Canfieldová, nemusíme přít.“

„Říkejte mi Gwen. Na formality si tu příliš nepotrpíme.“

„Dobrá, Gwen. A my jsme Web a Paulie. Jenže jsme sem přijeli zajistit, že vy i váš manžel budete v bezpečí.“

„Bezpečně se necítím celé roky, Webe. Myslím, že teď se to nezmění.“

Zavedla je dovnitř. Přízemí vozovny bylo plné restaurovaných veteránů. Web se podíval na fanouška starých aut Romana a napadlo ho, že jeho partnera snad postihne srdeční příhoda.

„Billy je sbírá,“ vysvětlovala Gwen. „Má tu něco jako své soukromé muzeum.“

„Ježíši,“ vyjekl Romano, „tohle je Stutz Bearcat s pravostranným řízením.“ V úžasu procházel mezi vozy jako chlapec, kterému se právě splnil nesplnitelný sen. „A tamhle Lincoln LeBaron z devětatřicátého. Vyrobilo se jich jen devět. A všemohoucí bože,“ spěchal do nejvzdálenějšího rohu, kde zůstal stát jako opařený, „Webe, tohle je Duesenberg SSJ Speedster ze šestatřicátého.“ Podíval se na Gwen. „Pletu se, nebo je vyrobili jen dva? Jeden pro Clarka Gablea a druhý pro Garyho Coopera? Prosím, řekněte mi, že se nepletu.“

Gwen přikývla. „V autech se vyznáte. Tenhle patřil Cooperovi.“

Webovi připadalo, že Romano každým okamžikem omdlí.

Gwen se na Weba podívala a zakroutila hlavou. Koutky úst se jí zvedaly v úsměvu. „Muži a jejich hračky. Máte také nějaké oblíbené hračky, Webe?“

„Vlastně ne. A neměl jsem je ani jako dítě.“

Zkoumavě se na něho podívala. „Nahoře jsou dvě ložnice,“ oznámila jim, „každá s vlastní koupelnou, plně vybavená kuchyně a obývací pokoj. V koloniálních dobách budova sloužila pro ustájení kočárů a má velkou historickou hodnotu. Ve čtyřicátých letech z ní tehdejší majitel udělal požární zbrojnici. Když jsme farmu koupili, nechal ji Billy přestavět na dům pro hosty, ačkoli v hlavním domě máme dvacet ložnic. Dům pro hosty jsem proto vždy považovala za zbytečný.“

„Dvacet ložnic?“ podivil se Romano.

„Rozumím vám,“ přitakala Gwen. „Já vyrůstala na farmě kousek od Louisville. Tam jsme měli dvě ložnice pro sedm lidí.“

„Pokud si vzpomínám, ani Billy se nenarodil do bohaté rodiny,“ ověřoval si Web.

„Doprava není jednoduchý obor, ale zvládl to.“

„Stěžoval si, že ho farma vysává do posledního centu,“ ozval se Romano. „Ale tahle auta nejsou nijak levná.“

Gwen se poprvé skutečně zasmála a Web si uvědomil, že se na ni také usmívá. „Brzy zjistíte, že Billy Canfield si stěžuje rád. Na cokoli, ale především na peníze. Určitě vám popisoval, jak jsme v tomhle místě utopili všechny naše úspory. Ano, utopili. Jenže už vám nejspíš neřekl, že první hřebeček, kterého jsme prodali, vyhrál derby v Kentucky a byl třetí v Preakness.“

„Jak se jmenoval?“

„Král David,“ odpověděla Gwen skoro šeptem. „Z ceny, kterou jsme utržili, už samozřejmě nic nezbylo, ale lidé se o nás dozvěděli a stále máme klisnu, která Krále porodila. Hřebec, se kterým jsme ji připustili, nebyl nijak vynikající, což znamená, že rodokmen naší klisny má na úspěchu hříběte největší podíl.“

„To mi přijde rozumné, protože na ženách obvykle záleží nejvíc,“ podotkl Web.

Gwen se na něho podívala. „Líbí se mi, jak přemýšlíte. Takže díky Králi o nás ví každý, kdo má v téhle zemi něco společného s dostihy, a naše koně se dobře prodávají. Teď tu máme pár vítězů závodů a poplatky za připuštění jsou skutečně zajímavé. Navíc se nám poslední dva roky podařilo vychovávat velmi slušné ročky. Abyste mi rozuměli, provozovat chovnou farmu je skutečně drahá záležitost. Ale dokud si Billy stěžuje, vím, že je všechno v pořádku.“

„To jsem rád,“ přitakal Web. „Asi jste se sem přestěhovali krátce po procesu, že?“

Okamžitě se nastražila. „Kdybyste něco potřebovali, dejte vědět, a my se o to postaráme. Telefonní číslo je hned vedle telefonu nahoře.“ Odešla, než jí stačili poděkovat.

Vyšli do patra a rozhlédli se. Všechen nábytek tu byl starožitný, zařízení opravené a elegantní a Webovi bylo jasné, že na tom má zásluhu především Gwen Canfieldová. Billy Canfield mu jako bytový architekt nepřipadal.

„Člověče, to je ale místo,“ vydechl Romano.

„Jo, místo, které je strašně daleko od lidí, které máme chránit, a to se mi ani trochu nelíbí.“

„Tak brnkni Batesovi a donuť ho, ať zavolá Canfieldovi. Proč by ses měl hádat ty? Jsme jen pěšáci a děláme, co nám řeknou.“

„Jaká ti připadá Gwen Canfieldová?“

„Ujde to. A vypadá dobře. Dáma. Canfield má kliku.“

„Na nic nemysli, Paulie.“

„Jasně, Angie by mě stejně nechala žít tak dlouho, abych si to vychutnal.“

„Vybal si věci a domluvíme si hlídky. Chtěl bych se držet Canfielda. Jestli ho máme chránit, měli bychom být alespoň v jeho blízkosti. A nejspíš se budeme muset střídat na směny, Paulie, takže budeme spát každý jindy.“

„Jo, jako když jsme bývali u odstřelovačů.“

„Přesně tak, jako za starých dobrých časů, až na to, že chrápeš jak motorová pila.“

„Už ne. Angie mi to nechala spravit.“

„Jak to dokázala?“

„Fakt se o tom nehodlám bavit, Webe.“

Vyšli ven a okamžitě narazili na Percyho Batese.

„Něco nového ohledně té bomby?“ chtěl vědět Web.

„Dost složité zařízení, alespoň to říkali technici. Mluvíme s každým, kdo by mohl něco vědět, ale zatím nic. Ale ten telefon se tam sám nedostal.“

„Třeba tu máme nějakého záškodníka. Co takhle člen Svobodných zaměstnaný na farmě?“

Bates přikývl a tvářil se velmi ustaraně. „Nabírají lidi z podobných oblastí. Venkovany, bělochy se zálibou ve zbraních a starých časech, kteří jsou rozčarovaní, že se svět mění moc rychle a oni mu nestačí.“

„Něco nového ohledně Svobodných v jižní Virginii?“

„Máme tam lidi, kteří je sledují, ale zatím na nic nepřišli. Možná se jen po velké akci drží zpátky. Bylo by to dost chytré a oni nejsou hloupí. Musí vědět, že jsou podezřelí a že po nich jdeme. Stačí nám jediná stopa a sebereme je.“

„Kde je Canfield? Celkem bych se rád držel člověka, kterého mám chránit.“

„A také Gwen,“ upozornil ho Bates. „Dostala stejné výhružky jako její manžel.“

Web se zamyslel. „Dobrá, Paulie a já se můžeme rozkrájet, ale bylo by fajn mít tu víc lidí. East Winds vypadá dost rozlehle.“

„Dva tisíce akrů a osmašedesát budov. Přesně. Mluvil jsem o tom s Canfieldem a řekl mi, že jestli sem chci přitáhnout další lidi, sejdeme se před soudem. Musím ho brát vážně. Je to na vás dvou, ale my se budeme držet hodně blízko, Webe.“

„S tím počítám, Perce.“

„Jo, a Webe?“

„Co?“

„Dík za záchranu života.“

***

Billyho Canfielda našli, jak v jezdeckém centru kontroluje přední nohy hřebce, zatímco Nemo Strait a dva mladíci v žokejských dresech přihlíželi.

„Raději zavolej veterináře,“ obrátil se Canfield na jednoho ze žokejů. „Může to být jen podvrtnutí, ale třeba i zlomenina. Doufám, že ta ne.“ Když mladík odcházel, Canfield za ním ještě křikl. „A řekni tomu pitomýmu podkováři, že jestli nepřiveze nějaké lepší podkovy, změním dodavatele. Máme tu koně s měkkými kopyty a ti potřebují lepené podkovy. Tak proč jim je nedá?“

„Ano, pane.“

Canfield poplácal koně po zadku, otřel si ruce a došel k mužům z JOR.

„Podkovář?“ zeptal se Romano.

„Člověk, co obouvá koně,“ odpověděl Canfield. „Trochu lepší kovář. Kdysi mívali na každé farmě vlastního. Teď sem zajíždí jednou týdně v dodávce s výhní vzadu, kladivy a připravenými podkovami. Není to levné, ale kdo dnes chce takovou práci dělat? Je těžká, je při ní horko a je nebezpečná, protože někteří koně by mu nejraději rozkopli hlavu.“

„Co jsou ty lepené podkovy, o kterých jste mluvil?“ zajímal se Web.

Tentokrát odpověděl Strait. „Stěny kopyt jsou někdy zeslabené a praskají, hlavně u koní dovezených z Evropy. Je to kvůli rozdílnému klimatu a půdě. Měkká podkova nepotřebuje žádné hřeby, připomíná takový obal na kopyto. Když je dobře udělaná, vydrží několik měsíců. A skutečně se na kopyto nepřibíjí, ale lepí.“

„Vypadá to, že se člověk má pořád čemu učit.“

„No, já se vždycky učil rychle,“ podíval se Billy na Straita. Poté se obrátil k Batesovi. „Už jste s mými lidmi skončili? Na farmě je spousta práce.“

„Brzy vypadneme.“

Canfield se podíval na Weba a pak ukázal na Batese. „Říkal mi o těch vraždách pomocí telefonu a tak. Stejně vám to ale myslelo sakra rychle.“

„Také se rychle učím,“ pokrčil rameny Web.

Canfield si ho zvědavě prohlížej. „No, co by vás zajímalo teď?“

„Farma East Winds. Rád bych si ji podrobně prohlédl.“

„Bude vás muset provést Gwen. Potřebuju se věnovat jiným věcem.“

Web se ohlédl po Romanovi. „Tady Paulie půjde s vámi.“

Canfield vypadal, že vybuchne, ale nakonec se uklidnil. „Dobrá.“ Podíval se na Romana. „Paule, jak jezdíte na koni?“

Romano vytřeštil oči a zmateně přeskakoval pohledem z Weba na Canfielda. „Nikdy jsem na žádném neseděl.“

Canfield ho vzal kolem ramen a usmál se. „Tak doufejte, že se učíte stejně rychle jako tady Web.“

31

Gwen našli v jezdeckém centru a Canfield ji požádal, aby Webovi ukázala farmu. Nejprve agenta odvedla do stájí.

„Nejlépe se s farmou seznámíte v sedle. Jezdíte na koni?“

„Trochu. Určitě ne tak dobře jako vy.“

„Pak tu mám koně přesně pro vás.“

Vysvětlila mu, že Boo je teplokrevný kůň rasy pocházející z Německa, kde byl vyšlechtěn pro potřeby vojska a spojoval v sobě teplokrevné, bujné a temperamentní arabské koně s klidnými studenokrevníky do zápřahu. Zvíře vážilo přinejmenším osm set kilo, na výšku měl skoro dva metry, a když se k němu postavili ve stání, vypadalo to, že by Webovi nejraději ukousl hlavu.

„Boo býval vynikající drezúrový kůň, ale teď už nepracuje a popravdě řečeno, nemá moc rád pohyb. Tloustne a je spokojený. Je to takový lump, ale v hluboko v srdci je dobromyslný a přizpůsobivý. Můžete na něm jezdit s anglickým i westernovým sedlem.“

„Jo, jistě,“ pokrčil Web rameny a zvíře si prohlížel. Boo nevypadal, že by mu Webova přítomnost v jeho stání dělala radost.

Gwen koni přehodila přes hřbet podsedlovou přikrývku a Web jí poté pomohl s těžkým westernovým sedlem. „Teď se dívejte. Až budu sedlo upínat, zadrží dech a nafoukne břicho.“ Web fascinovaně sledoval, jak kůň udělal přesně to, co předpověděla.

„Budete si myslet, že je sedlo utažené, ale on vydechne, a když se pokusíte nasednout, sklouzne mu sedlo přes boky. Kůň se dobře pobaví a jezdec skončí s pár modřinami.“

„Je fajn vědět, že i zvířata umí být zlomyslná,“ usoudil Web.

Gwen Webovi ukázala, jak správně nastavit ohlávku, upevnit ji Booovi na hlavu, usadit ji a utáhnout. Vyvedli koně ven k balvanu určenému pro jednodušší nasedání.

Web si připnul kožené chrániče, které mu Gwen dala, aby ho sedlo nedřelo do nohou a mohl koně lépe ovládat stehny, stoupl si na balvan a vyskočil do sedla, zatímco Boo trpělivě stál.

„Jaké to je?“ zeptala se Gwen.

„Dost daleko od země.“

Ukázala na jeho pistoli v pouzdře. „Musíte ji mít s sebou?“

„Musím,“ přitakal Web rozhodně.

Gwen odvedla koně do jezdeckého kruhu a několikrát ho s ním obešla. Vysvětlila Webovi, jak otěžemi koně zastavit, donutit ho zahnout vlevo a vpravo, a poučila ho o zvucích a tlaku nohou, když chce, aby zvíře šlo rychleji. „Boo farmu dobře zná, takže když ho necháte, donese vás tam, kam má. Nic složitého.“

Jeden ze zaměstnanců mezitím přivedl Barona a Gwen na něj nasedla. „Boo je tady něco jako patriarcha a s Baronem ještě společně na vyjížďce nebyli. Možná se mu pokusí ukázat, kdo je tu šéf.“

„Jako chlapi plní testosteronu,“ přitakal Web.

Gwen se na něho divně podívala. „Boo je valach, Webe.“ Nechápavě se na ni podíval. „Kdyby byl muž, říkali bychom mu eunuch.“

„Chudák Boo.“

Oba koně uzavřeli nejisté příměří. Web si všiml, že Gwen ze zadní kapsy vyndala vysílačku a zapnula ji. „Jen pro všechny případy,“ prohlásila.

„Určitě je dobré být ve spojení,“ souhlasil Web. „Také s sebou mám mobil.“

„Po tom, co se včera stalo Billymu, si nejsem jistá, jestli tu věc ještě někdy vezmu do ruky,“ otřásla se.

Web se podíval na svůj mobil a znejistěl.

Vyjeli a na cestě je doprovázeli zlatý retrívr jménem Oppie a další mohutný pes, kterému Gwen říkala Tuff. „Strait tu má také psa,“ vysvětlovala. „Říká mu Starý prevít, a je to přesné, protože s ním jsou jen potíže.“ Obloha byla jasná, a když stoupali a klesali z nízkých kopečků na pozemcích, připadalo Webovi, že je vidět snad až do Charlottesville. Boo se smířil s tím, že Baron ukazuje cestu, a udržoval mírné tempo, které Webovi nečinilo potíže.

Gwen přitáhla Baronovi otěže a zastavila. Web zůstal stát vedle ní.

„Jak jsem říkala, East Winds má dlouhou historii. V sedmnáctém století dostal lord Culperer od anglického krále práva k milionům akrů pozemků. Potomek lorda Culperera dal tisíce akrů věnem své dceři, která se provdala za muže jménem Adam Rolfe. Dům začali stavět v roce 1765 a Adam Rolfe ho v roce 1781 dokončil. Byl zkušený stavitel a obchodník. Všiml jste si fasády domu?“ Web přikývl. „Byl postavený v georgiánském stylu. A tesařské prvky, především ozdoby krovů, patří k nejkrásnějším, jaké jsem kdy viděla.“

„Georgiánský styl jsem odhadl přesně.“ Web lhal, protože se ve stavebních stylech vůbec nevyznal.

„Usedlost zůstala v rukách rodiny Rolfeových až do začátku dvacátého století. V té době tu byla skutečná zemědělská plantáž a pěstoval se tu tabák, sójové boby a tak.“

„Počítám, že tu pracovali otroci,“ odhadl Web. „Přinejmenším do konce občanské války.“

„Vlastně ne. Plantáže ležely poměrně blízko Washingtonu a jejich vlastníci sympatizovali se Severem. East Winds dokonce tvořily součást takzvané podzemní železnice, cesty, kudy otroci utíkali na svobodu,“ pokračovala Gwen. „V roce 1910 rodina farmu prodala. Prošla několika rukama, až ji koncem druhé světové války koupil Walter Sennick. Byl vynálezce a vydělal ohromné jmění prodejem patentů automobilkám. Z East Winds udělal cosi jako soběstačné městečko a v dobách největšího rozkvětu tu měl přes tři tisíce zaměstnanců. Také firemní obchod, telefonní ústřednu, požární zbrojnici a podobné věci.“

„Není nad to, když člověk nemusí vystrčit paty z domu.“ Po celou dobu, kdy Gwen hovořila, se Web rozhlížel po okolí, hledal místa, odkud by mohl přijít útok, a přemýšlel, jak co nejlépe zorganizovat případnou obranu. Pokud však měli zrádce mezi sebou, byly by mu veškeré strategie k ničemu. Trojský kůň funguje stejně dobře jako před tisíci let.

Gwen přikývla. „Teď tu máme celkem osmašedesát budov a pětačtyřicet kilometrů oplocení. Devatenáct padoků. Patnáct zaměstnanců na plný úvazek. A stále tu pěstujeme plodiny, hlavně kukuřici, ačkoli stěžejní pro nás je chov plnokrevníků. Příští rok bychom měli mít dvaadvacet hříbat. A ročkové již budou brzy připraveni na prodej. Je to velmi vzrušující.“

Jeli dál a za okamžik se dostali k brodu přes řeku, spoutanou vysokými valy. Gwen Webovi ukázala, jak má při sestupu z valu nechat koně, aby si našel vlastní cestu. Musel se zaklonit, až skoro ležel zvířeti na zádech, a chytit se Booovy hřívy při výstupu na opačné straně. Brod úspěšně zdolal a od Gwen si za to vysloužil pochvalu.

Minuli starou budovu ze dřeva a kamene, o které mu Gwen prozradila, že za občanské války sloužila jako nemocnice a že přemýšlejí o tom, že by ji změnili na muzeum. „Opravili jsme ji, vybavili ústředním vytápěním a klimatizací, má teď kuchyň i ložnici, takže by v ní mohl bydlet kurátor. Zachovaly se i dobové operační stoly a chirurgické nástroje.“

„Pokud vím, tak vojáci za občanské války by se raději nechali zastřelit, než by skončili ve špitále.“

Projeli kolem dvěstě let staré stodoly postavené v prudkém svahu, takže měla vrata v obou patrech. Vedle ní ležel parkur, kde koně a jezdci cvičili drezúru. Gwen mu vysvětlila, že drezúra sestává z jasně daných kroků a pohybů jezdce i koně, podobných například krasobruslařským figurám. U vysoké dřevěné věže s kamennými základy mu řekla, že ji lidé kdysi používali jako požární pozorovatelnu a také při dostizích, které se tu pořádaly v minulém století.

Web si místo a okolní krajinu pozorně obhlédl. Jako bývalý odstřelovač, který má v krvi hledání nejvhodnějších střeleckých pozic, si okamžitě uvědomil, že ve věži by skutečně mohla být dokonalá pozorovatelna, jenže neměl k dispozici dost lidí, aby ji tímto způsobem využil.

U patrového hrázděného domu mu Gwen vysvětlila, že v něm bydlí správce farmy.

„Zdá se, že Nemo Strait odvádí výbornou práci, že?“

„Je zkušený a ví, co dělá. Přivedl s sebou partu zkušených lidí, což bylo jeho velké plus,“ odpověděla Gwen. Webovi však připadalo, že beze známky nadšení.

Prohlédli vjezdy a výjezdy u nejvzdálenějších pozemků a Web si v duchu dělal poznámky. V jednom okamžiku z lesa vyšel jelen a Oppie s Tuffem se hnali za ním. Ani jeden z koní nereagoval, ačkoli Weba jelen tak překvapil, že málem spadl ze sedla.

Poté ho zavedla do malé, stromy stíněné rokle. Web někde blízko slyšel téct vodu, a když projeli úzkou zatáčkou, s překvapením zíral na malý, otevřený, bíle natřený altán s doškovou střechou. Ihned si všiml kříže na střeše, malého oltáře uvnitř, klekátka a krucifixu.

Pohledem požádal Gwen o vysvětlení. Dívala se na malý chrám jako v tranzu.

„Tohle je má kaple. Lépe to nazvat neumím. Jsem katolička. Otec byl eucharistický kněz a dva mí strýcové jsou kazatelé. Náboženství pro mne hodně znamená.“

„Nechala jste si ji postavit?“

„Ano, na památku mého syna. Chodím se sem za něho modlit v podstatě každý den, v dešti i v zimě. Omluvíte mě?“

„Samozřejmě.“

„Jste věřící?“

„Svým způsobem nejspíš ano,“ odpověděl Web nejistě.

„Já bývala o hodně víc než teď. Snažila jsem se pochopit, proč se něco takového mohlo stát nevinnému dítěti. Jenže odpověď jsem nenašla.“

Sesedla z koně, vešla do kapličky, pokřižovala se, z kapsy vyndala růženec, poklekla, a zatímco ji Web mlčky pozoroval, pomodlila se.

Za chvíli vstala a opět se k němu připojila.

Pokračovali v jízdě, až dojeli k velké budově, která byla na první pohled dlouho opuštěná.

„Starý opičinec,“ vysvětlila Gwen. „Sennick ho postavil, aby v něm mohl mít šimpanze, paviány a dokonce prý i gorily. Jen nevím, k čemu mu byly. Vypráví se, že když některé zvíře uteklo z klece, honili ho po lesích místní opilí křupani s brokovnicemi. Lesu vzadu se proto říká opičí džungle. Při pomyšlení, jak na ta nebohá zvířata střílí parta opilců, se mi zvedá žaludek.“

Sesedli a vešli dovnitř. Ve střeše vystavené dlouhá léta živlům zely díry. U stěn i teď stály staré, zrezivělé klece a v podlaze vedly žlábky, pravděpodobně pro odvod exkrementů a jiných odporností. Po podlaze se válely kusy starých strojů, větve stromů a tlející listí. V jedné ze zarostlých zdí byla stará vrata, nejspíš místo pro nakládku a vykládku. Web přemýšlel, k čemu mohl vynálezce součástí automobilů potřebovat opice. Žádná z možností se mu ani trochu nelíbila. Uměl si jen představit zvířata přivázaná na vozících, elektrické dráty zachytávající sílu blesku a Sennicka, jak na vystrašených lidoopech provádí zvrhlé pokusy. Celé místo bylo prodchnuté smutkem, beznadějí, dokonce smrtí, a byl rád, když se znovu ocitl venku.

Pokračovali v projížďce a Gwen mu pečlivě ukazovala všechny budovy a hovořila o jejich historii, po nějaké době se však informace začaly Webovi plést. Podíval se na hodinky a s překvapením zjistil, že uplynuly tři hodiny.

„Asi bychom se měli vrátit,“ usoudila Gwen. „Na první jízdu jsou tři hodiny dlouhá doba. Budete trochu rozbolavělý.“

„Jsem v pořádku,“ oponoval jí Web. „Skutečně se mi to líbilo.“ Projížďka byla klidná a příjemná, což zažil jen málokdy. Když se však vrátili do jezdeckého střediska a sesedl z koně, překvapilo ho, že má nohy a záda tak ztuhlé, že skoro nemůže chodit. Gwen si jeho potíží všimla a usmála se. „Zítra vás bude bolet ještě jiná část těla.“

„Asi vím, kterou myslíte,“ přitakal Web a mnul si zadek.

Pomocníci koně odvedli. Gwen Webovi vysvětlila, že je teď odstrojí a vyhřebelcují, že to však je obvykle práce pro toho, kdo na zvířeti jezdí, protože se tím utužuje vzájemné pouto. „Když se o koně staráte, postará se i on o vás,“ prohlásila.

„Něco jako mít partnera.“

„Přesně jako mít partnera.“ Gwen se podívala směrem ke kanceláři. „Za minutku jsem zpátky, Webe. Jen musím pár věcí zkontrolovat.“

Když odešla, začal si Web sundávat kožené chrániče.

„Poprvé po nějaké době na koni?“ Web zvedl hlavu a uviděl, jak k němu míří Nemo Strait. Další dvojice mužů seděla v pickupu naloženém velkými balíky sena. I oni si ho pobaveně prohlíželi.

„Sakra, jak jste to poznal?“

Strait došel až k Webovi a opřel se o balvan. Podíval se směrem, kterým odešla Gwen.

„Ta to na koni umí hodně dobře.“

„Také bych řekl, ale nejsem odborník.“

„Občas je ale prohání víc, než by měla.“

Web se na něho překvapeně podíval. „Připadá mi, že je má dost ráda.“

„Někdy můžete mít někoho rád, a přesto mu ubližovat.“

Web by podobné myšlenkové pochody právě u Straita nečekal. Považoval ho za mohutného tupého neandertálce, a najednou si uvědomil, že před ním stojí přemýšlivý, možná dokonce citlivý člověk. „Asi s koňmi pracujete už dlouho, že?“

„Celý život. Lidé si myslí, že o nich můžou vědět všechno. Nemůžou. Musíte na ně neustále dávat pozor a nikdy nevěřit, že je máte pod palcem. Pak se totiž můžete dočkat nepříjemného překvapení.“

„Podle mě to stejně funguje i u lidí.“ Strait se skoro usmál. Skoro, pomyslel si Web.

Strait se ohlédl po mužích v pickupu, kteří je stále pozorovali. „Myslíte, že panu Canfieldovi skutečně něco hrozí?“

„Nikdy to nevíte na sto procent jistě, ale je lepší být opatrný než později litovat.“

„Občas bývá pořádně nepříjemný, ale všichni si ho tu vážíme. Peníze nezdědil jako většina ostatních tady kolem. Sám si je vydělal. Člověk ho musí obdivovat.“

„Ano, máte pravdu. Tušíte, jak se ten telefon mohl dostat do auta?“

„Hodně jsem o tom přemýšlel. Víte, jde o to, že kromě něho a paní Canfieldové tím autem nikdo nejezdí. Všichni máme vlastní.“

„Když jsme nastupovali, bylo odemčené. Dávají auta na noc do garáže?“

„Je tu hodně aut a náklaďáků a v garáži u domu jen dvě parkovací místa, přičemž jedno je neustále plné zásob.“

„Takže k roveru mohl kdokoli přijít, například v noci, telefon tam nechat, a nikdo by si ho nevšiml?“

Strait se podrbal vzadu na krku. „Nejspíš ano. Pochopte, že tady na venkově spousta lidí nezamyká ani domy.“

„Dobrá, ale než tohle skončí, řekněte všem, ať zamykají, co jen jde. Asi chápete, že nebezpečí se může ukrývat venku i uvnitř.“

Strait si ho chvíli prohlížel. „Společnost svobodných. Už jsem o nich slyšel.“

„Znáte někoho, kdo by mohl být jejím členem? Teď nebo v minulosti?“

„Ne, ale porozhlédnu se.“

„Ano, ale snažte se být nenápadný. Nechceme nikoho vyplašit.“

„Všichni jsme tu spokojení a nechceme, aby se Canfieldovým něco stalo.“

„Výborně. Napadá vás ještě něco?“

„Podívejte, jestli je to někdo zevnitř, měl byste vědět, že taková farma je hodně nebezpečné místo. Velké traktory, ostré nástroje, nádrže s plynem, svářečky, koně, kteří vám vykopnou mozek z hlavy, když si nedáte pozor, hadi, příkré svahy. Spousta možností, jak někoho zabít, aby to vypadalo jako nehoda.“

„Jsem rád, že to vím. Díky, Nemo.“ Nebyl si nicméně docela jistý, jestli šlo o radu nebo hrozbu.

Strait si odplivl na zem. „No, jestli budete jezdit častěji, mohl by z vás jednou být hotový Roy Rogers.“

***

Gwen se vrátila a ukázala Webovi jezdecké středisko. Celkem zahrnovalo jedenáct budov.

Nejprve se zastavili v hřebčíně a Gwen mu předvedla, jak je vybavený vnitřním televizním okruhem, umožňujícím monitorovat březí klisny. Podlahy byly opatřené gumovými rohožemi a nastlané slámou, aby se uvnitř neprášilo.

„Do některých hříbat, která se mají narodit, vkládáme skutečně velké naděje. Máme tu několik klisen zabřezlých v Kentucky hřebci s vynikajícím rodokmenem.“

„Kolik taková věc stojí?“

„Šestimístné cifry za skok.“

„Dost drahý sex.“

„S výplatou souvisí hodně podmínek, samozřejmě. Nejdůležitější je, že se hříbě narodí zdravé, může stát a pít. Ale výborný roček, potomek úspěšného dostihového koně, může vynést velké peníze. Nicméně je to dost riskantní podnik. Musíte promýšlet všechny možnosti a trocha smůly vaše šance stejně nakonec zmaří.“

Weba napadlo, že podobně to chodí i u JOR. „Ano, Billy nám o tom říkal. Asi to není podnikání pro lidi se špatnými nervy.“

„No, vynáší to slušné peníze, Webe, ale proto to nedělám. Vzrušuje mě, když vidím, jak kůň, kterého jsme vychovali, vypiplali a vytrénovali, běží na dostihové dráze. Žádný krásnější závodní stroj ještě nevymysleli. A když proběhne cílem a vidíte, jak hrdě kráčí do kruhu pro vítěze, víte, že alespoň těch několik minut vašeho života se povedlo. Nic jiného se tomu nevyrovná.“

Přemýšlel, jestli jí péče o koně nenahrazuje péči o syna. Pokud ano, těšilo ho, že si Gwen Canfieldová dokázala najít něco, co jí ještě přináší radost.

„Nejspíš svou práci vnímáte podobně, ne?“

„Asi jsem si zvykl,“ odpověděl.

„Prve jsem si to nedala do souvislosti. Nevěděla jsem, že jste byl u té tragédie ve Washingtonu. Je mi to moc líto.“

„Díky. Celá ta situace je hodně nepříjemná.“

„Asi nikdy nepochopím, proč muži tuhle práci dělají.“

„No, zřejmě nejjednodušší způsob, jak se na to dívat, Gwen, je, že tuhle práci děláme, protože na světě jsou lidé, kteří nás k tomu nutí.“

„Lidé jako Ernest Free?“

„Přesně takoví.“

Když skončili prohlídku střediska, zeptala se Gwen, co chtěl Strait.

„Jen pár dobrých rad. Mimochodem, najali jste ho, nebo už na farmě pracoval?“

„Billy ho najal. On i jeho lidé měli dobré reference.“ Rozhlédla se kolem. „Co teď?“

„Co třeba dům?“

Cestou v otevřeném džípu k domu Web najednou nad hlavou uslyšel burácení. Nízko a rychle nad nimi přelétal malý vrtulník. Vzápětí zmizel za korunami stromů.

Web se podíval na Gwen. „Kam letí?“

Zamračila se. „Na sousední farmu Southern Belle. Kromě heliportu tam mají i přistávací dráhu pro letadla. Když nad námi přeletí jejich tryskáč, vyděsí pokaždé koně k smrti. Billy se s nimi o tom pokoušel domluvit, ale dál si jedou po svém.“

„Komu farma patří?“

„Spíš čemu. Nějaké firmě. Také chovají koně, ale celé je to nějaké divné.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že mají koní jen málo a lidé, kteří pro ně dělají, nejspíš nerozeznají hříbě od jehněte. Ale zaručeně se jim daří. Dům na Southern Belle je dokonce větší než náš.“

„Asi tam mají také hodně budov jako vy, ne?“

„Ano, ale ty naše jsou víc rozptýlené. U nich stojí blízko sebe a jsou nově postavené, masivní, trochu připomínají skladiště. Nevím ale, co by mohli v takovém množství skladovat. Nastěhovali se sem teprve před dvěma roky.“

„Takže jste tam byla?“

„Dvakrát. Jednou se s nimi seznámit a přivítat je, ale chovali se chladně. Podruhé jsem si byla stěžovat na jejich letadlo. Nevyhodili nás přímo, ale bylo to dost divné, i na Billyho, přičemž většinou je to on, s kým se lidé cítí nepříjemně.“

Web se opřel na sedadle, díval se směrem, kterým odletěl vrtulník, a přemýšlel.

Trvalo to dost dlouho, ale nakonec prohlédli kamenný palác odshora až dolů. V suterénu byla herna s kulečníkovým stolem, vinný sklípek a šatna, kde bylo možné převléknout se do plavek. Bazén samotný byl dvacet metrů dlouhý, deset široký a podle Gwen vyrobený z oceli z vyřazené válečné lodě z dob druhé světové války. Kuchyni dominoval ohromný sporák s chromovaným odsavačem par z roku 1912 a výtah na nádobí. Vcházelo se z ní do prádelny. V kotelně stál kotel značky McLain sálající teplo a ve vedlejší místnosti se skladovalo dřevo.

Jídelna v přízemí měla stěny vyzdobené loveckými trofejemi a lustr z paroží. Kuchyň byla velmi prostorná a okachlíkovaná. Stál v ní příborník plný pravého stříbra. V přízemí dál prošli třemi hernami, několika pracovnami, salónky, obývacími pokoji a tělocvičnou.

V horních patrech se Web seznámil se sedmnácti koupelnami, dvaceti ložnicemi, snad nekonečnou knihovnou a mnoha dalšími místnostmi. Dům byl skutečně obrovský a Webovi bylo jasné, že není v jeho silách ho celý zabezpečit.

Po skončení prohlídky se Gwen melancholicky rozhlédla. „Skutečně jsem se do tohoto místa zamilovala. Vím, že je příliš velké, ale zároveň uklidňuje, nemyslíte?“

„Asi ano. Kolik zaměstnanců tu máte?“

„Tři ženy, které sem přicházejí poklidit a obstarat domácnost, a pokud nemáme hosty na večeři, odcházejí odpoledne domů. Všechny jsou místní.“

„Kdo vaří?“

„Já. Další věc, kterou dělám ráda. Mám k ruce pomocníka. Vypadá, že mu je nejméně sto let, ale má za sebou těžký život. Tráví tu většinu dní. Zbytek farmy má na starosti Nemo a jeho lidé. Dostihové koně je nutné denně trénovat, takže zaměstnáváme také žokeje, tři mladé ženy a jednoho muže. Všichni bydlí v jezdeckém středisku.“

„Je tu bezpečnostní systém. U dveří jsem si všiml panelu.“

„Nepoužíváme ho.“

„Teď budete.“

Gwen nijak nezareagovala. Zavedla Weba do posledního pokoje.

Hlavní ložnice byla prostorná, ale s překvapivě málo nábytkem. Web si všiml také předpokoje, v němž stála další postel.

„Billy často pracuje dlouho do noci, a nechce mě budit, když si jde lehnout,“ vysvětlovala Gwen. „Je velmi ohleduplný.“

Ze způsobu, jakým pronesla poslední větu, však Web poznal, že to s Billyho ohleduplností asi nebude tak horké.

„Většina lidí zná jen Billyho horší stránku,“ pokračovala, „a myslím, že k našemu sňatku se hodně známých stavělo velmi skepticky. Polovina si jich nejspíš myslela, že si ho beru pro peníze, a druhá, že jsem pro něj příliš mladá. Jenže pravda je taková, že se k sobě hodíme. Líbí se nám být spolu. Když jsme spolu začali chodit, umírala mi matka na rakovinu a Billy ji čtyři měsíce každý den navštěvoval v hospiců. A ne, že tam jen seděl a díval se, jak máma trpí. Nosil jí různé dárky, povídal si s ní, hádal se s ní o politice a sportu, takže díky němu jí nejspíš připadalo, že stále žije. Vše pak bylo pro nás jednodušší a nikdy mu za to nepřestanu být vděčná. Neměl jednoduchý život, proto bývá navenek drsný. Ale lepšího manžela si žena snad ani přát nemůže. Odstěhoval se z Richmondu, který miloval, a vzdal se vlastního podniku, aby se pustil do chovu koní, protože jsem ho o to požádala. A myslím, že ví, že jsme odtamtud museli pryč, protože město v nás vyvolávalo nepříjemné vzpomínky.

Na Davida byl nesmírně hodný. Všechno dělal s ním. Nerozmazloval ho, protože si myslel, že by to z chlapce dělalo slabocha, ale miloval ho každým coulem. Myslím, že ztráta Billyho zničila víc než mě, protože ačkoli má děti z prvního manželství, David byl jeho jediný syn. Pokud vás považuje za svého přítele, neexistuje nic, co by pro vás neudělal. Klidně by dal poslední niklák, aby vám pomohl. Takových lidí moc není.“

Web si všiml fotografií na stěně a na skříňce. Na všech byl David. Pohledný chlapec, který zdědil více rysů po matce než po otci. Web se otočil a zjistil, že Gwen stojí vedle něho a také si fotografie prohlíží.

„Už je to dávno,“ pokývla hlavou.

„Vím. Myslím, že čas běží všem stejně.“

„Také by měl hojit rány, jenže nehojí.“

„Byl vaše jediné dítě?“

Přikývla. „Billy má dospělé dcery z prvního manželství, ale já jiné neměla. Víte, jako malá holka jsem si byla jistá, že budu mít početnou rodinu. Já měla čtyři sourozence. Těžko uvěřit, že by můj chlapeček už chodil na střední.“ Rychle se odvrátila a Web si všiml, že si utírá slzy.

„Myslím, že prozatím to stačí, Gwen. Skutečně děkuji, že jste si na mě udělala čas.“

Otočila se zpátky k němu a uviděl, že má vlhké tváře. „Billy mě prosil, abych vás a vašeho kamaráda pozvala na dnešek na drink a večeři.“

„To není nutné.“

„Jenže my to tak chceme. Zachránil jste mu život, a jestli spolu máme trávit více času, měli bychom se vzájemně lépe poznat. Coopůl šesté?“

„Jen jestli to myslíte vážně.“

„Myslím, Webe, ale děkuji za zeptání.“

„Jen vás musím upozornit, že s sebou nemáme nic do společnosti.“

„Na to si nepotrpíme.“

32

Claire přicházela ke svému autu v garážích pod kancelářskou budovou, když k ní přistoupil mohutný muž v obleku.

„Jste doktorka Danielsová?“

Opatrně si ho prohlédla. „Ano.“

Ukázal jí svůj průkaz. „Agent Phillips, FBI. Rádi bychom s vámi mluvili. Hned, pokud vám to nevadí.“

Claire se tvářila zmateně. „Kdo se mnou chce mluvit?“

Agent Phillips se otočil ke vjezdu do garáží, kde čekala černá limuzína s neprůhlednými skly a běžícím motorem.

„Vše vám vysvětlíme, madam.“ Jemněji vzal za loket. „Tudy, paní doktorko, nebude to dlouho trvat a přivezeme vás zpátky.“

Claire se nechala z garáží odvést. Phillips jí podržel dveře a poté nasedl na sedadlo spolujezdce. Než se Claire stačila posadit, limuzína se rozjela.

Překvapil ji muž, který seděl naproti ní proti směru jízdy a teď se k ní předklonil.

„Děkuji, že jste si na nás našla čas, doktorko Danielsová.“

„Na nikoho jsem si čas nehledala a vlastně vůbec nechápu, proč jsem tady.“

Všimla si, že skleněná přepážka oddělující zadní prostor od prostoru řidiče je zvednutá. „Kdo jste?“

„Jmenuji se John Winters a řídím washingtonskou úřadovnu FBI.“

„Dobrá, pane Wintersi –“

„Přátelé mi říkají Buck.“

„Dobrá, pane Wintersi, netuším, o čem se mnou chcete mluvit.“

Winters se na sedadle opřel. „Ach, myslím, že to tušíte. Jste velmi chytrá žena.“ Poklepal na složku vedle sebe. „Docela ohromující životopis.“

Claire na složku vytřeštila oči. „Nevím, jestli mám být potěšená, nebo naštvaná, že jste mě prošetřovali.“

Winters se usmál. „Prozatím předpokládejme, že jste potěšená. Určitě si však uvědomujete, že se při své práci setkáváte s mnoha pracovníky FBI, jejich manželkami i pomocným personálem.“

„Všechny mé bezpečnostní prověrky jsou aktuální. Navíc se nedostávám k ničemu, co by mohlo být přísně tajné. Všechny složky před tím, než se mi ocitnou na stole, procházejí cenzurou.“

„Jak ale chcete cenzurovat lidský mozek, paní doktorko?“

„Co mi říkají pacienti, je naprosto důvěrné.“

„Ach, to samozřejmě. A samozřejmé také je, že si vám lidé ve stresu nebo trpící vážnými duševními nebo citovými poruchami vylévají srdce.“

„Někteří více, jiní méně. Kam přesně míříte, pane Wintersi?“

„Je fakt, doktorko Danielsová, že můžete od některých velmi zranitelných lidí vyslechnout spoustu důležitých informací.“

„Dobře si to uvědomuji a za zdi mé ordinace nic z toho nepronikne.“

Winters se znovu předklonil. „Jedním z vašich stávajících pacientů je Web London. Správně?“

„Na to nemohu odpovědět.“

Winters se usmál. „No tak, paní doktorko.“

„Když jsem řekla, že nesděluji důvěrné informace, myslela jsem to naprosto vážně. To se týká i informací o tom, kdo se u mne léčí.“

„Dobrá, tak abyste věděla, jako vedoucí washingtonské úřadovny jsem oprávněn vědět, kdo ze zaměstnanců FBI chodí ke cvokaři. Chápete?“

„Dáváme přednost označení psychiatr.“

„Takže vím, že k vám Web London dochází,“ pokračoval Winters. „A vím, že v minulosti byl několikrát u jiného psychiatra. Nějakého Eda O’Bannona.“ Claire mlčela. „Zajímalo by mě, proč přešelk vám?“

„Znovu opakuji, že na takové otázky nemohu –“

Sledovala, jak Winters ze složky na sedadle vytáhl list papíru. Podal jí ho. Přečetla si, co je na něm napsáno. Podepsal ho Web London a podpis byl notářsky ověřený. Kromě jiného na něm stálo, že každý, kdo by Webovi Londonovi poskytoval psychiatrickou péči, smí probírat údaje o jeho diagnóze a léčbě s jakýmsi Johnem Wintersem, ředitelem washingtonské úřadovny FBI. Claire nikdy podobný formulář neviděla, ale jednalo se zřejmě o oficiální dokument na hlavičkovém papíře FBI.

„Myslím, že tohle by mělo odstranit vaši váhavost.“

„Odkud ten dokument pochází a proč jsem ho nikdy neviděla?“

„Nová směrnice. Popravdě řečeno, Web je první, na kom jsme ji použili. Můj nápad.“

„Znamená to narušení důvěrnosti mezi lékařem a pacientem.“

„Ne, pokud se jí pacient vzdal.“

Claire si dokument znovu přečetla. Velmi pečlivě a dávala si načas. Winters pomalu brunátněl. Nakonec mu papír vrátila.

„Dobrá, ukažte mi váš průkaz,“ požádala ho.

„Promiňte?“

„Píše se tu, že smím informace podat pouze Johnu Wintersovi, řediteli washingtonské úřadovny FBI. O vás vím jen to, že jste přijel limuzínou a tvrdíte o sobě, že jste John Winters.“

„Myslím, že se vám identifikoval můj pobočník.“

„Ten ano. Ale vy ne.“

Winters se usmál, vyndal svůj průkaz a ukázal jí ho. Strávila jeho prohlídkou více času, než bylo nutné, jen aby mu dala najevo, že se jí jeho chování ani trochu nelíbí a že mu nehodlá nic usnadňovat.

Znovu se opřel. „Tak, teď k Webovi Londonovi.“

„Vybral si mě, protože doktor O’Bannon právě nebyl k dispozici.“

„Jaká je jeho diagnóza?“

„Myslím, že se mi ji ještě nepodařilo stanovit.“

„Navrhla jste mu nějakou léčbu?“

„To by bylo poněkud předčasné,“ prohlásila odměřeně, „protože jsem ještě nestanovila diagnózu. Jako bych začala někoho operovat, aniž bych ho předtím prohlédla.“

„Promiňte, ale většina cvokařů – omlouvám se, vlastně většina psychiatrů –, které znám, jen předepíše nějaké prášky.“

„No, pak nejsem jako psychiatři, které znáte.“

„Můžete mi říct, co se mu stalo na tom dvoře?“

„Ne, nemůžu.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“ Zvedl formulář se souhlasem. „Můžeme to vyřešit jednoduše, nebo vám způsobit velké problémy.“

„V tom dokumentu se také píše, že mohu zadržet všechny informace, které mi pacient svěřil, a rovněž své závěry, na nich založené, pokud by podle mého odborného názoru takový postup pacientovi ublížil.“

Winters se nadzvedl a posadil se vedle Claire. „Doktorko Danielsová, víte, co se na tom dvoře stalo?“

„Ano. Četla jsem noviny a hovořila jsem o tom s Webem.“

„Pochopte, nejde jen o masakr šesti agentů, což je samo o sobě hrozné. Týká se to přímo důvěryhodnosti a integrity FBI. A bez ní by nám nic nezůstalo.“

„Nechápu, jak může někdo tím, že vláká do pasti agenty FBI, ohrozit její důvěryhodnost a integritu. Spíš to k vašemu úřadu vyvolá sympatie.“

„My naneštěstí v takovém světě nepracujeme. Povím vám, co ta léčka způsobila. Zaprvé, kvůli tomu, že jsme přišli o elitní zásahový tým, se nyní mohou zločinci domnívat, že jsme zranitelní na všech úrovních. Zadruhé, tisk ten nešťastný incident rozmázl v takovém rozsahu a použil takové prostředky, které narušily důvěru občanů i zákonodárců v Kapitolu, kteří by o tom snad měli něco vědět. A nakonec, morálka uvnitř FBI je kvůli tomu na bodu mrazu. Tři pohromy.“

„Asi vám rozumím,“ přitakala Claire opatrně.

„Čím rychleji se proto celá záležitost vyřeší, tím dříve zjistíme, co se vlastně stalo, a budeme moci vše dát do pořádku. Určitě nechcete, aby se zločinci v téhle zemi domnívali, že mohou střílet řádné občany na potkání.“

„Jsem si jistá, že k tomu nedojde.“

„Určitě?“ Upřeně se na ni podíval. „Víte, já jsem přímo u pramene a zdaleka si nejsem tak jistý jako vy.“

Claire cítila, jak jí při jeho posledních slovech přeběhl mráz po zádech.

„Dobrá, co mi tedy můžete o Webovi říct, aniž byste podle svého odborného názoru neporušila žádné profesionální povinnosti?“

Claire začala pomalu, protože se jí celý postup vůbec nelíbil. „Má určité problémy. Jsem přesvědčená, že pocházejí z dětství, což je poměrně častý případ. V té uličce ztuhl. Určitě to řekl i vyšetřovatelům FBI.“ Podívala se na něho a čekala, že jí to potvrdí, ale Winters se na vějičku nechytil.

„Pokračujte,“ vyzval ji.

Claire mu popsala, co Web v uličce viděl a slyšel, včetně slov, která řekl Kevin Westbrook, jaký měla na Weba vliv, zmínila se o jeho následné chvilkové paralýze a o tom, jak s ní bojoval a nakonec nad ní zvítězil.

„Ano, zvítězil,“ souhlasil Winters. „Padl na zem těsně předtím, než začaly kulomety střílet, a podařilo se mu vyváznout živý.“

„Mohu vám potvrdit, že kvůli skutečnosti, že jako jediný přežil, cítí nesmírnou vinu.“

„To by také měl.“

„Nestal se z něj najednou zbabělec, jestli vám tohle dělá starosti. Je jeden z nejodvážnějších mužů, s jakými jsem se kdy setkala. Možná je až příliš odvážný a zbytečně riskuje.“

„Nemyslím si, že se z něho stal zbabělec. Ani jeho největší nepřítel by Weba Londona nemohl označit za zbabělce.“

Nechápavě se na něho podívala. „Co tedy máte na mysli?“

„Jsou horší věci než se stát zbabělcem.“ Odmlčel se. „Například zradit.“

„Podle mého odborného názoru to tak není. V té uličce znehybněl kvůli hluboko ukrytým problémům pocházejícím z nevydařeného dětství, s nimiž se Web pokouší vyrovnat.“

„Chápu. Takže by možná vůbec neměl pracovat u JOR. Třeba ani v FBI.“

Tentokrát se Claire skutečně polekala. Co jsem to provedla?

„To jsem neřekla.“

„Ne, paní doktorko, to říkám já.“

Jak slíbili, odvezli ji zpět ke garážím. Když vystupovala, Buck Winters se předklonil a chytil ji za paži. Claire se instinktivně odtáhla.

„Samozřejmě vám nemůžu zabránit, abyste Webovi o naší schůzce řekla, paní doktorko, ale žádám vás, abyste to nedělala. Jedná seoprobíhající vyšetřování FBI a výsledky, ať budou jakékoli, otřesou úřadem víc než kdykoli v minulosti. Proto vás žádám, abyste prozatím vše uchovala v tajnosti.“

„To vám nemohu zaručit. Navíc Webovi věřím.“

„O tom nepochybuji. Skutečně se mu dá věřit. Máte tušení, kolik lidí za svou kariéru zabil?“

„Ne, a je to důležité vědět?“

„Řekl bych, že příbuzní těch lidí to za důležité považují.“

„Mluvíte o něm jako o nějakém zločinci. Předpokládám, že pokud zabíjí lidi, je to součást jeho práce. Práce, kterou od něho očekáváte.“

„No, na tohle se mohou názory lišit, ne?“ Pustil ji a na rozloučenou dodal: „Určitě se ještě uvidíme.“

***

Cestou na večeři do velkého domu měl Romano trochu potíže s chůzí. Vysvětlil Webovi, že ho Billy donutil sednout na koně, ze kterého agent okamžitě spadl.

„Nevím, proč bych ho sakra nemohl sledovat v pickupu. Koně nejsou pro mě.“

„No, já dnes na koni projel celou farmu a na hodně míst se autem nedostaneš.“

„Taky jsi spadl?“

„Jo, dvakrát,“ přitakal Web. Proč se vychloubat a Romana zbytečně dráždit?

„A s kým jsi jel?“ chtěl vědět Romano.

„S Gwen. Příjemně strávený čas. Co ty? Užil sis nějakou legraci?“

„Jo, nikdy bych nevěřil, jak zábavné může být kydání hnoje. Taky by sis to měl zkusit.“

Billy Weba s Romanem přivítal ve dveřích kamenného domu. Na sobě měl staré manšestrové sako s podšitými lokty, khaki kalhoty, zmačkanou košili a mokasíny bez ponožek. A skleničku v ruce. Odvedl je vstupní halou a po točitém schodišti z ořechového dřeva, které vypadalo, že do kolonií dorazilo nejspíš ještě jako dar od některého z dávno zesnulých králů či královen. Přestože již v domě byl, Web se i tentokrát přistihl, jak nevěřícně zírá na rozlehlé místnosti, nádherné ukázky tesařské práce, těžké závěsy a umělecké předměty, které pravděpodobně měly muzejní hodnotu. Došli do suterénu. Romano se rozhlédl a jen si pro sebe zamumlal: „Panenko skákavá!“

Web si opět všiml, že Billy napadá na nohu. „Měl jste nehodu?“ zeptal se a ukázal mu na ni.

„Jo, tunový tažný kůň se rozhodl lehnout si na bok, když jsem na něm seděl.“

Podlaha suterénu byla dlážděná plochými kameny, neomítnuté stěny byly rovněž kamenné a strop držely mohutné trámy. V celé místnosti byly pečlivě rozmístěné velké kožené pohovky a křesla tak, aby se jednotlivé skupinky hostů mohly nerušeně bavit, případně spřádat konspirace, protože přesně tak na Weba salon působil, ačkoli Canfieldovi zřejmě nebyli na podobné akce ten správný typ. Když se jim někdo nelíbil, obzvlášť Billymu, dali mu to zaručeně poznat. Stěny byly poseté nesčetnými dalšími loveckými trofejemi, nejenom parožími jelenů, ale také vypreparovanými hlavami lva, nosorožce a losa a různými vycpanými ptáky a rybami. Na protější stěně se skvěla mohutná štika. Billy tu měl také grizzlyho v životní velikosti v útočné póze a velikého mečouna. V jedné z vitrín trůnil stočený chřestýš diamantový a kobra královská s jiskřícíma očima a odhalenými jedovými zuby. Web se oběma vycpaným plazům vyhnul širokým obloukem. Hadi mu nevadili až do dne, kdy ho málem na misi v Alabamě uštkl rozzuřený ploskolebec.

U další stěny stála skříň se zbraněmi. Web i Romano si závistivě prohlíželi pušky, které musely stát nejméně desítky tisíc. Každý, kdo pracoval u JOR, byl do určité míry fanda do zbraní, většina zaměstnanců FBI po nich však mohla pouze toužit za skly výkladních skříní. Weba napadlo, jestli je tu má majitel jen vystavené na efekt, nebo jestli z nich někdo skutečně střílí. Billy vypadal, že by to s puškou mohl umět, a Gwen v podstatě také. Jestli zabil všechna ta zvířata, musí mít navíc dobrou mušku.

Jedné straně salonu vévodil bar z tmavého dřeva, který jako by sem přenesli přímo z londýnské hospody. Webův první dojem z celé místnosti byl, že se tu někdo ze všech sil snažil zkřížit anglický klub s trochou divokého západu.

Gwen seděla na pohovce tak mohutné, že by se na ní možná dal přeplout Atlantik. Když vešli dovnitř, vstala. Na večer si oblékla dlouhé, světlé šaty s hlubokým výstřihem. Pod ramínky šatů byl v jednom místě vidět lem bílé podprsenky. Holé paže měla opálené a pevné. Nejspíš od jízdy na koni, napadlo Weba, protože jeho ruce po třech hodinách ježdění dost bolely. Obuté měla černé sandály, přesto byla jen o pár centimetrů menší než vysoký Romano. Když se posadila a přehodila nohu přes nohu, šaty se jí o kousek povytáhly a Web si s překvapením všiml zlatého řetízku na jejím kotníku. I obličej měla hezky opálený a kontrast se světlými vlasy působil obdivuhodně. Billy Canfield má prostě štěstí, pomyslel si Web, ačkoli část jejich manželství nejspíš odumřela se smrtí syna.

Weba překvapilo, když si v jednom z křesel všiml Nema Straita. Předák se umyl a převlékl do polokošile, která zdůrazňovala jeho svalnatou postavu, plátěných kalhot a mokasínů.

Strait pozvedl skleničku směrem k Romanovi s Webem. „Vítejte v Casa Canfield,“ přivítal je se širokým úsměvem.

Web se rozhlédl po trofejích kolem. „Ty jste koupili s domem?“ zeptal se Billyho.

„Kdepak,“ ohradil se Billy. „Asi před čtyřmi roky jsem měl cosi jako vnuknutí, že mám vyrazit a střílet. Stal se ze mě lovec divoké zvěře a vášnivý mořský rybář. Dokonce jsem byl v několika sportovních pořadech v televizi. Jezdil jsem po světě a sbíral takovéhle věci.“ Ukázal na rohatou hlavu vodního buvola na stěně a na grizzlyho, vysokého takřka tři metry a stojícího s vyceněnými tesáky a vystrčenými drápy na speciálním podstavci.

Došel k němu a podrbal ho na krku. „Tenhle prevít se mě snažil zabít. Dvakrát. Podruhé se mu to málem podařilo, ale dostal jsem ho.“ Ukázal na nosorožce. „Tahle zvířata vypadají, že jsou pomalá a těžkopádná. A pak na vás najednou útočí rychlostí padesáti kilometrů za hodinu a mezi vámi a jimi není nic než dobré nervy, správná muška a pevný prst na spoušti. Musíte mířit na mozek. Když minete a trefíte ho do rohu, je po vás.“

„Ubohá zvířata,“ povzdychla si Gwen.

„Sakra, stála mě slušné jmění,“ prohlásil její manžel suše. Podíval se na jednu z jeleních trofejí a ohlédl se po Webovi. „Víte, jelen je symbol plodnosti, moudrosti a života. A teď visí u mě na zdi mrtvý. Líbí se mi ta ironie. Všechny zvířata sám vycpávám. Stal se ze mě vynikající preparátor, jestli se můžu sám takhle hodnotit.“

Web přemýšlel, kdy asi tak Billyho přepadla lovecká vášeň. Pravděpodobně v době, kdy soud s Ernestem Free skončil dohodou, díky níž zůstal zločinec naživu.

„Pojďte,“ pokračoval Billy, „předvedu vám to. Půjdeš taky, Nemo?“

„Kdepak. Už jsem tvé operační sály viděl, a navíc jsem ještě nevečeřel.“

Billy je zavedl do chodby a odemkl jedny z dveří. Ani Gwen se k nim nepřidala. Vešli dovnitř a Web se rozhlédl. Místnost byla rozlehlá a plná stolů i regálů, na nichž ležely nádoby s roztoky a pastami, ostré nože a skalpely, desítky dalších nástrojů, velké svěrky a pod stropem byl zavěšený složitý systém kladek. V jednom rohu byla přes kopyto částečně natažená kůže z jelena a v druhém se v plné kráse pyšnil tetřev. Porůznu se tu nacházeli také všelijací ptáci a menší zvířata, která Web ani neznal. Byl tu cítit rozklad, ale to k podobnému místu patřilo. Přesto si nebyl jistý, jestli by ho chtěl dýchat každý den.

„To všechno jste zabil sám?“ zeptal se Romano.

„Do jednoho,“ odpověděl pyšně Billy. „Vycpávám jen zvířata, která sám zastřelím.“ Sebral hadřík, nalil na něj jakýsi roztok a začal cídit jeden z nástrojů. „Někteří lidé odpočívají u golfu, já při lovu a vycpávání.“

„Myslím, že je to všechno relativní,“ podotkl Web.

„Zjistil jsem, že mi to pomáhá. Gwen to ovšem vidí jinak. Nikdy tu nebyla a myslím, že sem ani nepřijde. No, víte, preparátorství udělalo poslední dobou velké pokroky. Už nemusíte vyrábět formy, můžete koupit skutečně kvalitní z lisovaného korku, laminátu a podobně, a pak na ně napasovat kožku. Pořád ještě je to pracné, musíte hodně plánovat i měřit a mít zkušenosti řezníka i umělce. Základ je zvíře vyvrhnout a stáhnout. Hodně lidí používá borax, ale poctivci jako já stále pracují s arzenem. Docílíte tak delší trvanlivosti. A dokonce si i sám činím kůže.“

„Máte tu arzen?“ chtěl vědět Romano.

„Tuny.“ Billy se na agenta podíval. „Nemějte strach, pokaždé si po práci umyju ruce a v žádném případě nevařím.“ Zasmál se a Romano se k němu přidal, nicméně bylo vidět, že znejistěl.

„Pak vypreparujete lebku, připravíte si dráty a tak a začnete s vycpáváním a finálními úpravami.“

Web si prohlížel vybavení. Připadal si tak trochu jako v mučírně. „Máte tu spoustu věcí.“

„Abyste mohl práci udělat dobře, potřebujete hodně pomůcek.“ Ukázal na některé z nich. „Jak říkám, můžete už koupit anatomicky správné polyuretanové formy zvířat, přesto si je ale někdy vyrábím sám, pěkně z hlíny, laminovací tkaniny a tak. Nemůžete si přece nechat všechno udělat, ne?“

„Správně,“ přikývl Romano.

„Dál jsou tu chemikálie, jedy a sůl. Hodně soli. Potřebujete i pravítko a kružítko pro zachování symetrie. Skalpely jsou jasné, používám německé, protože Němci dobře vědí jak udělat dobrý nůž. Mám je na stahování, jemnou práci kolem uší, tlamy a tak. Pak jsou tu stahovací nože, řeznické nože, pilka na kosti, holítka, škrabadla na kůži a dokonce i přístroj na mízdření. To je ovšem velmi užitečný vynález.“

„Jen nevím, k čemu slouží,“ zamumlal si Web pro sebe.

„Také tu mám kevlarové rukavice, abych náhodou nepřišel o prsty. Nůžky, roztahováky, výplně rtů, skřipce, peány, sondy a chirurgické jehly. Zní to jako něco mezi vybavením pohřebáka a plastického chirurga, co?“ Ukázal na misky, štětce, vzduchový kompresor a několik plechovek. „Tohle je na uměleckou část práce. Poslední retuše, aby zvířata vypadala dobře.“

„Přijde mi zábavné,“ podotkl Web, „snažit se, aby někdo, koho jsem zabil, vypadal po smrti dobře.“

„Myslím, že to je rozdíl mezi lidmi jako my a parchanty, kteří zabíjejí na potkání,“ opáčil Billy.

„Nejspíš ano,“ pokrčil Web rameny.

Billy přešel ke kůži jelena, která schla na velkém stole. „Víte, co se při vyvrhování jelena uřezává jako první?“ zeptal se a díval se přímo na Weba.

„Co?“

„Penis.“

„Dobře, že to vím,“ otřásl se Web.

„Jeleni umírají jako lidé,“ pokračoval Billy. „S otevřenýma očima. Takřka okamžitě jim zeskelnatí. Když má zvíře oči zavřené nebo mrká, je nejlepší ho dorazit.“ Opět se podíval na Weba. „Myslím, že i na to jste už při své práci narazil.“

„S lidmi to chodí trochu jinak.“

„Nejspíš ano, ale já si cením každého z těch zvířat víc než té verbeže, se kterou se setkáváte vy.“ Napil se ze skleničky. „Asi to bude jeden z důvodů, proč se mi tohle místo tolik líbí. Život je plný protikladů. Narodil jsem se do hodně chudé rodiny, skoro jsem nedokončil základní školu, vydělal jsem spoustu peněz převážením cigaret a dalšího svinstva po dálnicích téhle veliké země tam a zpět a oženil jsem se s krásnou mladou ženou s univerzitním vzděláním. A teď jsem tady, pán na farmě uprostřed překrásné Virginie a vycpávám zvířata. Prostě jsem měl štěstí. Ale kdybych na to myslel, musel bych se opít, takže se raději vrátíme.“

Odvedl je zpátky. Gwen se na Weba smutně usmála, jako by říkala Vím, a omlouvám se.

Billy si stoupl za bar a tázavě se podíval na svou manželku: „Skotskou, drahá?“ přikývla. „Také si dám,“ oznámil. „Chlapci? A nezkoušejte na mě ty řeči, že jste ve službě. Jestli se se mnou nenapijete, vyhodím vás.“

„Pivo, jestli máte.“

„Máme tu všechno, Webe.“

Web si v duchu poznamenal, že to Billy řekl způsobem, který nepřipouštěl pochybnosti.

„Mně také,“ přidal se Romano.

„Taky si jedno dám, Billy,“ prohlásil Strait. Došel k baru, vzal si od svého šéfa láhev a postavil se k Webovi s Romanem.

„Mám pivo radši než ty moderní koktejly.“

„Pocházíte z venkova?“ zajímal se Romano.

„Ano, pane, vyrůstal jsem na koňské farmě na úpatí Blue Ridge,“ vysvětloval Strait. „Jenže jsem chtěl poznat svět.“ Vyhrnul si rukáv a ukázal jim tetování příslušníků námořní pěchoty. „Což se mi podařilo a Strýček Sam to platil. Vlastně jsem viděl jen jednu část světa, které se říká jihovýchodní Asie, a jen těžko si to užijete, když na vás někdo střílí.“

„Na Vietnam mi připadáte mladý,“ zarazil se Web.

Strait se zasmál. „To bude nejspíš životem na čerstvém vzduchu. Fakt je, že jsem se do armády přihlásil až ke konci a bylo mi jen něco málo přes osmnáct. První rok v džungli jsem se vlastně jen snažil nenechat se zabít. Pak mě ale chytili a strávil jsem tři měsíce jako válečný zajatec. Ti parchanti z Vietkongu se v jednom kuse snažili nás zlomit a udělat z nás zrádce.“

„Tohle jsem nevěděl, Straite,“ podivil se Billy.

„No, většinou to do životopisu nepíšu.“ Zasmál se. „Nakonec jsem ale uprchl a armádní cvokař mi pomohl dát se do pořádku. Ten, spousta chlastu a dalších věcí, o kterých radši nebudu mluvit,“ dodal s úšklebkem. „Vyřadili mě, vrátil jsem se do Států a nějakou dobu jsem pracoval jako strážný v detenčním středisku pro mladistvé. Musím přiznat, že v porovnání s některými dětmi, které jsem tam hlídal, vypadali vyšetřovatelé Vietkongu jako parta amatérů. Pak jsem se oženil, jenže manželce nestačil můj plat šest dolarů za hodinu, takže jsem si našel práci v kanceláři, ale to nebylo pro mě. Jak říkám, vyrostl jsem venku, mezi koňmi. Člověk to prostě má v krvi.“ Podíval se na Billyho. „Tedy doufám, protože za to mě platíš.“

Všichni se zasmáli. Kromě Gwen. Jako by jí vadilo, že má toho honáka vůbec v domě, napadlo Weba, který ji pečlivě pozoroval.

„Nakonec jsem se vrátil ke koním,“ pokračoval Strait, „a manželka ode mě odešla. I se synem a dcerou.“

„Vídáte je často?“ zajímalo Weba.

„Dřív ano, ale teď už ne.“ Znovu se ušklíbl. „Myslel jsem, že by syn mohl být po mně a buď se dát k armádě, nebo dělat něco s koňmi.“ Plácl se do stehna. „A víte co?“

„Co?“ zeptal se Romano.

„Ukázalo se, že je na zvířata alergický. Život občas dělá schválnosti.“

Web ho sledoval, ale nezdálo se, že by svůj smích myslel upřímně. Původně považoval Straita za přihlouplého koňáka, který dělá, co se mu řekne. Zjistil, že svůj názor bude muset změnit.

„Nakonec se objevil Billy a teď mu,“ podíval se na Gwen, „a paní Canfieldové pomáhám vybudovat tohle malé koňské království.“

Billy pozvedl skleničku k přípitku. „A odvádíš dobrou práci, Straite.“

Web si všiml, že Gwen se při těchto slovech ušklíbla. Nevypadalo to, že by Billyho nadšení nad předákem sdílela. Web usoudil, že by nebylo na škodu změnit téma.

„V suterénech bývá obvykle chladno,“ obrátil se na Billyho. „Hlavně v těch z kamene. Ale tady je snad tepleji než nahoře.“

„Máme tu to nejlepší vytápění na světě,“ začal vysvětlovat Billy, který se za barem pohyboval, jako by se tam narodil. „Sálavé teplo. Gwen říkala, že vám kotelnu ukazovala. Ty tři kotle od Weil McLaina, které jste tam viděl, ohřívají vodu na pětadevadesát stupňů a mění ji v páru. Pára proudí trubkami do litinových radiátorů ve všech místnostech v domě. Tam se ochladí, srazí, systémem se vrátí do kotle a celý cyklus se opakuje. Navíc tím pádem máme nejenom topení, ale také zvlhčovač vzduchu.“ Podal Webovi pivo. „Pod podlahou tu prochází několik trubek s párou. Proto je tady dole tak příjemně. Mám to tady rád. V téhle roční době teploty mohou kolísat od pětadvaceti skoro k nule. Ale díky kotlům tu může Gwen chodit naboso a stále jí bude příjemně, že, zlato?“

„Popravdě řečeno je mi horko celý den.“

Web přejel rukou po baru. „Pěkná věc.“

„Z roku 1910,“ přitakal Billy. „Bývalý majitel tu udělal spoustu práce. Určitě to bylo zapotřebí. Naneštěstí než jsme se sem dostali my, bylo nutné začít znovu. Tak už to v mém životě chodí.“ Postavil pití na tácek a roznesl ho po místnosti. Všichni se posadili.

„Gwen říkala, že máte velmi slibné ročky.“

„Ano, možná je mezi nimi vítěz Triple Crown,“ přitakal Billy. „Bylo by to fajn. Zaplatil by nejméně měsíční účty za tohle prokleté místo.“

Gwen si po této poznámce s Webem vyměnili úsměvy.

„Naděje umírá poslední,“ podotkla Gwen. „Na druhou stranu, žít neustále pod hrozbou chudobince je také vzrušující.“

„No, vedeme si dobře,“ prohlásil Strait a významně se na ni podíval.

Webovi připadalo zajímavé, že hovořil v množném čísle. Začínal pochybovat o tom, komu farma vlastně patří.

Billy se napil whisky. „Jasně, není to tak špatné místo. Dokonce se tu dají pořádat i hony na lišku.“

Gwen se zatvářila znechuceně. „Odporné.“

„Víš, tohle je venkov, na kterém se pořádají hony na lišku. Jestli chceš žít ve Virginii, musíš dělat to co místní.“ Billy se usmál na Weba. „Naši pitomí sousedé umějí být pořádně nepříjemní. Naštvali se na mě, protože jsem jim nedovolil vstoupit na naše pozemky, když honili lišku. Řekl jsem jim, že se nechovají sportovně a já že se vždycky stavím na stranu slabšího. Víte co? Ti parchanti mě dali k soudu. A vyhráli. Na pozemcích vázne jakési právo, podle kterého se na nich dají pořádat hony.“

Romano jen kroutil hlavou. „No, to je pěkné. Žijeme v nesvobodné zemi.“

„Na East Winds už každopádně ani nepáchnou,“ ozval se Strait.

„Jak to?“ nechápal Web.

„Billy jim zastřelil psa.“ Plácl se do stehna a rozesmál se.

Billy přikyvoval, jako by vzpomínal na cosi hodně příjemného. „Začal honit jednoho našeho koně. Ten měl ale cenu nejméně tří set tisíc dolarů. Čokl by se dal pořídit za pár šupů. Tak jsem ho zastřelil.“

„Hnali vás zase k soudu?“ zeptal se Web.

„Hnali a tentokrát jsem jim nakopal zadek.“ Usmál se, znovu se napil a podíval se na Weba. „Jak se vám líbila prohlídka s Gwen?“

„Byla by z ní vynikající průvodkyně turistů. Zaujalo mě, že za občanské války farma sloužila jako zastávka podzemní železnice.“

Billy ukázal na skříň s puškami. „Zastávka byla právě tady.“

Web se na skříň podíval. „Nechápu.“

„Jen mu to ukaž, Billy,“ pobízel Strait.

Billy pokynul Webovi a Romanovi, aby ho následovali. Došel ke skříni a zatáhl za cosi, co podle Weba byla páka skrytá v rámu. Uslyšeli cvaknutí, skříň se posunula a odhalila malý otvor.

„Není tam elektřina ani okna, jen několik tvrdých paland, ale když utíkáte za svobodou, nemůžete si moc vybírat,“ vysvětloval Billy. Sebral svítilnu pověšenou na háčku a podal ji Webovi. „Podívejte se.“

Web si svítilnu vzal, strčil hlavu do otvoru a rozsvítil. Málem svítilnu upustil, když paprsek světla dopadl na muže sedícího v houpacím křesle z ohýbaného dřeva. Když si Webovy oči zvykly na šero, uvědomil si, že jde o figurínu oblečenou jako otrok a se slamákem na hlavě. Bílé oči ostře kontrastovaly s tmavým odstínem pleti.

„Máte sakra dobré nervy,“ prohlásil Billy uznale. „Většina lidí zaječí.“

„Dal to tam Billy, ne já,“ bránila se okamžitě Gwen s odporem v hlase.

„Jeden z mých hloupých, drobných žertíků,“ přitakal Billy. „Ale čemu jinému bychom se měli smát, když ne životu?“

Dopili a zamířili na večeři.

Nejedli ve formální jídelně. Billy jim vysvětlil, že je příliš rozlehlá, a kdyby se spolu chtěli u jídla bavit, museli by na sebe skoro křičet. Najedli se proto v malé místnosti vedle kuchyně. Gwen se před jídlem pomodlila a pokřižovala, stejně jako Romano. Strait, Web a Billy jen seděli.

Gwen připravila salát Cézar, plátky svíčkové, čerstvý chřest ve smetanové omáčce a domácí rohlíčky. Nakonec se podávala káva a třešňový koláč. Romano se na židli opřel a hladil si ploché, tvrdé břicho.

„O moc lepší než příděly v armádě.“

„Díky, Gwen, bylo to vynikající,“ poděkoval Web za oba.

„V Richmondu jsme mívali často hosty. Tady už jich tolik není,“ přiznala. Krátce se přitom podívala na svého manžela.

„Už neděláme spoustu věcí,“ pokrčil rameny Billy Canfield. „Ale jídlo bylo báječné a klaním se šéfkuchařce.“ Došel k příborníku a vrátil se s dekantérem brandy a pěti broušenými skleničkami. „Jako správný jižanský džentlmen mám raději Jima Beama, ale taková večeře si zasluhuje na závěr něco fajnovějšího.“ Nalil do skleniček a všichni připili na Gwen.

Usmála se a také zvedla skleničku. „Je příjemné, být tak oblíbená.“

Když odcházeli, vzal si Web Billa stranou.

„Jen se s vámi chci domluvit na pravidlech. Až odejdeme, nezapomeňte zapnout alarm, a zapínejte ho odteď pokaždé, než si půjdete lehnout. V domě je spousta míst, kudy se dá dostat dovnitř i ven, proto chci, abyste se s Gwen drželi blízko jeden druhého. Tak se omezí pravděpodobnost, že některý z vás zapomene zamknout. Když se rozhodnete jít ven, třeba jen na okamžik, nejdřív nás zavolejte, doprovodíme vás. Kdyby vás nebo Gwen cokoli polekalo, zavolejte nám. Nic není nepodstatné. Chápete? Tady je číslo na můj mobil. Bude zapnutý čtyřiadvacet hodin denně. A chci, abyste znovu zvážil, zda bychom s Romanem neměli bydlet tady v domě. Kdyby se něco stalo, bude záležet na vteřinách.“

Billy se podíval na proužek papíru s Webovým číslem. „Připadá mi, že se stávám vězněm ve vlastním domě. Hajzlové.“ Znaveně potřásl hlavou.

„Ty pušky ve skříni dole jsou jen na parádu, nebo je používáte k lovu?“

„Většinou jsou to brokovnice. Na zvěř je nemůžete použít, protože broky poškodí kůži a mohou ustřelit celou hlavu. Své lovecké pušky mám zamčené nahoře. Mám tam také dvanáctiranný revolver a pistoli .357 Magnum. Obě nabité. Ty jsou určené pro zahánění dvounohých sviní, které mi vlezou na pozemek. Gwen také dobře střílí. Možná lépe než já.“

„Výborně, ale nezapomeňte, že můžete střílet jen na lumpy. Plánujete nějaké cesty?“

„Jen během pár dní dodávku koní do Kentucky. Pojedu se Straitem a několika dalšími hochy.“

„Promluvte si s Batesem, jaký na to má názor.“

„Poslechni Weba,“ vybídl Canfielda Nemo, který šel kolem a vyslechl část jejich rozhovoru. „Někdo se tě snaží dostat. Zůstaň tady, ať tě můžou federálové chránit.“

„Snad se o mě nebojíš, Nemo?“ zeptal se Billy.

„To si piš. Kdyby se ti něco stalo, přijdu o práci.“

„Očekáváte nějakou neobvyklou návštěvu?“ chtěl vědět Web.

Billy zakroutil hlavou. „Většina našich přátel z Richmondu už se s námi nějak nepřátelí. Asi to bude hlavně naše vina. Jsme tu dost uzavření.“

„Tihle vaši sousedé na Southern Belle, co o nich víte?“

„Jen tolik, že jsou ještě nepříjemnější než já.“ Rozesmál se. „Abych pravdu řekl, moc toho o nich nevím. S místními se nestýkají a já vlastně také ne. Setkal jsem se jen s člověkem, který u nich snad pracuje jako předák.“

„Co ten vrtulník a jejich letadlo?“

Billy se ušklíbl. „Zhoršuje se to. Plaší nám koně.“

„Jak často vídáte letadlo a vrtulník odlétat?“

Billy okamžik přemýšlel. „Často.“

„Co to znamená? Každý den? Jednou za týden?“

„Každý den ne, ale několikrát za týden.“

„Pokaždé stejným směrem?“

„Různě.“ Billy se na Weba opatrně podíval. „Proč se ptáte?“

Web se strojeně pousmál. „Přemýšlím o tom, že bychom se na ty sousedovic aerolinky měli lépe podívat.“

***

Po návratu do vozovny vysvětlil Web Romanovi, o čem si povídali s Billym.

„Myslíš, že se na té sousední farmě děje něco nezákonného?“ zajímal se Romano.

„Ne, ale myslím, že se tam něco chystá.“

„No, byl to zajímavý večer. Musím přiznat, že ten Canfieldův koníček je dost strašidelný.“

„Ano, ke stavění letadélek to má dost daleko. A co říkáš na Nema Straita?“

„Přijde mi jako normální chlap.“

„Trochu mě překvapilo, že ho pozvali do domu na večeři se šéfem.“

„Nezapomeň, odkud Billy vyšel. Nejspíš se cítí s lidmi jako Strait lépe než s nějakými zbohatlíky na lovu.“

„Asi máš pravdu. Gwen si ho ale vůbec nevšímala.“

„Je dáma. A dost přitažlivá,“ dodal Romano s úsměvem. „Nevěděl jsem, že je katolička.“

„Ano, dokonce má v lese takovou kapličku, kam se chodí každý den modlit za svého syna. Za toho, kterého jsem nechal umřít.“

„Tys ho nenechal umřít, Webe. Sakra, kdyby vás vyjednavači nechali dělat od začátku vaši práci, ten kluk by nejspíš žil.“

„Hele, Paulie, večer něco mám, takže to tady budeš muset zvládnout sám. Nemusím vyrazit hned, tak si na chvíli zdřímni. Bates bude mít pár dní agenty vzadu i u hlavní brány, což znamená, že tak úplně sám nebudeš.“

„Něco máš? Co?“

„Řeknu ti o tom, až se vrátím.“

„Souvisí to nějak s tím, co se stalo týmu C?“

„Možná.“

„Sakra, Webe, nejradši bych tam šel s tebou.“

A já bych byl nejradši, kdybys mi kryl záda. „Nemůžeme odejít oba. Do rána bych měl být zpátky. Na tvém místě bych dobře hlídal. Nepřekvapilo by mě, kdyby si nás chtěl Canfield otestovat a někam vyklouznout. Že ráno málem zemřel, ho snad trochu vystrašilo, ale nemůžeme na to spoléhat.“

„Neměj strach, budu dávat pozor.“

„Kdybys viděl přelétat letadlo nebo vrtulník sousedů, zapiš to do deníku. A taky jsem přinesl přístroje pro noční vidění. Posluž si.“

„Pokaždé mě z nich rozbolí hlava a navíc zkreslují vnímání vzdálenosti.“

„Jo, jasně. Ale nezapomeň, že nám tenkrát v Kosovu zachránily krk.“

„Jistě. Budu si to pamatovat.“

„A Paulie?“

„Co?“

„Že tu kolem nemáme partu chlápků s velkýma flintama, neznamená, že nehrozí nebezpečí. Buď opravdu opatrný. Nechci přijít o nikoho dalšího. Chápeš?“

„Podívej, Webe, nezapomeň, s kým mluvíš.“

„Měli jsme spolu během let nějaké spory, ale také jsme toho spolu hodně prožili. Svým způsobem jsem rád, že tě tu mám. Rozumíš?“

„Ježíši, Webe, snad ses nezamiloval?“

„Jsi pitomec, Romano. Víš to?“

33

Když Web zavolal na číslo, které dostal od Velkého F, ozval se na druhém konci mužský hlas. Web nevěděl, jestli patřil přímo Velkému F, protože jeho první setkání s obrem sestávalo z ran, ne ze slov. Doufal, že do telefonu mluvil s Velkým F, protože hlas byl vysoký a pisklavý. Bůh by si tak s mohutným mužem skutečně nehezky pohrál. Směšný hlas nicméně nemohl zmírnit obavy z dalšího setkání s chodící skálou. Velký F totiž určitě nebojoval hlasivkami.

Mužský hlas Webovi přikázal, ať přesně v jedenáct hodin večer jede na sever po mostě Woodrowa Wilsona. Tam pak měl zřejmě dostat mobilním telefonem další pokyny. Webovo telefonní číslo sice bylo tajné, ale vypadalo to, že v poslední době žádné tajemství dlouho nevydrží.

Web se samozřejmě zeptal, proč by vlastně měl hlas v telefonu poslechnout.

„Jestli chceš vědět, co se stalo tvejm kámošům, budeš tam,“ odbyl ho hlas. „A jestli chceš žít,“ dodal ještě. Pro zvýšení efektu linka vzápětí oněměla.

Weba napadlo, že by se mohl stavit v Quantiku pro pušku Barrett ráže .50 a pár tisíc nábojů. K výhodám práce u JOR patřilo, že její příslušníci měli k dispozici nejmodernější zbraně a mohli s nimi dělat, co chtěli. Něco jako veliká bonboniéra pro milovníky násilí. Nakonec se však rozhodl, že by mohl velkorážnou puškou a množstvím munice schopným vymazat z mapy menší městečko vzbudit pozornost. V jedné chvíli uvažoval, zda by neměl zavolat Batesovi a požádat o zálohy, uvědomil si však, že by to mohlo mít nedozírné následky. Velký F by nepřežil na ulici tak dlouho, pokud by byl hloupý nebo měl jen z pekla štěstí. Určitě by lidi od FBI vycítil, a nejspíš by se neskutečně naštval. Jestli však měl informace o tom, kdo zmasakroval jeho tým, hodlal Web zjistit co nejvíc.

Projel kolem brány na farmu Southern Belle. Nebyla zdaleka tak ozdobná jako na East Winds a Web si všiml, že je zavřená a zamčená. Zdálo se mu, že zahlédl muže na hlídce, ale nebyl si jistý, jestli byl ozbrojený. Zajímavé místo. Nestačil ani dokončit myšlenku a uslyšel nad sebou prolétající vrtulník. Podíval se nahoru, uviděl ho přeletět a vzápětí mu zmizel z dohledu. Zřejmě přistával na Southern Belle. Možná v Americe přistáli teroristé. Uvědomil si, že to vlastně ani nemyslel žertem.

Zastavil se u čerpací stanice pro benzin. Napadlo ho, že by mohl zavolat Claire, ale nakonec od toho upustil. Co by jí řekl? Možná se zítra uvidíme, možná ne?

Most Woodrowa Wilsona byl snad nejužším hrdlem celého dálničního systému Spojených států. U většiny místních řidičů vyvolávala pouhá zmínka o osmadvacátém prezidentovi návaly vzteku. Za celoživotní službu národu si něco takového nezaslouží, pomyslel si Web. Snad by bylo lepší po něm pojmenovat nějakou hospodu u silnice. Lidé by pak na něho alespoň vzpomínali v souvislosti s tím, že si potřebují odskočit.

Najel na stárnoucí most a podíval se na hodinky. Za třicet vteřin jedenáct. Řeka Potomac byla dnes klidná, nepluly po ní ani žádné čluny. Hustá řada stromů na marylandské straně ostře kontrastovala se zářivými světly Alexandrie na straně virginské a Kapitolem a dalšími pamětihodnostmi na severu. Minul značku v polovině mostu. Provoz byl poměrně slabý. V protisměru projel hlídkový vůz policie z Virginie a Web by na jeho posádku nejraději křikl: Hej, nechcete se pro dnešek spřátelit? Mám rande s doktorem Smrt.

Nechal most za sebou a jel dál. Rozhlížel se kolem. Nic. Načasování se zřejmě nevydařilo. Nevlákali ho do pasti, aby ho mohli zastřelit? Nečekal někde odstřelovač a nesledoval ho právě teď přes kříž v zaměřovači? Neupravoval zrovna vzdálenost, nezahákl prst za spoušť, nevydechl před výstřelem? Neudělal ze sebe Web London právě největšího pitomce na světě?

„Odboč vpravo! HNED!“

Zdálo se, že hlas přichází odevšad a odnikud a Weba tak překvapil, že málem dostal smyk.

„Sakra!“ vykřikl, přejel vozem přes tři pruhy, rozezněly se popuzené klaksony a vozy za ním začaly panicky brzdit. Zvládl to, ale tak těsně, že sedan zavadil kolem o obrubník.

Dostal se na nájezdovou rampu na mezistátní silnici 295.

„Jeď do D. C.,“ přikazoval hlas, tentokrát již klidnějším tónem.

„Hele, příště mi to řekni trochu dřív,“ vztekal se Web, ale vzápětí si uvědomil, že neví, jestli ho muž slyší. Také přemýšlel, jak se jim podařilo dostat do auta komunikační zařízení, aniž by je někdo viděl. Zamířil na sever k D. C. Zhluboka dýchal, aby se uklidnil. Nejvíc ze všeho si přál, aby se už neozývaly žádné hlasy bez tváře.

„Jeď dál,“ pokračoval hlas. „Řeknu ti, kde zahnout.“

Web usoudil, že některá přání jsou prostě nesplnitelná. Hlas zněl normálně, určitě nebyl pisklavý. Možná k němu mluvil přímo Velký F. Hlas by se mu podobal, protože byl hluboký, úsečný a hrozivý.

Web oblast, kterou teď projížděl, dobře znal. Osamělá silnice vinoucí se mezi lesy patřila k těm, kde porouchané auto zaručeně nevydrželo, než se pro něj majitel vrátil. A pokud snad majitel čekal na pomoc v autě, zmizeli obvykle oba. Potloukali se tu ti nejvýkonnější zloději a vrazi a nedaleko se nacházel Psychiatrický ústav svaté Alžběty, v němž pobývali maniaci jako John Hinckley nebo ti, kteří se pokusili přelézt plot kolem Bílého domu.

„Na příští křižovatce sjeď z dálnice,“ ozval se znovu hlas. „Na světlech doleva, pak osmnáct set metrů rovně a doprava.“

„Mám si to zapsat, nebo mi pošleš fax?“ zeptal se Web, protože ho to prostě napadlo.

„Drž klapačku!“

Dobrá, takže ho slyší. A také ho vidí. Podíval se do zpětného zrcátka, za ním však jelo jen pár aut. Jednu věc nicméně Web skutečně neměl rád – zločince bez smyslu pro humor. V duchu si udělal příslušnou poznámku. Držel se pokynů a brzy se ocitl v „zóně smrti“ mezi severovýchodní a jihovýchodní částí D. C. ohraničené řekou Anacostia, kde za posledních sedm let došlo k více než tisícovce vražd. Za stejnou dobu se na opačném břehu řeky, ve světě, který se zdál být světelné roky vzdálený, stalo zhruba dvacet vražd. Aby však byla zachována rovnováha, v severozápadních čtvrtích docházelo k více krádežím a vloupáním, a to z prostého důvodu. Chudí většinou neměli nic, co by zloděje zajímalo, zatímco bohatí tím přímo oplývali. Směrem, kterým právě Web jel, se nacházel Památník Fredericka Douglase, a Weba napadlo, že Martin Luther King ml. by nejspíš nebyl příliš nadšený z toho, jak se věci vyvinuly.

Dostal další pokyny a brzy se ocitl na prašné cestě kroutící se mezi stromy a hustým křovím. V těchto místech už byl. Jednalo se o oblíbené odkladiště mrtvol. Využívali ho hlavně zločinci z divočejších čtvrtí města, kteří je nechtěli nechat se povalovat někde v sousedství. JOR tu provedla dvě operace. Jedna proběhla jako podle učebnice, aniž by se jedinkrát vystřelilo. Po druhé zůstali na místě tři mrtví, všechno lumpové neschopní přijmout jako fakt, že se ocitli proti přesile, a natolik hloupí, že místo aby zvedli ruce nad hlavu, tasili zbraně. Možná si mysleli, že nejprve dojde na varovnou střelbu, jenže v příručkách JOR se o varovných výstřelech nic neříkalo. Kdykoli Web zmáčkl spoušť, někdo zemřel.

„Zastav,“ přikázal mu hlas, „a vystup. Pistoli nech na předním sedadle.“

„Jak víš, že mám pistoli?“

„Jestli ne, tak máš místo mozku piliny.“

„A co tam podle tebe mám, když se vzdám pistole?“

„Jestli ji neodložíš, tak ti žádnej mozek nezbyde.“

Web položil pistoli na přední sedadlo, pomalu z auta vystoupil a rozhlédl se. Kromě stromů a bezměsíčné oblohy nic neviděl. Cítil řeku, a to mu na klidu nepřidalo. Těch několik málo pohybů, které zaslechl, určitě nepatřilo Velkému F, spíše veverce, lišce nebo jinému dravci hledajícímu večeři. Nejvíc ze všeho si přál, aby býval do kufru naložil Romana. Pozdě bycha honit.

Nastražil se, když je uslyšel přicházet. Když vystoupili z úkrytu pod stromy, rozeznal Web tři mohutné mužské postavy. Všichni byli vyšší než on a všichni na něho mířili zbraněmi. Web se přesto nesoustředil na ně, ale na ještě obrovitějšího muže přímo za nimi. Věděl, že se s ním dnes setká, ale pohled na Velkého F v něm tak jako tak vyvolal nervozitu. Měl na sobě jiné oblečení, nicméně ve stejném stylu jako posledně, jen košili měl tentokrát zapnutou. Všechna zranění, která Webovi posledně způsobil, začala svědit, jako by je podráždila nějaká chemická reakce. Vedle Velkého F stál běloch, což Weba v prvním okamžiku překvapilo, vzápětí v něm však poznal Clydea Macyho. Spíše než člověka připomínal kostlivce. Web si vzpomněl, jak s Batesem dumali nad otázkou, kdo by mohl být Coveovým informátorem. Macy? Peebles? Macy na práskače nevypadal, ale kdo ví? Když ho pozoroval, všiml si Web, že Macy díky obleku a sluchátku v uchu vypadá jako agent Tajné služby. Možná se kdysi o místo v ní ucházel, ale pak mu došlo, že raději zabíjí lidi. Peeblese nebylo nikde vidět. Zřejmě si jako nový typ zločineckých podnikatelů nerad špinil ruce.

Tři poskoci obkroužili Weba, zatímco Velký F jen stál a díval se. Macy se držel stranou. Vypadal nastraženě i uvolněně zároveň, ale bylo na něm poznat, že svou práci bere smrtelně vážně. Webovi připadalo, že zbývající Francisovi muži vypadají poněkud znuděně, tak trochu jako studenti vyšších ročníků škádlící nováčky. Na sebevědomí mu to nepřidalo. Jeden z mužů vyndal z kapsy jakýsi přístroj podobný mikrofonu. Projel jím Webovi podél těla, zatímco druhý ho prošacoval. Nic nenašel, ale zabavil mu mobilní telefon. Druhý muž zařízením, v němž Web poznal přístroj na vyhledávání odposlechů, zkontroloval auto. Přístroj zapípal jen jednou, u zadních sedadel, ale zdálo se, že to muže neznepokojilo. Otočil se a přikývl směrem k Velkému F. Web jejich němohru pochopil. Muž objevil jen elektronické zařízení, které Webovi do auta sami namontovali. Muž s přístrojem ustoupil do pozadí, zatímco Velký F popošel blíž a opřel se o kapotu Webova vozu. Webovi připadalo, že slyší, jak auto zasténalo, a plně ho chápal.

„Co obličej?“

Mužův hlas nebyl ani pisklavý, ale ani brutálně dunivý, jen cosi mezi, klidný, nevýhružný. Určitě to nebyl ten, který k Webovi mluvil v autě. Tak nějak by nejspíš zněl Webův akciový makléř, pokud by tedy nějakého měl.

„Utrpěla jen moje hrdost. Ty asi budeš Velký F, co?“

Muž se zasmál a plácl se do stehna. Webovi to znělo jako burácení hromu. Vše, co tenhle člověk udělal, bylo veliké. Ostatní muži se také rozesmáli, zřejmě aby svého šéfa nerozčílili.

„Sakra. Velkej F. To si piš, že jsem Velkej F. To bylo dobrý. No, chlapi, nebylo to dobrý?“

Všichni přikyvovali a souhlasili. Sakra dobré. Macy se ani neušklíbl. Jen stál a upřeně Weba pozoroval, jako by ho chtěl uřknout.

„Protože kdyby se tu objevil někdo ještě větší, nerad bych se s ním znova seznamoval.“ Web věděl, že je vždycky dobré snažit se vypadat uvolněně a nedávat najevo strach. Násilníci a zločinci měli strach rádi a úplně nejraději podřezávali krky vystrašeným lidem.

Velký F se znovu rozesmál. Když se však smát přestal a zatvářil se vážně, zvážněli i všichni ostatní. Okamžitě, všiml si Web.

„Mám problém.“

„Třeba můžu pomoct.“ Web o kousek popostoupil. Teď by dokázal kopem dostat dva muže. S Velkým F to bylo něco jiného, jako snažit se skopnout skálu, ale nejjednodušší je začít s těmi, kteří budou klást nejmenší odpor.

„Někdo se na mě snaží hodit něco, co jsem neudělal.“

„Víš, co se stalo mému týmu?“

„Nijak by mi to neprospělo, rozumíš?“ Velký F vstal, tyčil se nade všemi ostatními a z jeho pohledu se Webovi zrychlil tep. „Kolik myslíš, že mi je?“

Web si ho prohlédl. „Dvaadvacet.“

„Dvaatřicet,“ prohlásil Velký F pyšně. „Teda v černošskejch letech.“ Obrátil se k Macymu. „Kolik je to podle blbejch bělochů?“

„Sto dvacet,“ odpověděl Macy sebevědomě, jako by byl jakýmsi učitelem celé téhle skupinky.

Velký F se znovu zadíval na Weba. „Je mi sto dvacet. Už jsem dědek ve kšeftě mladejch kluků. Nic takovýho nepotřebuju. Řekni to svejm lidem. Přestaňte se po mně vozit, protože já to neudělal.“

Web přikývl. „Musel bych ale vědět, kdo za to může. Bez toho ti nemůžu nic slíbit.“

Velký F se znovu posadil na auto a najednou měl v ruce devítimilimetrovou berettu s tlumičem. Nevypadalo to ani trochu dobře.

„Poslíčků můžu mít tucet za čtvrťák,“ prohlásil Velký F a chladnokrevně si Weba prohlížel.

„Ode mě to spíš vezmou. Mám na tom sám velký zájem.“ Web udělal drobný krok, jen jako by přenášel váhu z nohy na nohu. Teď by mohl vysokým kopem zasáhnout Velkého F přímo do spánku. Kdyby obr vydržel i to, mohl by se prohlásit za krále světa. „A možná víš, že mi dlužíš za záchranu Kevina. Tvýho malýho brášky.“

„Není můj bratr.“

Web se snažil nedat najevo překvapení. „Opravdu?“

„Je to můj syn.“ Velký F se podrbal na nose, odkašlal si a odplivl. „Jasně, máme stejnou mámu.“

Web okamžik jen nevěřícně zíral, pak se rozhlédl po mužích kolem. Zřejmě to již věděli a brali to jako samozřejmost. A proč vlastně ne? napadlo Weba. Co znamená incest? Proč si do života míchat cizí lidi? Babička se zmínila, že je Kevin trochu pomalejší, což by nebylo za těchto okolností divu.

„No, doufám, že je Kevin v pořádku,“ pokrčil Web rameny.

„Kevina koukej nechat na pokoji,“ varoval ho Velký F důrazně.

Dobrá, pomyslel si Web, takže Kevin je pro něj důležitý. Považoval to za zajímavou informaci. „Proč by někdo chtěl zlikvidovat můj tým? Řekni mi to a půjdeme si každý po svém. Nic ve zlém.“

„Není to tak jednoduchý.“

„Aleje,“ trval na svém Web. „Jména. Víc nechci.“

Velký F si prohlížel svou pistoli. „Víš, co je asi můj největší problém?“

Web se podíval na berettu a napadlo ho, jestli snad největším problémem Velkého F není on. Připravil se na útok.

„Kšefty se dobře rozjely. Je těžký udržet si dobrý lidi.“ Podíval se na své muže. „Toono, pojď sem.“

Web sledoval, jak jeden z mužů pokročil dopředu. Měřil přes metr devadesát, měl široká ramena, na sobě drahý oblek a kolem krku i na prstech rukou tolik zlata a stříbra, že by si možná mohl otevřít vlastní zlatnictví.

„Myslíš, Toono, že tohohle prcka zvládneš holejma rukama?“

Toona se ušklíbl. „Ani na něj nebudu potřebovat obě.“

„Tím si nejsem jistej,“ zatvářil se Velký F pochybovačně. „Podle toho, jak mě posledně nakopnul, mi přišel dost dobrej. No, jestli se na to cejtíš, polož pistoli na zem a pusť se do něj.“

Toona vytáhl zpoza pásku pistoli a položil ji na zem. Byl přinejmenším o patnáct let mladší než Web a o hodně mohutnější. Přesto se pohyboval s grácií a Webovi bylo jasné, že bude stejně mrštný jako silný. Když Toona zaujal klasický bojový postoj, uvědomil si Web s konečnou platností, že má vážný problém. A to se ještě nevzpamatoval z ran z předcházející noci.

Zvedl ruce. „Hele, tohle není nutné. Myslíš si, že mi nakopeš zadek, a já si myslím, že ho nakopu tobě. Co se dohodnout na remíze.“

Velký F zavrtěl hlavou. „Ha, ha, prcku. Buď bojuj, nebo tě na fleku zastřelím.“

Web se chvíli díval na něho a na pistoli v jeho ruce, pak si povzdychl a zvedl pěsti.

Chvíli kolem sebe oba jen kroužili. Web svého soupeře hodnotil a objevil několik jeho slabších míst, ale všiml si i něčeho jiného, co by se mu mohlo hodit. Pokusil se Toonu kopnout, ten ho však bez problémů chytil za nohu, zkroutil mu ji a poslal ho na zem. Web rychle vyskočil a schytal kopanec do ramene. Sice pořádně bolel, ale stále to bylo lepší než úder do hlavy. Několikrát se do sebe zaklesli, pak se Toonovi podařilo Weba znovu zasáhnout a shodit na zem. Agent opět okamžitě vstal.

„Na víc se nezmůžeš, Toono?“ provokoval ho Web. „Člověče, máš navrch o deset kilo a patnáct let. Kdybych byl na tvém místě, už by tě odpočítávali.“

Toona se přestal ušklíbat a bez rozmyslu se vrhl vpřed, jenže Web ho zasáhl tvrdým levým hákem. Od počátku mu totiž bylo jasné, že Toonu rozčílí, když mu poznamená tvář hezouna.

„Hele, Toono, rozbitý obličej neznamená konec světa. Aspoň neutratíš tolik za holky a zbyde ti víc na penzi.“

„Půjdeš k zemi, chlape,“ zavrčel Toona. „A už se nezvedneš.“

„Určitě mě nedostane hošánek jako ty.“

Rozčílený Toona zaútočil a zasáhl Weba prudkou ranou do ledvin. Web se po úderu málem zhroutil, ale popadl Toonu kolem pasu a začal ho svírat. Toona mu uštědřil dvě další rány do hlavy, ale Web se držel dál. Pokaždé, když Toona vydechl, sevřel ho Web ještě pevněji jako had škrtič, a nedovolil jeho hrudníku vrátit se do původní pozice.

Po několika dalších ranách začal Web cítit, že jeho protivník ochabuje. Bylo příjemné slyšet, jak lapá po dechu. V tom okamžiku povolil sevření. Toona toho okamžitě využil, aby se sám Weba chytil, což agent plánoval. Oba muži teď svírali jeden druhého, namáhavě se nadechovali a po čelech jim stékaly kapičky potu.

Toona se pokusil Weba povalit, ten však jeho snažení odolával, protože měl vlastní plán. Nakonec se Toonovi podařilo Weba přetočit, vymanit se ze sevření a odstrčit agenta od sebe. Jenže Web se jen vrhl vpřed, v jediném zlomku vteřiny zvedl Toonovu pistoli, chytil ho paží pod krkem a přiložil mu hlaveň k hlavě.

„Asi by sis měl sehnat lepší ochranku,“ upozornil Velkého F. „Co myslíš, Toono?“

Velký F zvedl pistoli a vystřelil. Kulka zasáhla Toonu přesně doprostřed čela. Bez hlesu se zhroutil a zemřel. Web věděl, že rána do hlavy většinou takto působí, protože mozek nestihne tělu vyslat žádný signál. Kulky a mozek se nemají příliš v lásce.

Web jen nechápavě zíral, když Velký F klidně zasunul pistoli zpátky za pásek, jako by se právě zbavil protivného krtka v záhonu zeleniny. Jeho muži však byli stejně zaskočení jako Web. Zabít Toonu měl na první pohled v plánu jen Francis. Macy ovšem dál stál bez hnutí a mířil na Weba. Náhlá násilná smrt jeho kolegy jako by ho vůbec nezajímala. Choval se jako chladný profesionál a dál nespouštěl oči ze zbraně ve Webově ruce. Weba napadlo, kde se mu asi dostalo tak dobrého výcviku. Nejspíš v nějakém výcvikovém středisku vedeném bývalým ochráncem zákona, který z jakýchsi důvodů přešel na opačnou stranu barikády.

Protože přišel o rukojmí a mířily na něj hlavně ze všech stran, Web pustil pistoli na zem.

„Dobrý lidi,“ podíval se Velký F na Weba, „se těžko sháněj. Dávám těm svejm prachy, hadry, auťáky i holky. Ukazuju jim, co a jak, učím je, jak dělat kšeft, protože u něj nemám chuť zůstat napořád. Až si vydělám, budu si do smrti užívat. A myslíš, že to pro ně něco znamená? Sakra, ani náhodou. Pořád maj snahu kousat ruku, která je živí. Toona si rozjížděl vlastní akcičky bokem a myslel, že se to nedozvím.

V jednom kuse mě okrádal o prachy i o fet. Myslel, že jsem blbec a nedojde mi to. Jenže to nebylo to nejhorší, co udělal. Ten pitomec začal brát věci, který měl jen prodávat. Jednou by se sjel, pustil si hubu na špacír před lidma z DEA a ani by o tom nevěděl. Prodal by nás. No, já se prodat nedám. Nevypracoval jsem se ve kšeftě, abych se jím nechal sežrat. Kdepak, chlapče, ani omylem. Takhle skončit nehodlám. To si radši sám ustřelím palici.“ Ostře se podíval na své muže. „To tu necháte Toonu jen tak ležet? Prokažte mrtvýmu trochu úcty!“

„A co s ním jako máme dělat?“ zeptal se jeden z nich, rozpřáhl bezmocně ruce a ve tváři měl vztek, ačkoli Web z něho jasně cítil i strach ze šéfa. Byl si jistý, že Velký F onen strach vnímá také. Bezpochyby na něj ve svém „kšeftu“ spoléhal. Jestli chtěl své lidi poučit o potřebě loajality, pak tu před nimi v kaluži krve ležela názorná učební pomůcka. Vražda Toony měla být zároveň varováním také pro Weba, který ho velmi dobře pochopil.

Velký F znechuceně zakroutil hlavou. „Copak vám musím všechno říkat jako malejm harantům? Cejtím vodu a vy určitě taky. Hoďte toho hajzla do řeky. A k něčemu ho přivažte, ať nevyplave.“

Muži opatrně zvedli svého mrtvého parťáka. Celou dobu si stěžovali, že si od krve ušpiní své drahé obleky. Macy se ani nepohnul. Web pochopil, že běloch patří k nejužšímu vedení a nemusí se proto namáhat podřadnou prací.

Když ostatní zmizeli na stezce k řece, podíval se Velký F na Weba. „Už rozumíš, jak sem to myslel s těma dobrejma lidma? Fakt se těžko sháněj. Všichni by chtěli zbohatnout přes noc. Začínat nahoře. Všichni by chtěli hned šéfovat. Já začal v osmi letech s dolarovejma pytlíčkama koksu. Makám už přes dvacet let a tihle chlapi si myslej, že si zasloužej moje prachy, protože sou u mě za čtrnáct dní tejden. Nová ekonomika, to mě podrž!“

Kdyby Velký F seděl v cele s maximální ostrahou, měl na sobě poutači postroj a Web bezpečně stál na opačné straně mříží, pak by se jeho tirádě na kapitalismus nejspíš ze srdce zasmál. Jenže teď mohl jen přemýšlet, kdy muži proti němu dojde, že je Web jen nevítaný očitý svědek vraždy.

„Víš, Toona zabil takovejch pět, možná šest lidí. Takže jsem právě státu ušetřil náklady na proces. Ani nečekám, že mi za to někdo poděkuje.“

Web mu skutečně nepoděkoval. Raději mlčel. Možná by se zmohl na nějakou vtipnou poznámku, ale být u chladnokrevné vraždy jiného člověka, a bylo jedno, jestli si mrtvý takový osud zasloužil, mu náladu na žerty nepřineslo.

„Problémy maj asi všichni.“ Velký F si vytřel jedno oko. „Jenže mě Pán zvlášť obdařil. Moje rodina za mnou pořád dolejzá kvůli prachům. Najednou mám i devadesátiletou tetku, o který jsem vůbec nevěděl. Tuhle za mnou přišla.“ Přešel do fistulky. „‚Hele, Francisi, potřebovala bych pomoct s vočima. Mám šedej zákal, zlato, takže už nevidím ani na bingo. Uděláš pro mě něco, kluku zlatá? Kdysi sem tě chovala na kolenou a měnila ti podělaný plínky.‘ Dal jsem jí prachy, a co myslíš? Za tejden byla zpátky. Že prej má nemocnou kočku, ňáký problémy s dělohou.“ Nevěřícně kroutil hlavou. „‚Spravila by to tisícovka, Francisi, kluku zlatej, a nezapomeň, že sem ti utírala zadek, když si tvoje máma někde u řeky píchala ty svý jehličky.‘ Víš, co jsem udělal? Odpočítal jsem jí deset stodolarovek na blbou kočku.“

„To F znamená Francis?“

Velký F se zasmál. Webovi připadalo, že v tomhle mohutném dospělém muži poprvé zahlédl cosi z Kevina.

„Jo, cos myslel?“

Web pokrčil rameny. „Nevím.“

Velký F vyndal z kapsy malou krabičku, vysypal z ní pilulku a vložil si ji do úst. Nabídl i Webovi, ten však odmítl.

„Tagamet, pepcis, zantac,“ recitoval Velký F. „Žeru je jako buráky. Mám v hajzlu žaludek. Jako by mi ho prožrali moli. Nekecám, je to fakt nepříjemný.“

„Proč neodejdeš na penzi?“

„To se lehko řekne, ale těžko udělá. Mně nikdo večeři na rozloučenou neuspořádá a na zlatý hodinky se mi v práci taky nesložej.“

„Nerad to připomínám, ale poldové tě taky nepřestanou hledat.“

„S poldama si umím poradit. Hlavu mi dělaj některý lidi ze kšeftu. Myslej si, že když toho chci nechat, začnu na ně práskat. Nedokážou pochopit, proč bych se na to moh chtít vykašlat. Peněz jako šlupek, jenže je musíš schovávat, musíš bejt pořád v pohybu a ve střehu a nikdy nevíš, kdy ti nějakej parchant, třeba právě tetka s chcíplou kočkou, prožene kulku hlavou, až budeš spát.“ Ušklíbl se. „No, o mně se bát nemusíš. Zvládnu to.“ Polkl další pilulku a znovu si Weba zvědavě prohlížel. „Patříš k JOR, co?“

„Patřím.“

„Slyšel jsem, že ste pořádný tvrďáci. Jak jsi mě tuhle praštil, to sakra bolelo. To se stává málokdy, prcku, fakt málokdy. Musíte bejt pěkný parchanti.“

„Když nás poznáš, tak si nás zamiluješ.“

Velký F se však Webově odpovědi nezasmál. „Jak to, že seš živej?“

„Mám anděla strážného.“

Teď se Velký F zasmál. „Hergot, to je dobrý. Kde bych si moh taky jednoho pořídit?“

Velký F se mírně předklonil. „Chceš vědět, jak dostali kulomety do toho baráku?“

Web zbystřil pozornost. „Jsi ochotný to dosvědčit?“

„Jo, už se řítím k soudu. Běž napřed a počkej tam na mě.“

„Fajn, tak jak je tam dostali?“

„Víš, ze kdy ty baráky sou?“

Web se zamračil. „Ze kdy? Ne. Proč?“

„Z padesátejch let. Já si to nemůžu pamatovat, ale máma si to pamatovala. Řekla mi to.“

„Pamatovala? Je mrtvá?“

„Moc koksu. Jo, z padesátejch. Tak přemejšlej, agente. Mysli.“

„Nechápu.“

Velký F zakroutil hlavou a podíval se nejdřív na Macyho a pak zpátky na Weba. „Myslel sem, že všichni federálové maj vejšku.“

„Některé vysoké jsou lepší než jiné.“

„Když to někam nedostaneš střechou a nejde to ani dveřma, co ti zbejvá?“

Web chvíli přemýšlel a nakonec mu to došlo. „Spodem. Padesátý léta, studená válka. Podzemní kryty. Tunely?“

„Vidíš, nejsi tak blbej.“

„Stejně se nebude čeho chytit.“

„To je tvůj problém. Já ti něco řek, tak teď vyřiď svejm kámošům, ať mě nechaj na pokoji. Neměl jsem žádnej důvod, proč zrušit bandu federálů. Jdi za nima a zařiď, aby to pochopili.“ Odmlčel se a podrážkou se rýpal v jehličí. Nakonec se znovu podíval přímo na Weba. „Nehrajete na mě habaďůru a nemáte Kevina, že ne?“

Web uvažoval, jak co nejlépe odpovědět. Přes to, v jaké se nacházel společnosti, usoudil, že nejlepší bude pravda. „Ne, Kevina nemáme.“

„Víš, místním poldům nevěřím, co by se za nehet vešlo. Až moc bratrů zemřelo, když se k nim místní poldové dostali. Ani na federály moc nedám, ale vy aspoň nezabíjíte lidi bez důvodu.“

„Díky.“

„Takže na rovinu, jestli máte Kevina, vím, že bude v pořádku. A možná si ho chcete nechat. Dokavaď se to neuklidní.“

Ze způsobu, jakým se na něho díval, Web poznal, že Velký F doufá, že FBI má Kevina ve vazbě, kde by byl relativně v bezpečí.

„Moc bych si přál, abychom ho měli, ale nemáme. Jednám s tebou na rovinu.“ Po chvíli ještě dodal: „Ale stejně si myslím, že je v tom Kevin nějak zapletený.“

„Blbost,“ zařval Velký F. „Je to dítě. Nic neudělal. Do basy nepůjde, to teda ne. Kevin ne.“

„Neříkám, že věděl, co dělá. Máš pravdu, je jen kluk, vystrašenej kluk. Ale ten, kdo ho unesl, stojí za tím, co se stalo. Aspoň si to myslím. Nevím, proč byl Kevin v té uličce, ale nebyla to náhoda. Chci ho stejně jako ty. A taky chci, aby byl v bezpečí. V té uličce jsem mu zachránil život a byl bych nerad, aby to bylo zbytečné.“

„Jasně, chceš, aby moh svědčit a zbytek života strávil v ochraně svědků. Co je to za život?“

„Alespoň nějaký,“ odsekl Web.

Chvíli se na sebe oba upřeně dívali, až mohutnější z nich uhnul pohledem.

„Udělám, co budu moct, abych Kevina našel, Francisi. To ti slibuju. Ale jestli něco ví, bude nám to muset říct. Ochráníme ho.“

„Jo, jasně, ochráníte. Zatím se vám to moc nevyvedlo, co?“

Slyšeli, jak se vracejí ostatní Francisovi lidé. „Bylo by dobré znát k těm tunelům také nějaké jméno,“ prohlásil Web, ale Velký F jen zavrtěl hlavou.

„Žádný nemám.“

Když se dvojice objevila na dohled, Velký F jednomu z nich ukázal na Webovo auto. „Zařiď, aby vysílačka v autě nefungovala.“

Muž přikývl, nasedl na přední sedadlo Webova vozu, dvakrát vystřelil do služební vysílačky a vytrhl ruční mikrofon. Také vyndal z Webovy pistole zásobník, vystřelil náboj z komory do země a vrátil ji majiteli. Druhý muž obřadně vyndal z kapsy Webův mobilní telefon, mrštil jím o strom a se širokým úsměvem ho Webovi podal. „Už je nedělají takový jako kdysi.“

„Musíme jít,“ prohlásil Velký F. „A jestli uvažuješ o tom, že bys nás snad popoháněl kvůli Toonovi, tak nezapomeň na jedno.“ Odmlčel se a na Weba se mračil. „Kdykoli tě budu chtít zabít, zabiju tě. Kdykoli budu chtít zabít někoho z tvejch přátel, zabiju ho. Koupíš si štěně, a jestli budu chtít, abys o něj přišel, přijdeš o něj.“

Web neuhnul pohledem. „Tohle přece dělat nechceš, Francisi. Tohle ne.“

„Proč? Nakopal bys mi zadek? Nějak bys mi ublížil? Zabil bys mě?“ Rozepnul si košili a popošel blíž k Webovi. Ten při své práci už viděl mnohé, ale ještě nic ani zdaleka podobného.

Francis měl hrudník a břicho rozryté jizvami po nožích, kulkách, spáleninách a snad i špatně zarostlými místy, kde mu někdo vyrval kus tkáně. Zblízka tak zpředu připomínal dílo skupiny šílených abstraktních umělců.

„Sto dvacet těch pěknejch, spořádanejch bělošskejch let,“ připomenul mu Velký F tiše. Zapnul si košili a výraz jeho tváře podle Webova názoru vyjadřoval hrdost z toho, že všechny tyto rány přežil.

V tomto okamžiku mu však Web nedokázal jeho hrdost upřít.

„Jestli po mně půjdeš, měl by sis vzít něco, abys to zvládnul,“ pokračoval Velký F. „A stejně bych ti uříznul ptáka a nacpal ti ho do huby.“

Velký F se otočil a Weba stálo hodně sil, aby po něm zezadu neskočil. Nebyl správný čas na vyřešení problému, přesto nemohl výzvu nechat jen tak.

„Asi vychováváš Kevina tak, aby zdědil tvoje království,“ křikl za ním. „Svého bráchu – syna. Určitě je na tebe pyšný.“

Velký F se otočil. „Říkal jsem, že po Kevinovi ti nic není.“

„V uličce jsme si chvíli povídali. Dost mi toho řekl.“ Web blufoval, ale jestli uměl dobře přečíst situaci, bylo to na místě. Ten, kdo Kevina vyměnil za jiného chlapce, musel být nepřítel Velkého F. Pokud to tak skutečně bylo, pak postavit je proti sobě představovalo dobrý nápad. Web věřil Velkému F, že se na masakru nepodílel, ale to neznamenalo, že se nespojil s někým jiným, kdo likvidaci týmu C zařídil. Pokud ano, pak chtěl Web dopadnout všechny. Všechny.

Velký F došel k Webovi a zkoumavě si ho prohlížel, jako by zvažoval jeho odvahu nebo hloupost.

„Jestli chceš Kevina zpátky, tak od tebe čekám spolupráci,“ prohlásil Web. Nezmínil se o tom, co mu Velký F řekl. Došlo mu, že informaci o tunelech pod cílovým domem chtěl nechat jen mezi nimi, a právě proto poslal ostatní muže pryč, aby se Toony zbavili v řece.

„Čekej tohle,“ vyštěkl Velký F.

Webovi se ránu podařilo částečně zblokovat předloktím, ale dopad pěsti a jeho vlastní paže na bradu ho i tak vyhodil na kapotu auta, kde hlavou narazil do čelního skla.

***

Probral se asi za půl hodiny, pomalu sklouzl z kapoty a potácel se kolem. Držel se za paži, mnul si bradu i hlavu a tlumeně nadával. Postupně se uklidňoval, protože čelist, lebka ani ruka se nezdály být zlomené ani naprasklé. Překvapilo ho to. Zároveň také přemýšlel, kolik otřesů ještě jeho mozek snese, než mu vypadne z hlavy.

Vzápětí se však rychle otočil a namířil pistoli na muže, který se právě vynořil ze skupinky stromů. Také on na Weba mířil zbraní.

„Dobrý pokus,“ prohlásil muž, „ale nemáš nabito.“ Popošel blíž a Web si ho lépe prohlédl.

„Cove?“

Randall Cove uklidil pistoli a opřel se o auto. „Ten chlápek je vážně nebezpečný,“ prohlásil. „Jak odstřelil vlastního člověka, to bylo něco nového i pro mě.“ Prohlédl si Webův obličej. „Zítra budeš mít pěkné modřiny, ale pořád lepší než se dostat na stůl koronerovi.“

Web odložil prázdnou pistoli a třel si týl hlavy. „Předpokládám, žes měl židli v první řadě. Tak díky za pomoc.“

Cove se na něho podmračeně podíval. „Hele, jsem taky agent, a je jedno, že působím v utajení. Mám stejný průkaz, složil jsem stejnou přísahu a propracoval se stejnýma sračkama v FBI. Kdyby se tě pokusili zabít, tak by ses o mně dozvěděl. Jenže se nepokusili, takže jsem se nemusel ukazovat. A jestli tě to potěší, zatímco ses tu válel, zahnal jsem pár bratrů, který se o tebe zajímali.“

„Díky, tohle tělo budu ještě potřebovat.“

„Musíme si promluvit, ale ne tady. Mohli by se tu ještě potloukat lidi Velkýho F. A tohle navíc není bezpečný místo, ani pro ozbrojené strážce zákona.“

Web se rozhlédl. „Tak kde? Tvůj starý byt zbourali.“

Cove se usmál. „Mluvils se Sonnym, vím. Jestli si starý Sonny Venables myslí, že jsi v pohodě, tak to bude pravda. Ten kluk má na lumpy nos jako nejlepší loveckej pes, jakýho jsem měl ještě v Mississippi.“

„Děje se hodně divných věcí. Setkal ses poslední dobou s Batesem?“

„Mluvili jsme spolu, ale ani jeden si neříkáme všechno, což je v pohodě. Vím, o co Percemu jde, a on ví, jaký na to mám názor.“ Podal Webovi útržek papíru. „Tady, za třicet minut.“

Web se podíval na hodinky. „Pracuju na zvláštním úkolu. Budu se muset vrátit.“

„Neboj, nezabere to moc času. Jo, a ještě něco.“ Vlezl do Webova auta a chvíli něco hledal. Když vystoupil, držel v ruce jakési zařízení.

„Satelitní sledování. Stejně dobré jako to, co používáme my,“ prohlásil.

„Takže mají satelit,“ podivil se Web. „Moc mě to neuklidnilo.“

„Je v tom i bezdrátový komunikátor.“

Web se tedy nepletl, když si domýšlel, jak mu předávali pokyny poté, co přejel Wilsonův most.

Cove zařízení vypnul a uklidil do kapsy. „Důkaz je důkaz. Překvapuje mě, že to tu nechali,“ prohlásil a zmizel mezi stromy.

Když se Web dostatečně vzpamatoval, což znamenalo, že udržel obě oči otevřené a viděl pouze dvojmo, ne trojmo a skrz mlhu, nasedl a odjel. S Covem se sešel na lavičce u obchodního centra ve městě. Když se na ni posadil, uslyšel hlas, ale nereagoval. To vše bylo součástí pokynů, které našel na papíře. Domyslel si, že se Cove ukrývá v křoví za lavičkou.

„Takže Bates ti o mně řekl.“

„Řekl. Je mi líto, co se stalo s tvou rodinou.“

„Jo,“ odpověděl Cove úsečně.

„Našel jsem u tebe v domě výstřižek z novin, o tobě a Batesovi.“

„Jsi dobrý. Ta schovávačka fungovala dlouhé roky.“

„Proč jsi to schovával?“

„Návnada. Kdyby někdo dům prohledával, něco by našel, ale v podstatě jen bezvýznamnou maličkost. Všechno skutečně důležité mám v hlavě.“

„Takže ten výstřižek byl jen trik? Nic důležitého?“

Cove neodpověděl, proto Web pokračoval. „Bates říkal, žes byl na stopě nějakým důležitým dealerům, a ti že možná nastražili past na můj tým.“

„Správně. Ale to už dávno neplatí. Slyšel jsem, jak ti Westbrook řekl o tunelech. To mě nenapadlo. Dobrý způsob, jak dostat počítače pryč a kulomety dovnitř.“

„Co nejdřív to oznámím Batesovi a půjdeme se tam podívat. Přidáš se?“

Cove neodpověděl a Webovi chvíli trvalo, než si uvědomil důvod. Na opačné straně ulice šel muž. Oblečený byl jako bezdomovec a trochu se motal, jako by byl opilý. Stejně jako Cove však ani Web nemohl nic riskovat. Sáhl po pistoli a uvědomil si, že není nabitá. V kufru auta měl náhradní zásobník, jenže vůz nechal zaparkovaný dobrých třicet metrů daleko a zapomněl z něj munici vyndat. Nezbývalo než si jen povzdechnout, jaký je pitomec. Jako by v odpověď na své myšlenky najednou cítil, jak ho pod opěradlem lavičky cosi tlačí do zad. Vzal pistoli, kterou mu Cove podával, šeptem poděkoval a zůstal sedět. Zbraň držel u boku a hlavní kopíroval pohyby muže přes ulici, dokud neodešel.

„Nikdy nevíš, co za pitomce se objeví,“ prohlásil Cove.

„Bates říkal, že asi pracuješ s někým z Westbrookovy party, možná s Peeblesem nebo s Macym, a ten že tě podvedl.“

„Macy ani Peebles to nebyli. Myslím, že můj člověk se mnou jednal na rovinu, tedy většinou, ale nejspíš to na něj nastražili.“

„Tak jestli ho tak dobře znáš, je nějaká šance, že bychom z něj dostali pravdu?“

„Už ne.“

„Jak to?“

„Protože ten můj člověk byl Toona.“

„Děláš si legraci?“

„Lidi od Velkého F si ulejvají prachy neustále. Krmil tě hloupostmi. Toonu zabil kvůli největšímu z hříchů, za spolupráci s policií.“

„Myslel si Toona, že v tom kromě Westbrooka jede ještě někdo další?“

„Toona byl vlastně jen osobní strážce, ale pálilo mu to. Pracoval jsem s ním asi půl roku. Dostali jsme ho na nějakou maličkost, jenže už kdysi strávil ve vězení čtyři roky a neměl chuť si to zopakovat. Řekl mi o nové skupině, která přebírala distribuci některých místních gangů a dokonce pomocí legitimních operací prala špinavé peníze. Nebylo to zadarmo, ale většina gangů se přidala, kromě Westbrooka. Nikomu nedůvěřuje. Jenže ani drogové gangy už nebaví se navzájem střílet a konsolidace operací a snižování nákladů jsou stejně účinné v ilegálním obchodě jako v kterémkoli jiném podnikání. Snažil jsem se proniknout dovnitř, ale nedařilo se mi to. Vydával jsem se za průzkumníka drogového gangu, který by se chtěl přesunout z Arizony na venkov ve Virginii. Doslechli jsme se o téhle skupině a podařilo se mi dostat pozvání, abych se podíval, jak pracuje. Nejdřív jsem si myslel, že to nějak souvisí s Westbrookem, ale když jsem to tam viděl, bylo mi jasné, že jde o něco opravdu velkého.“

„Bates se zmínil o oxycontinu.“

„Tím se právě odlišovali. Myslím, že tahle skupina místním dodávala především léky na předpis jako oxycontin, percocet a tak. Nízké riziko a vysoké zisky. Toona se toho přímo nezúčastňoval, ale zřejmě si myslel totéž. V oblasti D. C. by to bylo něco naprosto nového. A tahle nová skupina neměla zájem jen o D. C. Řekl bych, že s tím svinstvem podnikají po celém východním pobřeží.“

„Oxycontin se nejdřív objevil na venkově.“

„Jasně, slyšel jsi o Skalistých horách, co? Hlavně šlo o Apalačskou vysočinu, a ta zasahuje do asi dvaceti států, od Alabamy až ke kanadské hranici. Takže je tam spousta místa na založení vlastního drogového impéria s běžnými léky na předpis. Proto jsem to okamžitě ohlásil na washingtonskou úřadovnu, protože mi došlo, že tady nejde jen o Westbrooka. Víš, mohl jsem dál pátrat a třeba zjistit něco zajímavého, jenže bych riskoval, že se se mnou přestanou bavit. Došlo mi, že když zajistíme účetní jako svědky, můžeme odrovnat celý ten oxycontinový gang. Člověče, víš, co se mi zdá, když se na to dívám zpětně?“

„Že to bylo až moc jednoduché, aby to mohla být pravda?“

„Přesně.“ Cove se na okamžik odmlčel. „Hele, Webe, je mi líto, co se stalo tvému týmu. Ale nepřipadalo mi, že by to nějak smrdělo. Každopádně jsem za to odpovědný, protože tu boudu ušili na mě. A obětuju všechno, co mi zbylo, včetně života, abych to napravil.“

„To, co děláš ty, bych nikdy nedokázal. Vlastně ani nevím, jak to vůbec zvládáš.“

„Zajímavé, já si totéž myslel o tobě. Podívejte se do těch tunelů a zjistěte, jak ty věci dostali dovnitř a ven. A možná najdete něco, co nám řekne, kdo to byl. Myslím, že Westbrook v tom nejel. Někdo se potlouká kolem a dobře se baví na náš účet.“

„Máš nějaké podezření?“

„Pořád si myslím totéž. Ať je to kdokoli, má dobré informace z důležitých míst, protože je pořád o krok napřed.“

„Myslíš, že vynáší někdo z FBI?“

„Tos řekl ty, ne já.“

„Máš pro to důkazy?“

„Jen tušení. Ty svým tušením nevěříš?“

„Věřím, pořád. Asi se teď cítíš jako vyděděnec.“

„Myslíš to tak, že jsou teď na všech stranách přesvědčení, že jsem zradil a pomohl zmasakrovat vlastní lidi? Jo, taky mě to už napadlo.“

„Nejsi sám, Cove.“

„Podívej, Webe, svým způsobem jsme pokrevní bratři. Označili nás za zrádce kvůli něčemu, co jsme neudělali, a někteří lidé si to prostě nedají vysvětlit.“

„Proto se nechceš ukázat?“

„Jde o to, že si se mnou někdo pohrál, podrazil mě, ušil na mě boudu, říkej tomu, jak chceš. Nejsem zrádce, jen jsem to podělal, což je při mé práci skoro stejný problém, jako bych přeběhl.“

„Tak to jsme opravdu bratři, protože mě se stalo totéž.“

„Tak snad to oba ustojíme, co říkáš?“

„Říkám, že bych na to vsadil boty.“

„Buď opatrný, Londone. Teď se střílí bez varování.“

„Hele, Cove?“

„Co?“

„Omluva přijata.“

***

Web dojel do města. Z kufru si vzal náhradní zásobník, pistoli od Covea si zastrčil vzadu za pásek a odjel taxíkem na washingtonskou úřadovnu FBI. Bates už odešel domů a Web se rozhodl, že počká do rána, než se mu ozve. I Bates se potřeboval vyspat a tunely do rána neutečou. Místo aby si vyžádal nové služební auto, udělal něco skutečně šíleného. Chystal se jezdit vlastním.

Armáda novinářů už před jeho domem netábořila, přesto nehodlal riskovat. Do domu vešel zadním vchodem, vklouzl za volant sporťáku a opatrně – se zhasnutými světly – vyjel z garáže. Počkal, až bude na ulici, a teprve pak rozsvítil světla a šlápl na plyn. Celou dobu bedlivě kontroloval zpětné zrcátko. Nic. Zamířil zpátky na East Winds.

34

Když se Web vrátil do vozovny, Romana tam nenašel. Zkontroloval dokonce i veterány v přízemí, jestli si snad jeho partner do některého nesedl a blahem neusnul. Byly skoro čtyři hodiny ráno a dalo se předpokládat, že Romano hlídkuje někde venku. Jako odstřelovač býval Romano díky své vrozené energii neklidný a přes veškerý výcvik směřující k metodičnosti a rozmyslu, pokud dramatické situace nevyžaduje něco jiného, mu tato vlastnost zůstala. Jakmile však došlo k akci, skoro všichni by do ní chtěli jít právě s Paulem Romanem. Protože měl nefunkční mobil, použil telefon v domě a dost se mu ulevilo, když se mu Romano ozval.

„Tak jaká byla schůzka?“ zeptal se Romano.

„Nudná. Povím ti to později. Kde jsi?“

„Všechno bylo zajištěné, jen se tak flákám po okolí. Na západě je stará strážní věž. Je z ní vidět na míle všemi směry.“

„Vím. Byl jsem tam.“

„No a já tu jsem právě teď. Měl jsem chuť si trochu zaběhat.“

„Je to pořádná dálka, Paulie.“

„Procházka. Možná bys sem mohl zajít a donést přístroje na noční vidění.“

„Co pozoruješ?“

„Uvidíš.“

Web vyšel z vozovny zadem, nasadil si přilbu, připnul k ní dalekohled s nočním viděním, zapnul ho a přiložil si ho k očím. Svět okamžitě získal nereálnou, zelenkavou barvu. Přístroj se nedal používat příliš dlouho, protože byl těžký a z jeho nošení brzy začalo bolet za krkem. Navíc vyvolával bolest hlavy, proti níž byla bolest za krkem jen pohlazení. Web při jeho používání vždy měl jedno oko zavřené, ačkoli to znamenalo ještě větší potíže s odhadem vzdálenosti. Pokud by však nechal oči otevřené obě, a pak přístroj sundal, viděl by jen velikou oranžovou kouli. A v tom okamžiku by ho dokázal vyřídit i devadesátiletý stařík na invalidním vozíku.

Odstřelovači jsou při plnění svých úkolů nuceni používat různou výbavu, počínaje tou nejmodernější a konče tou nejstarší ze všech – kamufláží. Web si svůj kamuflážní oblek sešitý z pytloviny a síťoviny pečlivě pokryl zvířecími exkrementy a dalšími nevábnými věcmi, aby zapadl do hlubokého lesa i džungle. Každý odstřelovač JOR dával svému maskovacímu obleku vlastní styl a Web strávil jeho zdokonalováním dlouhé roky. Maskovací pláště původně vymysleli Skoti před čtyřmi sty lety během nesčetných bojů s těmi, kdo si je chtěli podrobit. Fungovaly stejně dobře tehdy i teď. Web se pod ním skrýval uprostřed džungle ve Střední Americe, zatímco pašeráci drog vyzbrojení samopaly procházeli kolem něj a nevšimli si ho, dokud jim nepřiložil hlaveň k zádům a nepřečetl jim jejich práva.

Kus popošel a přepnul přístroj na noční vidění do režimu infračervených paprsků. Tím se zapnul vnitřní zdroj osvětlení a významně se rozšířilo zorné pole. Web se chtěl ujistit, že zařízení funguje, protože jeho baterie byly známé tím, že se obvykle vybily v nejméně vhodném okamžiku. Nerad však infračervené vidění používal dlouho, neboť mělo jednu závažnou slabinu. Pro každého, kdo by ho snad pozoroval dalším přístrojem na noční vidění, by infračervený zářič působil jako maják, jako velká svítilna namířená přímo do obličeje, a z Weba by se stal snadný cíl. Rozhodl se raději spoléhat na vlastní oči, tak jako při každé střelbě v minulosti. Přírodu občas prostě nejde vylepšit.

Vzduch byl svěží a z farmy i jejího okolí se ozývaly všelijaké zvuky. Web kráčel poměrně rychle a k pozorovatelně dorazil v záviděníhodně krátkém čase. Potěšilo ho, že je stále ve slušné formě. Pomyslel si, že po osmi letech neustálého tréninku by opravdu neměl po pár dnech příliš ochabnout. Noční les měl rád, představoval pro něho cosi jako křeslo a puštěnou televizi pro průměrného Američana.

Uviděl rozhlednu a zůstal stát. Protože neměl mobil, přiložil ruce k obličeji, vytvořil z nich neforemný trychtýř a vydal zvuk, který s Romanem používali jako signál mezi odstřelovači. Zněl jako závan větru nebo pták, který se vyskytuje skoro všude. Byl si jistý, že Romano signál pozná, a po několika vteřinách se dočkal odpovědi. Vše v pořádku.

Vyšel z lesa, spěchal k rozhledně a po dřevěném žebříku potichu vylezl nahoru. Romano ho přivítal v otvoru malého poklopu vedoucího na podlahu pozorovatelny. Čerstvé Webovy rány utržené od Toony a Velkého F nemohl Romano potmě vidět, což bylo dobře, protože Web neměl chuť je vysvětlovat. Navíc by si ho Romano nejspíš začal dobírat. Přímo slyšel, jak by se pokrytecky divil, proč jim dovolil ho zbít.

Web se podíval na Romana, který vytáhl desetinásobný zaměřovač, obvykle nasazený na odstřelovačskou pušku ráže .308.

„Děje se něco zajímavého?“ chtěl vědět Web.

„Podívej se sám. Přímo mezerou mezi stromy na severozápadě.“

Web si přiložil zaměřovač k oku. „Předpokládám, že se dívám na Southern Belle.“

„Na koňskou farmu se tam dějí dost divné věci.“

Web si nastavil zaměřovač podle svého oka a podíval se skrz. Mezi stromy byl skutečně příhodný průsek, který poskytoval nerušený pohled na sousední farmu.

Viděl dvě veliké budovy, které vypadaly poměrně nově. Před nimi parkovaly náklaďáky a Web sledoval, jak kolem nich pobíhají sem a tam muži s vysílačkami. V boku jedné z budov se otevřela velká vrata a Web si uvědomil, že ať se uvnitř děje cokoli, je k tomu zapotřebí hodně světla. Vrata se zvedla až nahoru a zevnitř vyjel vysokozdvižný vozík. Za ním následovali muži a na ručních vozících vyváželi bedny, které se nakonec ocitly na korbách náklaďáků.

„Děje se tam něco velkého,“ usoudil Web. „Rozebírají tam kradená auta, distribuují drogy, ukradené letecké součástky, možná jsou to špioni nebo zloději technologií. Sakra.“

„Zajímavé sousedství. A já si myslel, že na venkově ve Virginii najdu jen partu starých páprdů, co opilí pořádají hony na lišku, zatímco jejich ženušky srkají odpolední čaj. Mám se ještě hodně co učit.“ Podíval se na Weba. „Tak co myslíš?“

„Myslím, že tu máme práci, Southern Belle bude muset počkat. Ale kdyby něco, budeme tu a něco s tím uděláme.“

Romano se usmál, protože ho pomyšlení na možnou akci potěšilo. „Konečně rozumná řeč.“

35

Kevin Westbrook už pokreslil všechny skicáky, a teď jen seděl a díval se do zdi. Přemýšlel, jestli ještě někdy uvidí slunce. Pomalu si zvykal na hukot strojů a zvuk tekoucí vody. Už ho nerušily ze spánku, přesto se mu nelíbilo, že už mu nevadí, protože to kdesi hluboko uvnitř považoval za znamení, že už v těchto podmínkách zůstane navždy.

Zaslechl kroky a stáhl se na postel jako zvíře v kleci v zoologické zahradě, když se blíží návštěvníci.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel tentýž muž, který za ním již byl. Kevin nevěděl, o koho jde, a muž se mu nenamáhal představit.

„Jak se vede, Kevine?“

„Bolí mě hlava.“

Muž sáhl do kapsy a vyndal lahvičku tylenolu. „Při své práci ji mám neustále po ruce.“ Podal chlapci dvě pilulky a z lahve na stole mu nalil skleničku vody.

„Nejspíš proto, že nevidím slunce,“ dodal Kevin.

Muž se pousmál. „No, uvidíme, co by se s tím dalo dělat.“

„Znamená to, že už se odsud brzo dostanu?“

„Přesně tak. Věci se daly do pohybu.“

„Takže už mě nebudete potřebovat.“ Kevin vzápětí svých slov litoval. Mohla se totiž vyložit různě.

Muž se na něho podíval. „Odvedl jsi vynikající práci, Kevine. Opravdu vynikající na to, že jsi ještě dítě. Budeme si to pamatovat.“

„Budu už moct jít domů?“

„Vlastně to nezáleží na mně.“

„Nikomu nic neřeknu.“

„Ani Francisovi?“

„Když nikomu, tak nikomu.“

„No, ono na tom vlastně nezáleží.“

Kevin se okamžitě nastražil. „Nechystáte se něco udělat mýmu bráchovi, že ne?“

Muž zvedl ruce, jako by se vzdával. „Nic takového jsem neřekl. Popravdě řečeno, jestli půjde všechno podle plánu, ublížíme jen těm, kteří si to zaslouží. Souhlasíš?“

„Ublížili jste všem těm lidem na dvoře. Zabili jste je.“

Muž se posadil na stůl a založil ruce na prsou. Přestože nedělal žádné výhružné pohyby, Kevin se přikrčil.

„Jak říkám, ubližuje se jen lidem, kteří si to zaslouží. Není to tak pokaždé, určitě to víš, občas přijdou k úhoně i nevinní. Sám jsem to zažil a přijde mi, že ty taky.“ Prohlížel si jizvy na chlapcově obličeji.

Kevin na to neměl co říct. Muž otevřel jeden skicák a prohlédl si několik kreseb.

„To je Poslední večeře?“ zeptal se.

„Jo. Ježíš. Než ho ukřižovali. Je to ten uprostřed,“ vysvětloval přičinlivě Kevin.

„Chodil jsem do nedělní školy,“ přitakal muž s úsměvem. „O Ježíšovi vím všechno, synku.“

Kevin nakreslil obrázek zpaměti. Měl pro to dva důvody. Zaprvé potřeboval nějak zabít čas a zadruhé chtěl mít Syna Božího právě teď co nejblíž. Možná pak Pán vyslyší modlitby Kevina Westbrooka a pošle mu na pomoc anděla strážného. Pomoc by se totiž Kevinovi hodila. Nadpřirozená i jakákoli jiná.

„Moc hezké kresby, Kevine. Máš skutečně talent.“

Muž se podíval na další obrázek a zvedl ho. „Co je tohle?“

„Bratr, jak mi čte.“

S pistolí odloženou na nočním stolku a svými muži hlídajícími za dveřmi bral Francis Kevina kolem ramen, přitáhl si ho blíž ke svému mohutnému hrudníku a seděli a četli si dlouho do noci, dokud Kevin neusnul. Když se ráno vzbudil, byli všichni muži včetně jeho bratra pryč. Ale místo, do kterého knihu dočetli, bylo založené, a to znamenalo, že se jeho bratr má v úmyslu vrátit a příběh mu dočíst.

Muž se zatvářil překvapeně. „On ti čte?“

Kevin přikývl. „Jasně, proč by ne? Vám nikdo nečetl, když jste byl malej?“

„Ne,“ odpověděl muž a položil skicák na stůl. „Kolik ti je, Kevine?“

„Deset.“

„Krásný věk. Ještě máš celý život před sebou. Lituju, že mi už dávno není deset.“

„Pustíte mě někdy?“ chtěl vědět Kevin.

Mužův pohled zničil všechny chlapcovy naděje.

„Líbíš se mi, Kevine. Trochu mi připomínáš mě, když jsem byl mladý. Taky jsem neměl žádnou rodinu.“

„Já mám bráchu!“

„Vím, že máš. Ale mluvím o normálním životě, víš? Táta, máma, bráchové a sestry, všichni na jednom místě.“

„Co je normální pro jedny, nemusí bejt normální pro jiný.“

Muž se pousmál a potřásl hlavou. „Máš v té hlavičce hodně chytrosti. Víš, když se nad tím zamyslíš, máloco v životě je normální.“

„Znáte mýho bráchu. Víte, že není dobrý ho rozčilovat.“

„Osobně ho neznám, ale obchodovali jsme spolu. A vím, že určitě není radno ho rozčilovat. Díky za radu. Jenže jde o to, že spolu teď svým způsobem spolupracujeme. Poprosil jsem ho, aby pro mě něco udělal. Týkalo se to toho Weba Londona, a on to zařídil.“

„Určitě to udělal, protože jste mu řek, že máte mě. Dělá to, protože nechce, aby se mi něco stalo.“

„Určitě, Kevine. Ale jen abys věděl, tu službu mu oplatíme. Někteří lidé, kteří mají k tvému bratrovi hodně blízko, mu chtějí přebrat obchod. Pomůžeme mu s tím.“

„Proč byste mu pomáhali?“ zeptal se Kevin podezíravě. „Co z toho budete mít?“

Muž se rozesmál. „Člověče, kdybys byl jen o trochu starší, udělal bych z tebe svýho parťáka. No, řekněme, že na tom všichni vyděláme.“

„Neodpověděl jste mi na otázku. Pustíte mě někdy?“

Muž vstal a přešel ke dveřím. „Zůstaň tady, Kevine. Dobré věci se stávají těm, kdo jsou trpěliví.“

36

Když se vrátil do vozovny, Web zavolal Batesovi, vzbudil ho a popsal mu svou schůzku s Velkým F. Také mu řekl o setkání s Covem. Domluvili se, že se s Batesem a týmem agentů sejdou za hodinu na dvoře, kde došlo k masakru. Začínalo svítat a Web mohl jen smutně potřást hlavou. Ještě si ani nezdříml a byl čas začít nový pracovní den. Bates mu dal nový telefon místo toho, který mu Westbrookovi lidé rozbili. Měl totéž číslo, což bylo pohodlné.

Web Batesovi, který se zdržel poznámek k čerstvým šrámům ve Webově obličeji, poděkoval, ačkoli bylo zjevné, že Bates není v dobré náladě.

„Jestli budeš ničit vládní majetek touhle rychlostí, začneme ti ho strhávat z platu. A na starém telefonu jsem ti nechal zprávy, na které ses nenamáhal odpovědět.“

„Víš, Perce, někdy se mi hlášení o hlasových zprávách objeví na displeji až druhý den.“

„Já s nimi problémy nemám.“

„No, to mi moc nepomůže, nemyslíš?“

Jednoho agenta nechali hlídat auta. V této oblasti nebylo nic bezpečné ani posvátné, tím spíš majetek Strýčka Sama. Někteří mladíci by s gustem ukradli vládní automobil, prodali ho někam do dílny a ještě by nejspíš uhádali zvláštní prémii.

Zdálo se, že cestou na dvůr se Batesova nálada ještě zhoršila. „Máš kliku, Webe, že vůbec žiješ,“ vyštěkl a nezdálo se, že by mu Webovo štěstí dělalo obzvláštní radost. „Špatně skončíš, jestli budeš hrát takhle sólo. Nemůžu uvěřit, žes tam šel bez záloh. Porušil jsi mé rozkazy. Mohl bych ti za to pořádně zatopit.“

„Ale neuděláš to, protože jsem zařídil to, co potřebuješ. Průlom.“

Bates se nakonec uklidnil a jen kroutil hlavou. „Opravdu toho chlápka odstřelil přímo před tvýma očima, protože byl práskač?“

„Víš, v takových věcech se většinou nepletu.“

„Ježíši, musí mít pořádnou odvahu.“

„Jo, je ho taky kus chlapa.“

Všichni vešli do budovy a pokračovali do suterénu. Dole byla tma, vlhko a páchlo to tam. Rozdíl mezi kamenným palácem ve Virginii a touto jeskyní v Anacostii snad nemohl být větší. Web však nakonec musel uznat, že on sám je spíš typ do jeskyně.

„Mluvil tedy o tunelech,“ prohlásil Bates a rozhlížel se. Dole nefungovala žádná světla, proto si každý agent nesl svítilnu. „Víš, problém je v tom, Webe, že jsme to tu celé prohledali.“

„Tak to musíme prohlédnout znovu, protože mi přišlo, že ví, o čem mluví. Navíc neexistuje žádný jiný způsob, jak sem dostat ty kulomety, aby si toho nikdo nevšiml. Nemají na radnici plány těch tunelů?“

„Tady jsi v D. C., chápeš? Jestli se ti chce něco hledat na radnici, posluž si. Nenajdeš ani věci ze včerejška, natož staré padesát let.“

Prohlédli už všechno, až Web došel ke stopadesátilitrovým sudům naskládaným v nejvzdálenějším koutě. Sudy stály v deseti řadách po deseti kusech. „Co to je?“

„Býval tu naftový kotel. Tohle zbylo, když to tady zavřeli. Asi bylo moc drahé ty sudy přestěhovat.“

„Díval se někdo pod ně?“

Jeden z agentů místo odpovědi k sudům došel a do jednoho strčil. Ani se nehnul. „Nic pod nimi není, Webe. Přece bys nenaskládal tuny nafty nad tunel, kterým budeš chodit dovnitř a ven.“

„Opravdu?“ Web si prohlížel sud, kterým se agent pokoušel pohnout. Opřel se o něj nohou, ale byl zaručeně plný. Strčil i do vedlejšího a do několika dalších. Pak přešel k druhé řadě. Pořád totéž.

„Fajn, už nám věříš?“ zeptal se Bates.

„Sledujte.“

Zatímco se Bates a ostatní agenti dívali, vylezl Web na sudy a stoupal najeden po druhém. Na každém se zastavil a pokusil se zhoupnout. Když se dopracoval doprostřed, zhoupl se na jednom a málem spadl. „Tenhle je prázdný.“Přeskočil na vedlejší. „Tenhle taky.“ Prázdný byli další v řadě. Takto objevil šestnáct prázdných sudů ve čtverci čtyři na čtyři. „Pomozte mi. V těchhle nic není.“

Ostatní agenti se seběhli, brzy prázdné sudy odstranili a posvítili na dveře v podlaze.

Bates na ně chvíli zíral, pak se podíval na Weba. „Parchante. Jak jsi na to přišel?“

„Ještě v kansaské úřadovně jsem pracoval na jednom případu. Chlápek napálil banku tak, že narval sklad sudy, které měly údajně být plné topné nafty. Tou ručil za velký úvěr. Banka poslala kontrolory, ti pár sudů otevřeli a samozřejmě, byla v nich topná nafta. Jenže zkontrolovali jen první řadu, protože chlápci v obleku přece nepolezou na špinavé sudy. Ukázalo se, že jich bylo devadesát procent prázdných. Vím to, protože potom, co chlápek utekl z města, jsme je zkontrolovali jeden po druhém.“

Bates se tvářil rozladěně. „Jsem tvůj dlužník, Webe.“

„A věř mi, že ti to připomenu.“

S připravenými zbraněmi dveře zvedli, vlezli do tunelu a pokračovali rovně až do místa, kde tunel ostře zahýbal.

Web posvítil na podlahu. „Někdo tudy nedávno chodil. Podívejte na tu spoustu stop.“

Tunel končil schodišťovou šachtou. Potichu stoupali nahoru, všichni dávali pozor a byli připravení začít střílet. Opatrně otevřeli nezamčené dveře a zjistili, že jsou pod jinou budovou, velmi podobnou té, ze které přišli. V tomto sklepě se válela spousta opuštěných věcí. Pomalu postupovali nahoru. Místnost, do které se dostali, byla rozlehlá a prázdná. Znovu sešli dolů, vyšli z budovy a rozhlédli se kolem.

„Řekl bych, že jsme tak o dva bloky západně,“ usoudil jeden z agentů a Web s ním souhlasil. Všichni se podívali na budovu, do které tunel vedl. Oprýskaná písmena na zdi hlásala, že tu kdysi sídlil velkoobchod s potravinami. Byla vybavená i vykládací rampou, kde se mohly skládat banány. Nebo kulomety. U rampy stálo několik starých náklaďáků bez pneumatik a dveří.

„V noci sem přijedeš náklaďákem, postavíš ho mezi tyhle dva, vyložíš bedny, protáhneš je tunelem a je to,“ prohlásil Web. Pohledem přejel po okolí. „Kolem nikdo nebydlí, proto to asi také použili.“

„Dobrá, ale Velkého F dostaneme za vraždu. Když budeš svědčit, zmizí navždycky.“

„Nejdřív bys ho musel najít, a co jsem viděl, v tom, co dělá, je dost dobrý.“

„Budeme tě muset dát do ochranné vazby.“

„Ne, to ne. Zvládnu to.“

„Jak to sakra myslíš? Zvládnu to? Ten chlap má spoustu důvodů tě odprásknout.“

„Kdyby to chtěl udělat, udělal by to dnes v noci. Byl jsem naprosto bezmocný. Navíc mám práci. Musím chránit Billyho a Gwen Canfieldovi, a s tím jsem ještě neskončil.“

„Tohle nechápu. Zabije přímo před tebou chlápka a nechá tě odejít.“

„Abych mohl doručit zprávu o tunelu.“

„Copak ještě neslyšel o telefonu? Nežertuju, Webe, chci tě mít v ochranné vazbě.“

„Říkals, že jsi můj dlužník. Tak teď si to vyberu.“

„Co může být důležitější než zůstat naživu?“

„Nevím, Perce, vzhledem k tomu, co dělám, o tom raději moc nepřemýšlím. A nepůjdu s tebou.“

„Jsem tvůj nadřízený. Můžu tě donutit.“

„No, to asi můžeš,“ pokrčil Web rameny a klidně se na Batese díval. „Hergot, je s tebou čím dál víc problémů, Londone.“

„Myslel jsem, že tohle už dávno víš.“

Bates se rozhlédl po nakládací rampě. „Jde o to, že nemáme nic, co by Svobodné spojovalo s tímhle skladem nebo kulomety. Bez důkazů proti nim nemůžeme zasáhnout. Právě teď jsou to jen spořádaní andílkové, kterým nesmíme zkřivit ani vlásek.“

„U vražd v Richmondu se neobjevilo nic, co by je spojovalo se Svobodnými? Tam po sobě museli něco nechat, ne?“

„Podle směru výstřelu na soudce Leadbettera jsme se dostali k rozestavěné budově na opačné straně ulice. Neustále tam pracují stovky lidí, přicházejí a odcházejí.“

„Co ten telefonát?“

„Veřejný automat na jihu Richmondu. Žádné stopy.“

„Ale soudce se pohyboval v centru. Museli tam tedy být nejméně dva lidé a mít mezi sebou spojení, aby telefonát přišel ve správný čas.“

„Pravda. Nikdy jsem netvrdil, že proti sobě máme amatéry.“

„Co Watkins a Wingo?“

„Všechny lidi z Wingovy kanceláře jsme prověřili.“

„Uklízečky? Některá mohla potřít sluchátko atropinem.“

„Opět, prověřili jsme to. Tihle lidé se často mění, ale žádnou stopu jsme neobjevili.“

„Watkins?“

„Únik plynu. Byl to starý dům.“

„No tak, zavolají mu přesně v okamžiku, kdy vchází dovnitř. Znovu načasování na zlomek vteřiny. A dělal to někdo, kdo dobře znal jejich zvyky. Navíc měl náhodou v telefonu solenoid, který vydával jiskru nutnou k zapálení plynu?“

„Vím, Webe, ale na tyhle lidi mohlo mít spadeno víc lumpů. Jedna nebo dvě vraždy spolu mohou souviset, ale třeba nesouvisejí všechny. Zatím je spojují jen telefony a případ Ernesta Frea.“

„Souvisejí spolu, Perce, věř mi.“

„Věřím, ale musíme přesvědčit porotu, což je prozatím zhola nemožné.“

„Něco nového s bombou na East Winds?“

„Velmi složité zařízení s C4. Prověřili jsme minulost všech lidí, kteří tam pracují. Většina jich přišla se Straitem, když farmu, na které působili, zavřeli. Všichni jsou čistí. Pár jich má záznam za výtržnictví, většinou v opilosti, ale co bys čekal od party chlapů od koní?“

„A co Nemo Strait?“

„Jak ti říkal. Vyrostl na malé koňské farmě, kterou vedl jeho otec. Tam se naučil co a jak. Bojoval ve Vietnamu a patřil k nejlepším. Hodně medailí a hodně tvrdých bojů. Tři měsíce přežil v zajetí.“

„Aby to přežil, musel být opravdu silný. Chlapci z Vietkongu pohostinností nevynikali.“

„Po návratu do států se živil různě. Strážce v polepšovně, prodejce počítačů. Také se oženil, měl pár dětí, vrátil se k práci s koňmi a rozvedl se. U Canfieldových nastoupil v době, kdy ranč koupili.“

„Co náš starý známý Ernest B. Free?“

„Nikdo ho neviděl, a to mě opravdu udivuje. Obvykle máme tisíce telefonátů, devětadevadesát procent jsou to jen omyly, ale objeví se jedna nebo dvě stopy. Tentokrát nic.“

Znechucený Web se rozhlédl po okolí. Pohledem zařízení nejprve jen přejel, vzápětí se však k němu vrátil a ožil. „Sakra,“ zamumlal.

„Co? Co se děje, Webe?“ nechápal Bates.

Web mu ukázal. „Myslím, že máme alespoň jednoho očitého svědka.“

Bates se podíval nad semafory na křižovatce nedaleko nakládací rampy. Jak bylo v této oblasti obvyklé, byly doplněné o bezpečnostní kameru. A jako ostatní kamery, které Web v okolí viděl, i tato mířila jinam, než by měla. Nejspíš si s ní někdo pohrál a náhodou ji namířil přímo na nakládací rampu.

„Sakra,“ ozval se Bates jako ozvěna. „Myslíš to, co myslím já?“

„Jo,“ přitakal Web. „Vypadá to najeden ze starších modelů s video smyčkou, která běží čtyřiadvacet hodin denně. Ty novější se aktivují, jen když je spustí rychle jedoucí auto, a pořizují fotografie s poznávacími značkami.“

„Doufejme, že místní policie některou část pásku nepřehrála.“

Bates mávl na jednoho z mužů a požádal ho, aby okamžitě zatelefonoval na stanici.

„Musím se vrátit na farmu,“ pokrčil rameny Web. „Romanovi se už asi začíná stýskat.“

„Fakt se mi to nelíbí, Webe. Co když tam ani nedojedeš živý?“

„Ještě je tu Cove. Ten byl také u toho.“

„A co když zemře i on? Je to stejně pravděpodobné, když vezmeš v úvahu, co se děje.“

„Máš papír a tužku?“

Sepsal kompletní hlášení o Toonově vraždě. Od Batese se dozvěděl, že se Toona ve skutečnosti jmenoval Charles Towson a že nikdo nevěděl, jak ke své přezdívce přišel. Na ulici však měl přezdívku každý. No, na každý pád ten, kdo tělo Charlieho Towsona ve vodě najde, nejspíš vyzvrátí obsah žaludku. Web rovněž označil za vraha Francise „Velkého F“ Westbrooka. Řádně se podepsal a dva další agenti jeho podpis ověřili.

„Děláš si ze mě srandu?“ zuřil Bates. „Každý obhájce to bez problémů rozcupuje.“

„Nic lepšího teď udělat nemůžu.“ Web se otočil a odešel.

37

Po návratu na East Winds zkontroloval Romana, odjel do vozovny a naložil se do vany s horkou vodou. Měl v úmyslu si v ní zdřímnout a trochu se vzpamatovat. Pokud šlo o spánek, už na tom byl v minulosti i hůř.

Romano si všiml jeho čerstvých zranění, a jak se dalo předpokládat, nenechal je bez komentáře.

„Zase jsi někoho nechal, aby tě ztloukl? Děláš JOR ostudu.“

Web ho ujistil, že příště se nechá zbít na místech, kde to nebude tolik vidět.

Dalších několik dnů se z jejich práce stala čistá rutina. Když Gwen a Billy uviděli jeho zranění ze setkání s Velkým F, Gwen jen vyjekla: „Bože, jste v pořádku?“

„Vypadáte, jako by vás do obličeje nakopl starý Boo,“ prohlásil Billy a potahoval z nezapálené cigarety.

„Asi bych býval dal Boovi přednost,“ ujistil ho Web.

Gwen trvala na tom, že mu rány ošetří. Když se ho jemně dotýkala prsty, bylo ošetření docela příjemné. Zatímco o něho pečovala, Billy si ho prohlížel: „Zdá se, že vás federály, jen tak něco nerozhází.“

„Nerozhází,“ odpověděl Web.

Spolu s Romanem se s Canfieldovými lépe seznámili a poznali, kolik práce obnáší farma s koňmi. Jak slíbili, oba pomáhali, ačkoli Romano si na to Webovi každý večer stěžoval. Farma East Winds byla rozlehlá a překrásná a Weba v jednom okamžiku napadlo, že by se možná měl zkusit živit jinak. Předpokládal, že se toto nutkání vytratí, jakmile farmu natrvalo opustí. Gwen Canfieldová byla zajímavá žena, v mnoha ohledech přímo fascinující, a stejně inteligentní a obezřetná jako krásná a schopná. S Billym tvořili protiklad jako oheň a led.

Web s ní každý den vyrážel na vyjížďky na koni. Mohl ji tak nejen chránit, ale také se lépe seznámit s okolím. A musel uznat, že existujíi horší úkoly než vozit se na hřbetě koně v krásné přírodě a s hezkou ženou. Každý den se zastavovala a pomodlila v kapličce, zatímco Web zůstával sedět na Boovi a pozoroval ji. Nikdy ho nepozvala, aby se k ní připojil, a ani on nic takového nenavrhl. Skutečnost, že mu David Canfield zemřel přímo před očima, když ho nedokázal zachránit, způsobovala, že se raději držel stranou.

Oba agenti FBI každý večer docházeli do velkého domu a trávili čas s Canfieldovými. Billy vedl fascinující život a rád se podělilohistorky z dřívějších dob. Pokaždé se objevil i Nemo Strait a Web si postupně uvědomoval, že s bývalým mariňákem mají více společného, než by se na první pohled mohlo zdát. Strait už v životě také dělal spoustu věcí, službou v armádě počínaje a krocením divokých koní konče.

„Živím se hlavou a svaly, i když to vypadá, že postupem času mi obojího ubývá.“

„Jsme na tom vlastně podobně,“ podotkl Web. „Plánujete dělat u koní až; do smrti?“

„No, přiznávám, že přemýšlím o dni, kdy se práce s hnojem a zlomyslnými zvířaty zbavím.“ Podíval se na Canfieldovy, ztišil hlas a s úsměvem pokračoval: „Mluvím o čtyř i dvounohých zvířatech.“ Dál už přešel k normálnímu tónu: „Ale jak říkám, člověk to má v krvi. Občas mě napadá, že bych si pořídil vlastní malý ranč.“

„Hezký sen,“ pokrčil rameny Romano. „Já bych třeba chtěl jednou mít vlastní závodní tým.“

Web se na svého partnera podíval. „To jsem netušil, Paulie.“

„No, chlap přece má mít nějaké tajemství.“

„Přesně tak,“ přikyvoval Strait. „Moje bývalá mi jednou řekla, že nikdy nevěděla, na co myslím. Víte, co jsem jí odpověděl? Vysvětlil jsem jí, že v tom je právě rozdíl mezi mužským a ženskou. Ženská vám přesně řekne, co si o vás myslí. Chlap to drží v sobě.“ Ohlédl se po Billym Canfieldovi, který na druhém konci místnosti prohlížel svého vycpaného grizzlyho a právě dopíjel třetí pivo za poslední půl hodinu. Gwen odešla nahoru zkontrolovat večeři. „Občas to ale je obráceně,“ konstatoval Strait.

Web se podíval na Canfielda a pak znovu na Straita. „Skutečně?“

Začínalo být zjevné, že Gwen a Billy tráví hodně času odděleně. Web se na to Gwen nikdy přímo nezeptal, ale z jejích občasných poznámek se dalo poznat, že je to spíše Billovo rozhodnutí než její. Možná jeden na druhého svalují vinu za Davidovu smrt, domníval se.

A přes Gwenina dřívější tvrzení bylo také jasné, že Nemo Strait je pro fungování farmy East Winds nepostradatelný. Web několikrát viděl, jak se Billy na svého předáka obrací o radu v otázkách souvisejících s koňmi nebo provozem farmy jako takové.

„Pohybuju se v tom od dětství,“ vysvětlil Strait jednou Webovi. „Pokud jde o koně a farmu, máloco mě zaskočí. Ale Billy se učí hodně rychle.“

„A Gwen?“

„Ví o koních víc než Billy, ale také má svý slabiny. Pokoušel jsem se dát Baronovi měkké podkovy, protože měl popraskaný kopyta, ale nechtěla o tom ani slyšet. Tvrdila, že svýho koně dobře zná. Umanutá. Možná to je jeden z důvodů, proč se s ní Billy oženil.“

„Věděl bych i o dalších,“ přitakal Web.

Strait si povzdychl. „Máte pravdu, vypadá moc dobře. Jenže víte co? Hezký ženy dělají mužům ze života peklo. Proč? Protože se jim je neustále někdo pokouší odloudit. Moje bývalá by zaručeně nevyhrála žádnou soutěž krásy, ale sakra, nemusel jsem se pořád bát, že se na smetišti objeví další kohout.“

„Zdá se, že Billymu to starosti nedělá.“

„Občas je těžké se v něm vyznat. Ale pálí mu to, to zase jo. Hodně se mu toho honí v hlavě.“

„V tom se shodneme,“ odpověděl Web.

***

Web byl každý den ve spojení s Batesem, ale zatím na pásce z kamery na křižovatce nic nenašli.

Jednou brzy ráno si Web právě stoupl pod sprchu, když mu zazvonil telefon. Sáhl po něm a podíval se na displej. Volala Claire Danielsová.

„Přemýšlel jste znovu o hypnóze?“

„Podívejte, Claire, jsem v práci.“

„Webe, jestli chcete dosáhnout zlepšení, pak je hypnóza klíč.“

„Nikdo se mi nebude hrabat v hlavě.“

Byla však rozhodnutá trvat na svém. „Můžeme to zkusit, a když se budete cítit jakkoli nepříjemně, přestaneme. Souhlasíte?“

„Claire, mám práci. Právě teď se tím nemůžu zabývat.“

„Podívejte, přišel jste za mnou, abych vám pomohla. Dělám, co můžu, ale musíte se mnou spolupracovat. Věřte mi, že už jste určitě zažil spoustu horších věcí, než je hypnóza.“

„Dobrá. Omlouvám se, ale nic z toho nebude.“

Odmlčela se. „Poslyšte, Webe, kontaktoval mě někdo, o kom byste měl vědět.“

Neodpověděl.

„Říká vám něco jméno Buck Winters?“

„Co chtěl?“

„Podepsal jste souhlas, který mu dává právo ptát se mě na vaši léčbu. Vzpomínáte si na něco takového?“

„Nejspíš ano. Svého času jsem podepsal hromadu papírů.“

„Samozřejmě. Jenže oni toho zneužívají.“

„Co chtěl vědět a co jste mu řekla?“

„No, mezi tím byl skutečně velký rozdíl. Snažil se mě přesvědčit, že bych mu měla říct všechno, ale váš podepsaný souhlas mi poskytl dost prostoru, abych se bránila. Nejspíš se mi pokusí pomstít, ale tak to v životě chodí.“

Několik vteřin přemýšlel. „Riskovala jste kvůli mně, Claire. Vážím si toho.“

„To je ale jen jeden z důvodů, proč vám volám. Winters mi připadal rozhodnutý vás kvůli tomu, co se stalo, ukřižovat. Dokonce použili výraz ‚zrádce‘.“

„Vlastně mě to ani nepřekvapuje. S Buckem od Waca moc dobře nevycházíme.“

„Ale kdybychom se dostali k jádru vašeho problému, Webe, a dokázali jemu i všem ostatním, že nejste zrádce, určitě by to nebylo špatné. Nemyslíte?“

Web si povzdechl. Nehodlal se jen tak vzdát, ale zároveň nechtěl, aby o něm ostatní navždy pochybovali. A o své schopnosti pracovat u JOR nechtěl pochybovat ani sám. „Skutečně věříte, že by hypnóza pomohla?“

„To se nedozvíme, Webe, dokud to nezkusíme. Ale u jiných pacientů dosahuji s hypnózou velmi dobrých výsledků.“

„Dobrá, možná bychom si o tom měli promluvit,“ souhlasil nakonec. „Z očí do očí.“

„V mé ordinaci?“

„Musím tu plnit úkoly.“

„Mohla bych za vámi přijet?“

Web chvíli přemýšlel. Skutečně to chce? Nejrozumnější by bylo Claire Danielsovou striktně odmítnout a žít dál. Jenže problém spočíval v tom, že se mu nikdy nedostalo skutečné pomoci, o které si začínal být jistý, že ji potřebuje. V určitém okamžiku bude muset něco udělat. A začínal si uvědomovat, že mu Claire skutečně chce pomoci. „Někoho pro vás pošlu.“

„Koho?“

„Jmenuje se Romano. Paul Romano. Patří k JOR. Nic mu neříkejte, protože bývá občas dost upovídaný, ano?“

„Jistě, Webe. Kde jste?“

„Uvidíte, paní doktorko. Uvidíte.“

„Budu volná asi za hodinu. Potřebujete více času?“

„To bude naprosto stačit.“

Web se osušil, oblékl, našel Romana a vysvětlil mu, co od něho potřebuje.

„Kdo je ta ženská?“ zeptal se Romano podezřívavě. „Tvoje nová cvokařka?“

„Raději si říkají psychiatři.“

„Nejsem žádný tvůj řidič, Webe. Mám tu práci.“

„No tak, Paulie. Chci zkontrolovat Billyho a Gwen. Tys to tu zvládal celou dobu v podstatě sám, tak mi to na chvíli přenechej. Když hned vyjedeš, bude připravená, až tam dorazíš.“

„Co když se něco stane, zatímco budu pryč?“

„Tak si poradím.“

„Co když tě někdo postřelí?“

„Cože? Najednou máš o mě strach?“

„Ne, ale nechci, aby se pak po mně někdo vozil. Musím myslet na rodinu.“

„Angie by tě zabila?“

„Přesně tak.“

„Podívej, udělej to pro mě a já ti slibuju, že než se vrátíš, nespustím z Canfieldových oči.“

Romanovi se Webův návrh stále nelíbil, nakonec však souhlasil a zapsal si Claiřino jméno a adresu. „Ale dělám to hlavě proto, že si cestou vyzvednu vlastní auťák.“

„Myslíš corvettu?“

„Jo, myslím corvettu. Billymu se zaručeně bude líbit. Jsme oba blázni do aut.“

„Tak jeď, Paulie, než si to rozmyslím.“

Romano mu vysvětlil, že manželé Canfieldovi jsou ještě ve svém domě. Web tam zaběhl a zaklepal na dveře. Otevřít mu přišla starší paní v džínsech, tričku a barevném šátku a zavedla ho dozadu do sluncem ozářené jídelny za kuchyní, kde Gwen s Billym právě snídali.

Gwen vstala a zeptala se: „Dal byste si kávu nebo něco k jídlu?“

Web se rozhodl pro kávu, vajíčka a toust. „Tuhle v noci jsme s Romanem byli na obhlídce a všimli jsme si zajímavé činnosti v sousedství,“ řekl.

Gwen si s Billym vyměnili pohledy. „Na Southern Belle?“ zeptal se Billy. „To si pište, že je to zajímavé.“

„Takže jste si také něčeho všimli?“

„Billy,“ ozvala se Gwen, „nemáš žádné důkazy.“

„Důkazy čeho?“ zajímal se okamžitě Web.

„Možná nemám důkazy, ale selský rozum ano,“ prohlásil Billy, „a to, co se tam děje, má s chovem koní pramálo společného.“

„Co jste tedy viděl?“

„Nejdřív povídejte vy.“

Web mu popsal noční pozorování a Billy přiznal, že viděl něco podobného. „Víte, hlavně nechápu ty tahače s návěsy. Dělal jsem v přepravě dvacet let a tyhle návěsy se používají, jen když potřebujete převézt pořádný náklad na velkou vzdálenost.“

„Stěžovali si i jiní sousedé?“ chtěl vědět Web.

Billy zavrtěl hlavou. „My jsme nejblíž. Sousedé z druhé strany žijí buď v Neapoli, nebo ve svém druhém domě v Nantucketu. Koupili farmu, jen aby se mohli projet na koni, kdy se jim zachce. Umíte si to představit? Vypláznout osm milionů dolarů za devět set akrů půdy, jen abyste si dvakrát ročně vyjeli na koni?“ nechápavě kroutil hlavou. „Ty náklaďáky přijíždějí a odjíždějí jen v noci. Musí být dost těžké řídit ty obludy na zdejších úzkých, klikatých silničkách. Pouliční lampy tu taky nemáme. A pak je tu ještě něco.“

Web se nastražil. „Co?“

„Vzpomínáte, jak jsem vám říkal, že farmu Southern Belle koupila nějaká firma?“

„Ano.“

„Tak před nějakou dobou, po těch vrtulnících a letadlech, jsem zašel na soud a trochu tam pátral. Firmu, mimochodem jde o společnost s ručením omezeným, vlastní dva pánové z Kalifornie. Harvey a Giles Ransomeovi, nejspíš to budou bratři, nebo snad i manželé, v Kalifornii je možné všechno.“ Zakroutil hlavou.

„Víte o nich něco?“

„Kdepak. Ale vy jste přece detektiv, tak byste o nich mohl něco zjistit, kdybyste samozřejmě chtěl.“

„Podívám se na to.“

„Když jsem zjistil, jak se jmenují, tak jsem je pozval. Zašel jsem tam a hned jsem to vyřídil.“

„Jak to dopadlo?“

„Tentokrát mi jejich lidi poděkovali, byli ke mně vlídní, ale tvrdili, že tam nejsou. Ze prý jim vzkaz předají. Jo, jasně. A já jsem Santa Claus.“

Gwen si nalila další šálek kávy. Měla na sobě džínsy, světle hnědý rolák a vysoké boty s nízkými podpatky. Než se vrátila ke stolu, upravila si vlasy a odhalila dlouhý krk, od něhož Web nedokázalo několik vteřin odtrhnout pohled. Posadila se a s obavami se dívala z jednoho muže na druhého, až nakonec spočinula očima na Webovi.

„O co myslíte, Webe, že by mohlo jít?“

„Mám určitá podezření, ale nic víc.“

Billy ho pozorně sledoval, jak dojídá poslední kousek toustu a otírá si ústa ubrouskem. „Člověka napadá, že by mohlo jít o nějakou skupinu obchodující s kradeným zbožím nebo s něčím podobným. Věřte mi, že v dopravě se to objevuje dost často. Kdybych dostal dolar za každého rádoby Itala, který za mnou přišel do kanceláře s kufrem peněz, za které jsem měl vozit jeho zboží svými náklaďáky, nemusel bych se dřít na žádné farmě.“

„Bože,“ ozvala se Gwen a udeřila dlaní do stolu, „odjeli jsme z Richmondu, abychom se zbavili vraždících nacistů, a nastěhovali se hned vedle bandy zlodějů.“ Vstala, opřela se o dřez a dívala se ven z okna.

„Podívej, Gwen,“ uklidňoval ji Billy, „je jedno, kdo bydlí vedle nás, s námi to nemá nic společného. Jasné? Oni si dělají své a my také. Jestli provádějí něco nezákonného, není to náš problém, protože tady Web jim to zatrhne. My máme koňskou farmu, přesně jak jsi chtěla. Ano?“

Otočila se a podezřívavě se na něho podívala. „Tys ji snad nechtěl?“

Zasmál se. „Jasně, že chtěl. Sakra, už si zvykám i na kydání hnoje.“ Na okamžik se ohlédl po Webovi. „Je to svým způsobem uklidňující.“ Podle Weba svá slova nemyslel vážně. Billy náhle změnil téma: „Podívejte, koho sem čerti přinesli.“

Web se podíval ke dveřím a uviděl v nich Nema Straita se stetsonem v rukách. Pozoroval Billyho a Webovi připadalo, že se netváří příliš přátelsky.

„Všechno je připravené?“ zeptal se Billy.

„Ano, jen jsem vám přišel říct, že vyrážíme.“

Vyšli ven a pokračovali po hlavní cestě, kde Web uviděl karavanu deseti přepravníků na koně. Všechny byly opatřené logem East Winds.

„Většinou jsou úplně nové,“ vysvětloval Billy. „Stály hotové jmění, protože jsme je museli dát upravit, ale myslím, že člověk musí působit dobrý dojem. Aspoň lidé to říkají. Je to tak, Nemo?“

„Když myslíš, Billy.“

Billy ukazoval na přepravníky. „Tyhle tři jsou speciálně upravené pro přepravu tří koní.“ Ukázal na další. „Pak tu máme dva návěsy vhodné i pro ustájení a desetistopý přepravník, kde je jen samotný Bobby Lee, dva přepravníky Sunlite 760 a tu obludu vzadu.“ Ukázal na poslední soupravu s mohutným přívěsem, který vypadal spíš jako pro lidi než pro koně. „Taková malá třešnička na dortu, klasický Silverado. Vpředu můžou bydlet chlapi, sklad píce a nářadí uprostřed a vzadu prostor pro dva koně. Nádhera. Úplně soběstačný.“

„Kam mají namířeno?“ zajímal se Web.

„Do Kentucky,“ odpověděla Gwen. „Chystá se tam velký prodej ročků.“ Ukázala na přepravníky. „Tihle jsou naši nejlepší. Celkem jich je devatenáct.“

Webovi připadalo, že má v hlasu smutek. Možná se cítila, jako by posílala do světa vlastní děti.

„Teď se ukáže, na co máme. Jestli prodej proběhne dobře, měli jsme dobrý rok. Normálně bych jel také, ale FBI mě přesvědčila, že by to nebylo moudré,“ prohlásil Billy a podíval se na Weba. „Takže když se prodej nepovede, jak by měl, tak byste nejspíš měli doplatit rozdíl.“

„To nezáleží na mně,“ pokrčil rameny Web.

Billy potřásl hlavou. „Jo, jasně. Jestli nás kupci vezmou na hůl, skončíme na ulici a budeme prodávat tužky pro charitu. Tihle ročci jsou snad naši nejlepší, ale kupci na nich vždycky hledají sebemenší mouchy a snaží se je koupit za pár babek. Vzápětí se dozvíte, že právě sehnali příštího vítěze derby. Tak takhle ne, to už jsme zažili. Jestli nebudou chtít dát cenu, kterou jsem určil, Straite, tak na ně klidně udělej dlouhý nos. Jasné?“

Nemo přikývl. „Ano, šéfe.“

„Tohle je Bobby Lee,“ vysvětloval Billy a ukázal na koně v přepravníku, na který se dívala Gwen. „Jestli půjde všechno dobře, tak nám vynese pořádný balík. Je velmi cenný, proto jede sám. Sakra, něco takového už se mi dlouho nepoštěstilo. Můj problém je, že je kolem mě pořád spousta lidí.“

Web přemýšlel, koho – jestli vůbec někoho – má na mysli. „Proč si je nenecháte a nezávodíte s nimi sami?“ zeptal se.

„Vytrénovat plnokrevníka k závodění stojí spoustu peněz, proto ty nejúspěšnější farmy vedou hlavně korporace a syndikáty. Stojí za nimi peníze, takže to zvládají i v horších časech. Nemůžeme s nimi soupeřit. East Winds je chovná farma a víc nechceme. Věřte mi, i tak je to hodně těžké. Nemám pravdu, Gwen?“

Nic neřekla a uhnula stranou, když Web došel k Bobbymu Lee a podíval se dovnitř přepravníku. Zadní okno bylo otevřené, takže na koně viděl, spíše však jen na kořen jeho ocasu. Strait se postavil vedle něho.

„Nelíbí se mi, že Bobby Lee odjíždí. Je to nádherné zvíře. Už má přes metr šedesát, krásnou hnědou, lesklou srst, úžasné svaly a to ještě poroste.“

„Opravdu nádherný kůň.“ Web si všiml těžkých beden na nářadí přivařených zevnitř k bokům přepravníku.

„Na co tam jsou?“

Strait přepravník otevřel, vešel dovnitř a odstrčil Bobbyho Lea stranou. Jednu z beden otevřel. „Pokud jde o cestování, jsou koně horší než ženské.“ Ušklíbl se a uhnul. V bedně Web zahlédl otěže, přikrývky a hromadu dalších věcí, které jsou pro koně nutné.

Strait přejel rukou po měkké pryži, kterou byly bedny obložené. „Potáhli jsme je, aby se koně nezranili o hrany.“

„Chyb by člověk měl dělat co nejméně,“ přikývl Web, zatímco Strait přepravník zavíral.

„Existuje spousta maličkostí, který člověka bez zkušeností s koňmi ani nenapadnou. Když například vezete v přepravníku pro dva koně jen jednoho, musíte ho naložit na stranu řidiče, aby vás to netáhlo ven ze silnice. Tyhle přepravníky jsou skutečně univerzální. Všechny přepážky se dají vyndat a přemístit. Například klisna se může vézt vzadu a hříbě vpředu.“ Poplácal bok přepravníku. „Pozinkovanej plech, co něco vydrží.“ Ukázal na dlouhý volný prostor vpředu před koněm. „Tamhle žlab na krmení a vodu. A tady,“ plácl na dveře v boku,“ je nouzovej východ, když potřebujete koně dostat rychle ven a nechcete, aby vás nakopl.“

„Kde má televizi?“

Strait se rozesmál. „Povídejte mi o tom. Moc bych si přál cestovat aspoň z poloviny pohodlně jako naše zvířata, i když musím uznat, že díky támhletomu přívěsu, je to už o hodně lepší. Máme tam dokonce vlastní záchod a kuchyňku, takže už žádný záchodky na odpočívadlech a v hospodách u silnice. Billy se fakt vytáhl a my si toho moc ceníme.“

Web se podíval na střechu přepravníku. Bobby Lee se jí takřka dotýkal hlavou.

Strait jeho pohled s úsměvem sledoval. „Bobby Lee je na ročka hodně vysoký a střecha se nedá zvednout.“

„Jak to?“

„Jakmile dáte koni víc prostoru, okamžitě toho využije. Na vlastní oči jsem viděl, jak kůň, kterej nerad jezdil v přepravníku, udělal salto vzad a vyskočil rovnou na dálnici, kde ho porazil náklaďák. Nebyl to hezkej zážitek a málem jsem tenkrát přišel o místo. Proto se koně převážejí hlavou dopředu, jinak by se pokoušeli vyskakovat. Na všech přepravnících máme boční dveře a rampy, takže v případě nouze můžeme koně vyvést dopředu. Je to rychlejší a nemusíme se na dálnici snažit vystrašený zvíře vytáhnout pozadu, protože kdyby začal kopat, nadělá nám z hlavy fašírku. Chápete?“

„Chápu.“

„Jo, není to s nima jednoduchý. Jako s mojí bývalou.“ Strait se znovu zasmál.

Web si zamával rukou před nosem. „Sakra, nedá se říct, že by to kolem přepravníků zrovna vonělo.“

„Hmm,“ přitakal Strait, poplácal Bobbyho Leea po krku, vyšel ven a zajistil zadní dveře. „Počkejte, až v nich koně budou pár hodin stát. Pak teprve něco ucítíte. Psi mají pach koňského hnoje rádi, ale lidi ne. Nejspíš proto se považujeme za civilizované. Vyměnili jsme dřevěný podlahy za hliníkový, ty se líp čistí, a taky je sypeme pilinami. Pak je stačí vymést. Je to lepší než sláma.“

Nechali Bobbyho Leea v přepravníku a vrátili se k Billymu.

„Máš na všech přepravnících značky a papíry ke koním?“ zeptal se Billy.

„Ano, pane.“ Strait se podíval na Weba. „Jakmile se skupinou zvířat přejedete hranice státu, může vás zastavit policie a nepustí vás dál, dokud si neověří vaši licenci, veterinární osvědčení a tak. Mají strach ze šíření nemocí.“

„To jim nemůžeme mít za zlé,“ upozornila Gwen, která se k nim připojila.

„Ne, madam,“ přitakal Strait a zvedl prsty k obrubě klobouku. „Dobrá, pojďme zajistit pro East Winds pořádný balík peněz.“

Strait nasedl do jednoho z pickupů a Web s Canfieldovými sledovali, jak karavana startuje a po hlavní cestě opouští East Winds. Web se podíval na Gwen, která vypadala velmi rozčíleně. Billy zamířil zpátky k domu.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Web.

„Jsem tak v pořádku jako vždycky, Webe.“ Založila si ruce na prsou a odešla. Pryč od domu.

Web stál a díval se, jak jdou každý svou cestou.

38

Romano vyzvedl Claire a byl na cestě zpátky na East Winds. Dával dobrý pozor, jestli je někdo nesleduje.

Claire se podívala na jeho ruku. „Kdy jste absolvoval na Kolumbijské?“ zeptala se.

Romano se na ni překvapeně ohlédl, a teprve pak si všiml, že se dívá na prsten na jeho prstu. „Dobrý postřeh. Už je to déle, než jsem si ochotný přiznat.“

„Také jsem tam chodila. Vysoká v New Yorku není špatná.“

„Není nic lepšího,“ ujistil ji Romano.

„Jaký jste studoval obor?“

„Není to jedno? Na školu jsem se dostal jen stěží a prolezl ji s odřenýma ušima.“

„Paul Amadeo Romano mladší nastoupil na Kolumbijskou v sedmnácti letech, zvládl ji za tři roky a absolvoval obor politologie jako jeden z nejlepších v ročníku. Vaše diplomová práce měla název ‚Derivativní politické filozofie Platona, Hobbese, Johna Stuarta Millse a Francise Bacona‘. Přijali vás pak na Kennedyho školu na Harvardu, ale nenastoupil jste tam.“

Romano ji sjel mrazivým pohledem. „Nemám rád, když si mě lidé prověřují.“

„Práce terapeuta nespočívá jen v pochopení pacienta, ale musí se seznámit i s důležitými lidmi v jeho životě. Web vám musí důvěřovat a mít o vás vysoké mínění, když vás pro mě poslal. Takže jsem několikrát klikla myší a podívala se na vás. Samozřejmě jsem se nedostala k ničemu tajnému.“

Romano se přesto dál tvářil podezíravě.

„Lidí, kteří odmítli studovat na Harvardu, není moc.“

„Víte, většinou mě nepovažují za úplně normálního.“

„Nabídli vám stipendium, takže o peníze nešlo.“

„Nenastoupil jsem, protože jsem měl škol plné zuby.“

„Přihlásil jste se do armády.“

„To dělá hodně lidí.“

„Hodně lidí, kteří vyjdou ze střední, ale jen málo nejlepších studentů z Kolumbijské a s volnou cestou na Harvard.“

„Podívejte, pocházím z početné italské rodiny a ta má své priority. A tradice.“ O něco tišeji pak dodal: „Někteří se s tím vyrovnávají déle. To je všechno.“

„Jste nejstarší syn?“

Znovu se na ni podezíravě podíval. „Další kliknutí myší? Sakra, jak já ty počítače nenávidím!“

„Ne, ale za jménem máte ‚mladší‘, což obvykle patří nejstaršímu synovi. Váš otec zemřel a studium nejspíš nepodporoval.“

Romano málem sjel do příkopu. „Děsíte mě, dámo, a radši byste toho měla nechat.“

„Nejsem kouzelnice, pane Romano, jen obyčejná psychiatrička. Zmínil jste se o velké italské rodině, tradicích a prioritách. Nemluvil jste však o očekáváních. Nejstarší synové v takových rodinách obvykle čelí očekáváním, jak by měli žít. Řekl jste, že někdo se s těmito tradicemi vyrovná až pozdě. Takže si myslím, že jste na vysokou šel navzdory přání otce, a když zemřel, opustil jste studia, abyste si našel zaměstnání, které pro vás otec vymyslel. Ale dál nosíte univerzitní prsten. Pravděpodobně tak svým způsobem dáváte najevo, že jste se otcovým plánům plně nepodrobil. Jen prosté pozorování a dedukce, pane Romano, tedy nástroje, které strážci zákona jako vy používají denně.“

„Přesto to není o nic příjemnější.“

Prohlížela si ho. „Uvědomujete si, že občas mluvíte jako člověk bez vzdělání?“

„Asi už na pilu tlačíte až moc.“

„Omlouvám se. Jste ale nesmírně zajímavý. Vlastně jste zajímaví oba. Vy i Web. Předpokládám, že to souvisí s vaší prací. To, čím se živíte, vyžaduje velmi specifický typ lidí.“

„Přestaňte se už ve mně šťourat, doktorko.“

„Myslím, že vrozený zájem o ostatní lidi tak nějak souvisí s mým povoláním. Neuražte se.“

Nějakou dobu jeli mlčky.

„Můj táta,“ promluvil nakonec Romano, „v životě toužil po jediném. Stát se strážcem zákona.“

„Chtěl pracovat u newyorské policie?“

Romano přikývl. „Jenže nedokončil ani střední školu a měl nemocné srdce. Celý život strávil v docích taháním beden s rybami a každou vteřinu tuhle práci nenáviděl. Moc toužil po té uniformě, po té a po ničem jiném.“

„A protože sám nemohl, chtěl, abyste ji místo něj nosil vy?“

Romano se na ni podíval a přikývl. „Máma to ale viděla jinak. Nechtěla, abych skončil v docích, a děsně se jí nelíbilo, že bych měl někdy chodit ozbrojený. Škola mi šla, na střední to bylo podobné, absolvoval jsem Kolumbijskou a měl jsem dokonce ambice začít tam učit.“

„Pak váš otec zemřel?“

„Nakonec ho srdce zradilo. Stihl jsem to do nemocnice na poslední chvíli.“ Romano se odmlčel a díval se upřeně skrz čelní sklo. „Řekl mi, že jsem mu udělal ostudu. Tohle řekl a zemřel.“

„A s ním zemřel i váš sen o učení na univerzitě?“

„Nedokázal jsem se přimět a přihlásit se k newyorské policii, ačkoli bych to zaručeně zvládl. Nakonec jsem se rozhodl pro armádu, dostal se k oddílům Delta, přešel k FBI a nakonec do JOR. Nic z toho nebyl problém. Čím více se mě pokoušeli pokořit, tím víc jsem se snažil.“

„Takže jste se nakonec přece jen stal svým způsobem policistou.“

Podíval se na ni. „Ale udělal jsem to po svém.“ Odmlčel se. „Tátu jsem měl moc rád, nemyslete si, že ne. Ale nikdy jsem mu neudělal ostudu. Každý den si vzpomenu, že to byla jeho poslední myšlenka, když umíral. A pokaždé se mi chce buď brečet, nebo někoho zabít.“

„To chápu.“

„Opravdu? Protože já to ještě nepochopil.“

„Samozřejmě nejste můj pacient, ale mohu vám dát přátelskou radu? V určitém okamžiku musíte svůj život začít žít tak, jak sám chcete. Jinak se ve vás mohou hromadit negativní faktory a psychologicky vás poškodit. Zjistíte, že ubližujete nejenom sobě, ale i těm, které máte rád.“

Podíval se na ni a v očích měl hluboký smutek. „Bojím se, aby na to už nebylo pozdě.“ Po chvíli ještě dodal: „Ale s tím prstenem máte pravdu.“

***

„Tak mi něco o té hypnóze řekněte,“ vyzval ji Web.

Romano Claire vysadil u vozovny a vyrazil držet hlídku u Canfieldových. Claire s Webem seděli v obývacím pokoji a dívali se jeden na druhého.

„Vím, že jste O’Bannonovi k hypnóze nedal souhlas, ale nevysvětlil vám nic, když vám ji nabízel?“

„Asi jsem to zapomněl.“

„Uklidněte se, nechte se vést instinktem. Na ten přece často spoléháte, nebo ne?“

„Myslíte?“

Přes okraj šálku s čajem, který jí uvařil, se na něho usmála. „Nemusím být psychiatrička, Webe, abych to poznala.“ Rozhlédla se z okna. „Tohle je tedy místo.“

„Ano, to tedy je.“

„Nejspíš mi neřeknete, co tu děláte, že?“

„Pravděpodobně jsem porušil veškerá pravidla a předpisy, když jsem vás sem vzal, ale myslím, že by Romano poznal, kdyby vás někdo sledoval.“ A ten, kdo zorganizoval tolik vražd, určitě ví, kde Canfieldovi žijí, pomyslel si Web, protože sem dokázal propašovat bombu v telefonu.

„Romano je sám o sobě zajímavý případ. Zjistila jsem u něho pět významných psychóz, klasickou pasivní agresivitu a nezdravou touhu po bolesti a násilí.To všechno jen za cestu sem.“

„Skutečně? Tipoval bych to na víc.“

„A také je inteligentní, citlivý, hluboce emocionální, neuvěřitelně nezávislý, ale současně velmi loajální. Hodně pestrá osobnost.“

„Když potřebujete, aby vám někdo kryl záda, nikoho lepšího než Paulieho nenajdete. Tváří se jako velký hrubián a tvrďák, ale má dobré srdce. Ale když se mu nelíbíte, tak se musíte mít sakra na pozoru. Ajeho manželka Angie je ještě zajímavější. Nedávno jsem zjistil, že chodí k O’Bannonovi. I některé další manželky lidí z JOR. Viděl jsem tam i Deb Rinerovou, vdovu po Teddym Rinerovi. To byl velitel našeho týmu.“

„Máme hodně klientů z řad FBI a dalších ochránců zákona. Doktor O’Bannon byl před léty dokonce zaměstnanec FBI. Když odešel, přivedl s sebou do své soukromé praxe hodně pacientů. Jedná se o dost specializovanou praxi, protože lidé z téhle branže mají výjimečné zaměstnání, jsou vystaveni stresu a kvůli své práci mívají i problémy v soukromém životě. To vše může být zničující, když s tím nic neděláte. Osobně mne to fascinuje a vážím si toho, co všichni děláte. Doufám, že je vám to jasné.“

Web si ji prohlížel se zkoumavým, bolestným výrazem.

„Trápí vás ještě něco?“ zeptala se potichu.

„Jde o mou složku, kterou vám z FBI dali. Nebyla tam náhodou také zpráva o pohovoru s Harrym Sullivanem?“

Okamžik s odpovědí váhala. „Ano. Říkala jsem si, že bych vám o tom měla říct, ale pak jsem usoudila, že bude lepší, když si to zjistíte sám. Předpokládám, že se tak stalo.“

„Jasně,“ přitakal přiškrceným hlasem. „Pozdě o čtrnáct let.“

„Váš otec neměl důvod o vás mluvit dobře. Měl ve vězení strávit příštích dvacet let. Ani jednou jste ho nenavštívil. A přesto…“

„A přesto jim řekl, že ze mě bude ten nejlepší agent, jakého kdy FBI měla, a že na to můžou vzít jed.“

„Ano,“ souhlasila.

„Možná bychom se někdy měli sejít,“ pokrčil Web rameny.

Claire se mu podívala do očí. „Myslím, Webe, že by to bylo dost traumatické, ale zároveň to považuji za dobrý nápad.“

„Hlas z minulosti?“

„Něco takového.“

„Když už mluvíme o hlasech, přemýšlel jsem o tom, co tehdy v uličce řekl Kevin Westbrook.“

„Rány pekelné?“

„Co víte o vúdú?“

„Moc ne. Myslíte, že vás Kevin začaroval?“

„Ne, ale lidé, kteří ho poslali. Opravdu nevím, jen přemýšlím nahlas.“

Claire se tvářila pochybovačně. „Podle mě je to možné, Webe, ale jako na odpověď bych na to nespoléhala.“

Web si promnul ruce. „Asi máte pravdu. Dobrá, paní doktorko, začněte houpat hodinkami.“

„Jestli vám to nebude vadit, používám pero. Nejdřív ale chci, abyste se posadil tady do křesla a opřel se. Nemůžete se dostat do hypnotického stavu, když stojíte v pozoru. Musíte se uvolnit a já vám s tím pomůžu.“

Web se posadil do křesla a Claire si našla místo na pohovce naproti němu.

„Dobrá. První, s čím se musíme vypořádat, jsou mýty kolem hypnózy. Jak už jsem vám řekla, nejedná se o stav nevědomí, ale o změněný stav vědomí. Váš mozek bude ve skutečnosti produkovat tutéž vlnovou aktivitu jako v uvolněném stavu, tedy rytmus alfa. Během tranzu se budete cítit velmi uvolněný, ale zároveň budete ve stavu zvýšené vnímavosti a ovlivnitelnosti a budete mít vše, co se bude dít, plně pod kontrolou. Veškeré hypnózy jsou ve své podstatě sebehypnózy a já tu jsem jen proto, abych vám pomohla dospět do bodu, kdy budete natolik uvolněný, abyste si tento stav navodil. Nikdo nedokáže zhypnotizovat člověka, který si to skutečně nepřeje. Jste tedy v naprostém bezpečí. Žádné štěkání a tak.“ Usmála se, aby ho uklidnila. „Sledujete mě?“

Web přikývl.

Zvedla pero. „Věřil byste, že tohle pero používal osobně Freud?“

„Ne, nevěřil.“

Znovu se usmála. „Výborně, protože ho nikdy neměl v ruce. Při hypnóze pacientů používáme právě takovéto předměty. Teď chci, abyste se očima naprosto soustředil na hrot tohoto pera.“ Držela ho přibližně patnáct centimetrů před Webovým obličejem a o něco výš, než měl oči. Zvedl hlavu, aby na pero viděl. „Ne, Webe, hýbat smíte pouze očima.“ Položila mu dlaň na vrchol hlavy, aby ji držela rovně.

Web teď musel zvednout pohled až úplně nahoru, aby na hrot pera viděl.

„Tak je to správně, Webe. Velmi správně. Většina lidí se rychle unaví, ale jsem si jistá, že vy ne. Jste silný a odhodlaný, jen se dál dívejte na hrot pera.“ Claiřin hlas klesl o tóninu, aniž by se stal monotónním, pečlivě artikulovala a poklidně ho podporovala.

Uběhla minuta. Pak, zatímco Web dál očima sledoval hrot pera, mu Claire přikázala: „Mrkněte.“ Web mrkl. Claire viděla, že kvůli velmi nepohodlnému úhlu pohledu se jeho oči začínají unavovat a lesknout. Znovu ho vyzvala, aby mrkl, a znovu ji poslechl. Ani si to však neuvědomoval, protože se plně soustředil na hrot pera a na snahu udržet oči otevřené. Věděl nicméně, že se něco děje, že ho Claire pomalu ale jistě začíná ovládat. Protože neměl s hypnózou žádné zkušenosti, dál pochyboval, že bude fungovat. Nejprve přicházela únava očí, po ní zmatek v mysli. To vše, aby se uvolnil a otevřel.

„Vedete si výborně, Webe,“ pochválila ho. „Lépe než většina ostatních. Jste stále uvolněnější. Dál se dívejte na hrot.“ Jasně viděla, jak je odhodlaný hrot sledovat, aby ho mohla opět pochválit. Jednoduše si odvodila, že má takovou povahu, rád vyhoví a přijímá ocenění. Potřeboval pozornost a lásku, protože v dětství se mu jich dostávalo pomálu.

„Mrkněte.“ Znovu ji poslechl a viděla, jak mu dělá dobře, když může uvolnit napětí v očích. Věděla také, že mu hrot pera připadá stále větší a že už se mu pomalu přestává líbit se na něj dívat.

„Zdá se, že byste opravdu rád zavřel oči,“ pokračovala. „Oční víčka vám těžknou a těžknou. Je těžké udržet je otevřená a zdá se, že je skutečně moc toužíte zavřít. Zavřete oči.“ Web ji opět poslechl, okamžitě však oči znovu otevřel. Claire ze zkušenosti věděla, že se to stává poměrně často. „Dívejte se na pero, Webe, dál se dívejte na hrot, vedete si výborně. Vynikající. Až budete připravený zavřít oči, zavřete je.“

Webovi pomalu sklouzla víčka a zůstala zavřená.

„Chci, abyste nahlas řekl desetkrát slovo ‚deset‘. Pusťte se do toho.“

Poslechl ji. Poté se ho zeptala: „Z čeho se vyrábějí hliníkové plechovky?“

„Z plechu,“ prohlásil pyšně Web.

„Z hliníku.“

Úsměv mu povadl.

Claire na něj dál mluvila uklidňujícím hlasem. „Víte, co je ztužidlo? Svěrka, kterou používají truhláři. Teď řekněte desetkrát za sebou’ztužidlo‘. Pusťte se do toho.“

Tentokrát zjevně napjatý Web ji poslechl a slovo desetkrát zopakoval.

„Co uděláte, když se rozsvítí zelené světlo?“

„Zastavím!“ vykřikl.

„Popravdě řečeno, na zelenou pojedete.“ Web zklamaně svěsil ramena, ale Claire ho vzápětí znovu pochválila.

„Vedete si výborně. Skoro nikdo na tyhle otázky neodpoví správně. Připadáte mi uvolněný. Teď chci, abyste nahlas odpočítával od tří set zpátky po třech.“

Web ji poslechl. Když došel k číslu 279, vyzvala ho, ať dál odečítá po pěti. Znovu ji poslechl, dokud mu nenařídila odečítat po sedmi a nakonec po devíti.

Po chvíli ho přerušila. „Přestaňte počítat a jen odpočívejte. Stojíte na vrcholu eskalátoru. Tento bod představuje uvolnění. Pod eskalátorem se nachází nejhlubší relaxace. Pojedete po tom eskalátoru dolů, ano? Budete se cítit uvolněnější než kdykoli v minulosti, ano?“ Web přikývl. Claiřin hlas mu připadal příjemný a laskající jako lehký letní vánek.

„Sjíždíte po eskalátoru. Klesáte níž, jako byste se vznášel. Hlouběji do uvolnění.“ Claire začala odpočítávat od deseti a zároveň ho uklidňovala. Když se dostala k jedné, oznámila mu: „Vypadáte velmi uvolněně.“

Zkoumala Webovy rysy a barvu jeho kůže. Celé tělo se mu uvolnilo. Obličej měl zarudlý, což svědčilo o zvýšeném průtoku krve. Oči držel zavřené, ale víčka se mu chvěla. Aby ho nepolekala, předem mu oznámila, že mu zvedne jednu ruku. Jemně ho za ni vzala. Paže byla naprosto uvolněná. Pustila ji.

„Blížíte se ke spodnímu konci eskalátoru. Už budete vystupovat. Nejhlubší relaxace, jakou jste ještě nepocítil. Dokonalost sama.“

Znovu ho nejprve upozornila, že mu zvedne paži. „Jakou barvu máte nejraději?“

„Zelenou,“ odpověděl Web šeptem.

„Zelená je krásná a uklidňující. Jako tráva. Dávám vám do ruky balónek. Zelený balónek. Dělám to právě teď. Cítíte to?“ Web přikývl. „Teď ho napustím heliem. Helium je lehčí než vzduch. Jak se balónek plní, začíná se vznášet. Je čím dál plnější.“

Claire sledovala, jak se Webovi zvedla ruka z područky křesla, jako by ji skutečně nadnášel balónek.

„Teď napočítám do tří a spustíte paži dolů.“ Počítala do tří a Webova ruka se vrátila na područku. Počkala přibližně půl minuty. „Ruka vám začíná chladnout, je velmi studená, myslím, že vidím omrzliny.“

Viděla, jak se ruka sevřela a roztřásla. „Dobrá, už je to pryč, všechno je jako obvykle, ruku máte teplou.“ Prsty se uvolnily.

Za normálních okolností by Claire nepostupovala tak složitě a neprohlubovala by relaxační techniky. Obvykle stačilo propracovat se k balónku. Jenže měla určité podezření, které se jí teď v podstatě potvrdilo. Web byl nejspíš náměsíčný. Většina odborníků se shodovala na faktu, že přibližně pět až deset procent obecné populace je k hypnóze výrazně sugestibilních, zatímco přibližně stejný počet jí odolává. Somnambulové jsou ještě o krůček dál. Jsou natolik vnímaví k hypnóze, že je u nich možné vyvolat fyzické vjemy, jak to právě předvedla na Webovi. Dalo se u nich také očekávat, že se budou řídit posthypnotickou sugescí. Za nejpřekvapivější přitom pokládala, že právě velmi inteligentní lidi se hypnóze poddávají nejlépe.

„Webe, slyšíte mě?“ Přikývl. „Webe, pozorně poslouchejte můj hlas. Soustřeďte se na něj. Balónek je pryč. Zůstaňte uvolněný. Teď držíte v ruce videokameru. Jste kameraman. Co vidíte v jejím hledáčku, vidím také já, rozumíte, pane kameramane?“ Další přikývnutí. „Dobrá. Můj jediný úkol je provést vás časem, vše ostatní máte pod kontrolou vy. Budete se kamerou dívat na jiné lidi a sledovat, co dělají. V kameře je i mikrofon, takže je i uslyšíme. Jste pro?“ Přikývl. „Vedete si báječně, pane kameramane. Musím vás obdivovat.“

Claire se opřela a okamžik přemýšlela. Jako terapeutka, která znala Webovu minulost, přesně odhadla část, na kterou by se měla soustředit, aby mu co nejvíce pomohla. Jeho nejvážnější psychologické problémy nepramenily ze smrti kolegů z JOR. Pocházely ze vztahu mezi jeho matkou, nevlastním otcem a jím. Přesto musela první zastávka v minulosti Weba Londona těmto událostem ještě předcházet.

„Chci, pane kameramane, abyste se vrátil do osmého března devatenáct set šedesát devět. Můžete mě tam zavést?“

Web chvíli nereagoval. „Ano,“ prohlásil nakonec.

„Řekněte mi, pane kameramane, co vidíte?“ Věděla, že osmého března má Web narozeniny. V roce 1969 mu právě bylo šest. Pravděpodobně to byl poslední rok strávený s Harrym Sullivanem. Chtěla mu připomenout jeho vztah s otcem a narozeninová oslava malého chlapce tomuto účelu dokonale vyhovovala. „Uvolněný pan kameraman teď zaostří a bude se s kamerou otáčet. Koho vidíte?“ pobídla ho.

„Vidím dům. Vidím pokoj, ale nikdo v něm není.“

„Soustřeďte se, přejeďte kamerou po pokoji. Nikoho nevidíte? Osmého března šedesát devět.“ Najednou se lekla, že Webovi nikdo oslavu narozenin neuspořádal.

„Počkejte,“ zamumlal Web. „Počkejte, něco vidím. Muže… Ne, ženu. Je krásná, moc krásná. Má na hlavě klobouk, legrační klobouk a nese tác s dortem ozdobeným svíčkami.“

„To vypadá, že má někdo oslavu. Je to chlapec, nebo děvče, pane kameramane?“

„Chlapec. Ano, a teď se objevují další lidé, jako by se předtím schovávali. Něco zpívají. Zpívají ‚Happy Birthday‘.“

„Báječně, pane kameramane, takže ten chlapec slaví narozeniny. Jak vypadá?“

„Má tmavé vlasy, je dost vysoký. Sfoukává svíčky na dortu. Všichni zpívají.“

„Slyší ten chlapec zpívat i otce? Co jeho táta, pane kameramane?“

„Vidím ho. Vidím ho.“ Webovi zrudla tvář a dýchal rychleji. Claire tyto příznaky pečlivě pozorovala. Nehodlala u Weba nic riskovat po psychické ani fyzické stránce. Tak daleko by nikdy nezašla.

„Jak vypadá?“

„Je vysoký, skutečně vysoký, vyšší než všichni ostatní kolem. Je jako obr.“

„A co se, pane kameramane, děje mezi chlapcem a otcem?“

„Chlapec k němu běží, tancují po pokoji a zpívají nějakou písničku.“

„Dobře poslouchejte, pane kameramane, zapněte mikrofon. Slyšíte nějaká slova?“

Web nejprve vrtěl hlavou, nakonec však přikývl. „Oči, zářivé oči.“

Claire chvíli pátrala v paměti, ale vzápětí jí to došlo. Harry Sullivan, Ir. „Irské oči. Irské oči se smějí.“

„To je ono! Ale ne, vymyslel k té písničce vlastní slova. Směšná, všichni se smějou. A teď tomu chlapci něco dává.“

„Dárek? Dárek k narozeninám?“

Web úsilím zkřivil tvář a předklonil se. Claire se polekala a také si poposedla. „Klid, pane kameramane. Je to jen obrázek, na který se díváte, nic víc. Jen obrázek. Co vidíte?“

„Muže. Muže, kteří vešli do domu.“

„Jaké muže? Jak vypadají?“

„Jsou v hnědém. V hnědém a mají kovbojské klobouky. Také mají pistole.“

Claire se málem zastavilo srdce. Má přestat? Zkoumavě se na Weba dívala. Zdálo se, že se uklidňuje. „Co ti muži dělají, pane kameramane? Proč přišli?“

„Odvádějí ho, odvádějí toho muže pryč. Křičí. Křičí a křičí i všichni ostatní. Ti kovbojové mu na ruce dávají něco blýskavého. Máma křičí, teď si přitáhla chlapce k sobě.“

Web si rukama zakryl uši a kolébal se dopředu a dozadu tak silně, že křeslo málem převrátil. „Křičí, všichni tam křičí. I ten chlapec křičí, ‚Tati! Tati!‘“ Už křičel i Web.

Sakra, pomyslela si Claire. Blýskavé věci na rukou? Policie přijela Harryho Sullivana zatknout právě během oslavy Webových šestých narozenin. Dobrotivý Bože!

Znovu se podívala na Weba. „Dobrá, pane kameramane,“ oslovila ho svým nejvíce uklidňujícím hlasem, „uvolněte se, půjdeme někam jinam. Vezměte kameru, a než se rozhodneme, kde pokračovat, vypněte ji. Ano, kamera zhasla, pane kameramane. Nic nevidíte. Jste uvolněný a vůbec nic nevidíte. Všichni odešli. Nikdo už nekřičí. Všechno skončilo. Je tma.“

Web se pomalu uklidňoval, složil ruce do klína a opřel se.

Claire se také pokusila si vydechnout. Měla již za sebou dlouhou řadu hypnotických sezení a mnohokrát objevila v minulosti svých pacientů překvapivé události, pokaždé to však bylo něco nového a velmi citového. Minutku či déle váhala. Má pokračovat? Existovala reálná hrozba, že Web se již podruhé zhypnotizovat nedá.

„Dobrá, pane kameramane, pokračujeme dál.“ Mrkla do svých poznámek, které prve vyndala ze složky a uložila pod polštář. Čekala, až bude Web zhypnotizovaný, než je vyndá. Při předcházejících sezeních si všimla, že ho používání údajů ze složek zneklidňuje. Nejednalo se všakonic neobvyklého, protože jen málokdo rád vidí, jak se jeho život ocitá na papíře, aby ho jiní mohli hodnotit. Zároveň si vzpomněla, jak se cítila ona sama, když na ni Buck Winters použil podobnou taktiku. Na stránkách s poznámkami měla napsaná také data. Získala je z Webovy složky a z rozhovorů s ním. „Přejdeme k…“ Zaváhala. Zvládne to? A zvládne to ona? Nakonec se rozhodla a oznámila Webovi datum, ke kterému má přejít. Den, kdy zemřel jeho nevlastní otec. „Co vidíte, pane kameramane?“

„Nic.“

„Nic?“ Vtom si vzpomněla. „Zapněte znovu kameru. Co vidíte teď?“

„Stále nic. Jen tmu, naprostou tmu.“

Claire to přišlo divné. „Je noc? Zapněte světlo na kameře, pane kameramane.“

„Ne, žádné světlo tu není. Nechci žádné světlo.“

Claire se předklonila, protože Web teď mluvil v první osobě. Nastala složitá situace, protože pacient se tímto způsobem ocital ve středu pozornosti vlastního nevědomí. Přesto se rozhodla pokračovat.

„Proč kameraman nechce světlo?“

„Protože mám strach.“

„Čeho se ten chlapec bojí?“ Musela zachovávat objektivitu, ačkoli Web pomalu začínal sklouzávat k subjektivitě. Claire velmi dobře věděla, že případný pád by mohl být velmi dlouhý.

„Protože on tam je.“

„Kdo? Raymond Stockton?“

„Raymond Stockton,“ zopakoval Web.

„Kde je chlapcova matka?“

Web znovu začal zhluboka dýchat. Područky křesla svíral tak pevně, až mu zbělaly klouby.

„Kde je vaše matka?“

Web měl najednou vysoký hlásek jako chlapec před pubertou. „Pryč. Ne, vrátila se. Hádají se. Pořád se hádají.“

„Vaše matka a otec se hádají?“

„V jednom kuse. Pšt!“ zasyčel Web. „Už jde. Užjde.“

„Jak to víte? Co vidíte?“

„Spouští se poklop. Pokaždé vrže. Pokaždé. Přesně takhle. Jde nahoru po schodech. Má to tady. Své drogy. Viděl jsem ho. Viděl jsem ho.“

„Uklidněte se, Webe, všechno je v pořádku. Nic se neděje.“ Claire se ho nechtěla dotknout, protože se bála, aby ho nepolekala, byla však k němu tak blízko, že mezi nim skoro nezůstal žádný volný prostor. Sledovala Weba, jako by sledovala vlastní matku v její poslední minutě života. Byla připravená vše ukončit, než se jí události vymknou z ruky, ale přesto se toužila dostat ještě o krůček dál. Jen o krůček.

„Je nad schody. Slyším ho. Slyším matku. Je dole. Čeká.“

„Ale nic nevidíte. Stále jste ve tmě.“

„Vidím.“ Tón jeho hlasu Claire polekal, protože byl najednou hluboký a výhružný. Ničím už nepřipomínal vzlykání vystrašeného chlapce.

„Jak můžete vidět, pane kameramane? Co vidíte?“

Web náhle vykřikl tak nečekaně, až Claire málem spadla na podlahu. „Sakra, přece už to víš!“

Na zlomek vteřiny si Claire byla jistá, že mluví s ní. To se jí nikdy dřív během hypnózy nestalo. Co tím myslel? Že už tuto informaci zná? Jenže pak se uklidnil a pokračoval.

„Nadzvedl jsem hromadu oblečení. Jen trošku. Jsem pod tou hromadou. Schovaný.“

„Před nevlastním otcem toho chlapce?“

„Nechci, aby mě viděl.“

„Protože se ho ten chlapec bojí?“

„Ne, nebojím se. Nechci, aby mě viděl. Nesmí mě vidět. Ještě ne.“

„Proč? Jak to myslíte?“

„Stojí přímo přede mnou, ale je ke mně zády. Má tam schovaný fet. Sklání se, aby ho vyndal.“

Webův hlas ještě zhrubl, jako by se jí přímo před očima měnil z chlapce v muže.

„Vylézám z úkrytu. Už se nemusím schovávat. Oblečení se zvedá se mnou. Jsou to matčiny šaty. Vynesla sem tu hromadu pro mě.“

„Opravdu? Proč?“

„Abych se pod ní schoval, až přijde. Stojím. Stojím vzpřímeně. Jsem vyšší než on. Jsem větší než on.“

Cosi v tónu jeho hlasu začínalo Claire znervózňovat. Uvědomila si, že sama dýchá přerývaně. Dostávala strach, jak to vše skončí. Mohla ho probudit a profesionální instinkt jí napovídal, že to má udělat. Přesto to nedokázala.

„Role koberců. Tvrdé jako ocel,“ pokračoval Web hlubokým hlasem dospělého muže. „Jednu mám. Schovával jsem ji pod hromadou oblečení. Teď stojím, jsem vysoký. On je drobný. Tak malý.“

„Webe,“ oslovila ho Claire. Přestala předstírat, že hovoří s kameramanem. Sezení se začalo vyvíjet naprosto nekontrolovatelně.

„Držím ji v ruce. Jako pálku. V baseballu jsem moc dobrý. Dokážu odpálit na pořádnou dálku. Mám silnější úder než všichni ostatní. Jsem velký a silný. Jako táta. Jako můj opravdový táta.“

„Webe, prosím!“

„Ani se neohlédl. Neví, že tady jsem. Je sjetý.“

Znovu změnila taktiku. „Pane kameramane, chci, abyste vypnul kameru.“

„Nadhoz. Rychlý míč. Vidím ho. Je to jednoduché. Připravuju se.“

„Pane kameramane, chci, abyste –“

„Už jsem skoro tam. Otáčí se. Chci, aby se otočil. Chci, aby tohle viděl. Aby viděl mě.“

„Webe! Vypněte to!“

„Vidí mě. Vidí mě. Napřahuju.“

„Vypněte tu kameru. Stop, nic z toho nevidíte. Dost!“

„Napřahuju se. Vidí mě, ví, jak silný mám úder. Najednou má strach. Bojí se! Bojí se, ale já ne. Už ne. Už ne!“

Claire bezmocně sledovala, jak popadl imaginární pálku a rozmáchl se.

„Zásah. Zásah. Rudý výtrysk. Míč letí dolů. Padá. Je to homerun, další homerun. Sbohem, sbohem, hajzle.“ Na dlouhý okamžik zmlkl, zatímco Claire ho opatrně pozorovala.

„Vstává. On vstává!“ Odmlčel se. „Ano, mami,“ pokračoval. „Tady máš pálku, mami.“ Natáhl ruku, jako by cosi někomu podával. Claire se v poslední vteřině vzpamatovala a po té imaginární věci nesáhla.

„Máma ho tluče. Do hlavy. Spousta krve. Už se nehýbá. Nehýbá se. Skončilo to.“

Ztichl a sesunul se v křesle. Claire se také opřela a srdce jí bušilo tak silně, že si musela položit dlaň na hrudník, jako by mu chtěla zabránit vyskočit ven. Před sebou viděla jen Raymonda Stocktona, jak padá ze schodů poté, co dostal úder srolovaným kobercem, cestou si rozbíjí hlavu a nakonec ho tím samým kobercem doráží jeho manželka.

„Chci, Webe, abyste se úplně uvolnil. Chci, abyste usnul a spal.“

Sledovala, jak se noří ještě hlouběji do křesla. Když zvedla oči, čekal ji další šok. Kus od nich stál Romano, zíral na ni a ruku měl položenou na pažbě pistole.

„Co se to tady sakra děje?“ dožadoval se vysvětlení.

„Je zhypnotizovaný, ale v pořádku.“

„Jak to víte?“

„Hádám, že v tomhle mi budete muset věřit.“ Stále ještě byla příliš otřesená, aby se s ním dokázala přít. „Kolik jste toho slyšel?“

„Vracel jsem se, abych ho zkontroloval, a zaslechl ho, jak křičí.“

„Prožívá velmi těžké vzpomínky na minulost. Nejsem si ještě jistá, co všechno znamenají, ale dostat se až k nim je významný pokrok.“

Claiřiny zkušenosti s forenzní psychiatrií ji vedly ke stanovení několika teorií. Bylo jasné, že údery srolovaným kobercem byly předem naplánované. Stockton měl pravděpodobně v okamžiku, kdy spadl ze schodů, ve vlasech vlákna koberce. Pokud však byl koberec pod schody stejný jako zbytky na půdě, nikdo by nemohl potvrdit podezření, že měl hlavu rozbitou už před pádem. Určitě by nikoho nenapadlo, že ho manželka utloukla zbytky koberce z půdy. Po tolika stížnostech podaných na něho kvůli násilnému chování si všichni, včetně policie, nejspíš oddechli, že je mrtvý. Když skončila s nevlastním otcem, přešla Claire v duchu k Webově matce.

Web říkal, že hromadu šatstva vynesla na půdu Charlotte Londonová. Připravila tam také srolovaný koberec? Navedla svého vysokého a silného syna, jak se zbavit zlého otčíma? Rozhodla se řešit situaci právě takto? Dokončila pak úkol sama a nechala Weba, aby svůj pocit viny potlačil tak hluboko, že si na událost vzpomněl až v hluboké hypnóze? Takto potlačené vzpomínky se však zákonitě musely projevovat mnoha způsoby, z nichž žádný nemohl být pozitivní. Claire už zcela jasně chápala, proč je Web takový, jaký je. Stal se strážcem zákona nikoli proto, aby odčinil zločiny Harryho Sullivana, ale kvůli vlastnímu provinění. Chlapec, který pomáhá na příkaz vlastní matky zabít svého nevlastního otce. Z hlediska duševního zdraví neexistuje mnoho horších situací.

Claire se podívala na Weba, který klidně seděl se zavřenýma očima a očekával další pokyny. Začínala chápat i jeho náměsíčnost. Děti vyrůstající se zátěží týrání se často stahují do fantaskních světů, které je mají chránit před hrůzami reality. Takové děti si vymýšlejí imaginární kamarády i dobrodružství, zastírající pocity nejistoty a deprese. Claire léčila somnambulní pacienty, kteří dokázali ovládat své vyšší mozkové funkce do té míry, že byli schopní buď potlačit, nebo úplně vymazat rozsáhlé úseky vzpomínek, přesně jako to udělal Web. Ačkoli se na první pohled jevil jako dynamický, nezávislý a sebevědomý, dospěla k názoru, že Web London je v nitru poslušný a závislý na ostatních. Odtud rovněž pramenila jeho těsná vazba na tým JOR a výjimečná schopnost plnit rozkazy. Toužil se ostatním zavděčit, aby ho přijali mezi sebe.

Potřásla hlavou. Ten muž měl uvnitř zmatek. Přesto vydržel psychické týrání u FBI i u JOR. Zmínil se jí, že pochopil obsah a význam psychologických testů a dokázal se jimi prolhat. Ani sám netušil, nakolik měl pravdu.

Podívala se na Romana a něco ji napadlo. Musela otázku pečlivě zformulovat, protože nesměla prozradit nic z pacientových tajemství. Web jí už dříve říkal, že nebere žádné léky, a ona jeho slovům věřila. Vzhledem k tomu, co se právě dozvěděla, ji však napadlo, jestli neužívá něco, co by mu pomohlo vyrovnávat se s vnitřním traumatem, které ho užíralo. Odvedla Romana do kouta, aby je Web neslyšel. „Nevíte, jestli Web užívá nějaké léky?“

„Řekl vám Web, že něco bere?“

„Jen mě to napadlo. V podstatě je to běžná otázka, kterou cvokaři kladou,“ odpověděla vyhýbavě.

„Hodně lidí bere prášky, aby mohli spát,“ pokrčil nejistě rameny Romano.

Neřekla, že by mělo jít o prášky na spaní. Takže Romano o nich ví, uvědomila si. „Netvrdím, že je to chyba, jen mě napadlo, jestli se vám zmínil, že něco užívá, a pokud ano, tak co.“

„Myslíte, že by mohl být závislý? Rovnou vám říkám, že je to hloupost.“

„Nic takového nenaznačuji. Jen je to důležité, abych věděla, co mu můžu předepsat. Chci se vyhnout nebezpečným interakcím.“

Romano jí stále nevěřil. „Tak proč se nezeptáte jeho?“

„No, asi víte, že lidé svým lékařům často neřeknou všechno, především pak specialistům jako já. Jen se chci ujistit, že nenastanou žádné problémy.“

Romano se ohlédl po Webovi. Chtěl si ověřit, že stále nic nevnímá. Znovu se podíval na Claire a vypadalo to, že má problém s výběrem správných slov. „Nedávno jsem ho viděl, jak drží nějakou lahvičku podobnou těm z lékárny. Ale podívejte, nemá to teď jednoduché, možná ho všechny ty události deptají a něco na to potřebuje, jenže víte, jak se na podobné věci dívá FBI. Hodí vás do vody, a buď začnete plavat, nebo se utopíte. Takže se každý musí starat především sám o sebe.“ Romano se odmlčel, znovu se podíval na Weba, a nakonec ještě dodal: „Je ten nejlepší, jakého kdy JOR měla.“

„Určitě víte, že on si vás také velmi cení.“

„Nejspíš ano.“

Romano odešel. Claire si stoupla k oknu a dívala se, jak přešel přes cestu a krátce nato zmizel z dohledu. Muselo pro něho být těžké hovořit o jednom z tajemství svého přítele a pravděpodobně se tak trochu cítil jako zrádce. V konečném důsledku tím však Webovi spíše pomohl, než ublížil.

Posadila se naproti Webovi, předklonila se a pomalu, aby jí rozuměl každé slovo, začala mluvit. Hypnóza se obvykle používá k proniknutí skrz vrstvy zakrývající potlačené vzpomínky, které pacientům brání hovořit o svých skutečných problémech. Hypnotizovaní pacienti si většinou pamatují vše, co se během seance odehrálo. Zde však Claire musela postupovat jinak, protože by Webovi mohla způsobit těžké trauma. Místo toho mu musela do mysli vložit posthypnotickou sugesci. Jejím prostřednictvím mu dala pokyn, aby až se bude probírat z hypnózy, uchoval v paměti pouze to, co mu umožní se odpovídajícím způsobem se situací vyrovnat. Co si bude pamatovat, mělo určit jeho podvědomí. Za těchto okolností si Claire byla jistá, že si nevzpomene takřka na nic. Nebyl ještě připravený se s minulostí vypořádat, tak hluboko byla ukrytá v jeho podvědomí. Pomalu, krok za krokem ho vedla po eskalátoru. Než se úplně probral, dokázala se sama vzpamatovat.

Nakonec otevřel oči, rozhlédl se po místnosti a podíval se na ni. Usmál se. „Bylo to k něčemu?“

„Nejprve vám musím položit jednu otázku, Webe.“ Odmlčela se a sbírala síly. „Berete nějaké léky?“

Zamračil se. „Neptala jste se mě na to už?“

„Ptám se teď.“

„Proč?“

„Zmínil jste se o vúdú jako o možné příčině toho, proč jste znehybněl. Mě napadla jiná. Negativní interakce léků.“

„Než jsem vešel do té uličky, Claire, žádné léky jsem si nevzal. To bych nikdy neudělal.“

„Vzájemné účinky léků mohou být překvapivé,“ vysvětlovala. „Podle toho, co berete, se jejich vliv může projevit až nějakou dobu poté, co je přestanete užívat.“ Znovu se odmlčela. „Je důležité, Webe, především pro vás, abyste byl v tomto ohledu upřímný. Jestli se chcete dobrat pravdy, nemáte na vybranou.“

Dlouho se jeden na druhého dívali. Nakonec Web vstal a odešel do koupelny. Za minutku se vrátil a podal jí malou lahvičku s tabletami. Zatímco zkoumala její obsah, posadil se.

„Protože je máte s sebou, mohu vycházet z předpokladu, že je poslední dobou užíváte?“

„Jsem ve službě, Claire. Žádné léky. Takže trpím nespavostí a bolestmi, které občas souvisejí se dvěma dírami po kulkách a polovinou obličeje.“

„K čemu je tedy máte?“

„Pro všechny případy. Jste psychiatr, určitě to chápete, ne?“ Claire vysypala tablety na dlaň a jednu po druhé je zkoumala. Každá byla jiná. Většinu poznávala, některé ne. Jednu tabletu mu ukázala. „Víte, odkud máte tuhle?“

„Proč?“ zeptal se podezíravě. „Je snad nějak špatná?“

„Možná. Všechny vám je předepsal doktor O’Bannon?“

„Je to možné. Řekl bych, že ano. Ačkoli jsem léky od něho přestal brát už před nějakou dobou.“

„Když ne O’Bannon, tak kdo?“

„Podívejte,“ začal se bránit Web, „musel jsem přestat brát léky proti bolestem, které mi dávali po zranění, protože jsem na nich začínal být závislý. Jenže pak jsem skoro rok nemohl pořádně spát. Někteří kluci z JOR mají podobné problémy. Nejde o žádné drogy ani nic podobného, ale beze spánku můžete fungovat jen omezenou dobu. Kluci mi během let občas něco dali. Házel jsem si všechny tablety do lahvičky, a když jsem potřeboval, nějakou jsem si vzal. Tohle může být jedna z nich. Je to snad problém?“

„Nevyčítám vám, Webe, že si berete léky na spaní. Ale je hloupé a nebezpečné užívat náhodné kombinace tablet, dokonce i od přátel, když netušíte nic o tom, jak na sebe mohou vzájemně reagovat. Máte štěstí, že se vám zatím nic nestalo. A možná vlastně ano. V té uličce. Možná tahle hloupá metoda užívání léku je důvod, proč jste znehybněl.“ Claire se stejně tak domnívala, že v kritickém okamžiku v uličce mohly vyplout na povrch traumatické vzpomínky související se smrtí Raymonda Stocktona, a to právě v nejméně vhodné chvíli. Pohled na Kevina Westbrooka ve Webovi mohl něco spustit a znemožnit mu se hýbat. Web složil obličej do dlaní. „Sakra! Tomu nemůžu uvěřit. Nemůžu.“

„Nevím to jistě, Webe.“ Soucitně se na něho podívala, ale potřebovala zjistit ještě něco. „Ohlásil jste, že berete nějaké léky, svému nadřízenému?“

Zvedl hlavu, ale nepodíval se na ni.

„Klid,“ snažila se ho povzbudit.

„Řeknete to někomu?“

„Ještě je užíváte?“

„Ne. Co si vzpomínám, naposledy jsem si jednu vzal týden před tou akcí v uličce. Tak.“

„Pak nemám co hlásit.“ Znovu zvedla pilulku, kterou držela v ruce. „Tenhle lék nepoznávám, a jako psychiatrička jsem už viděla snad všechny. Ráda bych ji dala k analýze. Všechno samozřejmě v tajnosti,“ dodala rychle, když si všimla, že se lekl. „Mám kamaráda. Vaše jméno se nikde neobjeví.“

„Opravdu si myslíte, Claire, že to způsobily ty léky?“

Chvíli pilulku zamyšleně zkoumala, pak celou skleničku uložila do kapsy a podívala se na něho. „Webe, obávám se, že tohle se nikdy s jistotou nedozvíme.“

„Takže hypnóza byla k ničemu?“ zeptal se Web nakonec, ačkoli na něm Claire jasně viděla, že je duchem stále ještě u léků a jejich možného podílu na tom, co se stalo s týmem C.

„Ne, to v žádném případě. Hodně jsem se dozvěděla.“

„Například?“

„Například, že Harryho Sullivana zatkli během oslavy vašich šestých narozenin. Vzpomínáte si, že jste o tom mluvil?“ Byla si poměrně jistá, že tuto část hypnotické seance si pamatuje. Ne však událost se Stocktonem.

Web pomalu přikývl. „Vlastně ano. Určitě alespoň částečně.“

„Protože je důležité, abyste věděl, že ještě chvíli před zatčením jste se s otcem báječně bavili. Zjevně vás moc miloval.“

„To je báječné,“ přitakal Web, ale bez velkého nadšení.

„Traumatické situace bývají často potlačené, Webe. Je to jako bezpečnostní ventil. Vaše psychika se s nimi neumí vyrovnat, nedokáže unést takový rozpor, takže je skutečně pohřbíte, aby vás netrápily.“

„Jenže je to jako zakopávat toxický odpad,“ prohlásil tiše.

„Správně. A občas vyplavou na povrch a způsobí velké škody.“

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Vzpomínáte si ještě na něco?“

Zavrtěl hlavou.

Claire na okamžik uhnula pohledem. Věděla, že Web není ve stavu, aby se dokázal vyrovnat s pravdou o smrti svého nevlastního otce. Nakonec se na něho znovu podívala a vyloudila i nejistý úsměv. „Myslím, že to je všechno.“ Podívala se na hodinky. „A teď se musím vrátit.“

„Takže s tátou jsme vycházeli dobře?“

„Zpívali jste si spolu, nosil vás na ramenou. Opravdu jste se spolu dobře bavili.“

„Začíná se mi to vracet. Takže mám ještě naději, že?“ Usmál se, snad aby naznačil, že v podstatě jen žertuje.

„Naděje umírá poslední, Webe,“ odpověděla Claire.

39

Sonny Venables nebyl ve službě, neměl na sobě uniformu a seděl v neoznačeném autě, ze kterého pozoroval okolí. Ze zadního sedadla se ozval šramot. Mohutný muž, který tam ležel, si protahoval dlouhé nohy.

„Udělej si pohodlí, Randy,“ oslovil ho Venables. „Ještě tu nějakou dobu zkejsneme.“

„Věř mi, že už jsem na pár chlápků čekal déle a na horších místech, než je zadní sedadlo auta.“

Venables vytáhl z krabičky v kapse cigaretu, zapálil si, pootevřel okénko a vyfoukl kouř ven.

„Mluvils o tom setkání s Londonem.“

„Kryl jsem mu záda, i když o tom vůbec nevěděl. Hodilo se to, ale stejně si myslím, že by ho Westbrook nezabil.“

„O tom chlápkovi už jsem slyšel, ale ještě jsem na něj nenarazil.“

„Buď rád. Ale po ulicích se potloukají i horší než on. Tenhle Westbrook má alespoň trochu smysl pro čest. Většina ostatních jsou naprostí šílenci. Zabíjejí jen pro zabíjení, a ještě se tím chlubí. Westbrook má pro všechno, co dělá, dobré důvody.“

„Jako třeba zlikvidovat tým JOR?“

„Neřekl bych. Ale předal Londonovi vzkaz o tunelu pod budovou, na kterou tým JOR útočil. Tamtudy se dovnitř musely dostat ty kulomety. London je s Batesem prohlédli a slyšel jsem, že to byla pravda.“

„Z toho, cos mi o tomhle Westbrookovi říkal, mi nepřipadá, že by jen předával vzkazy.“

„Ale ano, jen musí ta osoba, pro kterou to dělá, mít něco, na čem mu záleží. Třeba jeho syna.“

„Jasně. Takže tahle osoba je za tím, co se stalo klukům z JOR?“

„Vidím to tak.“

„A co s tím má společného oxycontin?“

„Byla to ta operace, kterou jsem tehdy v noci viděl. Dokonce tam měli i zboží. Žádné balíčky koksu, jen sáčky s tabletami. Viděl jsem i počítačové záznamy o tom všem. Miliony dolarů v pohybu. A za dva dny bylo všechno pryč.“

„Proč by se tak namáhali, aby tě zmátli? Proč by se chtěli zbavovat týmu JOR? Musí jim bejt jasný, že po nich FBI půjde jako slepice po flusu.“

„Taky mi to nedává smysl,“ souhlasil Cove, „ale jiné vysvětlení nemám.“

Venables zbystřil pozornost a vyhodil cigaretu ven. „Je to tu, Randy.“

Sledoval, jak muž vychází z budovy, kterou hlídali, kráčí po ulici, zahýbá vpravo a míří dál uličkou. Venables nastartoval a pomalu se rozjel.

„Je to ten, na kterého čekáme?“ zeptal se Cove.

„Jo. Když chceš informace o nových drogách ve městě, tenhle kluk o nich bude vědět. Jmenuje se Tyron Walker, ale říká se mu jen T. Fakt neotřelý. Postupem let patřil ke třem gangům. Pobyl v base, ve špitálu i v odvykacím centru. Bude mu asi šestadvacet, ale vypadá o deset let starší než já, a to nejsem žádnej mladík.“

„Zajímavé. Nikdy jsem na něj nenarazil.“

„Hele, nemáš v tomhle městě monopol na informace. Možná jsem jen obyčejnej polda z ulice, ale vyznám se.“

„To je dobře, Sonny, protože já jsem teď cinknuté zboží. Nikdo se se mnou nebude bavit.“

„Jasně, tenhle T bude. Jen ho musíme správně poprosit.“

Venables odbočil za roh, šlápl na plyn a znovu odbočil vpravo do ulice rovnoběžné s tou, ve které čekali. Přesně v okamžiku, kdy tam vjeli, objevil se na druhém rohu T.

Venables se rozhlédl. „Vypadá to, že je čistej vzduch. Nechtěl bys taky něco dělat?“

Cove už byl venku z auta. Než si T uvědomil, co se děje, byl zkušeně prošacovaný a ležel obličejem dolů na zadním sedadle Venablesova auta. Cove ho přidržoval jednou paží. Venables okamžitě vyrazil, zatímco T vztekle nadával. Když se uklidnil, byli už tři kilometry daleko, v jedné z lepších čtvrtí. Cove mladíka posadil. Ten se nejprve podíval na Covea, pak na Venablese.

„Nazdar, T,“ pozdravil ho Venables. „Vypadáš dobře. Asi o sebe dbáš, co?“

Cove vycítil, že se T chystá vyskočit z auta, proto mu položil paži kolem ramen a pevně ho držel. „Chceme si jen promluvit, T. Jen promluvit.“

„A co když já si promluvit nechci?“

„Tak si klidně můžeš vystoupit,“ prohlásil Cove.

„Fakt? Fajn, tak zastavte a já půjdu.“

„Klídek, T, neříkal nic o tom, že zastavím, než si vystoupíš.“ Venables pootočil volantem, najeli na mezistátní silnici 395, přejeli po mostě na Čtrnácté ulici, a byli ve Virginii. Venables šlápl na plyn a dál uháněli stovkou.

T okénkem pozoroval hustou dopravu kolem. Za chvíli se na sedadle opřel a založil si ruce na prsou.

„Hele, tady můj kámoš –“ začal Venables.

„Ten tvůj kámoš nemá jméno?“

Cove si T přitáhl blíž. „Jo, mám jméno. Říkají mi T-Rex. Řekni mu proč, Sonny.“

„Protože žere malý T k snídani, obědu i večeři,“ pokrčil rameny Venables.

„A chci jen informace o jednom novém zboží ve městě. Gangy ho kupují a tak. Jen pár jmen, a vysadíme tě tam, kde jsme tě nabrali.“

„Věř mi, T, že není radno tohohle chlapa naštvat,“ dodal výhružně Venables.

„Policajti jako vy mi nemůžou nic udělat, protože bych je zažaloval.“

Cove si mladíka chvíli prohlížel. „Hele, T, fakt bys na mě měl být milejší. Spousta věcí se mi nelíbí a je mi úplně jedno, jestli mě někdo zažaluje.“

„Polib si.“

„Sonny, zahni vpravo a jeď do Washingtonovy aleje. Tam je spousta klidných míst,“ požádal Cove.

„Jo, máš recht.“

Za několik minut již projížděli alejí George Washingtona a mířili na sever.

„Zajeď na příští odbočku,“ požádal Cove Venablese.

Odbočili na vyhlídku, která nabízela nádherné panorama Georgetownu a hluboko pod ní tekla řeka Potomac. Před pádem z vysokého srázu návštěvníky chránila kamenná zídka. Začínalo se stmívat a kromě nich na parkovišti nikdo nebyl. Cove se rozhlédl, otevřel dveře a vytáhl T ven.

„Jestli mě chcete zatknout, blbečkové, chci svýho právníka.“

Venables také vystoupil a rozhlédl se. Podíval se ze srázu, pak přejel pohledem na Covea a pokrčil rameny.

Cove chytil menšího T za pásek a zvedl ho.

„Co to děláš, chlape?“

Cove překročil kamennou zídku. T sebou mamě zmítal. Za zídkou byl jen úzký pás země a hned za ním nejméně třicetimetrový sráz padající do řeky plné kamenů. O kousek dál po proudu a na protějším břehu stálo několik kluboven místních sportovců. Zářily jásavými barvami a členové klubů se na vodě proháněli v kánoích, kajacích a dalších plavidlech, která k pohybu vyžadovala sílu svalů, nikoli motorů. T všechno kolem viděl převráceně, protože ho Cove držel nad srázem nohama nahoře.

„Kurva,“ vyjekl T, když se podíval dolů do propasti.

„Hele, může to jít po dobrým nebo po zlým, jak se dohodneme. Ale rozmysli se rychle, protože mi dochází čas i trpělivost,“ vyzval ho Cove.

Venables se posadil na zídku a dával pozor, jestli nepřijíždějí jiná auta. „Radši ho poslechni, T. Nelže.“

„Dyť jste poldové,“ ječel T.“Tohle přece nesmíte. Porušujete moje práva.“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem polda,“ upozornil ho Cove.

T ztuhl a podíval se po Venablesovi. „Ale on Okraje.“

„Podívej, přece se s ním nebudu prát,“ pokrčil rameny Venables. „A stejně už se chystám do penze, takže je mi to fuk.“

„Oxycontin,“ vyslovil Cove zřetelně. „Chci vědět, kdo ho v D. C. nakupuje.“

„Ses zbláznil, chlape, nebo co?“ ječel dál T.

„Jo, asi jo.“ Cove povolil sevření a T sklouzl o několik centimetrů níž. Teď už ho Cove držel jen za kotníky.

„Bože, Ježíši, panenko Marie, pomozte mi!“ sténal T.

„Neopovažuj se dovolávat Ježíše, T. Máš toho hodně na svědomí,“ varoval ho Venables. „Taky by na tebe mohl seslat blesk, a na to stojím moc blízko.“

„Tak povídej,“ vyzval Cove mladíka klidným hlasem. „Oxycontin.“

„Nic vám říct nemůžu. Zabili by mě.“

Cove znovu povolil stisk. Teď už T držel jen za nárty. „Koukám, že chodíš v mokasínech, T,“ prohlásil. „Ty můžou sklouznout z nohy.“

„Jdi do hajzlu.“

Cove mu pustil jednu nohu, takže ho už držel oběma rukama jen za druhou. Podíval se na Venablese. „Sonny, asi tohohle blbečka pustím a najdeme si někoho chytřejšího.“

„Jo, o někom bych věděl. Pojďme.“

Cove začal mladíka pouštět.

„Ne!“ ječel T. „Budu mluvit. Všechno vám řeknu.“

Cove se ani nepohnul.

„Hele, zvedněte mě a všechno řeknu!“

„Sonny, nastartuj auto, já zatím hodím tenhle pytel sraček do řeky.“

„Ne! Budu mluvit, přísahám!“

„Oxycontin,“ připomenul mu Cove.

„Oxycontin,“ zopakoval po něm T a rychle začal mluvit. Nakonec Coveovi řekl všechno, co chtěl agent vědět.

***

Claire zajela na příjezdovou cestu a vypnula motor. Bydlela v hezké čtvrti nedaleko své ordinace a navíc měla štěstí, že dům koupila předtím, než se ceny začaly šplhat nahoru. Vydělávala slušně, ale životní náklady ve Virginii byly čím dál neúnosnější. Developeři zastavovali sebemenší plácky, na které narazili, a stále se ještě našlo dost lidí ochotných nakupovat.

Její dům měl tři ložnice a trávník vpředu, v oknech truhlíky s květinami, střechu z cedrových šindelů a dvě garáže propojené s domem zastřešenou chodbou. Ulici lemovaly stromy a v sousedství bydlela rozmanitá směs starších i mladých lidí, odborníků i dělníků.

Claire už byla tak dlouho rozvedená, že si pomalu začínala zvykat na možnost, že už zůstane navždy sama. V kruzích, v nichž se pohybovala, se vyskytovalo jen málo vhodných mužů a žádný z nich ji nezaujal. Její přítelkyně se jí neustále snažily dohazovat všelijaké podnikatele nebo právníky, ale všichni jí připadali natolik egoističtí a sebestřední, že i kdyby se za ně snad provdala, stejně by si připadala sama. Jednoho velmi sebevědomého podnikatele v oboru počítačové techniky se na večírku zeptala, jestli už někdy slyšel o Narcisoví. Okamžitě ho zajímalo, jestli je to nějaký nový internetový program, a vzápětí plavně přešel k tomu, jak je on sám dokonalý.

Vyndala z auta svou aktovku a zamířila ke schodům u vchodu. Nezajížděla do garáže, protože měla ještě v plánu někam jet. Muž, který vyšel z její zadní zahrady, ji zaskočil. Byl černý a mohutný. Hlavu měl nejspíš oholenou, ale pod pletenou čepicí to nebylo možné poznat s jistotou. Vzápětí si všimla, že muž má na sobě uniformu plynařské společnosti a v ruce drží elektronický měřič plynu. Prošel kolem ní, usmál se na ni a zamířil na protější stranu ulice. Kvůli automatické podezřívavosti vůči černochovi se sama za sebe zastyděla, ačkoli si musela přiznat, rovněž s určitou nechutí, že v jejím okolí žilo jen velmi málo lidí s odlišnou barvou pleti. Mohl jí však někdo zazlívat určitou míru stihomamu, když trávila tolik času s Webem Londonem a jemu podobnými?

Odemkla dveře a vešla dovnitř. V duchu byla stále na sezení s Webem. V mnoha ohledech ji šokovalo, ale zároveň jí mnohé odhalilo. Odložila aktovku a zamířila se převléknout do ložnice. Venku bylo ještě světlo, proto se rozhodla, že využije příjemné počasí a vyrazí na procházku. Vzpomněla si na tablety v kapse, vyndala lahvičku a zkoumala je. Tableta, kterou neznala, ji zajímala nejvíc. Měla známého, který pracoval v lékové laboratoři v nemocnici ve Fairfaxu. Mohl by provést několik testů a říct jí, o jakou látku jde. Tableta se nepodobala žádnému léku na spaní, který kdy viděla, ale mohla se mýlit. Také doufala, že se mýlí ohledně možného vzájemného působení léků, které mohlo způsobit Webovy problémy v uličce při zásahu. Z něčeho takového by se asi nikdy nevzpamatoval. Ať již byla Webova teorie o vúdú jakkoli šílená, dávala by jí přednost před situací, kdy by si Web nechtěně vpravil do těla něco, co by způsobilo, že jeho přátelé zahynuli bez něho. Ne, byla přesvědčená, že odpověď musí ležet někde ve Webově minulosti.

Posadila se na postel, zula se, odešla do malé šatny, svlékla se a natáhla na sebe tričko a šortky, protože venku bylo teplo. Bosá vyšla ze šatny a podívala se na telefon. Mohla by Webovi zavolat a promluvit si s ním. Jednou mu bude tak jako tak muset prozradit, co se dozvěděla o smrti Stocktona. Načasování takového odhalení však považovala za kritické. Pokud by k němu došlo příliš brzy, nebo naopak pozdě, mohlo by mít katastrofální následky. Rozhodla se zatím nedělat nic a popřemýšlet o tom později. Možná jí procházka pomůže se rozhodnout. Došla k prádelníku a vyndala z něj baseballovou čapku. Právě si ji chystala nasadit na hlavu, když jí ústa zakryla ruka. Čepici upustila a instinktivně se začala bránit, vzápětí však ucítila na tváři ústí hlavně a přestala sebou zmítat. Oči měla vytřeštěné a strachy se nemohla pořádně nadechnout. Vzpomněla si, že po příchodu nezamkla dveře. Vždyť bydlí v bezpečné čtvrti, nebo si to alespoň do teď myslela. Napadlo ji, jestli snad plynař nebyl falešný, nevrátil se a nechystá se ji znásilnit a zabít.

„Co chcete?“ zeptala se hlasem tlumeným dlaní na ústech. Sama vlastní hlas nepoznávala. Přestože měl útočník na rukou rukavice, poznala podle jeho síly, že je to muž. Ruka jí sklouzla z úst a sevřela ji kolem krku.

Muž neodpověděl a Claire viděla, jak se k jejím očím blíží páska. Vzápětí se ocitla v naprosté tmě. Cítila, jak ji útočník vede k posteli.

V hrůze čekala, jestli ji znásilní. Má křičet a bojovat? Jenže k tváři měla stále přitisknutou hlaveň pistole. Navíc to, že útočník nic neřekl, ji znervózňovalo víc, než kdyby slyšela jeho hlas.

„Uklidni se,“ vyzval ji muž. „Chci jen informace. Nic víc.“ Pochopila. Nic by se jí nemělo stát. Přinejmenším v to doufala.

Posadil ji na kraj postele. Rozhodla se, že pokud ji povalí a nalehne na ni, bude se – bez ohledu na pistoli – ze všech sil bránit.

Přesto cítila, jak se odtáhl. V téže chvíli poznala, že přišel ještě někdo další. Celá se nastražila, když se druhý muž posadil vedle ní na postel. Podle toho, jak postel zavrzala, jí došlo, že musí jít o někoho hodně urostlého. Nicméně se jí ani nedotkl, ačkoli i přes pásku na očích na sobě cítila jeho pohled.

„Chodí k tobě Web London?“

Při otázce sebou cukla, protože ji ani nenapadlo, že by mohlo jít právě o Weba. Ačkoli proč ne, napadlo ji. Její vlastní život byl poklidný, žádné zbraně, ani mrtví lidé. To byl přece Webův svět. A ať se jí to líbilo, nebo ne, stávala se jeho součástí.

„Jak to myslíte?“ dostala ze sebe.

Slyšela, jak muž pohrdlivě zabručel.

„Seš psychiatr a on tvůj pacient. Je to tak?“

Claire měla na jazyku, že je z etického hlediska nepřípustné, aby mu takovéto informace podávala, jenže si byla jistá, že kdyby to udělala, muž vedle ní by ji zabil. Její etické zábrany by zaručeně neschvaloval. Navíc jí připadalo, že zaslechla, jak druhý nezvaný host natahuje pistoli. Jako forenzní psychiatrička měla se zbraněmi své zkušenosti, a tento zvuk velmi dobře znala. V žaludku pocítila chlad, nohy jí ztuhly a nechápala, jak se může Web s podobnými lidmi vypořádávat po celý život.

„Ano, chodí ke mně.“

„No, konečně rozumný slovo. Zmínil se před tebou o klukovi? O klukovi jménem Kevin?“

Přikývla, protože v ústech a krku jí vyschlo natolik, že nedokázala promluvit.

„Neví náhodou, kde ten kluk teď je?“

Claire zavrtěla hlavou a ztuhla, když jí stiskl rameno.

„Klídek, ženská, když budeš spolupracovat, nikdo ti neublíží. Ale jestli ne, tak máme všichni velkej problém,“ dodal hrozivě.

Claire slyšela, jak luskl prsty, a za necelou minutu se cosi dotklo jejích rtů. Ucukla.

„Voda,“ vysvětlil jí muž. „Máš sucho v puse. Lidi, co sou k smrti vyplašený, to mívaj. Pij.“

Poslední slovo byl rozkaz a Claire ho okamžitě uposlechla.

„Teď mluv. Už žádný přikyvování nebo kroucení hlavou. Rozumíš?“

Začala přikyvovat, ale chybu si okamžitě uvědomila. „Ano.“

„Co ti řek‘ o Kevinovi? A chci vědět všechno.“

„Proč?“ Vůbec nechápala, co vypustila z úst.

„Mám svý důvody.“

„Chcete tomu chlapci ublížit?“

„Ne,“ ohradil se muž. „Chci ho dostat zpátky.“

Zněl přesvědčivě, ale připomněla si, že u zločinců to bývá normální. I Ted Bundy byl příjemný společník, ale zabil spoustu žen a vždy se při tom usmíval.

„Víte, nemám proč vám věřit.“

„Kevin je můj syn.“

V prvním okamžiku ztuhla, ale hned se uvolnila. Mohl by vedle ní sedět Velký F, o kterém se jí zmínil Web? Jenže ten říkal, že je to Kevinův bratr, ne otec. Přesto neznámý muž zněl jako vystrašený rodič, ačkoli něco jí nesedělo. Musela se spolehnout na svůj profesionální instinkt. A ten jí napovídal, že je muž vedle ní ochotný ji bez rozpaků zabít. „Web říkal, že viděl Kevina v té uličce. Prý mu Kevin něco řekl, co na něj mělo divný vliv. Viděl ho i později, když střílely kulomety. Dal mu vzkaz a poslal ho pryč. Pak už se s ním nesetkal. Ale snaží se ho najít.“

„Je to všechno?“

Přikývla a vzápětí se nastražila. Cítila, jak si poposedl blíž, a přestože měla na očích pásku, zavřela oči. Uvědomila si, že v nich má slzy.

„Hele, povídal jsem, žádný kejvání nebo vrtění hlavou. Musím slyšet slova. Říkám to naposled, rozumíš?“

„Ano.“ Bojovala se slzami.

„Fajn. Nemluvil eště vo něčem jiným, něčem divným, když Kevina viděl podruhý?“

„Ne,“ odpověděla, ale váhala příliš dlouho. Jasně si to uvědomovala, jako by odmlka trvala půl dne. A napadlo ji, že si toho také musel všimnout. Nepletla se, protože vzápětí znovu ucítila na tváři chladné ústí pistole.

„Asi si nerozumíme, jako bych se nevyjádřil dost jasně. Takže ti to vysvětlím jinak, děvko. Chci kluka zpátky, a klidně vystřelím mozek z hlavy tobě i každýmu, koho máš ráda. Všude tu vidím fotky ňáký pěkný holčiny. Asi tvoje dcera, co?“ Claire neodpověděla a cítila, jak ji bere rukou pod krkem. Měl na ní rukavici, což ji překvapilo, dokud si nevzpomněla na otisky prstů a stopy DNA, které dokáží přístroje identifikovat i na mrtvole. Na její mrtvole! Málem omdlela.

„Tak je?“

„Ano!“

Dál ji držel pod krkem. „Takže ty máš holku v bezpečí. Dokonalej domeček v parádní čtvrti. Jenže já svýho kluka ztratil a je to jediný, co mám. Proč ty bys měla mít holku a já kluka ne? Myslíš, že je to fér? Myslíš?“ Sevřel jí krk a Claire zalapala po dechu.

„Ne.“

„Co ne?“

„Ne, není to fér,“ dostala ze sebe přiškrceně.

„Jo? Tak na to už je pozdě, ženská.“

V příštím okamžiku ji povalil na postel. Její předchozí rozhodnutí bojovat, se vytratilo. Byla tak vystrašená, že jen stěží dokázala dýchat. Cítila, jak jí na obličej přitiskl polštář, a v jeho středu ji tlačilo cosi tvrdého. Trvalo několik vteřin, než si uvědomila, že je to hlaveň pistole a polštář že má posloužit jako tlumič.

Pomyslela na svou dceru Magie a na to, jak najde její mrtvolu. Po tvářích jí stékaly slzy. A pak se jí najednou vrátily smysly.

„Říkal, že toho chlapce někdo v uličce vyměnil.“

Polštář se nejprve nepohnul a Claire dostala strach, že už je na všechno pozdě.

Pak ho jeden z mužů pomalu zvedl a za ruku ji posadil tak zprudka, až jí málem vykloubil rameno.

„Zopakuj to!“

„Říkal, že Kevina někdo v uličce vyměnil za jiného chlapce. Vzkaz policistům nepředal Kevin.“

„Ví, proč to ten někdo udělal?“

„Ne. A neví ani, kdo to byl. Jen že se to stalo.“

Znovu na tváři ucítila hlaveň. Z nějakého neznámého důvodu jí to podruhé nepřipadalo tak hrozné.

„Jestli lžeš, nebudeš se stačit divit, co s tebou udělám.“

„Říkal to.“ Připadalo jí, že Weba zradila, aby zachránila sama sebe, a napadlo ji, že on by spíš zemřel, než by udělal něco podobného. Znovu jí začaly téct slzy, tentokrát však ne strachem, ale kvůli poznání vlastní slabosti.

„Myslí si, že Kevinovu přítomnost v uličce naplánoval ten, kdo stojí za útokem. A že Kevin do toho byl nějak zapletený.“ Vzápětí rychle vyhrkla: „Nevědomky. Je ještě dítě.“

Pistole ji přestala tlačit do tváře a i mohutný útočník si odsedí.

„Všechno?“

„Víc nevím.“

„Asi si umíš představit, co bych ti udělal, kdybys někomu řekla, že jsme tu byli. A umím najít i tvojí holku. Prohledali jsme ti barák, takžeotobě i o ní víme všechno. Rozumíme si?“

„Ano,“ vyhrkla.

„Dělám to, jen abych dostal svýho kluka zpátky. Nerad lezu lidem do domů a tluču je, hlavně ne ženský, ale když budu muset, abych dostal kluka, udělám to.“

Uvědomila si, že přikyvuje, a rychle přestala.

Neslyšela je odcházet, ačkoli by se zavázanýma očima měla mít lepší sluch.

Několik minut počkala, aby si byla jistá. „Haló?“ křikla pak a pro jistotu ještě jednou. Pomalu zvedla ruce, aby si sundala pásku z očí. Bála se, že jí v tom někdo zabrání, ale nic se nestalo. Nakonec si pásku stáhla a rychle se rozhlédla po pokoji v obavách, že se na ni někdo vrhne. Nejraději by si bývala lehla na postel a zbytek dne proplakala, jenže tu nemohla zůstat. Říkali, že jí prohledali celý dům. Naházela nějaké oblečení do cestovní kabely, popadla kabelku a pár tenisek a došla ke vchodovým dveřím. Rozhlédla se, ale nikoho neviděla. Rychle doběhla k autu a nasedla. Když odjížděla, neustále kontrolovala ve zpětném zrcátku, jestli ji nikdo nesleduje. Nebyla na to sice odbornice, ale nezdálo se, že by se jí někdo držel. Najela na Capitol Beltway a přidala plyn. Jenže nevěděla, kam by měla jít.

40

Antoine Peebles si stáhl rukavice, pohodlně se usadil a spokojeně se usmíval. Podíval se na Macyho, který řídil a z jehož obličeje se jako obvykle nedalo nic vyčíst.

„Sakra dobré představení, jestli to můžu sám posoudit,“ prohlásil pyšně Peebles. „Myslím, že jsem jeho dikci i hlas vystihl dokonale. Co říkáš?“

„Znělo to, jako by mluvil šéf,“ souhlasil Macy.

„Tu ženskou jsme pořádně vystrašili, poběží hned za Webem Londonem a policajti vyrážej hledat Francise.“

„Možná i nás.“

„Ne, už jsem ti to přece vysvětlil. Musíš, Macy, přemýšlet na makro i mikro úrovni,“ ušklíbl se Peebles, jako by přednášel studentíkovi. „Už jsme se od něho odstřihli. Kromě toho nemá žádné zboží a polovina jeho gangu se kvůli tomu rozprchla. Pomalu mu docházíi hotovost. V téhle branži držíš zásoby nanejvýš na dva dny. Měl něco schovaného, to mu musím přiznat, ale i to je pryč. A tím, že zastřelil Toonu, přišel o další čtyři lidi.“ Peebles nevěřícně zakroutil hlavou. „A čím se zabývá? Pořád myslí jen na toho kluka. Každou noc ho vyráží hledat, znervózňuje lidi, pálí za sebou mosty, nikomu nevěří.“

„Nikomu nevěřit mi přijde docela rozumný,“ prohlásil Macy a na Peeblese se podíval. „Zvlášť nám dvěma.“

Peebles jako by jeho poznámku neslyšel. „Mohl by sepsat knihuohloupých manažerských postupech. Zabít jednoho ze svých lidí. Přede všemi. Před agentem FBI! To může rovnou spáchat sebevraždu.“

„Musí udržovat poslušnost,“ pokrčil Macy rameny. „Vést z pozice síly.“Ohlédl se na Peeblese s výrazem, z něhož bylo jasně patrné, že jeho společníkovi tato vlastnost chybí, ale Peebles si ho nevšímal, protože se stále kochal vlastním úspěchem. „A nemůžeš mu zazlívat, že se snaží najít syna.“

„Nesmíš míchat obchod a soukromí,“ odsekl Peebles. „Vlastně se sám zlikvidoval, a kvůli čemu? Kvůli něčemu, co se nikdy nestane. Ten kluk se nevrátí. Ať ho unesl kdokoli, leží už někde šest stop pod zemí, jestli z něho něco vůbec zbylo. Podívej, už jsem sehnal dodavatele a lidi, co utekli od Francise, se ke mně přidali.“ Podíval se na Macyho. „Nejspíš to nevíš, ale je to klasický machiavellistický manévr. Navíc jsem posledních šest měsíců přetahoval nejlepší lidi z dalších gangů. Jsme připraveni to rozjet, a tentokrát budeme všechno dělat po mém. Odpovědnost, výplaty a odměny za výkon, bonusy za výjimečné výkony a odměny za inovace, které firmě pomohou. Převezmeme praní svých peněz a osekáme náklady tam, kde to bude zapotřebí. Ne každý z gangu musí být ověšený zlatém a děvkám platit pět stovek za noc. Dokonce si umím představit i penzijní plán, místo aby bratři utráceli za auta a zlato, a když zestárnou, nic jim nezbylo. A pro vedoucí pracovníky zavedu kodex oblékání, takže už nebudou vypadat jako šupáci. Profesionál musí mít profesionální image. Podívej na sebe. Vypadáš jako profík, a tak se mi to líbí.“

Macy se usmíval. To u něho nebylo časté. „Některejm klukům se to nebude líbit.“

„Jednou musej dospět.“ Peebles se podíval na Macyho. „Musím říct, že mít v ruce tu bouchačku nebyl špatný pocit.“

„Zastřelil bys jí?“

„Zbláznil ses? Jen jsem ji strašil.“

„No, když nosíš pistoli, jednou ji musíš použít,“ prohlásil Macy.

„To je tvoje práce. Jsi ředitel pro bezpečnost, Macy. Moje pravá ruka. Ukázals, co umíš, když jsi přišel s plánem vyměnit Kevina. A odvedl jsi všechnu špinavou práci, když bylo nutné spojit dohromady ostatní gangy. Teď něco uvidíš, kamaráde. S Francisem bys nic takového nezažil. Je ze staré školy, ale tyhle nové způsoby jsou prostě lepší. Proto vyhynuli dinosauři.“

Zastavili v uličce a Peebles se podíval na hodinky. „Fajn, takže na schůzku je všechno připravené?“

„Jsou tam všichni, jak jsi chtěl.“

„Nálada?“

„Dobrá, ale napjatá. Mají trochu obavy, ale určitě je to zajímá.“

„Tohle jsem chtěl slyšet. Teď si vymezíme hranice, Macy, a dáme všem jasně vědět, že Francis už není u vesla. Tohle je náš čas. Pojďme na to.“ Odmlčel se, protože ho najednou něco napadlo.

„O čem to ta ženská mluvila, když tvrdila, že Kevina v uličce někdo vyměnil?“

Macy pokrčil rameny. „Netuším.“

„Máš toho kluka, že jo?“

„Je uklizený a v bezpečí. Zatím. Chceš ho vidět?“

„Nemám v úmyslu se k němu ani přiblížit. Zná mě, něco se zvrtne a řekne to Francisovi…“ Z jeho obličeje přímo čišely obavy.

Auto zastavilo. Macy vstoupil, rozhlédl se oběma směry a pohledem zkontroloval i střechy. Nakonec svému novému šéfovi naznačil, že je čistý vzduch. Peebles také vystoupil, upravil si kravatu a zapnul si dvouřadé sako. Macy mu podržel otevřené dveře a Peebles jimi svižně prošel. Stoupali po schodech a s každým dalším krokem si Peebles připadal větší a důležitější. Tohle byla jeho chvíle a čekal na ni dlouhé roky. Pryč se starým, ať žije nové.

Došel na vrchol schodiště a počkal, až mu Macy otevře dveře. Uvnitř na něho čekalo sedm mužů, každý z nich zastupoval část ilegálního obchodu s drogami v hlavním městě. Nikdy nepracovali společně, všichni si naopak bedlivě hlídali svá území a dohlíželi na své pašalíky. Nedělili se ani o informace, ani o zdroje. Když došlo k neshodám, řešili je tak, že na sebe začali střílet. Donášeli policii na ostatní gangy, když se jim to hodilo, a policisté si je pak mohli vybírat jako třešničky z dortu. Francis se choval stejně, a přestože se to možná z hlediska momentálních potřeb jevilo jako rozumné, Peebles dobře věděl, že v dlouhodobé perspektivě musí tato situace jednou skončit katastrofou. Proto teď nastal čas, aby vystoupil a převzal velení.

Otevřel dveře a vešel do místnosti, kde se chystal stát legendou.

Peebles se zmateně rozhlédl. Nikdo tu nebyl.

Nestačil se ani otočit, a měl u hlavy pistoli. Kulka mu prostřelila mozek. Padl na podlahu, po kravatě i po jeho profesionálním obleku mu stékala krev.

Macy pistoli uklidil do pouzdra a sklonil se nad mrtvolou. „Taky čtu Machiavelliho, Twane,“ prohlásil beze stopy nafoukanosti. Zhasl a sešel po schodišti. Musel chytit letadlo, protože události se skutečně dávaly do pohybu.

***

Web vyvedl Booa na nízký kopec a přitáhl mu otěže vedle Gwen, která seděla na Baronovi.

Romano hlídal Billyho v jezdeckém centru. Když je však Web naposledy viděl, obdivovali spolu Romanovu corvettu. Protože většina mužů z farmy odjela na trh s koňmi, necítil se Web právě jistě a přiměl Canfileda, aby souhlasil s tím, že pozemky budou hlídat další agenti, alespoň do doby, než se muži vrátí.

„V téhle roční době je tu nádherně,“ upozornila ho Gwen a podívala se na něho. „Asi si myslíte, že si tu žiju jako v ráji. Velký dům, spousta zaměstnanců, jen celý den jezdím na koni a obdivuju krajinu.“

Sice se usmívala, ale Web vycítil, že svá slova myslela vážně. Nechápal, proč se žena jako Gwen Canfieldová, která v životě už tolik trpěla, potřebuje ospravedlňovat, navíc pak před cizím člověkem. „Myslím si, že toho máte oba hodně za sebou, tvrdě jste dřeli a teď si užíváte ovoce své práce. To je přece americký sen, nebo ne?“

„Nejspíš ano,“ odpověděla nepřesvědčivě. Zvedla obličej ke slunci. „Dnes je horko.“ Web vycítil, že by si s ním chtěla o něčem promluvit, ale neví, jak začít.

„Víte, Gwen, jako agent FBI už pracuju hodně dlouho a slyšel jsem snad už všechno. Navíc prý mám nadání lidem naslouchat.“

Podívala se na něho. „Nevylévám si srdce ani lidem, které velmi dobře znám, Webe. Alespoň teď už ne.“

„Nenutím vás. Ale jestli si potřebujete promluvit, jsem tu.“

Nějakou chvíli jeli mlčky, pak Gwen koně zastavila. „Přemýšlela jsem o procesu v Richmondu. Ti hrozní lidé dokonce zažalovali FBI, že?“

„Zkusili to, ale soud žalobu zamítl. Jejich právník, Scott Wingo, to je ten, co ho nedávno někdo zabil, se toho pokusil využít na obhajobu svého klienta při procesu s Ernestem Freem, ale soudce ho prokoukl a zarazil to. Nejspíš se mu ale podařilo vyvolat u některých členů poroty pochybnosti, žalobce se polekal a nakonec přistoupil na dohodu.“ Odmlčel se a nakonec dodal: „Samozřejmě je také mrtvý. On i soudce.“

Gwen se na něho dívala svýma velkýma smutnýma očima. „A Ernest Free je stále na svobodě a naživu. Po všem, co spáchal.“

„Život občas nedává smysl, Gwen.“

„Než se to stalo, měli jsme s Billym nádherný život. Moc ho miluji. Jenže co Davida zabili, už to nikdy nebylo stejné. Chyba bude spíš ve mně než v něm. Dát Davida do té školy byl můj nápad. Chtěla jsem, aby měl prvotřídní výuku a také aby se setkával s lidmi různého vyznání, barvy pleti, etnika. Billy je hodný člověk, ale narodil se a vyrůstal v Richmondu, kde na někoho odlišného v podstatě nenarazíte.“ Zarazila se a rychle dodala: „Není rasista, to v žádném případě. Polovina řidičů a zaměstnanců jeho firmy byli černoši a zacházel se všemi stejně. Když pracovali dobře, dostávali slušně zaplaceno. Dokonce jsem s ním chodívala navštěvovat řidiče, kteří začali pít. Nosil jejich rodinám jídlo i peníze, zařizoval pro své lidi profesionální péči a platil za ni, posílal je na schůzky Anonymních alkoholiků, snažil se pomoci jim znovu na nohy. A i když je mohl vyhodit a ani odbory by neprotestovaly, neudělal to. Jednou mi řekl, že jeho úkolem je být králem druhých šancí, protože sám jich několik dostal. Vím, že někteří lidé by se na nás mohli dívat a nevidět mezi námi žádný vztah, ale neexistuje snad nic, co by pro mě neudělal. Navíc za mnou stál v dobrých i zlých časech, a že jsme si jich oba užili dost a dost.“

„Podívejte, Gwen, mě nemusíte o ničem přesvědčovat. Ale jestli máte problémy, neuvažovali jste o profesionální poradě? Možná bychoněkom věděl.“

Podívala se na Weba pohledem plným beznaděje. Pak zvedla opět obličej ke slunci a prohlásila: „Půjdu si zaplavat.“

Vrátili se do stájí a Web jednou z dodávek odvezl Gwen zpátky do domu. Převlékla se do plavek a znovu se sešli u bazénu. Vysvětlil jí, že plavat nebude, protože by mu navlhla pistole. Tato jeho poznámka ji pobavila a otočila klíčkem v zařízení namontovaném v kamenné zdi vedle bazénu. Zakrytí bazénu automaticky zajelo do pouzdra.

„Nechali jsme ho namontovat, protože jsme v bazénu neustále nacházeli želvy, žáby a dokonce i hady,“ vysvětlila mu.

Když kryt zajel do štěrbiny na opačném konci bazénu, Web si klekl a prohlížel si protiproud namontovaný na hlubším konci. Zvedl hlavu právě včas, aby viděl, jak si Gwen zula sandály a svlékla župan. Měla na sobě jednodílné plavky. Pleť měla opálenou a na stehnech a lýtkách stejně dobře vyrýsované svaly, jakých si již všiml na jejích pažích a ramenou. Napadlo ho, že místo všech posilovačích a cvičebních strojů by ženy měly jednoduše jezdit na koni.

„Jak to funguje?“ zeptal se.

Gwen si zastrkala dlouhé vlasy pod plaveckou čapku a došla k němu. „Čerpadlo pumpuje vodu z bazénu do trysek, které tu vidíte. Sílu protiproudu můžete regulovat podle chuti. Nějakou dobu jsme tu měli přenosný protiproud, ten byl ale dost nešikovný. A protože ho používám poměrně často, koupili jsme nakonec zabudovaný. Bazén je vyhřívaný, takže se v něm dá koupat po celý rok.“

„Proto zřejmě budete v tak vynikající kondici.“

„Díky, milý pane. Určitě si nechcete také zaplavat?“

„Nejspíš bych vás jen zdržoval.“

„Dobrá. Vy plavat nepotřebujete. Nemáte na sobě snad ani gram tuku.“ Došla k ovládacímu panelu osazenému v kameni na straně bazénu nejblíže k domu, otevřela ho a stiskla několik tlačítek.

Web slyšel, jak čerpadlo začíná pumpovat, a když se podíval dolů do bazénu, uviděl, jak z trysek proudí voda smíchaná se vzduchovými bublinkami a vytváří proud, proti kterému se Gwen chystala plavat.

Nasadila si plavecké brýle a ponořila se. Web sledoval, jak se vynořila a začala usilovně plavat. Pozoroval ji asi deset minut. Za tu dobu nezpomalila a nevynechala jediné tempo. Připomínala stroj a Web byl skutečně rád, že se k ní v bazénu nepřidal. Všichni agenti JOR museli umět plavat a používat potápěčskou výstroj a Web byl dobrý plavec, ale ani zdaleka si nebyl jistý, jestli by s Gwen Canfieldovou dokázal udržet krok.

Po asi dvaceti minutách se čerpadlo vypnulo a Gwen doplavala k okraji bazénu.

„Hotovo?“ zeptal se Web.

„Ne. Nastavila jsem protiproud na pětačtyřicet minut. Nejspíš vypadl jistič.“

„Kde je pojistková skříňka?“

Ukázala na dvojité dveře v kamenné stěně vystavěné v nízkém svahu. „Ve strojovně bazénu.“

Podle toho, jak terén stoupal, Web usoudil, že strojovna bude částečně ukrytá pod zemí. Došel ke dveřím a vzal za kliku. „Je zamčeno.“

„To je divné, nikdy ji nezamykáme.“

„Nevíte, kde by mohl být klíč?“

„Ne. Jak říkám, nikdy tu nezamykáme, takže mě ani nenapadlo, že by k těm dveřím nějaký klíč byl. Asi budu muset pro dnešek s plaváním skončit.“

„Ne, nebudete,“ usmál se. „FBI poskytuje všestranné služby a naším cílem jsou spokojení klienti.“ Vyndal z kapsy svůj svazek klíčů, na němž neustále nosil tenký pásek kovu, kterým dokázal do třiceti vteřin odemknout devětadevadesát procent všech zámků. Dveře do strojovny zvládl za patnáct vteřin.

Vešel dovnitř, našel vypínač a rozsvítil, což bylo jen dobře, protožei tak málem spadl z několika schůdků těsně za dveřmi. No, pomyslelsi, takový úraz by potěšil každého právníka. V místnosti bylo hlučno, šuměla tu protékající voda a hučela čerpadla. Sešel po schodech. Na policích byly naskládané pomůcky k bazénu, velké nádoby s práškovým chlorem, sběrače, kartáče, automatický přístroj na čištění dna bazénu a spousta dalších věcí, které nejspíš už roky nikdo nepoužíval. Bylo tu chladno a Web si spočítal, že bude přinejmenším tři metry pod zemí, protože podlaha od schodů neustále mírně klesala.

Našel skříňku s jističi a samozřejmě zjistil, že jeden vypadl. Protože protiproud byl nově namontovaný a nikdo zřejmě neposílil vedení, nejspíš příliš zatěžoval systém. Někdo by se na to měl podívat, než jistič shoří a způsobí požár. V duchu si poznamenal, že se o tom musí zmínit Gwen. Když jistič nahodil, uslyšel, jak se čerpadlo znovu rozběhlo. Ve strojovně bylo skutečně hlučno. Když odcházel, nevšiml si dalších dveří v krátké chodbičce. Vyšel po schodech, zhasl a zavřel za sebou.

Na druhé straně dveří na konci chodby byly ještě jedny dveře. A za nimi zadržoval dech Kevin Westbrook. Nejprve slyšel kroky, pak už ale ne. Slyšel, jak se nějaký přístroj zapnul, vypnul a po chvíli znovu zapnul. Když však kroky zamířily pryč, překvapilo ho to. Kdykoli sem dolů někdo přišel, znamenalo to, že jde za ním. Přemýšlel, proč to tentokrát bylo jinak.

41

Zatímco se Gwen sprchovala, čekal Web v knihovně. Do jedné stěny byla zabudovaná skříňka s velkoplošnou televizí. Také zde objevil pět polic plných videokazet. Přejížděl očima po jejich popiscích. Když si přečetl ručně psané číslice na jedné z nich, ztuhl překvapením. Vyndal ji z police. Číslice tvořily pouhé datum, ale právě tohle datum nikdy nezapomene. Rozhlédl se. Byl v knihovně sám.

Zasunul kazetu do přehrávače. Scéna, kterou uviděl na obrazovce, byla tatáž, kterou si v hlavě přehrával stále dokola. Richmondská škola byla plná chytrých, snaživých dětí z rodin s různorodým zázemím.

V novinách psali, že je svým způsobem symbolické, když se bývalé hlavní město Konfederace snaží zavést ve školách reintegrační program poté, co většina federálních soudů a států složila ruce do klína a tvrdila, že to, co podnikají, už nelze nijak vylepšit. Ano, v Richmondu se pokusili o víc, uspěli a o jejich program se zajímala celá země. Pak do školy vtrhl Ernest B. Free a velká část jeho skupiny násilníků. Měli na sobě neprůstřelné vesty a přinesli si tolik automatických zbraní, že by s nimi snad dokázali vyhrát i občanskou válku.

Poté, co zastřelili dvě učitelky a vzali přes čtyřicet rukojmí – žáků ve věku od šesti do šestnácti let, kteří se k události připletli naprosto nevinně, nastal chaos. Vyjednávači neustále hovořili s muži uvnitř po telefonu, snažili se je uklidnit a zjistit, jaké mají požadavky a jestli jim bude možné vyhovět. Po celou tu dobu Web s týmem C čekali a tým odstřelovačů Z mířil na všechna možná místa útoku. Poté se zevnitř ozvaly výstřely a Weba a jeho muže povolali do akce. Každý z nich měl plán útoku vrytý v hlavě, přestože ho zpracovali teprve během letu z Quantika. Web si vzpomínal, že když se schylovalo k útoku, pohladil pažbu své pistole pro štěstí.

Z toho mála, co o Svobodných věděli, neměl dobrý pocit. Podle všeho se jednalo o disciplinované a velmi dobře vyzbrojené násilníky. Navíc měli výhodu úkrytu a spousty nevinných rukojmí.

Svobodní se vyjednávačům ozvali po napíchnuté telefonní lince. Tvrdili, že střelba byla jen nedopatření. Webovi se to ani trochu nelíbilo. Cítil, že se blíží něco nepěkného, už jen proto, že lidé jako Svobodní nikdy nejednají na rovinu. Přesto byl tým C odvolán. Po fiasku ve Wacu se přístup FBI k záchraně rukojmí změnil. V podstatě spočíval ve vyčkávání a FBI dávala jasně najevo, že nikam nespěchá. Všichni ještě měli před očima brutální obrázky dětí, které uhořely v Texasu. Když však Svobodní přestali komunikovat, byl tým JOR znovu povolán a Web věděl, že tentokrát je to doopravdy.

Protože televizní štáby a jejich kamery před školou vteřinu po vteřině ukazovaly drama celému světu, Web s týmem C opatrně postupovali směrem k málo používanému vchodu ze zadní strany budovy. Protože neznali přesné rozmístění útočníků ani rukojmích, potřebovali v maximální míře využít moment překvapení. Rozhodli se proto neotevřít dveře náloží, ale postupovat co nejtišeji. Dovnitř se dostali bez jediného zvuku a pokračovali chodbou k tělocvičně, kde byli podle dostupných informací shromážděni rukojmí.

Členové týmu JOR se krčili za dvojitými dveřmi, jejichž skleněnou výplní se Web opatrně díval dovnitř a metodicky počítal rukojmíi Svobodné. Zdálo se, že tam jsou všichni. Těsně předtím, než se znovu sehnul, si ho všiml jeden chlapec. Web se ho snažil na dálku uklidnit, aby je třeba jen bezděčným gestem neprozradil. Tou dobou ještě netušil, že se chlapec jmenuje David Canfield.

Začalo odpočítávání. Každý agent přesně věděl, na koho má střílet, a byli si jistí, že zvládnou Svobodné zlikvidovat, aniž by přišli o další rukojmí. Přesto si velmi dobře uvědomovali, že se kdykoli může stát něco neočekávaného a celou záchrannou akci zhatit.

A to se také stalo.

Těsně předtím, než vtrhli do tělocvičny, se ozval vysoký hlasitý zvuk. Horší načasování by se snad ani nedalo vymyslet. Web dodnes nezjistil zdroj onoho zvuku.

Agenti se vřítili dovnitř a začali střílet, jenže Svobodní, které zvuk varoval, palbu okamžitě opětovali.

A mířili dobře. Davidovi Canfieldovi kulka proletěla levou plící a ven z těla. Padl na podlahu. S každým nádechem a výdechem mu z rány crčel proud krve. Přestože to trvalo jen pár vteřin, David Canfield se celou dobu na Weba díval s výrazem, na který agent zřejmě do smrti nezapomene. Jako by do Weba vkládal všechny své naděje a agent ho krůtě zklamal.

Pak začal skutečný boj, Web se musel od Davida odvrátit a soustředit se na ostatní rukojmí i na muže, kteří se ho pokoušeli zabít. Zachránil Loua Pattersona, ale dostal zásah plamenometem a dvěma kulkami. Jednou do krku, druhou do trupu. Když už nemohl dál bojovat, nezůstal stát ani žádný ze Svobodných. Dodnes nechápal, jak se Ernestovi Free podařilo přežít.

Znovu to celé sledovat bylo nepříjemné, přesto se Web předklonil, když se znovu objevil před kamerou. Záchranáři ho vyváželi ven na nosítkách. Vlevo od něj stál Lou Patterson, vpravo zakrývalo prostěradlo mrtvolu. David Canfield byl jediný z rukojmích, kdo zemřel během útoku JOR. Web se dál díval, zatímco kamera přejížděla mezi ním – bojujícím o život – a nehybným tělem Davida Canfielda. Světlo jedné z kamer ostře osvětlovalo hromádku pod prostěradlem, dokud ho někdo nevypnul. Web často přemýšlel, kdo to byl. Vzápětí obrazovka potemněla.

„To světlo jsem tehdy vypnul já.“

Web se prudce otočil a uviděl za sebou stát Billyho Canfielda, který se upřeně díval na obrazovku a zřejmě věděl, o čem Web přemýšlí. Udělal krok dopředu, ale jako by nemohl dál, jen stál a mířil prstem na televizi.

Web vstal z pohovky. „Bože, Billy, omlouvám se, neměl jsem –“

„Víte,“ pokračoval Billy, „to proklaté světlo zářilo přímo na mého syna. To přece nemuseli dělat.“ Otočil se k Webovi. „Neměli to dělat, nebylo to správné. Můj David byl vždycky citlivý na ostré světlo.“

V tom okamžiku vešla do knihovny Gwen v džínsech a růžové blůze. Byla bosá a vlasy měla ještě vlhké ze sprchy. Web se na ni omluvně podíval. Rychleji došlo, co se stalo. Vzala manžela za paži, ale ten se jí vzápětí vytrhl. Web v jeho očích viděl něco velmi podobného nenávisti.

„Proč si tu vy dva nesednete a nedíváte se spolu?“ vyštěkl na Gwen. „Sakra. Vím všechno, Gwen. Nemysli si, že nic nevím.“

Nejistým krokem vyšel z místnosti a Gwen, která se na Weba ani nepodívala, utekla opačným směrem.

Web se cítil nesmírně provinile. Vyndal kazetu z přehrávače a chystal se jiuložit na polici. V posledním okamžiku se však zarazil. Podíval se ke dveřím, uložil kazetu do kapsy u bundy a vyrazil zpátky k vozovně. Tam kazetu znovu vložil do přehrávače a zapnul televizi. Pustil si nahrávku pětkrát za sebou. Všiml si v ní něčeho, co nedokázal přesně popsat, jakéhosi zvuku v pozadí. Přidal hlasitost a sehnul se těsně k televizoru, ale nepomáhalo to. Nakonec zavolal Batesovi a řekl mu, co si myslí. „Mám tu pásku u sebe,“ prozradil.

„Vím, o jakých záběrech mluvíš,“ prohlásil Bates. „Natočil je richmondský redaktor jedné celostátní sítě. Máme je někde v archivu. Řeknu někomu, ať se na ni pořádně podívá.“

Web vypnul televizor a vyndal kazetu z přehrávače. Později se ještě zjistilo, že Svobodní ve škole také znásilnili dvě mladé černošky. Jejich rasová nenávist jim zřejmě nebránila mít pohlavní styk s lidmi jiné pleti.

Co však Billy myslel tím, když Gwen říkal, že o něčem ví? Co věděl?

Z myšlenek ho vyrušil mobilní telefon. Žena, která volala, byla na pokraji hysterie.

„Claire, co se děje?“

Chvíli poslouchal její vystrašený hlas, a nakonec řekl: „Zůstaňte, kde jste. Co nejrychleji tam dorazím.“ Zavěsil, zavolal Romanovi, popsal mu, co se stalo, a za několik minut už uháněl po silnici.

42

Claire se uchýlila na velmi bezpečné a rušné místo, na policejní služebnu v předměstském obchodním centru. Když se Web objevil, řekla mu, že nepodala žádné oznámení.

„Sakra, proč ne?“

„Chtěla jsem nejdřív mluvit s vámi.“

„Podívejte, Claire, jak to popisujete, navštívil vás nejspíš můj kámoš Francis Westbrook s jednou ze svých goril, asi Clydem Macym. Když jsem je viděl naposledy, někdo zemřel. Ani netušíte, jaké jste měla štěstí.“

„Jenže nevím jistě, jestli to byli oni. Měla jsem přes oči pásku.“

„Poznala byste je po hlase?“

„Asi ano.“ Zmlkla a tvářila se zaraženě.

„Co je, Claire? Na co myslíte?“

„Tenhle Francis, jaké vzdělání jste říkal, že má?“

„Pokud jde o život na ulici, má doktorát. Pokud jde o běžné vzdělání, tak v podstatě žádné. Proč?“

„Muž, který mi vyhrožoval, mluvil nějak divně. Chvíli jako člen pouličního gangu, ale hned nato jako vysokoškolsky vzdělaný člověk. Cítila jsem, že občas mu to, co říká, úplně nesedí, jako by se do něčeho nutil. Jako by hledal vhodná slova a potlačoval svůj obvyklý styl řeči. Chápete, co myslím?“

„Myslíte, že se snažil někoho napodobovat?“

„Ano, napodobovat. To je přesné.“

Web se zhluboka nadechl. Začínalo to být zajímavé. Napadlo ho, jestli se snad někdo z nejbližších Francisových spolupracovníků nepokouší ušít na svého šéfa boudu nebo mu zarazit nůž ještě hlouběji do těla. Antoine Peebles, rádoby drogový král, vlk v rouše beránčím? Obdivné si Claire prohlížel. „Máte dobré uši, Claire. Zřejmě to bude tím, jak se snažíte naslouchat tomu, co my blázni vlastně říkáme.“

„Mám strach, Webe. Opravdu se bojím. Roky radím lidem, jak se se strachem vypořádat, jak se proti němu aktivně postavit, ale když se to přihodí mně, cítím se jako paralyzovaná.“

Vedl ji k autu. Uvědomil si, že jí ochranářsky vzal kolem ramen. „Máte právo se bát. Co se vám stalo, by vystrašilo každého.“

„Ale vás ne.“ Všiml si, že její slova zněla takřka závistivě.

Nasedl do auta. „Není pravda, Claire, že se nikdy nebojím. Také se bojím.“

„Pak to ale určitě nedáváte najevo.“

„Ano, dávám, ale asi jinak.“ Zavřel dveře vozu, chvíli přemýšlel, pak se na ni podíval a vzal ji za ruku. „Se strachem se můžete, Claire, vypořádat dvěma způsoby. Schovávat se před světem, nebo s tím skutečně něco udělat.“

„Teď mluvíte jako psychiatr,“ povzdychla si.

„No, učil jsem se u těch nejlepších.“ Stiskl jí ruku. „Co myslíte? Nechtěla byste mi pomoct tuhle věc vyřešit?“

„Věřím vám, Webe.“

Překvapila ho, hlavně však tím, že odpověděla na něco, na co se jí neptal.

Rozjel auto. „Tak se podíváme, jestli se nám nepodaří najít jednoho kluka jménem Kevin.“

***

Web zaparkoval v uličce za dvojdomkem, v němž bydlíval Kevin. S Claire zamířil k zadnímu vchodu pro případ, že by vpředu někdo hlídal, například Batesovi muži. Skutečně se teď nechtěl dostat s FBI do křížku. Zaklepal na dveře.

„Jo, kdo je tam?“ Mužský hlas, babička to tedy nebyla, a opravdu nezněl přátelsky.

„Jerome, jsi to ty?“

Web cítil, jak někdo stojí na druhé straně dveří.

„Kdo to chce vědět?“

„Web London, FBI. Jak se dnes vede, Jerome?“

Za dveřmi zaslechli zřetelné „Kurva!“, ale nepootevřely se ani na škvíru.

„Jerome, jsem tu a nehnu se odsud, dokud ty dveře neotevřeš. A nezkoušej utéct předem jako posledně. Máme tam své lidi.“

Ozvalo se cinknutí řetízku a odemykání zámku. V příštím okamžiku před nimi stál Jerome. Weba skutečně překvapilo, že na sobě mladík měl bílou košili, slušné kalhoty a dokonce kravatu, která se hodila k jeho podmračenému výrazu.

„Máš rande?“

„Na federála ste fakt vtipnej. Co chcete?“

„Jen si promluvit. Jsi sám?“

Jerome o krok poodstoupil. „Už ne. Hele, řekli sme vám všechno, co víme. Člověče, to nás nemůžete přestat buzerovat?“

Web postrčil Claire dovnitř, vešel za ní a zavřel dveře. Rozhlédli se po malé kuchyňce. „Snažíme se najít Kevina. To snad chceš, nebo ne?“ zeptal se Web.

„Co je to za blbou otázku?“

„Prostě nikomu nevěřím. Chci si jen promluvit. Nic víc.“

„Hele, pospíchám. Jestli chcete s někým mluvit, pokecejte s mým právníkem.“ Jerome se podíval na Claire. „A ona je jako kdo? Vaše rande?“

„Ne, moje cvokařka.“

„Jo, tak to máte dobrý.“

„Skutečně, Jerome, jsem psychiatr,“ ujistila ho Claire a udělala krok dopředu. „A obávám se, že tady pan London má nějaké vážné problémy.“

„Co je mi do jeho problémů?“

„Víte, věnoval tomuhle případu už tolik času, že mi jím přijde posedlý. Podobná posedlost může nabýt nebezpečné, někdy i násilné podoby, pokud se nevyřeší v přiměřeném časovém horizontu.“

Jeremy si Weba prohlédl a poodtáhl se. „Jestli mu ruplo v bedně, tak já za to nemůžu. Choval se jako šílenec, už když sem přišel poprvý.“

„Určitě ale nechcete, aby se někomu něco stalo, vám ani ostatním. Pan London se snaží zjistit pravdu, což je pro lidi s problémy jako on skutečně důležité. A těm, kdo mu s tím pomohou, bude – z psychologického hlediska – velmi zavázaný. Pokud by ale došlo k opaku… Snad vám to ani nebudu popisovat.“ Podívala se na Weba se smutným výrazem, v němž se však zračila i nepřehlédnutelná stopa strachu. „Už jsem něco podobného s panem Londonem zažila. Proto jsem tady. Abych předešla další tragédii.“

Web ji mohl jen obdivovat.

Jerome těkal pohledem z jednoho na druhého. Pak promluvil o něco přívětivějším tónem. „Hele, řek‘ sem všechno, co vím. Faktjo.“

„Ne, Jerome, neřekl,“ odporoval mu Web pevně. „Chci o Kevinovi vědět věci, na které jsi třeba ani nepomyslel. Tak se dáme do práce, ne?“

Jerome jim naznačil, ať jdou za ním, a chodbou je zavedl do malého obýváku, kde s nimi poprvé Web mluvil. Než z kuchyně odešli, všiml si Web, že je v ní uklizeno, dřez vycíděný a podlaha vytřená. Cestou do obývacího pokoje viděl, že odpadky někdo zametl, vydrhl podlahy a oškrábal stěny. Všude cítil čisticí prostředky. O stěnu vedle koupelny se opíraly dveře. Díry ve stropě byly zatmelené a stažené sponami. Babiččina práce, pomyslel si Web, pak si však všiml, jak Jerome popadl smeták a začal do velkého pytle na odpadky zametat hromádku suti.

Web se rozhlédl po tomto „novém“ domě. „To ty?“

„Člověk přece nemusí bydlet v chlívě.“

„Kde je babička?“

„V práci. Dělá v nemocnici. V jídelně.“

„Jak to, že taky nejsi v práci?“

„Začínám až za hodinu, teda jestli mě nebudete dlouho zdržovat.“

„Na to, abys šel vykrást banku, jsi celkem nastrojený.“

„Chlape, vy ste hroznej.“

„Kde teda pracuješ?“Žádnou práci nemáš, Jerome, přiznej to.

Jerome zavázal odpadkový pytel na uzel a hodil ho Webovi. „Dáte to ven za dveře?“

Claire otevřela dveře. Web pytel odnesl a položil ho na verandě k několika dalším. Když za sebou zavřel dveře, mohl se dívat, jak Jerome vyndal z kumbálu bednu s nářadím. Našel šroubovák, svěrku a kladivo. Položil nářadí vedle otvoru po dveřích do koupelny a chystal se dveře zavěsit.

„Pomoh* byste mi?“

Web mu pomohl přenést dveře k otvoru a držel je, zatímco Jerome na ně namontoval panty. Poté dveře zvedli, zavěsili a Jerome ještě kladívkem panty poohnul, aby se bez problémů pohybovaly. Několikrát dveře zkusmo otevřel a zavřel, aby viděl, zda správně sedí.

„Šikovný kluk. Tohle ale asi nebude tvá práce, protože truhláři většinou v košili a kravatě nechodí.“

Jerome nejprve uklidil nářadí a odpověděl až za chvíli. „Chodím na noční a mám na starosti opravy počítačovýho systému. Dostal jsem tuhle práci teprve před pár měsícema.“

„Takže se v počítačích vyznáte?“ zajímala se Claire.

„Udělal jsem si na ně nástavbu na veřejný univerzitě. Jo, vyznám se v nich.“

Na Weba velký dojem neudělal. „Jo? Takže to s počítači umíš?“

„Máte něco s ušima? Právě sem to povídal.“

„Když jsem tu byl posledně, nevypadals právě zaměstnaně.“

„Jak povídám, dělám noční.“

„Dobrá.“

Jerome se na Weba chvíli díval, pak došel k posteli a vytáhl zpod ní tašku s laptopem. Otevřel ho a zapnul.

„Ste on-line?“

„Myslíš jako kolečkové brusle?“

„Ha, ha. Počítače. Internet. Víte snad, co to je, nebo ne?“

„Ne, posledních deset let jsem hodně cestoval po galaxii, takže jsem tak trochu zaostal.“

Jerome stiskl několik kláves. Uslyšeli, jak mu počítač oznamuje, že mu došla pošta.

„Počkej. Jak se připojuješ k internetu bez telefonu?“ nechápal Web.

„Mám v počítači bezdrátovou technologii, takovou kartu. Jako bych v něm měl mobil.“ Podíval se na Weba a překvapeně kroutil hlavou. „Člověče, doufám, že většina federálů není takhle počítačově negramotnejch.“

„Neprovokuj, Jerome.“

„Víte, co je to cookie?“

„Sušenka, keks.“

„Vy toho nenecháte, co? Cookie je jednoduchý text. Hlavička http jen s textovým řetězcem. Text obsahuje doménu, cestu a hodnotu, kterou má webová stránka nastavenou jednou provždy. Hodně firem je používá pro personalizaci informací, vyhledávání oblíbených odkazů nebo kvůli demografii. Udržujou obsah aktuální a zajímavý pro uživatele. Příklad.“ Stiskl několik kláves a obrazovka se změnila. „V poslední době jsem na týhle stránce byl víckrát a ona o tom ví. Proto mi neukazuje pokaždý všechno, když si o to neřeknu. A začínají je používat i v aplikacích na pozadí, třeba při sběru osobních údajů, který jim uživatel dal. Hesel a tak.“

„Ukládání osobních dat, to zní skoro jako Velký bratr,“ usoudila Claire.

„No, mohlo by to tak skončit, ale cookie je opravdu jen text, ne program, takže nepřenáší ani viry. Některý lidi se bojej, že jim cookies zasviněj hard disk, ale to je v podstatě nemožný. Většina poskytovatelů připojení má limity. Netscape je omezuje na tři stovky, takže když pak přijdou další, automaticky vyřadí ty nejstarší. Microsoft je ukládá do TIF složky s maximálním nastavením na dvě procenta vašeho hardu. A cookies jsou většinou tak malý, že by se jich na gigovej disk vešlo deset milionů. Píšu teď pár mega řádek kódu, kterej by cookies pozvednul na novou úroveň, zbavil nedostatků a udělal je užitečnější. Možná na tom vydělám miliony babek.“ Ušklíbl se. „Absolutní cookie.“

Vypnul počítač a podíval se na Weba. „Ještě nějaký otázky?“

Z Webova výrazu bylo znát překvapení. „Dobrá, přesvědčils mě, v počítačích se vyznáš.“

„Jo, udělal sem si školu, konečně sem sehnal práci, u který nemusím nosit síťku na vlasech, a ty hodný lidičky ze sociálky nám řekli, že vyděláváme moc peněz a že máme vypadnout z bytu, kde sme žili pět let.“

„Systém není dokonalý.“

„Ne, lidi, který na něm nikdy nebyli závislý, si myslej, že není dokonalej. My, co sme do něj spadli, bysme bez něj nepřežili. Stejně mě ale štve, že jak začnu vydělávat o něco víc, než kolik platěj u Burger Kinga, vykopnou nás. Fakt sem od svýho zaměstnavatele nedostal moc, ani žádný opce na akcie. Fakt.“

„Podívej, Jerome, je to pořád jen začátek, a určitě je to o moc lepší, než co vidíš kolem sebe.“

„Chci se vyšvihnout. Budu makat, pak odsud vypadneme a nikdy se nevrátíme.“

„Ty a babička?“

„Vzala mě k sobě, když umřela máma. Mozkovej nádor a žádný zdravotní pojištění, nic moc kombinace. Táta to vyřešil, strčil si do pusy pistoli a vystřelil si mozek. Byl zfetovanej. Určitě se o ni postarám, jako se ona postarala o mě.“

„A Kevin?“

„I o Kevina se postarám.“ Zamračil se na Weba. „Jestli ho najdete.“

„Snažíme se. O jeho rodině toho moc nevím. Jaký je jeho vztah k Velkému… tedy k Francisovi?“

„Je to Kevinův táta. A co jako?“

„Je v tom něco víc. Francise jsem poznal zblízka. Vlastně až moc zblízka.“ Web ukázal na škrábance a modřiny v obličeji.

Jerome si ho zvědavě prohlížel. „Máte štěstí, že vám neudělal nic víc.“

„Jo, taky mám ten pocit. Řekl mi, jak Kevin přišel na tenhle svět. O jeho matce a tak.“

„Nevlastní matce.“

„Cože?“

„Byla to Francisova nevlastní máma. Většinou sjetá. Nevím, jak skončila jeho pravá matka.“

Web si úlevně oddechl. Nešlo tedy o incest. Podíval se na Claire, která promluvila místo něho: „Takže ve skutečnosti nejsou bratři, ale otec a syn. Ví to Kevin?“

„Nikdy jsem s ním o tom nemluvil.“

„Ale myslí si, že Francis je jeho bratr, že? Takhle to Francis chtěl?“ zeptala se Claire. Web ji bedlivě sledoval.

„Co Francis chce, to taky dostane. Stačí?“

„Proč by Francis chtěl, aby si Kevin myslel, že je jeho bratr?“

„Možná nechtěl, aby Kevin věděl, že šukal se svojí macechou a Kevinovou mámou. Jmenovala se Roxy. Jela na drogách a tak, ale než zemřela, byla na Kevina hodná.“

„Jak Kevina postřelili?“ chtěl vědět Web.

„Byl s Francisem a připletl se do nějaký přestřelky. Francis ho přines‘ k nám, a bylo to poprvý, co jsem ho viděl brečet. Do špitálu jsem ho vzal sám, protože Francise by tam poldové určitě zatkli. Kevin ani jednou nezakřičel, ale krvácel jak podsvinče. Ale od tý doby je jinej. Ostatní děcka si ho dobíraj, říkaj o něm, že je retardovanej.“

„Děti umí být kruté, a jak rostou, bývají ještě krutější, jen to lépe skrývají,“ poznamenala Claire.

„Kevin není blbej. Je chytrej jak liška. A jak umí kreslit, lidi, to byste nevěřili.“

Claire poslední poznámka zaujala. „Ukázal byste mi nějaké jeho kresby?“

Jerome se podíval na hodinky. „Nesmím přijít pozdě do práce. A musím chytit autobus.“

„Do toho velkýho obchodu s koláčkama?“ chtěl vědět Web.

Poprvé za celou dobu se na sebe Jerome a Web usmáli. „Uděláme to takhle, Jerome. Ukážeš nám Kevinovy kresby a ještě si s námi popovídáš, a já tě pak osobně odvezu do práce takovým fárem, že ti budou všichni kamarádi závidět. Co ty na to?“

Jerome je zavedl do patra a chodbičkou do malého pokojíku. Když Jerome rozsvítil, Web i Claire překvapením vytřeštili oči. Každičký kousek stěn a dokonce i stropu byl pokrytý obrázky. Některé byly malované uhlem, jiné pastelkami a další tuží. Na stolku vedle matrace na podlaze ležely štosy skicáků. Claire jeden sebrala a začala jím listovat, zatímco Web stále nedokázal odtrhnout oči od obrázků na stěnách. Některé motivy poznával, většinou krajinky a lidi. Byli tu Jerome a babička, oba vyvedení překvapivě detailně. Jiné obrázky byly abstraktní a Web jim nerozuměl.

Claire zvedla pohled od skicáku a přejela očima po pokoji. Pak se podívala na Jeroma. „Něco málo o umění vím, Jerome, protože moje dcera studuje dějiny umění. Kevin má skutečný talent.“

Jerome se zatvářil jako pyšný otec. „Kevin říká, že takhle věci vidí.’Kreslím jen to, co vidím,‘ opakuje pořád.“

Web si prohlížel malířské potřeby a skicáky vyrovnané na stole.

V rohu stál také stojan s prázdným plátnem.

„Tohle všechno stojí peníze. Přispívá vám Francis?“

„Věci na kreslení kupuju Kevinovi já. On mu obstarává jiný potřeby, oblečení, boty a tak.“

„Nabídl tobě a babičce nějakou pomoc?“

„Nabídnul. Ale my jeho prachy nechceme. Víme, odkud pocházej. S Kevinem je to jiný. Je to jeho táta a má právo ho živit a šatit.“

„Chodí sem často?“

Jerome pokrčil rameny. „Když se mu chce.“

„Myslíš, že to on by mohl mít Kevina? A chci slyšet pravdu.“

Jerome odmítavě zavrtěl hlavou. „Jako že Francise nemám zrovna rád, tak když to chcete vědět, radši by si nechal uříznout hlavu, než aby se klukovi něco stalo. Víte, je schopnej zabíjet lidi na potkání, ale na Kevina byl vždycky hodnej. Takovej laskavěj obr. Nechtěl, aby s ním Kevin žil, protože by to bylo moc nebezpečný.“

„Umím si představit, že to pro Francise musela být velká oběť. Vzdát se něčeho, co tolik miluje. Ale umět se obětovat, to je skutečný test lásky,“ přitakal Web.

„Jo. Ten chlap přespává každou noc někde jinde, protože ho lidi chtěj zabít. Hodně blbej život. Ale někdo od něj dává na Kevina pozor a hlídá, aby se přes něj k Francisovi nikdo nedostal. O tom jejich vztahu ví jen málokdo, ale proč riskovat.“

„Viděls ho od doby, co Kevin zmizel?“ chtěl vědět Web.

Jerome po této otázce o krok poodstoupil a strčil ruce do kapes. Web okamžitě vycítil, jak se mezi nimi zvedá stěna.

„Nechci ti způsobit problémy, Jerome. Řekni mi pravdu a slibuju ti, že se to nikdo nedozví. Vedeš si fakt dobře, tak si to nepokaž.“

Zdálo se, že Jerome o jeho návrhu přemýšlí. Jednou rukou si pohrával s kravatou, jako by nechápal, co ta věc na jeho krku vlastně dělá.

„Tehdy v noci, co se Kevin nevrátil. Přišel jsem pozdě, snad ve tři ráno. Vrátil jsem se z práce a babička byla vzhůru a celá vyděšená. Říkala, že se Kevin ztratil. Šel jsem se nahoru převlíknout a připravit se hojit hledat. Napadlo mě, jestli radši nemám zavolat poldy. Zdola jsem slyšel, jak babička s někým mluví. Teda spíš on mluvil s ní. Vlastně ječel. Byl to Francis. Byl tak naštvanej, jako jsem ho v životě ještě neslyšel.“ Odmlčel se a na okamžik se zdálo, že znovu odmítne spolupracovat. „Taky hledal Kevina. Byl si jistej, že ho babička někam schovala, nebo v to aspoň doufal. Podle toho, jak s ní mluvil, jsem dostal strach, že babičce něco udělá. Skoro už jsem se rozeběhnul ze schodů. Víte, nejsem srab, ale nejsem ani blbec. Sakra, zabil by mě ve vteřině, ale nedovolím nikomu, aby babičce jen tak ubližoval. Chápete?“

„Chápu, Jerome.“

„Francis se nakonec uklidnil a začínalo mu docházet, že tu Kevin není. Pak odešel. Víckrát jsem ho neviděl. Tak tohle je pravda.“

„Jsem rád, žes mi to řekl. Asi pro tebe teď není jednoduché lidem věřit.“

Jerome si Weba prohlédl od hlavy k patě. „Zachránil jste Kevinovi život. To už něco znamená.“

Web se na něho překvapeně podíval.

„Čtu noviny, pane Webe Londone z JOR. Kdyby nebylo vás, Kevin by tam zařval. Možná proto vám Francis nerozbil hlavu.“

„Tohle mě ještě nenapadlo.“

Web se znovu podíval na štos skicáků. „Řekl jsi o něčem z toho agentům, kteří sem přišli?“

„Vlastně se ani neptali.“

„A co Kevinův pokoj? Prohledali ho?“

„Porozhlídli se tu, ale ne moc dlouho.“

Web se podíval na Claire. Zdálo se, že oba myslí na totéž. „Mohla bych si ty skicáky půjčit? Ráda bych je ukázala své dceři.“

Jerome se podíval na bloky a na Weba. „Musíte ale slíbit, že je vrátíte. Je v nich celej Kevinův život,“ prohlásil.

„Slibuju. Slibuju, že udělám všechno, abych Kevina vrátil zpátky.“ Sebral skicáky a položil Jeromovi ruku na rameno. „Je čas vyrazit do práce. Uvidíš, že jako taxikář mám dost nízké sazby.“

Cestou do přízemí se Web zeptal ještě na něco. „Kevin byl tehdy v noci v uličce sám. Toulal se často?“

Jerome mlčel a díval se do země.

„No tak, Jerome, přece si už důvěřujeme.“

„Víte, Kevin nám chtěl pomoct. Vydělat peníze, abychom odsud mohli vypadnout. Vadilo mu, že nám nemůže přispívat. Sice je ještě dítě, ale v některejch věcech se chová jako dospělej.“

„Myslím, že to bude tím, kde žije.“

„Kevin občas vyrážel ven. Babička je stará a už na něj nestačí. Nevím, s kým se potloukal, a pokaždý, když jsem ho venku chytil, čapnul jsem ho za flígr a odtáhnul domů. Asi se snažil vydělat si bokem něco peněz. A tady kolem si můžete vydělat bez ohledu na věk. Chápete?“

Vysadili Jeroma v práci a vraceli se ke Claiřinu domu.

„Mimochodem, vedla jste si jako zkušený profesionál,“ pochválil ji Web.

„Myslím, že to byla spíš duševní než policejní práce, a to je moje parketa.“ Podívala se na něho. „Víte, byl jste na něj dost hrubý.“

„Možná proto, že už jsem kluků jako on v životě viděl miliony.“

„Vytvářet si stereotypy je nebezpečné, nemluvě o tom, že je to vůči lidem neférové. Pravda je taková, že třeba Jerome existuje jen jeden. A řekla bych, že vaše předsudky docela dobře rozboural.“

„To tedy ano,“ přiznal Web. „Myslím, že kdybyste dostatečně dlouho dělala mou práci, taky byste nakonec začala lidi házet do jednoho pytle.“

„Třeba otce?“

Neodpověděl.

„Ten příběh Francise a Kevina je hodně smutný. Podle toho, co Jerome říkal, musí svého syna mít hodně rád. A k tomu vést takový život.“

„Nepochybuju, že Kevina miluje, ale viděl jsem ho, jak chladnokrevně zabil člověka. Taky mi dvakrát dal pořádnou nakládačku, takže s ním soucítím jen do určité míry,“ prohlásil Web podmračeně.

„Prostředí nám občas nedává na vybranou, Webe.“

„S tím do značné míry souhlasím, ale viděl jsem dost kluků z ještě horšího prostředí, a vedli si celkem dobře.“

„Počítáte k nim i sebe?“

Rozhodl se, že bude její otázku ignorovat. „Navrhuju, abyste si sbalila nejnutnější věci, a pak vám najdeme nějaké bezpečné místo, kde vás bude hlídat pár agentů, kdyby se ti lidi náhodou chtěli vrátit.“

„Nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad.“

„Chci, abyste byla v bezpečí.“

„To já také, věřte mi. Určitě se nehodlám nechat zabít. Ale jestli máte pravdu, a ten člověk jen předstíral, že je Francis, aby mě vystrašil a hodil na něj podezření, tak mi pravděpodobně nic nehrozí.“

„Právě to pravděpodobně mi dělá starosti. Je to jen teorie, Claire, a můžeme se mýlit.“

„Myslím, že když se budu chovat normálně, nebudou mít důvod si myslet, že je ohrožuji. Navíc mám na práci hodně důležité věci.“

„Například?“

Podívala se na něho a Web si uvědomil, že ji tak rozpačitou ještě neviděl. „Například případ jednoho velmi odvážného muže, který vešel do uličky, slyšel, jak mu nějaký chlapec řekl něco nezvyklého, a najednou nedokázal odvést svou práci.“

„Nevíte jistě, jestli to spolu souvisí.“

Ukázala mu jednu stránku ze skicáku. „No, já si tím jsem poměrně jistá.“

Kresba byla naprosto přesná, jako by ji ani nevytvořilo dítě. Postava, která vypadala přesně jako Kevin, stála v jakési uličce ohraničené vysokými zdmi. Muž, nejspíš Web, v kompletní zásahové výstroji utíkal kolem něho. Chlapec měl nataženou ruku. Web se soustředil na to, co chlapec držel v ruce. Přístroj byl malý, takže by se dal bez problémů schovat v kapse kalhot. Paprsek světla, který z něj proudil, vedl přes celou stránku a končil na jejím okraji. Jako by chlapec držel nějakou futuristickou zbraň vystřelující paprsky. Přitom se jednalo o něco, co všichni lidé – včetně dětí – dobře znají. Dálkový ovladač, tento ovšem vysílal světlo. Mohl by ovládat televizi, rádio nebo nějaké jiné elektronické zařízení. Jenže Web věděl své. V domě, kde Kevin bydlel, nebyla ani televize. Tento ovladač aktivoval laser na dvoře, který poté, co tým C vběhl do vyhrazené oblasti, spustil palbu z kulometů. A někdo chlapci přesně popsal, co uvidí, konkrétně muže v zásahové výstroji, protože Kevin Westbrook se domů nevrátil, aby obrázek nakreslil až po splnění zadání.

Kdo to mohl být?

***

Dva vozy za nimi řídil Francis sám velké SUV. Protože neměl co prodávat, většina jeho gangu ho opustila. V obchodě s drogami se na věrnost příliš nehraje a tráva se obvykle zdá být zelenější na jiných pastvinách. Jenže kdykoli se na tu novou pastvinu člověk dostane, zjistí, že je vlastně úplně stejná jako všechny ostatní. V branži lidé přežívají podle toho, jak jsou chytří a mazaní, hlupáci dlouho nevydrží. Za každého zabitého dealera se okamžitě vynoří tucet jiných, ochotných nastoupit na jeho místo. Obchod s drogami je bez ohledu na jeho morální pochybnost velmi žádaný, protože ti, kdo žili ve světě Francise Westbrooka, žádnými morálními zábranami netrpěli. Tady neplatily žádné grafy nebo tabulky sociologů.

Potřásl hlavou, aby zahnal podivné myšlenky, a vrátil se v duchu ke svému problému. Peebles se neozýval, a dokonce i vždy věrný Macy zmizel. Lidem, kteří mu zůstali, Westbrook příliš nedůvěřoval, proto se na tuto misi vypravil sám. Sledoval babiččin dům a doufal, že by se tam mohl Kevin objevit. Místo toho se prozatím dočkal příjemné odměny. Narazil na Londona a tu ženskou. Byla to jeho cvokařka, alespoň to mu jeho muži tvrdili, než ho opustili. Řídil konečky prstů a pravou ruku měl položenou na pistoli připravené na předním sedadle. Viděl, jak London a ta ženská vešli dovnitř a po chvíli zase vyšli ven, tentokrát i s Jeromem. Cvokařka nesla Kevinovy skicáky a Francise napadlo, proč asi? Mohla se v nich snad skrývat nějaká stopa? Osobně prohledal při pátrání po svém synovi celé město, vyhrožoval lidem, lámal jim kosti i jejich nabubřelá ega, rozdal tisíce dolarů v hotovosti práskačům, to vše bez výsledku. Federálové ho určitě neměli a nepokoušeli se chlapce přinutit, aby proti svému otci svědčil. Tím si byl poměrně jistý. Byl totiž vždy velmi opatrný a Kevin nevěděl nic o tom, co jeho taťka dělá, alespoň ne do té míry, aby se mohl posadit na lavici svědků. Pokud by to však udělal, Francis by si raději prohnal kulku hlavou. Pro Kevina by to tak bylo nejlepší. V mnoha ohledech již v životě zažil vše, co od něj mohl očekávat. Kevin ho však měl celý před sebou. London není žádný hlupák. Francis se rozhodl ho sledovat a zjistit, kam ho dovede. Samozřejmě doufal, že ke Kevinovi.

43

Web odvezl Claire domů, kde si sbalila něco oblečení a dalších nezbytností. Vlastním vozem – s Webem v závěsu – pak odjela do hotelu a ubytovala se. Slíbili si, že se budou vzájemně informovat, pokud by se stalo něco důležitého, a Web spěchal zpátky na East Winds.

Romana našel ve vozovně. „Canfieldovi jsou doma. Nevím, co se stalo, ale něco jimi otřáslo. Oba jsou bílí jako stěna.“

„Vím, co za to může, Paulie,“ přitakal Web a řekl mu o nešťastné videokazetě.

„Víš přece, žes s tím nemohl nic dělat, Webe. Jen mě štve, že jsem tam tenkrát nebyl. Moc rád bych si pár těch pitomců odstřelil.“ Romano luskl prsty. „Než na to zapomenu, volala Ann Lyleová a říkala, že s tebou musí nutně mluvit.“

„Proč nezavolala rovnou mně?“

„Mluvil jsem s ní před pár dny. Jen pro kontrolu. Dal jsem jí číslo sem, pro případ, že by se s námi potřebovala spojit.“

Web vyndal z kapsy svůj mobil, a zatímco vyťukával číslo Ann, zeptal se Romana: „Tak jak se Billymu líbila tvoje corvetta?“

„Hodně, člověče, hodné. Říkal, že před pár roky měl možnost jednu koupit, a teď se podrž, za padesát tisíc dolarů. Padesát tisíc!“

„Tak ať se o tom nedozví Angie. Už vidím, jak se tvoje kára mění na nový nábytek a spoření pro děti na vysokou.“

Romano zbledl. „Sakra, to mě nenapadlo. Přísahej, že jí nic neřekneš! Přísahej!“

„Vydrž, Paulie. Ann? Tady Web. Co se děje?“

Ann skoro šeptala. „Něco se tu chystá. Proto jsem ještě tady.“

Web zpozorněl. Věděl, co to znamená. „Nějaký zásah?“

„Kluci si před dvěma dny ve výcvikové hale postavili novou maketu cíle a cvičí tam jak šílení. Útočné týmy si od neděle chystají nádobíčko a velitel měl dnes celý den zavřené dveře. Někteří odstřelovači už odjeli. Víš, jak to chodí.“

„Jo, vím. Ví se něco o cíli?“

Ann ještě ztišila hlas. „Před pár dny dorazila páska z bezpečnostní kamery. Byl na ní náklaďák zaparkovaný u nakládací rampy skladunedaleko místa, kde se tehdy střílelo. Co vím, tak záběry nebyly pořízené z nejlepšího možného úhlu, ale bylo na nich vidět, jak z náklaďáku vykládají kulomety.“

Web by nejraději telefon hodil proti stěně. Tohle všechno mu Bates zamlčel. „Na koho byl náklaďák psaný, Ann?“

„Na Silase Freea, jednoho ze zakladatelů Společnosti svobodných. Asi od něj nebylo chytré, když použil své pravé jméno.“

Hajzlové! Chystají se na zásah proti Svobodným! „Jak se tam týmy dostanou?“

„Vojenským letadlem ze základny Andrews na staré letiště námořní pěchoty u Danville. Vyrážejí přesně o půlnoci. Auta už jsou na cestě.“

„Kdo pojede?“

„Týmy H, G, X a W.“

„Jenom? Není to málo?“

„Týmy E, Y a Z jsou v terénu, chrání nějaké VIP. Tým C neexistuje. Navíc si jeden z týmu H zlomil při výcviku nohu a Romano je s tebou. Chybí nám lidi.“

„Už jsem na cestě. Nedovol jim vyrazit beze mě.“

Podíval se na Romana. „Řekni agentům u brány, ať se rozmístí kolem domu a převezmou ostrahu.“

„Kam jedeme?“

„Je čas si to s nima vyřídit. Jednou a provždy, Paulie.“

Zatímco Romano svolával agenty, vyběhl Web ven a zkontroloval, co má v kufru sporťáku. Bylo toho dost. Život příslušníka JOR vyžadoval, aby s sebou neustále všude vozil oblečení na několik dní a další věci, nutné pro případ, že by ho bez předchozího upozornění vyslali na týdenní nebo třeba i měsíční misi. Web toto základní vybavení doplnilomnoho dalších „udělátek“, které si vyzvedl ze skladu JOR a měl je doma, včetně poměrně slušného arzenálu zbraní. I s průkazem FBI by zřejmě měl co vysvětlovat, kdyby ho kvůli rutinní kontrole zastavila státní policie.

Když se Romano vrátil, popsal mu Web situaci. „Ten hajzl Bates mi nic neřekl. Našli stopu, která přímo spojuje Svobodné s útokem na tým C, stopu, na kterou jsem je sám navedl. Nejspíš si myslí, že se neudržíme a zbytečně je postřílíme.“

„Teda,“ potřásl hlavou Romano, „jako profesionála mě to dost uráží.“

„Tak sebou pohni, profíku, nemáme moc času.“

„Proč to neřekneš hned?“ Romano chytil Weba za paži. „Jestli se tam máme dostat rychle, tak určitě nepojedem tímhle křápem.“

„Co tím sakra myslíš?“

Za pět minut už corvetta naložená zbraněmi a výstrojí vyrazila bránou East Winds a najela na hlavní silnici.

Cesta do Quantika vedla především po silnicích druhé třídy, Romano však po většinu trasy nezpomalil pod sto deset a zatáčky řezal tak rychle, že se Web jen křečovitě držel sedačky a tiše doufal, že si Romano jeho slabosti nevšimne. Když se dostali na mezistátní silnici číslo 95, Romano přeřadil a Web mohl sledovat, jak se ručička tachometru dostala až přes sto šedesát. Romano vložil do přehrávače kazetu a pustil hudbu hodně nahlas. Nocí se brzy nesl hlasitý rokenrol, protože celou dobu jeli se staženou střechou. Romano řídil a Web kontroloval jejich zbraně. I na osvětlené dálnici byla dost tma, on by však dokázal zbraně rozebrat a znovu složit i poslepu.

Podíval se na Romana, který se usmíval a zpíval s kazetou. Trhal přitom hlavou jako student na střední při koncertu Springsteena. „Máš, Paulie, zajímavý způsob, jak se koncentrovat před bojem.“

„Co? Myslíš, že by bylo lepší, kdybych jako ty pro štěstí hladil pažbu pistole?“ Web se na něho překvapeně podíval. „Řekl mi o tom Riner. Měl z toho legraci.“

„Dneska už lidem není nic svaté,“ zabrumlal Web.

Do Quantika dorazili v rekordním čase. Oba znali strážného u brány a Romano se ani neobtěžoval zpomalit.

„Tři osmy, Jimbo,“ křikl na strážného, když svištěli kolem. Tři osmičky byl signál pro členy týmů JOR, že se mají okamžitě dostavit do Quantika.

„Dejte jim to sežrat, chlapi!“ popřál jim Jimbo.

Romano zaparkoval, vyndali z auta vybavení a zamířili do administrativní budovy. Romano svou bezpečnostní kartou otevřel bránu. Když došli ke dveřím, zaměřila se na ně bezpečnostní kamera. Před hlavním vchodem bylo čerstvě vysazených šest stromů na památku padlých členů týmu C. Uvnitř minuli kancelář Ann Lyleové. Stála ve dveřích a s Webem si vyměnili významné pohledy. Nic víc. Vzato striktně podle předpisů mu Ann nesměla zavolat a říct o chystaném útoku. Web by jí za nic na světě nechtěl způsobit problémy. Oba však věděli, že nehledě na předpisy udělala správnou věc.

Na chodbě Web potkal svého velitele, Jacka Pritcharda, který jen nechápavě zíral, když se před ním Web a Romano s plnou výstrojí objevili.

„Hlásíme se do služby, pane,“ prohlásil Web.

„Sakra, jak jste se o tom vůbec dozvěděli?“ chtěl vědět Pritchard.

„Pořád ještě patřím k JOR. Takovéhle věci vycítím i na dálku.“

Pritchard se rozhodl dál se nevyptávat, přesto zabloudil pohledem ke kanceláři Ann Lyleové.

„Chci do akce,“ požádal Web.

„To nejde,“ odpověděl Pritchard. „Pořád ještě jsi na zdravotní dovolené a on,“ ukázal na Romana, „zmizel na nějaký zvláštní úkol,okterém ani já nic nevím. Vypadněte. Oba.“

Velitel se otočil a zamířil zpátky ke skladu vybavení. Web a Romano šli za ním. Ve skladu byli shromážděni příslušníci útočných týmů a odstřelovači, kteří ještě nebyli vysláni na stanoviště, a probírali poslední podrobnosti. Odstřelovači si kontrolovali, zda mají dostatek přesně kalibrované munice, aktualizovali si poznámky, utahovali protitlak spouští a čistili zaměřovače i hlavně. Útočníci prověřovali své zbraně a chystali si beranidla, taktickou výstroj a neprůstřelné vesty. Členové logistického oddílu JOR pobíhali všude kolem, nakládali věci do aut a snažili se nezapomenout na nic, čeho by mohlo být při chystané miniinvazi zapotřebí. Když do skladu vešel Pritchard s Romanem a Webem v závěsu, všichni překvapením ztuhli.

„No tak, Jacku,“ přemlouval Web velitele, „máš týmy někde v terénu, a když nepočítám Romana, tak ti chybí jeden chlap v týmu H. Určitě se ti budeme hodit.“

Pritchard se prudce otočil. „Jak víš, že nám někdo chybí?“ Velitele JOR únik informací zjevně rozčílil.

Web se rozhlédl po skladu. „Umím počítat a vidím jen pět chlapů v týmu H. Když přibereš mě a Paulieho, budeš mít plný stav.“

„Nebyli jste na instruktáži, netrénovali jste na cvičném cíli, dokonce jste v poslední době ani necvičili. Nikam nepojedete.“

Web se před něho postavil a zablokoval mu cestu. Jack Pritchard byl o dobrých pět centimetrů menší, nejméně o deset kilo lehčí a o pět let starší. Přesto bylo Webovi jasné, že pokud by došlo na rvačku, nejspíš by dostal na frak. Jenže prát se nechtěl, určitě ne s vlastními.

„Informace nám dáte cestou. Ukážete nám místa útoku. Máme vlastní výstroj a stačí nám jen vesty, maskáče a přilba. Kolik takových operací máme s Pauliem za sebou? Nezacházej s námi jako s nějakými zelenáči krátce po škole. To si nezasloužíme.“

Pritchard o krok ustoupil a dlouho se na Weba podmračeně díval. Čím déle to trvalo, tím si byl Web jistější, že ho Pritchard nechá vyvést. V JOR stejně jako ve všech po vojensku řízených útvarech neměli rádi porušování subordinace.

„Něco ti povím, Webe, nechám to na nich.“ Ukázal na členy útočných týmů.

Takové rozhodnutí Web nečekal. Přesto se otočil a jednomu po druhém se všem členům útočných týmů H a G podíval do očí. S většinou z nich se již zúčastnil mnoha operací, nejprve jako odstřelovač a později jako jeden z nich. Nakonec spočinul pohledem na Romanovi. Bylo mu jasné, že Paulieho mezi sebe ostatní přijmou bez problémů. Jenže Web měl z poslední akce škraloup, protože přestal být akceschopný v nejhorším možném okamžiku, a všichni v místnosti přemýšleli, jestli se mu to nestane znovu a nebude to tentokrát stát život je.

Web zachránil Romanovi život při útoku na základnu ozbrojenců v Montaně. Romano mu to oplatil o rok později při ostraze VIP na Blízkém východě, když se člen povstaleckého oddílu pokusil zaútočit na jimi chráněnou skupinu ukradeným autobusem. Býval by dostal přinejmenším Weba, ale Romanovi se kolegu podařilo včas strhnout stranou a ještě povstalce zastřelit. Přes to všechno a přes čas, který spolu v posledních dnech strávili, se v něm Web nevyznal. Jak se rozhlížel po místnosti, připadalo mu, že se všichni dívají na Romana a čekají, jak rozhodne on. A přestože ho sem Romano dovezl, aby se spolu zúčastnili útoku, nebyl si Web vůbec jistý, jak se nyní zachová.

Romano položil Webovi ruku na rameno, podíval se na ostatní a řekl: „Od Weba Londona si nechám krýt záda kdekoli a kdykoli.“

Ve skupině, která měla sklon podřídit se a jejíž někteří členové měli z Paula Romana dokonce strach, to stačilo. Když byli všichni připravení, Pritchard je svolal do malé zasedačky. Stoupl si před ně a pozorně si je prohlížel. Zdálo se, že u Weba se zdržel pohledem déle než u ostatních.

„Rozumí se samo sebou,“ prohlásil Pritchard, „že tahle operace je velmi důležitá. Všechny naše operace jsou důležité. Vím, že odvedete naprosto profesionální práci na limitu svých schopností.“ Pritchard však mluvil nezvykle afektovaně a vypadal nervózně. Přitom již v životě odvedl tolik nebezpečné práce, že si Web myslel, že snad nervy ani nemá.

Web si s Romanem vyměnili pohledy. Podobné proslovy před operací nebyly běžné. Chlapi z JOR přece nebyli žádný středoškolský fotbalový tým, který potřebuje před zápasem nabudit.

Pritchard pokus o oficiální proslov vzdal. „Dobrá, nechrne těch oficialit. Lidi, po kterých dnes jdeme, jsou podezřelí, že zlikvidovali tým C. Všichni to víte. Doufáme, že je překvapíme. Krátce, rychle a bez jediného výstřelu.“ Odmlčel se a znovu se rozhlédl po připravených mužích. „Znáte předpisy. Na Svobodné jsme už narazili, tehdy v Richmondu. I tam byl tým C a někteří se domnívají, že to, co se stalo nedávno, byla jakási odplata.

Nevíme o žádných rukojmích. Okolí je poněkud složitější, ale už jsme si poradili i s horším. Odletíme tam, budou na nás čekat dodávky a provedeme zásah.“ Pritchard chvíli přecházel ze strany na stranu, ale teď zůstal stát. „Jestli dnes budete muset střílet, nedá se nic dělat. Jestli budou palbu opětovat, nemusím vám říkat, co máte dělat. Ale zachovejte chladnou hlavu. Poslední, co potřebujeme, je, aby zítra ve všech novinách a v televizi vykřikovali, že JOR někoho zlikvidovala, když to nebylo nutné. Jestli byli zapletení do masakru týmu C, sebereme je a necháme soudy, aby to posoudily. Nestřílejte, a to zdůrazňuju, nestřílejte jen proto, že budete přemýšlet o tom, co udělali šesti našim mužům. Nejste jako oni. Jsem si jistý, že to zvládnete.“ Odmlčel se a zdálo se, že hledá ve tvářích svých podřízených neznal odpovědi. Opět se nejdéle ze všech pohledem zdržel u Weba.

„Jdeme na to,“ zakončil Pritchard svůj proslov.

Když se muži začali rozcházet, došel Web k Pritchardovi.

„Jacku, vím, cos chtěl říct, ale jestli se nahoře tolik obávají, abychom si nezačali vyřizovat účty, proč posílají JOR? Říkals, že tam nejsou žádní rukojmí, takže by si s tím měl poradit tým SWAT a místní policie. Proč my?“

„Pořád ještě jsme součást FBI, Webe, ačkoli to podle chování některých lidí kolem nevypadá.“

„Takže rozkaz, aby operaci provedla JOR, přišel odněkud shora?“

„Takový je postup a víš to stejně dobře jako já.“

„Požádal jsi za těchto okolností, aby nás tam neposílali?“

„Ano, požádal, protože si nemyslím, že je to práce pro nás. Určitě ne takhle brzo po masakru týmu C. A souhlasím s tebou, kluci ze SWAT by to zvládli.“

„Znamená to, že tvojí žádost zamítli?“

„Jak říkám, jsme součást FBI a děláme, co nám řeknou. Chceš být u toho, nebo se teď snažíš vyklouznout?“

„Sejdeme se po akci.“

Za pár minut už byli na cestě na základnu letectva Andrews, připravení vyrazit do boje.

Podle toho, co se Web dozvěděl od jednoho svého kolegy z JOR, FBI zvažovala provedení prohlídky v areálu Svobodných, ale nakonec se rozhodlo, že JOR místo nejprve zajistí a prohlídka proběhne až pak. Nikdo z FBI si nepřál, aby dvojice agentů zahynula při předávání soudního příkazu k prohlídce. Kromě toho video, na němž byla vidět vykládka kulometů, které zmasakrovaly většinu týmu C z náklaďáku pronajatého Silasem Freem, bylo dostatečně usvědčující.

Během krátkého neklidného letu ve vojenském dopravním letounu si Web přečetl pět odstavců operačního rozkazu a on i Romano byli poučeni o dalších podrobnostech. Se Svobodnými se nebude vyjednávat a nikdo je nevyzve, aby vyšli ven s rukama nad hlavou. Vzpomínky na incident ve škole v Richmondu a na masakr týmu C tuto možnost vylučovaly. Pokud JOR udeří bez varování, zemře méně lidí, nebo si to přinejmenším mysleli ti nahoře a Web s nimi naprosto souhlasil. Skutečnost, že v areálu nejsou žádní rukojmí, vše zároveň zjednodušovalai komplikovala. Komplikovala v tom smyslu, že Web stále nechápal, proč operaci neprovede oddíl SWAT. Doufal, že to způsobila kombinace pověsti Svobodných jako nebezpečného a dobře vyzbrojeného nepřítele a fakt, že i ti nejpoctivější strážci zákona si zaslouží cosi jako možnost odplaty. Ale něco mu na tom všem pořád nesedělo.

Podle informací, které washingtonská úřadovna v posledních měsících shromáždila, se Svobodní zdržovali v areálu vystavěném asi před deseti roky nedaleko Danville ve státě Virginia, na odlehlém místě chráněném ze tří stran lesem. Odstřelovači z týmů W a X spolu s agenty washingtonské úřadovny několik dní areál nepřetržitě sledovali a po celou dobu shromažďovali důležité informace. Plány areálu se do databáze FBI dostaly už před nějakou dobou, takže si lidé z JOR mohli postavit maketu a cvičit v ní více a urputněji, než bylo obvyklé. Ačkoli by nikdo z JOR nezahájil vědomě palbu, aniž by se on sám, někdo z kolegů nebo nevinných lidí kolem ocitl v ohrožení, neexistoval jediný agent JOR, který by si alespoň v skrytu duše nepřál, aby se Svobodní začali bránit. Weba napadlo, že do této skupiny možná patříi velitel Jack Pritchard, ať již ve svém proslovu říkal cokoli.

Přistáli, přesedli do dodávek, které tu právě vyložily zvláštní náklaďáky, a vyrazili na předběžné shromaždiště, kde již čekala místní policie a lidé z washingtonské úřadovny FBI. Web se raději otočil zády a předstíral, že něco upravuje na své výstroji, když si všiml, že z jednoho ze služebních aut vystoupil Percy Bates a hovoří s Pritchardem. Z mnoha důvodů se před Batesem nechtěl právě teď ukazovat, především proto, že si nebyl jistý, jestli by ho neztloukl za to, že mu neřekl o chystané operaci. Bates to možná udělal, aby Weba ochránil, ale Web by býval dal přednost tomu, kdyby se mohl rozhodnout sám.

Odjeli na poslední shromaždiště a dostali konečné rozkazy. Byl čas vyrazit k cíli útoku. Rychle pokračovali po temných venkovských silničkách. Tým H jel v jedné dodávce a mířil k areálu Svobodných zezadu, zatímco tým G měl zaujmout pozice nalevo. Topografie vyžadovala, aby týmy prošly hustým temným lesem. V podstatě to nepředstavovalo problém, protože všichni měli k dispozici optiku pro noční vidění. Těsně předtím, než se dveře dodávky otevřely, se Romano pokřižoval. Web mu málem řekl totéž, co vždy opakoval Dannymu Garciovi, že Bůh tu není a že jsou na všechno sami, nakonec však raději mlčel. Přesto mu Romanovo gesto vadilo. Všechno mu připadalo povědomé a poprvé za celou dobu si začal dělat starosti, jestli je skutečně schopný se útoku zúčastnit. Než však mohl začít příliš přemýšlet, dveře se otevřely a muži se rozptýlili na kraji lesa. Okamžitě se přikrčili a kontrolovali okolí.

Ve sluchátku Web slyšel, jak jim odstřelovači popisují, co je čeká. Poznal hlas Kena McCarthyho z týmu X. Dnes měl volací znak Sierra One, což znamenalo, že jeho pozorovatelna je umístěná nejvýš. Nejspíš hřadoval na silné větvi některého z mohutných dubů rostoucích kolem areálu, odkud měl dokonalý výhled i palebný úhel, a navíc velmi dobrý úkryt. Svobodní byli naprosto jistě v areálu. Většina jich tam ve skutečnosti bydlela. Odstřelovači jich napočítali nejméně deset. Na oploceném pozemku stály čtyři budovy. Tři obytné a jedna velká, podobná stodole, kde se scházeli a podle Weba vyráběli bomby nebo spřádali plány na zabíjení dalších nevinných lidí. Podobná místa většinou hlídali psi, a to znamenalo problém. Členům týmů JOR ublížit nemohli, protože ani ten nejzuřivější pes neprokousne kevlarové chrániče, ale včas varovali před blížící se hrozbou. Tady naštěstí žádní psi nebyli. Alespoň zatím. Možná na ně měl některý ze Svobodných alergii. Pokud šlo o zbraně, odstřelovači si všimli většinou pistolí a brokovnic, přestože podle McCarthyho jeden sedmnáctiletý mladík nosil automat MP-5.

Areál hlídali dva strážní, jeden vpředu, druhý vzadu. Oba byli ozbrojení pistolemi, a jak zlomyslně poznamenal McCarthy, tvářili se znuděně. U JOR bylo zvykem, že identifikační označení strážným přiděloval odstřelovač, který si jich všiml jako první. Strážný vpředu tak dostal jméno Pale Shaq, protože vzdáleně připomínal slavného basketbalistu, jen byl – samozřejmě – běloch, protože Svobodní by ve svém okolí nikoho s jinou barvou pleti nesnesli. Druhého strážného McCarthy překřtil na Gameboye, protože si všiml, že mu z kapsy vpředu kouká právě toto herní zařízení.

Tým H se rozptýlil a velmi opatrně postupoval lesem. Všichni jeho členové na sobě měli speciální kamuflážní pláštěnky, zelené se vzorem, který tříštil noční profil nositele. I kdyby Svobodní měli přístroje pro noční vidění, nic zřetelného by v nich nespatřili. Přestože areál nebyl ještě v dohledu, Svobodní mohli mít v hustém podrostu rozmístěné další stráže nebo pasti, jichž si odstřelovači nevšimli. To však bylo jen velmi málo pravděpodobné. Webovy brýle na noční vidění změnily noc v den, stále však držel jedno oko zavřené a předpokládal, že totéž dělají i ostatní, aby se vyhnuli pozdějšímu oslnění. Dostali se k dalšímu stanovišti. Web si zvedl brýle na noční vidění na čelo a rychle několikrát zamrkal, aby se zbavil jejich nepříjemných následků. Pomalu ho už začínala bolet hlava.

Podle plánu měl při vlastním útoku postupovat Romano v čele a Web mu krýt záda. Přestože Romano útok s týmem nenacvičoval, stále ještě byl nejlepší, koho měli k dispozici. Web přejel dlaní po krátké hlavni automatu MP-5. Svou obvyklou pušku SR-75 u sebe neměl, protože zjistil, že ji po masakru v uličce nedokáže vzít do ruky. Poté se dotkl pistole ráže .45 v pouzdře a dvojitého postroje na zbraně zavěšeného vpředu na neprůstřelné vestě. Když zjistil, že Romano jeho rituál pozoruje, jen se na něho usmál a palcem nahoru mu naznačil, že je připravený.

„Teď nás nikdo neporazí, ani šmejdi ani vrazi,“ prohlásil Romano. Web se ušklíbl a pomyslel si, že se Romanovi nejspíš ještě hlavou honí rokenrol z auta.

Webovi se tep ještě neustálil na čtyřiašedesáti a musel se hodně snažit, aby ho udržel v patřičných mezích. Promnul si prsty dlaně a překvapilo ho, že je má zpocené, protože noc byla chladná. Pětadvacet kilo výstroje, neprůstřelná vesta a kevlarové chrániče však dohromady představovaly malou osobní saunu. Na pásku měl pověšené náhradní zásobníky do pistolí, v kapsách na stehnech munici do MP-5, a různě po těle uložené omračující granáty, nálože a další drobnosti, které mohl a nemusel potřebovat. Přesto doufal, že pot není znamení nervozity, která by mohla způsobit, že něco pokazí v okamžiku, kdy by měl být dokonalý.

Znovu postoupili vpřed a přiblížili se k okraji lesa. Brýlemi s nočním viděním už viděl areál Svobodných. Aby bylo jisté, že komunikace bude stručná a nedojde k omylům, bylo přízemí cílových budov ve slangu JOR vždy označeno jako alfa a první patro jako bravo. O přední části budovy se mluvilo jako o bílé, pravá byla červená, levá zelená a zadní černá. Všechny dveře, okna a další otvory se označovaly pořadovými čísly od nejvzdálenějšího doleva. Gameboy tedy stál za plotem v přibližné pozici alfa černá tři, zatímco Pale Shaq na alfa bílá čtyři. Web si prohlédl Gameboye a rychle dospěl k názoru, že není řádně vycvičený a chová se neopatrně. V tomto přesvědčení se ještě utvrdil, když chlapec vytáhl gameboye z kapsy a skutečně si začal hrát.

Ve velké budově se svítilo. Elektřinu musel dodávat přenosný generátor, protože do areálu nevedly žádné dráty. Pokud by vedly, lidé z JOR by našli tranformátorovou stanici a těsně před útokem by proud vypnuli. Přechod ze světla do tmy většinu lidí na okamžik vyvede z míry a útočné týmy by tak získaly mírnou výhodu, díky níž by mohly nepřítele porazit beze ztrát na obou stranách.

Protože měla JOR k dispozici pouze dva útočné týmy, byli odstřelovači připraveni v případě potřeby se rychle převléknout do černých nomexových kombinéz a vyrazit na pomoc. Každý odstřelovač měl kromě odstřelovačské pušky připravenou také útočnou pušku CAR-16 s trojnásobným nočním zaměřovačem. Podle plánu měl útok proběhnout rychle zpředu a z boku, čímž by Svobodní zůstali uvnitř bez možnosti uniknout. V tom okamžiku měli nastoupit agenti FBI v civilu, přečíst jim jejich práva a provést domovní prohlídku. Další zastávkou Svobodných měl být soud a vazební věznice.

Což stačilo, aby akce byla zajímavá, pomyslel si Web. Svobodní museli vědět, že je FBI sleduje. Sídlili na venkově, kde každý cizinec budil pozornost, a agenti FBI se v okolí pohybovali už nějakou dobu. JOR proto musela vycházet z předpokladu, že svou hlavní zbraň, tedy moment překvapení, nebude moci využít.

Po těžce nabyté zkušenosti z masakru týmu C s sebou nesli i dva velké a těžké termovizní přístroje. Romano jeden z nich zapnul a projel jím po všech budovách na své straně areálu. Tým G udělal totéž zpředu. Termovize viděla přes kouřová skla i stěny a odhalila by každého, kdo by se za nimi skrýval se zbraní v ruce. Romano dokončil průzkum a oznámil, že je vše v pořádku. Tentokrát na ně žádná automatická kulometná hnízda nečíhala. Kromě velké budovy byly všechny ostatní prázdné. Vše by mělo proběhnout hladce.

Web se s nasazenými brýlemi s noktovizorem rozhlédl kolem a všiml si světélek problikávajících v lese. Označovala místa, kde se ukrývali odstřelovači vybavení takzvanými světluškami, tedy infračervenými lampičkami velikosti zapalovače. Ty blikaly v intervalech dvou vteřin a jejich světlo bylo vidět pouze přístroji pro noční vidění. Odstřelovači tak o sobě věděli, aniž by hrozilo, že prozradí svou pozici. Pokud se dalo předpokládat, že nepřítel má přístroje pro noční vidění, světlušky samozřejmě zůstávaly vypnuté. Členové útočných týmů je zásadně nepoužívali. Každé bliknutí pro ně znamenalo, že jim záda kryje odstřelovač s puškou ráže .308 osazenou tlumičem. Dodávalo to klid, když nebylo jasné, jestli při útoku narazí na heboučké koťátko, nebo na hnízdo sršňů. Web se obával, že dnes půjde o druhou z těchto možností.

Web přepnul bříškem palce volič na pušce na střelbu dávkami a dál se snažil dostat tep na potřebnou úroveň. Všude kolem byly slyšet zvuky přírody. Většinou šlo o veverky přeskakující ze stromu na strom, protože je vyrušila přítomnost tolika lidí dole na zemi. Šramot zvířecích tlapek Weba uklidňoval, protože si mohl být jistý, že se stále nachází na planetě Zemi blízko živých, dýchajících bytostí, ačkoli se mu hlavou honilo jen možné zabíjení.

Plán útoku byl poměrně riskantní. Strážné neměli zlikvidovat odstřelovači. Zabít někoho, kdo ještě nebyl odsouzený, si strážci zákona nemohli dovolit příliš často. Web to neudělal nikdy. Podobný postup by musel schválit Washington, a to jen v případě, že by v sázce byly životy rukojmích. Své by k tomu musel říct pravděpodobně ředitel FBI a nejvyšší státní návladní. Museli se proto nepozorovaně dostat ke strážným co nejblíž, přepadnout je ze zálohy a dávat pozor, aby na útok nestihli upozornit své přátele uvnitř areálu. Útočníci mohli nechat vybuchnout nálož nebo nějakým způsobem vylákat strážné do lesa, ale na základě předchozích informací se rozhodli je neutralizovat jinak. Bezstarostnost strážných tuto verzi jen podporovala. Mohlo by se to povést, usoudil Web.

Pokud by dveře do budovy byly zavřené, samozřejmě by je odpálili náložemi. Tím by sice zbývající Svobodné varovali, ale to už by týmy JOR byly uvnitř a boj by s největší pravděpodobností skončil. Přesto se nikdy nedalo vyloučit, že se něco nepovede tak, jak bylo v plánu. Tým H měl zaútočit zezadu, tým G z boku, v obou případech velmi rychle. Útočné týmy se vždy snažily útočit bokem k sobě, aby se vyhnuly případné křížové palbě a ztrátám ve vlastních řadách.

Web zpozorněl, když Romano požádal operační centrum o předání pravomoci a rychleji dostal.

Na Romanovo znamení on a Web vyrazili vlevo a další dva útočníci zamířili vpravo. O minutu později se už blížili z obou stran keGameboyovi, který se dál věnoval hře a zjevně se mu dařilo nad počítačem vítězit. Než stačil zvednout hlavu, měl v obou uších vraženou hlaveň pětačtyřicítky. Nezmohl se ani na „Sakra“ a ležel na zemi, měl spoutané ruce i kotníky, takže se nemohl hýbat a připomínal spíš tele na závodech v hodu lasem. Zároveň mu ústa přelepili páskou. Web mu sebral pistoli, mobilní telefon a nůž, který našel ukrytý v pouzdře na chlapcově holeni. Oblíbenou herní konzoli mu nechal.

Prosmýkli se kolem obytných domů a přikrčení pokračovali na místo zásahu, k předním dveřím velké budovy. Romano se dveří opatrně dotkl, vzal za kliku a zkusil jí pohnout. I přes masku si Web všiml, jak se ušklíbl. Bylo zamčeno. Romano povolal muže s náloží, který rychle umístil výbušninu a připojil ji kabelem k detonátoru. Ostatní členové týmu mu celou dobu kryli záda.

V tomto okamžiku Romano informoval operační centrum, že se dostali do zelené fáze, a Web slyšel, jak centrum potvrzuje přijetí zprávy. O třicet vteřin později totéž udělal tým G, takže bylo jasné, že se mu podařilo zneškodnit druhého strážného a dostat se k budově z boku. Operační centrum oznámilo, že má vše pod kontrolou. Web najednou pocítil neklid. Jo, totéž jste říkali týmu C, nebo ne?

K týmu G se připojili tři odstřelovači a Ken McCarthy slezl ze své pozorovatelny Sierra One a spolu s dalšími dvěma odstřelovači z týmu W se připojil k Webovi a týmu H. Když Ken Weba uviděl, nedal se pod maskou poznat jeho výraz, ale Web si byl jistý, že je překvapený. Všichni si sundali brýle na noční vidění, protože záblesky od hlavní a výbuchů by jim oslnily oči a v prostředí plném ostrého světla by zůstali bezmocní. Od tohoto okamžiku si všichni museli vystačit s přirozenými pěti smysly, což Webovi vůbec nevadilo.

Začalo odpočítávání. Webovi se dál zpomaloval tep. Když operační centrum dospělo ke třem, byl plně připravený. Na dva všichni členové týmů uhnuli pohledem od místa průniku, aby je zášleh neoslnil. Zároveň si prsty ověřili, zda mají zbraně odjištěné, a ukazovák zapřeli o spoušť. Jdeme na to, chlapi, pomyslel si Web.

Nálož explodovala, dveře vletěly dovnitř a Web se zbytkem týmu vtrhli do budovy.

„Rána,“ křikl Romano, vytáhl z popruhu na chráničích omračující granát, vytrhl z něj pojistku a hodil. Za tři vteřiny se v chodbě rozlehl výbuch o síle stoosmdesáti decibelů doprovázený září tisíců stowattových žárovek.

Web postupoval vpravo od Romana, hledal jakoukoli hrozbu a očima pátral nejprve ve vzdálených rozích. Vpravo vedly z chodby dveře do malé místnosti. Podle průzkumu potvrzeného termovizí byli Svobodní shromáždění ve velké hale vlevo v zadní části budovy. Jednalo se o rozlehlý prostor snad dvanáct na dvanáct metrů, většinou volný, takže se nemuseli obávat, že by se v něm někdo mohl úspěšně skrývat. Jednoho z útočníků nechali hlídat místnost, kolem které prošli. Platilo pravidlo, že již dobytý prostor se neopouští a že se nepříteli nikdy nesmí nechat příležitost zaútočit zezadu. Zbytek týmu postupoval vpřed.

Zatím na nikoho nenarazili, jen zpředu se ozýval křik. Web a zbytek týmu H postupovali chodbou. Za dalším ohybem na ně čekaly dvojité dveře do cílového prostoru.

„Rána,“ křikl Web. Vytrhl pojistku a hodil granát za roh. Kdyby tam na ně někdo číhal, zůstal by oslepený a ohlušený.

Když se dostali ke dveřím, nikdo nezkoumal, jestli jsou zamčené. Romano k nim rychle připevnil nálož. Tu tvořila část duše do jízdního kola dlouhá přibližně patnáct centimetrů s výbušninou nazývanou Detasheet. Na konci byla opatřená rozbuškou. Muži poodstoupili a Romano šeptem odpočítával do mikrofonu. Uplynulo několik vteřin, nálož vybuchla a dveře vyletěly z pantů.

Přesně ve stejném zlomku vteřiny vybuchla i nálož, kterou tým G umístil zvenčí na vnější stěnu, aby se dostal dovnitř z boku. Trosky stěny vletěly do sálu. Jeden Svobodný už ležel na zemi, držel se za zakrvácenou hlavu a křičel.

Tým H vrazil dovnitř dveřmi a zajišťoval nebezpečné zóny, tedy v podstatě všechna místa, kde by se mohl skrývat někdo se střelnou zbraní.

„Rána,“ křikl znovu Romano, zatímco běžel podél pravé stěny sálu. Ozval se další ohlušující výbuch omračujícího granátu. Místnost byla plná kouře, oslepujícího světla a ohlušujícího hluku. Svobodní se pokoušeli utéct a zakopávali jeden o druhého. Neozývaly se však žádné výstřely a Web začal doufat, že by vše mohlo proběhnout – přinejmenším podle standardů JOR – klidně. Web se držel u Romana, očima přejížděl po vymezeném sektoru a kontroloval nejvzdálenější kouty. Viděl mladé i staré muže schovávat se za převrácenými židlemi, ležet na podlaze nebo se tisknout ke stěně. Všichni si zakrývali oči i uši a pečlivě naplánovaný útok je zjevně zaskočil. Světla v místnosti agenti JOR zlikvidovali, jakmile vtrhli dovnitř. Kromě několika výbuchů omračujících granátů proběhl celý přepad ve tmě.

„FBI! Lehněte si na podlahu. Ruce za hlavu, prsty propletené! Hned! Poslechněte, nebo je po vás!“ křikl Romano co nejhlasitěji a tak důrazně, že by ho snad i Web poslechl.

Většina Svobodných ve Webově sektoru se příkazem řídila, protože na odpor neměla ani pomyšlení. V tom okamžiku uslyšeli první výstřel. Následoval druhý a kulka se zaryla do stěny kousek od Webovy hlavy. Web koutkem oka zahlédl, jak se jeden ze Svobodných zvedá z podlahy, v ruce drží MP-5 a míří jeho směrem. Romano si ho musel všimnout také. Vystřelili oba současně. Oba měli útočné pušky nastavené na palbu krátkými salvami. Všech osm kulek se muži zarylo do hlavy a trupu. I s puškou padl na podlahu a zůstal ležet.

Ostatní Svobodní, oslnění a dezorientovaní, ale zároveň rozčílení smrtí jednoho z nich, vytáhli zbraně a začali střílet ze všech úkrytů, které se jim podařilo najít. Týmy JOR se zachovaly stejně. Jenže šlo o souboj pistolí, brokovnic, nechráněných těl a mužů hrajících si na vojáčky proti kevlarovým chráničům, automatům a mužům vycvičeným k boji a zabíjení. Přestřelka netrvala dlouho. Svobodní se hloupě dívali svým protivníkům do očí. Web a jeho muži se soustředili na ruce a zbraně, pálili salvu za salvou, postupovali vpřed a drželi se plánu. Červené tečky laserových zaměřovačů na zbraních příslušníků JOR mířily přímo na cíle. Udržovali dohodnuté sektory palby, stříleli před sebe a přes sebe, jako by předváděli složitou choreografii. Zoufalí Svobodní pálili bez rozmyslu a míjeli. Muži z JOR mířili přesně a každý výstřel následoval zásah. Dva z nich si sice kulky také našly, ale spíš náhodou, navíc pokaždé mířily na trup chráněný nejmodernějšími kevlarovými chrániči, proti nimž neměla obyčejná kulka z pistole šanci. Zásahy sice bolely a pálily, zůstávaly však po nich jen pořádné podlitiny. Týmy JOR mířily na hlavy a hrudníky a každá kulka znamenala jednoho mrtvého Svobodného.

Protože výsledek souboje byl jasný, Web považoval další prolévání krve za zbytečné. Přepnul svou MP-5 na plnou automatiku a pokropil vršky laciných stolů a židlí dlouhou dávkou. Vzduchem začaly létat třísky, kousky překližky a dýhy. Do protější stěny se zarývaly kulky jedna za druhou a Webova puška vyhazovala prázdné nábojnice rychlostí takřka devíti set za minutu. Týmy JOR nepoužívaly varovné výstřely, v příručkách se ale zároveň nepsalo nic o bezdůvodném masakrování překonaného nepřítele. Zbývající Svobodní už nepředstavovali žádnou hrozbu a potřebovali jen správný a přesvědčivý popud, aby se vzdali. Romano postupoval stejně. Protivníci si jeden po druhém lehali na břicho na podlahu s rukama za hlavou a jejich touha bojovat a snad i zvítězit se vytratila. Web a Romano strojovými, naučenými pohyby jako roboti vyměnili zásobníky.

Znovu začali střílet a opět mířili těsně nad hlavy nepřátel. Pokračovali tak dlouho, dokud se poslední z přeživších Svobodných nerozhodl pro jedinou rozumnou volbu. Dva vylezli zpod hromady sutin a mrtvých těl, s rukama nad hlavou a puškami na podlaze. Byli v šoku a vzlykali. Další Svobodný jen seděl na podlaze a zíral na své ruce, které měl od krve, jak se dotýkal velké krvácející rány na noze. Na košili měl zvratky. Člen útočného týmu k němu došel, spoutal ho, natáhl si chirurgické rukavice a začal mu ošetřovat ránu. Střelec najednou svému protivníkovi zachraňoval život. Z dodávky, která vždy doprovázela každý zásah JOR, byli přivoláni zdravotníci. Web si zraněnou nohu Svobodného prohlédl a usoudil, že muž přežije. Bude tak mít šanci strávit zbytek života ve vězení.

Zatímco Romano s dalším členem útočného týmu poutali první dva Svobodné, kteří se vzdali, několik dalších útočníků rychle prošlo místnost, aby si ověřili, že mrtví jsou skutečně mrtví. Web si tím byl naprosto jistý, protože člověk není stavěn na to, aby vydržel střelu do hlavy, natož pak několik.

Nakonec sklonil zbraň k zemi a zhluboka se nadechl. Prohlížel bitevní pole a prohlédl si ty, kdo přežili. Někteří snad ještě nemohli mít ani řidičský průkaz, na sobě měli zbytečně velké džínsy, trička a špinavé boty. Jeden měl náznak bradky, druhý dokonce akné. Dva mrtví byli dost staří, aby mohli být jejich dědečky, a skutečně bylo možné, že naverbovali své vnuky ke Svobodným, aby tu společně zemřeli.

Celou skupinu mohl jen těžko považovat za skutečné protivníky. Šloo pouhou partu hlupáků s puškami a životy na nic, kteří se právě setkali se svou nejhorší noční můrou. Web napočítal osm mrtvol. Laciný koberec byl nasáklý krví. A ačkoli by to Svobodní nejspíš vehementně popírali, všechna krev bez ohledu na rasový nebo sociální původ je rudá. V tom jsou si všichni lidé rovni.

Web se opřel o stěnu a poslouchal blížící se sirény. Nebyl to férový boj. Jenže férový boj to nebyl ani posledně. Připadalo mu, že by měl cítit alespoň nějaké zadostiučinění, ale jen se mu zvedal žaludek. Zabíjení nikdy nebral na lehkou váhu a to ho možná odlišovalo od všech Ernestů B. Freeů tohoto světa.

Došel k němu Romano. „Odkud sakra vyšly ty výstřely?“

Web jen pokrčil rameny.

„Kurva,“ vztekal se Romano, „takhle jsem si to teda ani náhodou nepředstavoval.“

Web si všiml velkého otvoru v Romanově maskovací pláštěnce, kterým byl vidět kevlar chrániče zhruba ve výšce pásku. Romano jen pokrčil rameny, jako by ho pouze štípl komár.

„Pár centimetrů níž a Angie by měla po legraci,“ prohlásil.

Web se snažil utřídit si v hlavě, co viděl, co slyšel a kdy to přesně bylo. Jedním si byl jistý. Na všechny čekala spousta otázek, k nimž nebude jednoduché najít odpovědi. Vzpomněl si na Pritchardovo varování. Právě zlikvidovali podstatnou část Společnosti svobodných, tedy skupiny podezřelé ze zmasakrování jednoho z týmů JOR. Web a ostatní však ve skutečnosti jen zahájili palbu na partu starců a puberťáků, protože z neznámého místa přiletěla kulka a protože Web jednoho z nich viděl zvedat zbraň a mířit jeho směrem. To, co udělal pak, bylo naprosto správné, nicméně podat celou událost tak, aby pro JOR nevyzněla nepříznivě, dá hodně práce. Ale ve Washingotnu D. C. byla nejvyšší koncentrace na světě lidí schopných něco takového dokázat.

Uslyšel, jak se blíží další lidé. Brzy se objeví agenti v civilu, spousta Batesů. Převezmou úkol zjistit, co se vlastně stalo. Jak říkal Romano, JOR měla za úkol jen střílet a zajišťovat. No, tentokrát možná někomu skočili na špek. Web poprvé pocítil něco, co neznal ani v okamžicích, kdy vzduchem létaly kulky. Strach.

***

Tisíc metrů za areálem Svobodných a za perimetrem hlídaným odstřelovací JOR se cosi pohnulo. Zem jako by se nadzvedla a najednou na ní klečel muž. V ruce držel odstřelovačskou pušku se zaměřovačem. Byla to tatáž puška, kterou zastřelil Chrise Millera před domem Randalla Covea ve Fredericksburgu. Lidé z FBI se nejspíš domnívali, že terčem měl být Web London, to však byl omyl. Millerova smrt představovala jen další způsob, jak Webovi Londonovi ztrpčit život. A to, co tento muž právě udělal, když vyvolal přestřelku mezi neschopnými Svobodnými a JOR, byl pouze další kamínek do mozaiky Londonových problémů. Muž odložil látku pokrytou prachem, blátem, větvičkami a dalším materiálem, která mu pomáhala splynout s terénem. Již dávno se přesvědčil, že je dobré učit se jen od těch nejlepších. A těmi nejlepšími byli – zatím – lidé z JOR. Web London přitom měl údajně patřit k jejich elitě. Právě proto se na něho zaměřil. Byl to jeho soukromý boj. Velmi soukromý. Poskládal látku a uklidil ji do batohu. Pak Clyde Macy nenápadně zmizel. I přes svou obvyklou netečnost se tentokrát potutelně usmíval. Úkol splnil.

44

Protože se mu stále nedařilo propracovat se ke skupině, která do oblasti D. C. nelegálně dodávala oxycontin a další léky na předpis, změnil Randall Cove strategii a rozhodl se kontaktovat ji ne ze strany nabídky, nýbrž ze strany poptávky. Využil toho, co se dozvěděl od informátora, aby se dostal ke gangu, který podle T nedávno s těmito léky obchodoval. Dokonce i Covea překvapilo, co všechno se dá od práskače zjistit, když ho člověk drží hlavou dolů nad třicetimetrovou propastí, a usoudil, že by nebylo na škodu využívat tento prvek častěji. Nová taktika ho dovedla na toto místo a doufal, že se mu bohatě vyplatí.

Les byl hustý a Cove se jím pohyboval tak potichu, jak jen člověk dokáže. Zastavil se nedaleko jeho kraje, přikrčil se a obhlížel terén. Vozy byly zaparkované na prašné cestě proplétající se lesem na hranici mezi Kentucky a západní Virginií. Pokud by Cove měl někoho, kdo by mu kryl záda, nejspíš by ho využil. Napadlo ho, že by s sebou mohl vzít Venablese, ale Sonny již toho pro něj udělal dost, navíc měl manželku a děti a chystal se do penze. Cove mu to v žádném případě nechtěl zkazit. Sám měl dost odvahy a na nebezpečí byl zvyklý, přesto existovala tenká hranice mezi odvahou a hloupostí a Coveovi se zatím dařilo držet se na správné straně tohoto předělu.

Rychle zalehl, když se u jednoho z vozidel objevila skupinka několika mužů. Vytáhl dalekohled s nočním viděním, aby se lépe podíval.

V igelitu zabalené balíčky, které muži nesli, potvrdily Coveovo podezření. Nebyly to cihličky kokainu, ale spíše desítky tisíc pilulek. Vyndal fotoaparát bez blesku, pořídil několik fotografií a zvažoval, co dělat dál. Viděl nejméně pět mužů, všechny ozbrojené. Nemohl ani pomýšlet na to, že by je zatkl a nevystavil se přitom vážnému nebezpečí. Zatímco rozmýšlel další kroky, změnil se směr větru. Cove si toho nevšiml až do okamžiku, kdy se pes, který až dosud ležel na druhé straně vozů, takže na něj Cove neviděl, rozběhl se štěkotem jeho směrem.

Cove v duchu zaklel, otočil se a utíkal lesem pryč. Pes ho však každým skokem doháněl a Coveova poraněná kolena už nezvládala to co dříve. Zároveň uslyšel zvuky, které ho ani trochu nepotěšily. Blížili se k němu i tvorové na dvou nohách.

Dostihli ho na promáčené mýtině. Pes se na něho vrhl s vyceněnými tesáky, ale Coveovi se ho ještě podařilo zastřelit. Víckrát však už nevystřelil, protože na něho mířilo několik pistolí. Zvedl svou zbraň nad hlavu a vzdal se.

„Zahoď to,“ přikázal mu jeden z pronásledovatelů a Cove ho poslechl.

Muži ho obestoupili, jeden ho prohledal a našel další pistoli, kterou měl agent schovanou v rukávu kabátu. Sebral mu také fotoaparát.

Nemo Strait klečel u psa a jemně ho hladil. Když zvedl hlavu, podíval se na Covea tak, jako by právě podřízl krk jeho matce. Zvedl pistoli a došel ke Coveovi.

„Měl jsem ho šest let. Byl to moc dobrej pes.“

Cove mlčel. Další z mužů ho pistolí šťouchl do zad, ale Cove jen cosi zabručel.

Strait si stoupl těsně před Covea a plivl mu do obličeje. „Měl jsem si zkontrolovat, že je po tobě, když jsme tě shodili i s autem do strže. Byl to tvůj nejšťastnější den v životě a nejlepší by bejvalo bylo, kdyby ses sebral a vypadnul co nejdál.“

Cove opět nepromluvil, ale ani před Straitem neuhnul. Ohlédl se po ostatních mužích. Kupci léků na předpis byli z města a všichni černoši. Nemohl však očekávat, že by mu jeho vlastní rasa pomohla. Ve světě zločinu záleželo jen na penězích.

Strait se ohlédl přes rameno k přepravníku s Bobby Leem a zpátky na svého zajatce. Usmál se.

„Člověče, proč musíš pořád strkat nos do toho, co dělají jiní?“ Poplácal Covea hlavní pistole po tváři a vzápětí ho silně udeřil. „Odpověz, když se tě ptám!“

Cove mu místo odpovědi plivl do obličeje.

Strait si tvář otřel a ústí hlavně přitiskl Coveovi doprostřed čela.

„Měl by ses pomodlit.“

Z rukávu Coveova kabátu, v němž měl schovanou i druhou pistoli, vyklouzl nůž. Měl ověřené, že nikdo nehledá další zbraň na místě, kde už jednu objevil. Mířil na srdce, ale v blátě mu podklouzla noha a Strait byl o něco rychlejší, než Cove předpokládal, takže se mu nůž zaryl jen hluboko do ramene. Strait upadl na záda do louže, střenka mu však dál trčela z ramene.

Cove stál a díval se na muže, kteří ho obklíčili.

Na zlomek vteřiny Coveovi připadalo, že celý svět ztichl. V duchu viděl svou manželku a dítě, jak k němu běží přes louku plnou rozkvetlých květin, a jejich úsměvy a štěstí ze shledání zastínily vše ošklivé, co se mu v životě stalo. A že toho bylo hodně.

Pak se ozvala střelba. Cove dostal několik zásahů a padl k zemi.

V příštím okamžiku všichni muži zvedli hlavy k obloze, protože zaslechli hluk vrtulníku. Za pár vteřin se nad vrcholky stromů objevila světla.

Strait rychle vstal. „Padáme odsud.“

I s poraněným ramenem Strait dokázal svého mrtvého psa zvednout a odnést. Netrvalo ani minutu a všichni byli pryč. Vrtulník přeletěl nad mýtinou a jeho posádka si vůbec nevšimla, že by se dole něco dělo. Strait se zmýlil. Vrtulník jen převážel skupinku obchodníků z dlouhého jednání.

Když se znovu rozhostilo noční ticho, ozvalo se ze tmy zasténání. Randall Cove se pokusil vstát, ale ačkoliv byl silný, nedokázal to. Neprůstřelná vesta, kterou měl na sobě, zachytila tři z pěti střel. Zbývající dvě kulky si však vybraly svou daň. Cove znovu padl na zem a voda v kaluži se zbarvila rudě jeho krví.

***

Claire Danielsová se ve své ordinaci zdržela hodně dlouho. Hlavní dveře byly zamčené a budova měla vlastní ochranku, takže se tu ve skutečnosti cítila bezpečněji než v hotelu, kde bydlela. Ozval se jí její kamarád lékárník kvůli podivné pilulce, kterou našla u Weba. Claire předpokládala, že by mohlo jít o silný barbiturát, protože stále považovala za možné, že Weba tehdy v uličce znehybnila nějaká opožděná vzájemná reakce léků. Na jedné straně se to sice jevilo jako málo pravděpodobné, nicméně pro tuto možnost hovořila veškerá fakta, s nimiž se až dosud seznámila. Jiné vysvětlení se zatím ani nenabízelo. Telefonát to všechno změnil

„Je to placebo,“ prohlásil její známý. „Podobné, jaké se používá u kontrolních skupin při testech.“

Placebo? Claire informace zaskočila. Všechny ostatní pilulky byly pravé.

Proto teď seděla v ordinaci a pokoušela se všechno pochopit. Nejednalo-li se o interakci léků, v čem mohl být problém? Odmítla uvěřit, že Kevin Westbrook Weba začaroval. Přesto se zdálo, že to, co Kevin, řekl, Weba nějak ovlivnilo. Nebo se prostě jen zhroutil?

Claire si prohlédla některé Kevinovy skicáky, které jí Web nechal. Kresba, na níž Kevin měl v ruce dálkový ovladač, putovala rovnou na FBI a v žádném dalším skicáku se podobná nevyskytovala. Claire pečlivě studovala kresby, které měla k dispozici, a došla k názoru, že některé jsou skutečně vynikající. Chlapec má určitě ohromný talent.

V žádném skicáku nenašla ani slova „rány pekelné“. To by bylo příliš jednoduché, usoudila. Znovu se nad tímto výrazem zamyslela. Skutečněji připadal starosvětský, jako z dob občanské války.

Claire si slova zapsala do bloku. Občanská válka, usuzoval Web. Otroctví. Černí a bílí. Bílí rasisté. Vraštila přemýšlením obočí, a pak jí to došlo. Vzápětí si však pomyslela, že to přece není možné.

Společnost svobodných? Rány pekelné. Podívala se na počítač. Několikrát klikla myší a dočkala se odpovědi. Společnost svobodných měla vlastní internetové stránky plné odporné nenávistné propagandy, jejichž pomocí nejspíš nabírala do svých řad další ignoranty. Když je Claire uviděla, nedokázala se v prvním okamžiku ani nadechnout.

Ordinace se najednou ponořila do tmy. Načasování výpadku proudu přesně do okamžiku, kdy se na monitoru objevila stránka Svobodných, ji vystrašilo natolik, že vykřikla. Okamžitě zvedla telefon a zavolala na pult ostrahy.

Ve sluchátku se ozval klidný hlas strážného, kterému vysvětlila, co se stalo. „Určitě se to netýká celé budovy, paní doktorko. Tady dole nám světla svítí. Pravděpodobně u vás vypadl jistič. Mám k vám zaběhnout?“

Podívala se z okna a všimla si, že všechny okolní budovy také svítí. „Ne, nic se neděje. Myslím, že tu někde mám svítilnu. Jestli je to jen jistič, dokážu ho nahodit.“

Zavěsila, chvíli se přehrabovala v zásuvkách a nakonec svítilnu našla. Odešla do temné recepce s čekárnou a ke dveřím do komory s pojistkovou skříňkou. Vzala za kliku, ale dveře byly zamčené. Přišlo jí to divné, vzápětí si však uvědomila, že v komoře je také telefonní a bezpečnostní ústředna, které je třeba chránit před cizím zásahem. Jenže jak má teď nahodit jistič? Přemýšlela, jestli se nemá sebrat a odejít do hotelu, ale všechny své poznámky měla tady a zatím si ještě nepořídila laptop, přes který by se mohla v hotelu připojit k internetu.

Posvítila si na zámek. Připadal jí dost jednoduchý. V kuchyňce našla šroubovák, vrátila se ke komoře a se svítilnou v podpaží se pokoušela zámek odemknout. Trvalo jí to skoro pět minut, až nakonec spíše díky náhodě než její dovednosti zámek povolil a dveře se otevřely. Posvítila si dovnitř a rozhlédla se. Správnou skříňku našla rychle a zjistila, že vypadl hlavní jistič. Nahodila ho a světla se rozsvítila. Už se chystala z komory odejít, když něco upoutalo její pozornost. Malé zařízení připojené dráty k vodičům vedoucím po stěně. Claire o těchto věcech mnoho nevěděla, ale připadalo jí, že sem nepatří. Napadlo ji, jestli se právě nedívá na přístroj pro odposlouchávání.

Možná to bylo tím, co právě objevila, nebo se stala paranoidní, ale najednou se jí v hlavě vše vyjasnilo. Vyběhla z komory a nevšimla si miniaturního bezdrátového spínače na dveřích, který se aktivoval pokaždé, když dveře komory někdo otevřel.

Ve své kanceláři se pozorně rozhlédla. Pohledem přejela po stěnách a stropě. Náhle se zarazila. Přitáhla si židli od stolu, zula boty a stoupla si na ni, aby dosáhla k detektoru kouře. Pracovala s ochránci zákona dost dlouho, aby věděla, že právě detektory kouře patří k oblíbeným místům pro umístění odposlouchávacích zařízení. Vytáhla detektor ze stropu a připadalo jí, že k němu vedou dráty, které by k němu vést neměly. Byla odposlouchávaná jen její ordinace nebo i ostatní?

Nechala detektor viset ze stropu, seskočila ze židle a utíkala do sousední ordinace patřící doktoru O’Bannonovi. Ta však byla zamčená. Zámek ve dveřích byl nicméně stejný jako u komory, takže se jí ho opět podařilo šroubovákem odemknout. Vešla dovnitř, rozsvítila a podívala se na strop. Další detektor kouře. Vytrhla ho ven a našla tytéž podezřelé dráty. Právě chtěla pokračovat do další ordinace, když si na stole všimla otevřené složky.

Přestože tím popírala veškeré své profesionální zásady, rozhodla se do kolegovy složky podívat. Namlouvala si, že je to za těchto okolností ospravedlnitelné.

Zvedla složku nadepsanou jménem Deborah Rinerová. Web se jí o této ženě zmínil, byla to vdova po jednom z členů jeho týmu. Rychle prolétla jednotlivé stránky. Rinerová k doktorovi O’Bannonovi docházela již nějakou dobu a poměrně často. Claire však nejvíce překvapily poznámky o mnoha hypnotických sezeních. O’Bannon ženu uváděl do hypnotického stavu takřka pokaždé, když k němu přišla.

Jakmile si Claire přečetla data, kdy Rinerová lékaře navštívila, její podezření se ještě prohloubilo. Byla u něho i tři dny před masakrem Webova týmu.

Odložila složku na stůl a přešla k pořadačové skříni. Také byla zamčená, ale poměrně chatrná, proto ji bez problémů šroubovákem vypáčila. Už si přestala dělat starosti s profesionální etikou. Mnohé složky ve skříni patřily agentům různých odborů FBI a jejich manželkám, manželům nebo partnerům. Rychle jich několik prolistovala. Stejně jako v případě Rinerové, i tady objevila nezvykle vysoký počet hypnotických sezení.

Myšlenky se jí zběsile honily hlavou. Hypnóza je poměrně zajímavá záležitost. Za určitých velmi vzácných okolností je možné zhypnotizovanou osobu přimět udělat něco, co by jinak neudělala. Zároveň by se však dalo člověka uvést do hypnotického stavu a zklidnit ho natolik, že by byl ochotný odpovídat i na dotazy týkající se jeho práce, nebo v případě manželky agenta toho, co dělá její partner. Claire si dokázala představit, jak O’Bannon doluje ze zhypnotizované, bezbranné a nejspíš i vystresované Debbie Rinerové podrobnosti o manželově práci. Včetně toho, na jaký cíl se právě JOR chystá a kdy, jestliže se jí o tom Teddy Riner doma zmínil. A někteří agenti se i přes zákaz o své práci s manželkami bavili. Claire velmi dobře věděla, že některá manželství by jinak nevydržela. Nebo se některý z příslušníků JOR mohl jen uřeknout a jeho manželka v hypnóze informaci předala dál.

Pro někoho tak zkušeného jako Ed O’Bannon by to bylo velmi jednoduché. A stejně jako to ona udělala s Webem, mohl O’Bannon v hypnóze pacienta přimět, aby z paměti vymazal vše, co by se snad mohlo jevit jako podezřelé, včetně skutečnosti, že byl uveden do hypnózy. Bože, pomyslela si Claire, Debbie Rinerová možná nechtěně pomáhala k vraždě svého manžela.

Kromě toho odposlouchávací zařízení zaznamenávalo veškeré důvěrné informace od pacientů, kteří sem přišli. Cenné údaje, které mohly být později zneužity k jejich vydírání nebo nastražení pastí, jak se to stalo Webovu týmu. Aniž by zacházel do podrobností, zmínil se Web, že se u FBI dějí divné věci. Jestli bylo Claiřino podezření ohledně doktora O’Bannona pravdivé, mohl psychiatr stát za mnohými z těchto problémů.

Při prohlídce složek si Claire všimla, že něco chybí. Pod písmenem L našla několik složek lidí, jejichž příjmení začínalo tímto písmenem. Ale zůstala tam jedna velká a prázdná. Claire napadlo, jestli v ní původně nebyly informace o Londonovi. Jenže ta, kterou jí O’Bannon předal, nebyla ani zdaleka tak obsáhlá, jak by naznačovalo prázdné místo. Pokud jí samozřejmě O’Bannon nepřinesl jen její část. Měl snad důvod před ní většinu složky utajit? O’Bannon byl velmi sebevědomý až arogantní člověk a domníval se, že nikdo není chytřejší ani zkušenější než on. Bylo tedy klidně možné, že před ní nějaké informace utajoval. Třeba měl i jiné než čistě profesionální důvody, proč si chtěl Weba jako pacienta ponechat.

Okamžitě se pustila do prohledávání ordinace. Prošla O’Bannonův stůl i všechna další místa, kde by mohl něco schovávat, ale mamě. Pak znovu zvedla hlavu ke stropu. Strop byl podvěšený. Opět vylezla na židli, jednou rukou držela svítilnu a druhou nadzvedla jeden z panelů stropu. Když si stoupla na špičky, viděla do prostoru nad panely. Posvítila si dovnitř a spatřila malou krabici položenou na kovovém rámu držícím strop. Posunula pod ní židli a rychleji sundala dolů. Uvnitř objevila zbytek Webovy složky. Posadila se a vzápětí si uvědomila, jaký poklad se jí dostal do rukou. Nad každou stránkou a tím, co před ní odhalovala, jen nevěřícně kroutila hlavou.

Věděla, že O’Bannon je až přehnaně pečlivý, a často se tomu kdysi oba smáli. Poznámky si vedl velmi metodicky. Ačkoli byly šifrované a pro laika nic neříkající, Claire z nich poznala, že když začal Web k O’Bannonovi chodit po smrti své matky, psychiatr ho opakovaně hypnotizoval, snad ještě častěji než Debbie Rinerovou. Pokaždé mu na konci hypnózy vnesl do mysli posthypnotickou sugesci, takže si Web nic nevybavoval. Claire přímo nadskočila, když zjistila, že při jednom hypnotickém sezení Web psychiatrovi odhalil okolnosti smrti svého nevlastního otce. Takřka kompletní poznámky z tohoto sezení byly kódované, Claire však viděla odvolávky na „Stocktona“, „půdu“ a „drahého otce“, které stačily, aby si byla jistá, že O’Bannon od Weba vyslechl tentýž příběh jako ona. Webův výkřik během hypnózy „Už to víš!“ začínal dávat smysl. Jeho podvědomí pravdu již jednou odhalilo, jenže O’Bannonovi, nejí. V poznámkách našla také informace o použití placeba. Claire si domýšlela, že jeho účelem bylo zjistit, nakolik dokáže O’Bannon vtisknout své příkazy do Webova podvědomí. A jak četla dál, skutečně se dozvěděla, že O’Bannon spojil placebo s posthypnotickou sugesci, na jejímž základě byl Web přesvědčený, že jde o jedny z nejsilnějších prášků na spaní na trhu. Poctivě pak lékaři hlásil, že zabírají. O’Bannon od něho věděl i o soutěži členů JOR s taserem.

Konečně si uvědomila, co se vlastně Webovi v oné uličce stalo. Napadlo ji, nakolik to celé bylo dobře vymyšlené, protože se O’Bannon nemusel vypořádávat s problémem, kdyby nutil Weba udělat cokoli proti jeho vůli, například chladnokrevně vraždit, což Claire považovala za takřka nemožné. Místo toho mu přikázal, co dělat nesmí.

Přemýšlela, jestli nemá zavolat Webovi a vyžádat si jeho pomoc, jenže z ordinací prošpikovaných odposlechy to nešlo. Bude muset odejít a spojit se s ním odjinud.

Dál listovala nalezenými materiály. Na úplně poslední stránce narazila snad na nejkrutější aspekt pokřiveného vztahu lékaře k pacientovi. Psalo se tam, jak si O’Bannon ověřoval, že se Web bude chovat přesně podle jeho pokynů. Svým šifrovaným způsobem si psychiatr zapsal, jak navázal vynikající pouto důvěry. Také zde uváděl, že „psychiatr“ (chytře neuvedl, že to provedl on sám) dokázal do posthypnotické sugesce vložit myšlenku, že pro Weba může představovat otcovskou postavu, která ho bude chránit před otčímem. A že pokud Web nesplní psychiatrovy příkazy, otčím se vrátí a zabije ho. Web tak mohl mít pocit bezpečí pouze tehdy, kdy jednal přesně podle pokynů. O’Bannon dospěl k závěru, že by Web byl vynikajícím příjemcem posthypnotické sugesce a tudíž by představoval bezpečnostní riziko. Pouze Claiřiny zvláštní vědomosti a znalost Webova případu jí dovolovaly číst také mezi řádky psychiatrových poznámek. Chápala, že Web neměl šanci se O’Bannonovým příkazům protivit. Přes to přese všechno se mu však podařilo posthypnotickou sugesci alespoň dočasně odblokovat, dostat se na dvůr a rozstřílet kulomety, ačkoli mu v tom jeho podvědomí ze všech sil bránilo. Právě v tom asi spočíval největší Webův výkon oné noci.

Claire musela uznat, že O’Bannon zprávu stylizoval velmi šikovně a zjevně nehodlal zanechat žádné stopy. O důvod víc, aby byla opatrná. O’Bannon předvídal takřka všechny možnosti dalšího vývoje, jen nepočítal s tím, že Weba začne léčit Claire, zjistí, co on z Weba vydoloval již dávno, a nakonec najde i odposlechy a složku. Už se nedivila, že se O’Bannon tolik snažil zabránit Webovu přechodu k ní.

Přišel čas zavolat lidem, kteří vědí, co v podobných situacích dělat. Sama by nic nezmohla.

Claire měla v úmyslu sbalit si ve své ordinaci věci a odejít. Ve dveřích však stál O’Bannon. Zvedla šroubovák, aby se bránila, ale namířil na ni pistoli.

Navíc to vypadalo, že mu nebude dělat problém skutečně vystřelit.

45

Po návratu do Quantika odevzdal Web výstroj a společně s dalšími členy týmů podal hlášení. Moc toho však říct nemohli. Web byl přesvědčený, že výstřely musely přijít odkudsi zvenčí. Pokud ano, někde v sále zůstaly kulky. To ovšem znamenalo najít všechny, které se zaryly do stěn budovy, zkontrolovat je a určit, ze které zbraně byly vystřeleny. Vyšetřovatelé vyslechli i odstřelovače, ale Web netušil, co se od nich dozvěděli. Jestliže výstřely opravdu přišly zvenčí, pak si odstřelovači museli něčeho všimnout, protože měli celé místo v podstatě obklíčené. Co Web věděl, nikdo z budovy nevyšel. Pokud však první kulky opravdu přiletěly zvenčí, pak střelec musel být na své pozici ukrytý dávno předtím, než se objevily týmy JOR, což by znamenalo další únik informací o plánovaném útoku JOR.

Agenti z washingtonské úřadovny pročesávali celý areál a pídili se po dalších stopách spojujících Svobodné s útokem na tým C. Web doufal, že jich naleznou dost, aby se celá záležitost objasnila, v skrytu duše o tom ovšem pochyboval. Co by mohlo vysvětlit, kde se v srdcích těch starců a chlapců vzalo tolik nenávisti?

Web a Romano se osprchovali a převlékli. Právě odcházeli chodbou administrativní budovy, když se jim do cesty postavil Bates a gestem jim naznačil, ať ho následují do prázdné kanceláře.

„Asi nosím smůlu, Perce,“ pokrčil rameny Web. Žertoval jen napůl, protože skutečně vážně přemýšlel o tom, jestli není doopravdy nějak prokletý.

Romano však byl jiného názoru. „Skutečná smůla by byla, kdybychom měli mrtvé my, ne oni. Nehodlám se omlouvat za to, že jsem vyšel ven živý. Je to, lidi, jako s letadlem. Jakékoli přistání je dobré.“

„Oba mlčte,“ vyštěkl Bates. Poslechli ho. „Novináři nás za tohle roznesou na kopytech, ale s tím si poradíme,“ pokračoval. „Ale nemůžu trpět, aby dva chlápci neposlouchali rozkazy.“

„Měli málo lidí, Perce,“ bránil se Web, „a ani se mi nechce věřit, žes mi nic neřekl. Na tu kameru jsem tě přece upozornil já.“

Bates se postavil přímo před Weba. „Nic jsem ti neřekl, právě abych zabránil tomu, co se nakonec stejně stalo.“

Web neustoupil ani o milimetr. „I kdybych tam nebyl, dopadlo by to stejně. Když na tebe někdo střílí, palbu opětuješ. A nechtěl jsem tam nechat kluky jít oslabené. Klidně mě vyhoď od FBI, ale příště bych se zachoval stejně.“

Oba muži se měřili vzteklými pohledy, až se nakonec alespoň trochu uklidnili.

Bates si sedl a kroutil hlavou. Podíval se na oba muže a naznačil jim, aby se také posadili. „Do hajzlu,“ prohlásil, „horší už to stejně být nemůže, tak co se rozčiluju?“

„Jestli jste se tolik báli, aby se něco takového nestalo, proč jste tam místo nás neposlali SWAT?“ chtěl vědět Web.

„Nebylo to na mně. Rozkaz přišel shora.“

„Jak moc shora?“

„Do toho ti nic není.“

„Ale je, jestli za to mám dostat za uši.“

Bates jen umanutě vrtěl hlavou.

„Jestli výstřely přišly zvenčí, musel někdo vědět, že zaútočíme,“ upozornil Romano.

„Vynikající dedukce, Romano, připomeňte mi, ať vás za to nechám povýšit,“ odsekl Bates.

„Informace tu můžou unikat odkudkoli, co, Perce?“ pokračoval v otázkách Web. „Zezdola až nahoru.“

„Nech toho, Webe.“

„Máš aspoň nějakou dobrou zprávu?“

„Vlastně to nebylo tak úplně zbytečné.“ Bates se otočil a otevřel složku na stole za sebou. „Dozvěděli jsme se o Svobodných pár zajímavostí. Mezi mrtvými byl Silas Free a spolu s ním několik džentlmenů po šedesátce a čtyři mladíci, kteří ještě ani nemohli volit. Hádám, že po té střelbě ve škole se k nim nikdo moc nehrnul. Měli problémy s náborem.“

„Ale Ernest B. Free tam nebyl,“ prohlásil Web. „Kontroloval jsem to.“

„Ne, Emie ne.“ Bates ze složky vytáhl několik papírů. „Pod podlahou v jednom z domů jsme našli hodně materiálu na výrobu bomb a tři složky. Na soudce Leadbettera, Scotta Winga a Freda Watkinse.“

„Dost jasná stopa,“ usoudil Romano.

„A to není všechno. Taky jsme našli oxycontin, percocet a percodan v hodnotě přibližně deseti tisíc dolarů na černém trhu.“

Weba tato informace překvapila. „Svobodní se dali do obchodování s léky na předpis na černém trhu?“

„Členů málo, asi jim docházejí peníze. Na oxycontinu se na venkově dají vydělat velké peníze. Dává to smysl,“ vysvětloval Bates.

„Sakra, myslíš, že to je spojitost s tím, po čem šel Cove? Svobodní v D. C. vybudovali falešné finanční středisko, oblbli Covea a ten zavolal JOR, takže nás mohli zmasakrovat?“

Bates přikyvoval. „A možná to jsou oni, kdo tlačí na Westbrooka a ostatní gangy, aby se spojily,“ doplnil.

Přestože Web také souhlasně přikyvoval, něco mu dál nesedělo.

„Ještě jsme našli tohle,“ pokračoval Bates. „Seznam bývalých a současných členů Společnosti svobodných.“ Podíval se na Weba. „Chceš hádat, kdo k nim taky patřil?“

Web odmítavě vrtěl hlavou. „Na nějaké hádanky jsem moc unavený. Povídej.“

„Clyde Macy.“

Web úplně zapomněl na oxycontin. „Děláš si legraci.“

„Přidal se k nim před deseti roky a vystoupil dva měsíce po střelbě v Richmondu. Svobodní vedli záznamy poctivě, možná chtěli vydírat bývalé členy, až by jim došly peníze. Ku-klux-klan dělal totéž.“

„Macy patřil ke Svobodným a teď dělá gorilu černochovi v ghettu v D. C.? Měl vnuknutí, nebo bere jakoukoli práci?“

„Nevím. Navíc jsme ho ztratili z dohledu. A pak je tu samozřejmě ještě ta další mrtvola.“

„Jaká mrtvola?“

„Antoine Peebles. Střelná rána do hlavy. Našli jsme ho včera v noci.“

„Myslíš, že za tím je Westbrook?“

„Dávalo by to smysl, ačkoli v tomhle případě vlastně nedává smysl vůbec nic.“

Web přemýšlel, jestli má Batesovi říct o Claiřině setkání s někým, kdo se vydával za Velkého F, ale nakonec se rozhodl, že to není nutné. Osobně nevěřil, že by mohutný černoch měl na svědomí Peeblesovu smrt. Neměl však důvod Francisovi pomáhat, a kdyby se Batesovi svěřil, nejspíš by napáchal víc škody než užitku.

Nakonec se raději natáhl pro složku. „Můžu?“

Bates ho dlouho zamyšleně pozoroval. „Jistě. Ale jestli víš něco, co bys mi měl říct, byl bych rád, kdyby ses o to podělil, než z téhle kanceláře odejdeš.“

Romano je nechal samotné, protože si chtěl promluvit s jedním členem týmu H, který prošel kolem. Web zatím listoval složkou. Našel v ní ateliérovou fotografii Clydea Macyho v bojovém postroji. V jedné ruce držel samopal, v druhé brokovnici a mračil se tak, že by se ho snad lekl i medvěd. Narazil i na hlášení o pokutách za rychlost, o nichž se Bates jednou zmínil. Podíval se na ně a zvedl hlavu. „Jak je možné, že někdo takový má jen pár pokut za rychlost?“

„No, tak to v životě chodí. Je buď opatrný, nebo má kliku. Možná obojí dohromady,“ pokrčil rameny Bates.

„Co ten pronajatý náklaďák, kterým přivezli kulomety?“

„Silas Free si ho opravdu půjčil. Ověřovali jsme si to v půjčovně. Pamatovali si ho. Ale asi o týden později ohlásil jeho krádež.“

„Jaká náhoda,“ ušklíbl se Web.

„Ne, standardní postup u lidí, kteří něco chystají. Najmout si auto a oznámit jeho krádež. Někde ho schováš a naložíš výbušninou, nebo jako v tomhle případě kulomety.“

„Půjčený náklaďák je přímý důkaz spojující Svobodné se zmasakrováním týmu C,“ usoudil Web.

„A po téhle noci ho budeme potřebovat,“ dodal Bates.

Web otočil další list a najednou mu vyschlo v ústech. Podíval se na Batese a stránku mu ukázal. „Co to je?“

„Jo, tohle je opravdu zajímavé. Noviny Svobodných. Myslím, že se snaží členy informovat o vraždění a tak. Je to nějaká novinka, protože dřív jsem o tom nic neslyšel. Mají dokonce internetové stránky. Věřil bys tomu?“

Web Batesovu otázku nevnímal. Zíral na název novin vyvedený nahoře na první stránce.

Rány pekelné. Tak se noviny jmenovaly. A zároveň to byla slova, která v uličce pronesl Kevin Westbrook.

***

Web s Romanem došli ke corvettě. Web stále přemýšlel o tom, co se dozvěděl. Zatím však jen stěží vnímal obrysy, jako by se před ním pomalu zhmotňovala noční můra. Věděl, že jde o cosi důležitého, ale nedokázal to správně uchopit.

Naskládal výstroj do kufru a chystal se nasednout na sedadlo spolujezdce.

Romano se na něho díval s výrazem, který už v jeho případě ani nemohl vyjadřovat více sympatií. „Hele, Webe, víš, děláme spolu už tolik let a ještě jsem tě nenechal tohle auto řídit.“

Web se zatvářil zmateně. „Cože?“

„Co kdybys nás odvezl zpátky na farmu? Věř mi, když se člověk cítí pod psa, nic nespraví náladu tak dobře jako řízení téhle mašiny.“

„Díky, Paulie, ale raději ne.“

Romano místo odpovědi hodil Webovi klíčky. „Je to jako láhev vynikajícího vína. Musíš si jen sednout a vychutnat si ji.“ Nastoupil na sedadlo spolujezdce a podíval se na Weba. „Nenech dámu čekat, Webe.“

„Neříkej, žes autu dal jméno jako těm svým pistolkám.“

„Nasedej,“ mrkl na něho Romano. „Jestli jsi dost chlap.“

Vyjeli na hlavní silnici. Než dorazili k dálnici, Romano znovu promluvil: „Dobrá. Pravidlo číslo jedna. Jestli jí škrábneš, nakopu ti zadek.“

„Nechápu. Po osmi letech, co spolu skáčeme z vrtulníků s plným batohem výbušnin, mi nevěříš, že dokážu řídit blbý auto?“

„Pravidlo číslo dva: Ještě jednou jí nazveš blbým autem a rozbiju ti ciferník. Jmenuje se Destiny.“

„Destiny?“

„Ano, Destiny. Jako Osud.“

Najeli na mezistátní dálnici 95. Web zamířil na jih a minuli dálničního policistu, který právě vypisoval blok na pokutu. Stále ještě bylo poměrně časně a jeli proti hlavnímu proudu, takže měli silnici v podstatě pro sebe.

„Fajn, teď máme prostor, dlouhou rovinu. Tak jí dej co proto, nebo z tebe bude nadosmrti srab,“ prohlásil Romano.

Web se na něho podíval a sešlápl pedál plynu. Vůz se rozjel na sto šedesát tak svižně, že cítil, jak ho zrychlení tlačí do sedadla. Proletělikolem jediného dalšího vozu v jejich směru, jako by stál. „To není špatné, Paulie, a to ještě zdaleka nemám plyn na podlaze. Zkusíme, co doopravdy dovede.“

Znovu sešlápl plyn a vůz vyrazil vpřed ještě rychleji. Blížili se k zatáčce. Web koutkem oka Romana pozoroval. Spolujezdec se klidně díval před sebe, jako by stejně rychle jezdil každý den. Koneckonců to nebylo nemožné. Web dostal z auta dvě stě a nakonec dvě stě dvacet kilometrů v hodině. Stromy po obou stranách se slily v jednolitou zelenou šmouhu a do zatáčky chyběl jen kousek. V této rychlosti by ji nikdy projet nezvládl. Znovu se podíval na Romana a všiml si, že mu na čele vyrazilo několik kapek potu. Už to byla dostatečná odměna.

Do srážky s hustě rostoucími borovicemi zbývaly jen vteřiny.

„Jo, jasně,“ vydechl Romano. „Uber.“

„Chceš, abych Destiny krotil?“

„Dělej!“

Web šlápl na brzdu a zatáčkou se prosmýkli stočtyřicítkou.

„Ještě uber. Nedávno jsem měnil olej.“

„Vsadil bych se, že se to Destiny líbilo. Tobě taky?“ Web zpomalil na stovku a na příštím sjezdu odbočil k motorestu. Oba si objednali kávu.

Když servírka odešla, Web se předklonil. „Doufám, že jsi připravený na to, co nás kvůli Svobodným čeká.“ Romano pokrčil rameny, ale mlčel. „Piš si, že to přijde.“

„Tak ať. Mohli si za to sami. Zmasakrovali naše kluky.“

„Ještě je z toho nikdo neusvědčil, Paulie.“

„Šéfové v FBI by zásah neschválili, kdyby si nebyli sakra jistí, že to ti parchanti udělali.“ Po chvíli méně přesvědčivě dodal: „Teda aspoň doufám.“

Web se opřel. „Na celém tomhle scénáři mi nesedí jedna věc. Máme věřit, že tyhle lidi dokázali sestavit automatické odstřelování z kulometů ukradených armádě a ještě se jim to podařilo udělat tak, že si jich nikdo nevšiml. Navíc zavraždili soudce, žalobce a obhájce pomocí skutečně sofistikovaných bomb a málem dostali i Billyho a mě? Teď údajně řídí velkou drogovou operaci v hlavním městě? A tohle všechno má být odplata za něco, co se stalo už dost dávno? Sakra, většina těch, co jsme v noci postříleli, chodila ještě na základku, kdyžEmie a jeho kámoši přepadli tu školu. Jejich přitroublé stráže hrály videohry a celá parta měla jediný samopal. Tohle prostě nesedí, Paulie. Nebo jsem něco přehlédl?“

„Ne, máš pravdu,“ souhlasil Romano. „Jenže na druhou stranu jsou tu přímé důkazy, Webe, které u soudu obstojí. A komu vůbec na nějakých Svobodných záleží? Je to jen banda neřádů.“

„Správně. Komu na Svobodných záleží? Jsou dokonalý obětní beránek. A nikdo se nediví, že se jim podařilo dostat Ernesta Freea z věznice s maximální ostrahou, ale v areálu nebyl. Navíc jsem si jistý, že tihle nebožáci měli přibližně stejné šance dobýt Bílý dům jako osvobodit Emieho z basy.“

Romano Weba pozorně sledoval. „Fajn, začíná mě to zajímat. Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že nechápu, proč mi šéf drogového gangu řekl o těch tunelech. A taky se mi nezdá, že se náklaďák, který si vypůjčil Silas Free a později oznámil jeho krádež, jen tak ocitl na nahrávce přesně v místě, kde jsme to čekali, když jsme ty tunely našli. Neslyšels Batese, když o tom mluvil, protože jsi odešel. Co když Silas nelhal? Co když mu náklaďák doopravdy ukradli. Ale máš pravdu, všechno sedí a z hlediska žalobce není o čem pochybovat. Jenže já nevěřím, že by starý Silas byl tak hloupý a můj kámoš Francis Westbrook tak vstřícný.“ Web se podíval špinavým oknem motorestu, jímž dovnitř začínalo svítit slunce. Nebylo by milé, kdyby se mu podobně vyjasnilo také v hlavě? Podíval se na Romana. „Víš, připadá mi, že jsme někomu pořádně skočili na špek. Myslím, že se někdo chtěl Svobodných zbavit a my to udělali za něj.“

46

Po návratu na East Winds zkusil Web zavolat Claire na mobil, ale nezvedala ho. Stejně bezúspěšněji volal do práce. Zavolal i do hotelu, v němž bydlela. Ani tam neměl štěstí. Odložil telefon a vůbec se mu to nelíbilo. Přemýšlel, jestli by neměl do hotelu zajet. Třeba byla jen ve sprše. Rozhodl se zavolat později.

Pak musel on i Romano udělat něco, co už nešlo dál odkládat. Vyspat se. Nakonec odjeli do velkého domu a propustili agenty, kteří tam hlídali. Ve dveřích je přivítala pobledlá Gwen.

„Viděli jsme zprávy,“ oznámila jim a odvedla je do salonku u hlavní chodby.

„Kde je Billy?“ chtěl vědět Web.

„Nahoře. Jen leží v posteli. Tu pásku už neviděl celé roky. Ani jsem nevěděla, že na té polici ještě je.“ Web si všiml, že má tváře vlhké od slz.

„Byla to moje chyba, Gwen. Nevím, co mě to napadlo, pouštět si ji ve vašem domě.“

„To je jedno, Webe, nakonec by k tomu tak jako tak došlo.“

„Můžeme pro vás něco udělat?“

„Už jste udělali dost.“

Všichni se otočili ke dveřím, v nichž stál Billy ve starých džínsech, bosý a s povytaženým podolkem košile. Vlasy měl rozcuchané a nevypadal vůbec dobře. Zapálil si cigaretu a popel oklepával do dlaně. Web si všiml, že se ho Gwen nepokusila přimět, aby cigaretu uhasil.

Posadil se naproti oběma agentům a přes clonu kouře je probodával pohledem. Web z něho na dálku cítil alkohol a předpokládal, že Gwen cítí totéž. Vstala z křesla a chtěla přejít ke svému manželovi, ten jí však gestem naznačil, ať se znovu posadí.

„Viděli jsme zprávy,“ oznámil jim.

„Gwen už se nám zmínila,“ přitakal Web.

Billy na něho zamžoural, jako by měl problém zaostřit oči. „Zabili jste je všechny?“

„Všechny ne. Většinu.“ Web neuhýbal pohledem. Čekal, jestli jim Billy za porážku Svobodných připije, nebo je vyhodí, protože je nepostříleli všechny.

„Jaký to byl pocit?“

„Billy!“ okřikla ho Gwen. „Nemáš právo se na takové věci ptát. Mluvíme tu o zabitých lidech.“

„O zabíjení lidí vím všechno, zlato,“ prohlásil Billy a sarkasticky se na ni usmál. Znovu se otočil k Webovi a čekal na odpověď.

„Bylo to hrozné. Pokaždé je to hrozné. Většina jich byli starci a zbytek byl ve věku, kdy by měli chodit na střední.“

„Mému synovi bylo deset.“ Řekl to bez emocí, prostě jen oznámil jasný fakt.

„Vím.“

„Ale chápu, co jste chtěl říct. Není jednoduché někoho zabít, když zrovna nejste lump. Pro dobré lidi je to těžké.“ Ukázal na Weba a na Romana. „Pro lidi jako vy.“

Gwen rychle přešla ke svému manželovi, než ji stihl zastavit. Položila mu ruku kolem ramen. „Pojďme nahoru.“

Billy si jí nevšímal. „V televizi říkali, že Ernest B. Free s nimi nebyl. Je to pravda?“

Web přikývl a Billy se usmál. „Takže se ho, hajzlíka, štěstí dál drží, co?“

„Vypadá to tak. Jestli ale plánoval, že se přidá ke svým, bude si muset najít nějakou jinou partu.“

Billy chvíli přemýšlel. „No, aspoň něco.“ Podíval se na Gwen. „Kde je Strait?“

Zdálo se, že změna tématu Gwen potěšila. „Na cestě z trhu. Vrací se dnes. Volal a prý to šlo dobře. Prodal všechny ročky za ceny, které jsme chtěli.“

„Výborně, to je důvod k oslavě.“ Billy se podíval na Weba a na Romana. „Co, chlapi, máte chuť slavit? Víte co, počkáme, až se dnes Nemo vrátí, a pak si tu uděláme malý mejdan. Co říkáte?“

„Nemyslím, Billy, že mají náladu na slavení,“ upozornila ho Gwen.

„Jo, ale já náladu mám. Prodali jsme ročky, Svobodní jsou po smrti a my musíme tady Webovi a Paulovi uspořádat oslavu na rozloučenou, protože teď už přece žádnou ochranu nepotřebujeme, nebo ano? Můžete se sbalit a vypadnout,“ křikl nakonec.

„Billy, prosím,“ mírnila ho Gwen.

Web je chtěl upozornit, že stále ještě není rozhodnuto, zda jsou v bezpečí, ale nakonec si to rozmyslel. „Víte co, Billy? Nechte nás tu ještě pár dní a večer přijdeme na vaši oslavu.“

Gwen se na něho překvapeně podívala, zatímco Billy jen přikývl, usmál se a dlouze potáhl z cigarety. Pak ji udusil o dlaň, aniž by třeba jen mrkl. Web si poprvé za celou dobu všiml jeho rukou. Byly mohutné, svalnaté a s jizvičkami jako po drobných popáleninách. Vzpomněl si na preparátorskou dílnu. Zabíjení a vycpávání.

„Takže večer, pánové,“ uzavřel debatu Billy.

Gwen je odvedla ven a cestou Webovi šeptem vysvětlovala, že to dělat nemusel.

„Uvidíme se večer, Gwen,“ odpověděl. Pomalu za nimi zavřela dveře.

***

„Co to mělo být?“ nechápal Romano. „Cos to tam předváděl?“

Než stačil Web odpovědět, zazvonil mu telefon. Rychle ho vytáhl z kapsy a doufal, že volá Claire, ale byl to Bates.

„Asi je čas sbalit stan na East Winds,“ prohlásil Bates.

„Můžeš odvolat své lidi, ale Canfieldovi požádali Romana a mě, ať tu ještě zůstaneme.“

„Děláš si legraci?“

„Ne a dokonce si myslím, že to není špatný nápad. Svobodní, na které jsme padli v jejich areálu, jsou ze hry, ale kdo ví, jestli nemají ještě další členy. A Emie je pořád na svobodě.“

„Pravda. Dobrá, podívej, zůstaňte tam, ale dejte mi vědět, kdyby se něco dělo. A to hned, ne podle toho, jak se to bude hodit Webovi Londonovi.“

„Souhlas. Něco od Covea?“

„Nic. Jako by se vypařil.“

Web si vzpomněl na Claire. „Jo, vím ještě o jednom takovém.“

***

Přibližně v době, kdy Web likvidoval Svobodné na jihu Virginie, seděla Claire Danielsová na židli s páskou na očích a roubíkem v ústech. Slyšela, jak se opodál baví či spíše hádají dva muži, nejspíš kvůli ní. Poznala hlas Eda O’Bannona, a pokaždé, když promluvil, pocítila vztek. Ten parchant na ni mířil pistolí celou cestu do suterénního parkoviště, tam jí páskou spoutal ruce a nohy a hodil ji do kufru auta.

Netušila, kde je. Bojovala se slzami a stále nedokázala uvěřit, že s ním tak dlouho pracovala a nevšimla si, že se něco děje.

Hlasy zmlkly a cítila, že se muži blíží. Myslela jen na to, že ji budou nejen znovu ohrožovat pistolí, ale tentokrát ji skutečně zabijí. Najednou ji někdo popadl tak prudce, že jí málem vykloubil ramena. Cítila, jak ji zvedá a hází si ji přes rameno. Musel mít velkou sílu a v místech, kde se břichem dotýkala jeho ramen, ji tlačily svaly tvrdé jako ocel.

Za pár minut ji muž položil a uslyšela ránu kovu o kov. Další kufr auta. Protože byla oslepená a neustále s ní pohybovali z místa na místo, ztrácela Claire rovnováhu a začínalo se jí dělat zle. Vůz nastartoval a vyjeli. Snažila se podle zvuků odhadnout, kde jsou, ale nakonec to vzdala, protože ji spousta tlumeného hluku jen mátla. Odhadovala, že byli na cestě přibližně hodinu, když se silnice změnila z hladké a rovné na hrbolatější a zatáčkovitou. Mířili snad někam na venkov? Vezl ji na odlehlé místo kdesi v lesích, kde ji zabije a nechá její mrtvolu na pospas zvěři, hmyzu a počasí? Při své práci se strážci zákona Claire viděla ostatky ženy, kterou někdo znásilnil a zabil. Našli ji až po dvou týdnech, kdy z ní zůstaly v podstatě jen kosti. Tehdy se jí zvedl žaludek. Má snad skončit podobně?

Vůz zpomalil a cítila, jak ostře odbočuje a znovu nabírá rychlost. Teď museli jet po nezpevněné cestě, protože v zavazadlovém prostoru poletovala ze strany na stranu i nahoru a dolů. Dvakrát se udeřila do hlavy, podruhé tak silně, že jí vytryskly slzy. Auto zastavilo. Slyšela, jak řidič vypnul motor a otevřel dveře. Kroky zamířily dozadu ke kufru. Podobný pocit bezmocnosti a zoufalství nikdy dříve nezažila. Jaké to je zemřít? Kulka do hlavy. Bude cítit bolest? Weba postřelili. Dokonce dvakrát. Věděl, jak vypadá umírání. Přesto přežil, protože už byl takový. V životě to měl o hodně těžší než ona. Radila lidem s jejich problémy a kromě rozvodu, který nakonec proběhl poměrně klidně, vlastně neprožila nic ošklivého. Poprvé v životě ji napadlo, co jí – kromě lékařského diplomu – dává právo říkat ostatním, jak se vypořádávat se svými problémy? Ano, Web přežil hodně. Nevěřila, že je silná jako on. Když se víko kufru otevřelo a silné ručeji zvedly ven, zhluboka se nadechla. Nebyl to O’Bannon. O něm věděla, že moc síly nepobral. Všude kolem slyšela zvuky lesa a zvěře, predátorů, kteří se brzy budou živit jejími ostatky. Nejprve potlačovala slzy, ale nakonec je nechala téct. Lidem kolem ní na tom stejně nezáleželo.

Cítila, jak muž kráčí po nerovné cestě. Několikrát klopýtl, ale vždy získal zpět rovnováhu. Nakonec se dostal na pevný podklad, na dřevěnou, cihlovou nebo možná kamennou podlahu, to poznat neuměla, ale slyšela, jak se zvuk jeho kroků změnil. Odemkl a otevřel nějaké dveře. Překvapilo ji to, protože si myslela, že jsou někde v pustině. Možná to byla jen chata, ale vzápětí zaslechla běžící stroje a cosi, co jí připadalo jako tekoucí voda. Byli tedy někde u potoka nebo u řeky? Blízko přehrady nebo čističky? Skončí nakonec na dně nějaké nádrže? Připadalo jí, že buď stoupají, nebo klesají, ale nebyla si jistá, protože ztratila cit pro rovnováhu a směr. Ve skutečnosti se bála, že bude zvracet, a mužovo rameno, které jí tlačilo na žaludek, tomu jen napomáhalo. Také cítila silný chemický zápach. Byl jí povědomý, ale určit ho nedokázala.

Muž otevřel další dveře a prošel s Claire přes rameno do další místnosti. Sehnul se a položil ji na něco měkkého, snad na postel. Zatímco ji nesl přehozenou přes rameno, vyhrnula se jí nepříjemně vysoko sukně, a se svázanýma rukama neměla možnost si ji upravit. Ztuhla, když cítila, jak jeho ruka míří po stehně nahoru. Bála se, že jí chce stáhnout kalhotky a k výčtu mnoha dalších zločinů připsat ještě znásilnění. Jen jí však stáhl sukni dolů.

Vzápětí ji chytil za ruce spoutané za zády a uslyšela kovový zvuk. Uvědomila si, že jí želízky připoutal k něčemu pevnému, snad k posteli nebo kruhu ve stěně. Když se o kus odtáhl, okamžitě se pokusila dát ruce dolů, ale nešlo to. Ať ji připoutal k čemukoli, nedokáže se osvobodit.

„Později dostanete něco k jídlu a vodu. Zatím si zkuste odpočinout.“ Nepoznávala jeho hlas. Vlastnímu hloupému žertu se nezasmál, ale z jeho tónu čišelo opovržení.

Dveře se zavřely a znovu zůstala sama. Sama, dokud neucítila pohyb v místnosti.

„Jste v pořádku, paní?“ zeptal se Kevin Westbrook.

47

Web si začínal dělat starosti. Claire se mu neozvala, a když jí volal do hotelu, nezvedala telefon. Zavolal jí i domů, ale ani tam ji nezastihl. V ordinaci ji neviděli, protože měla volný den a žádné objednané pacienty. Možná si prostě vyrazila někam na výlet, napadlo ho. O ničem takovém se mu však nezmínila, a i kdyby odjela, proč by mu nebrala telefon? Instinkt mu napovídal, že se něco stalo.

Nechal Romana na farmě East Winds a odjel do Claiřina hotelu. Nebylo to sice místo, kde by si nutně museli všimnout přicházejících a odcházejících hostů, ale rozhodl se, že zkusí štěstí. Jenže směna, která by ji snad mohla vidět předcházejícího večera přicházet, ještě nebyla ve službě. A nikdo, s kým promluvil, si nevzpomínal, že by během včerejška Claire zahlédl v hotelové hale. Ani její auto nebylo na parkovišti. Zajel k ní domů, našel pootevřené zadní okno a vlezl dovnitř. Pečlivě prošel celý dům, ale nenarazil na nic, co by mu napovědělo, kam mohla odejít. Objevil jen notýsek s telefonním číslem a adresou její dcery. Navštěvovala školu v Kalifornii, takže bylo krajně nepravděpodobné, že by za ní Claire vyrazila na jednodenní výlet. Přemýšlel, jestli nemá dceři zavolat, jenže telefonát od FBI by jí nejspíš jen způsobil šok. Odjel a zamířil do Claiřiny ordinace. O’Bannona tam sice nenašel, ale narazil na jednu její kolegyni. Ani ta však s Claire nemluvila a neměla ponětí, kde by mohla být.

„Tři střiky a jsi venku,“ zamumlal si pro sebe.

Vrátil se dolů k pultu ostrahy, ukázal svůj odznak a zeptal se, jestli se v noci nestalo něco neobvyklého. Příslušník ostrahy se při pohledu na placku FBI postavil do pozoru a rychle prošel poznámky, které po sobě zanechala noční směna. Při svých předchozích návštěvách u Claire se Web setkal s několika členy ostrahy, protože všichni návštěvníci se museli zapisovat, ale tohoto ještě neznal. Nejspíš je firma v pravidelných intervalech přesouvala mezi jednotlivými budovami.

„Ano, v deníku je záznam o telefonátu doktorky Danielsové ve dvanáct třicet v noci. Prý jí přestala v ordinaci svítit světla a strážný jívysvětlil, že všechny ostatní elektrické obvody fungují. Dohodli se, že nejspíš bude vypadlý jistič. Zeptal se jí také, jestli potřebuje pomoc.“ Mladík četl ze záznamu chvějícím se hlasem, jako by měl těsně po pubertě. „Odpověděla, že nepotřebuje. To je všechno.“ Zvedl hlavu od knihy. „Můžu vám nějak pomoct?“

Velkýma očima Weba přímo prosil, aby ho poslal do nějaké akce. Byl ozbrojený a Weba napadlo, že to nejspíš není dobře.

„Vím, že vedete záznamy o příchodech a odchodech návštěvníků. Sám jsem se při příchodu zapisoval.“

„To je pravda.“

Web několik vteřin trpělivě čekal, ale chlapec jeho narážku nejspíš nepochopil.

„Mohl bych je vidět?“ zeptal se Web nakonec.

Mladík málem spadl ze židle. Web si všiml, že si nenápadně prohlíží jeho tvář a možná ho poznal z nedávných televizních reportáží. Nejspíš si myslel, že je Web napůl pomatený a je mu nutné za každou cenu vyhovět, pokud nechcete zemřít násilnou smrtí. Webovi to za této situace ani trochu nevadilo.

„Ano, pane.“

Podal Webovi knihu hostů. Ten rychle procházel stránku za stránkou. Během pracovní doby se zapsalo hodně návštěvníků, ale ta končila v šest večer. Znovu se podíval na strážného.

„Co po pracovní době? Jaký je postup?“

„No, máme tu systém kartových klíčů a v šest se dveře automaticky zamykají. Když chcete dovnitř po šesté, musí nájemník zavolat dolů a dát to vědět ostraze. Když pak hosté přijdou, voláme nahoru a nájemník si pro ně musí dojít. Nebo může návštěvník použít dveřní telefon, říct, jak se jmenuje a za kým jde. Zavoláme nahoru a nájemník sejde dolů. Když nájemník nebere telefon nebo žádné hosty nečeká, dovnitř je nepouštíme. Taková jsou pravidla. Máme tu i kanceláře státní správy a tak. Snad dokonce nějak souvisí s Pentagonem,“ dodal s náznakem hrdosti. „Budova je velmi dobře zabezpečená.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Web, ale myšlenkami byl jinde, protože dál kontroloval stránky návštěvní knihy. „Jsou tu podzemní garáže?“ Vždy parkoval na ulici.

„Ano, pane, ale čtyřiadvacet hodin denně fungují na systému kartových klíčů. Jen pro nájemníky.“

Web si v duchu poznamenal, že musí prověřit, jestli pod domem neparkuje Claiřino volvo. „Takže nájemníci mohou sjet výtahem do garáží a obejít vrátnici?“

„Přesně tak, ale jen nájemníci.“

„U výjezdu z garáže jsou vrata?“

Strážný přikývl.

„Co kdyby se někdo do garáží protáhl bez auta. Dostane se bez karty do výtahu?“

„Po pracovní době ne.“

„A co během pracovní doby?“ zajímal se Web.

„Hm, to by asi šlo,“ přiznal strážný zklamaně, jako by Webova otázka zničila celou jeho profesionální kariéru.

„Dobrá. Podívejte, mohl bych si promluvit se strážným, který měl službu v noci a hovořil s Claire?“

„Jmenuje se Tommy Gaines. Je to můj kamarád. Vlastně jsme k firmě nastoupili společně, hned po střední. Ve službě byl od deseti večer do šesti ráno.“ Ušklíbl se. „Nejspíš je doma a tvrdě spí.“

„Zavolejte mu,“ vyzval ho Web tónem, který mladíka přinutil popadnout sluchátko a začít vytáčet číslo.

Tommyho zastihl telefonát doma. Web si sluchátko vzal a představil se. Slyšel, jak ospalý Gaines okamžitě zbystřil. „Co pro vás můžu udělat?“

Web mu vysvětlil, o co mu jde. „Asi jste doktorku Claire Danielsovou neviděl odcházet, že?“

„Ne. Myslel jsem, že odešla garáží jako obvykle. Asi rok jsem dělal denní směny, takže jsem ji znal. Byla to moc příjemná paní.“

„Ještě není mrtvá, mladíku,“ upozornil ho Web.

„Jistě, pane, tak jsem to nemyslel.“

„Tady se píše, že volala v půl jedné v noci. Často se zdržela tak dlouho?“

„No, to nevím jistě, protože nemusela přicházet a odcházet přes hlavní halu.“

„Chápu. Jen chci vědět, jestli jste ji tu někdy dřív viděl tak pozdě.“

„Ne, neviděl.“

„Připadala vám rozrušená, když volala?“

„Byla vylekaná, ale myslím, že kdyby zhasla světla mně a byl jsem ženská, asi bych se taky bál.“

„Dobrá.“ Web znal agentky FBI, Tajné služby a DEA, které by dokázaly pana Gainese zlikvidovat na deset způsobů a ani se nezapotit. „Řekla vám, že je tam sama?“

„Co? No, když o tom tak přemýšlím, tak ne. Ale měl jsem takový dojem. Proč by jinak volala ostrahu, ne?“

„A světla tady dole fungovala?“

„Jo. A taky jsem viděl, jak se svítí i v domech kolem. I tam bylo všechno v pořádku. Proto jsem jí řekl, že možná jen vypadl jistič. Víte, rozvod v budově je udělaný tak, že každá jednotka má vlastní rozvodnou skříňku. Když se pak některé kanceláře renovují, neovlivňuje to chod celého baráku. Je tam i hlavní vypínač pro celou budovu, ale ten je zamčený a klíč má jen technik.“

„Nabídl jste jí, že zajdete nahoru, ale řekla vám, že je to v pořádku, že umí jistič nahodit sama.“

„Přesně tak.“

Web se zamyslel. Světla v Claiřině ordinaci už fungovala. Přesto to stálo za prohlídku.

„Jo, agente Londone,“ ozval se znovu Gaines. „Když o tom tak přemýšlím, asi dvacet minut po telefonátu doktorky Danielsové jsem si něčeho všiml.“

Web se nastražil. „Čeho? A chci přesně vědět, Tommy, co si pamatujete.“

„Rozjel se výtah. To po pracovní době znamená, že jím jede někdo s kartovým klíčem.“

„Odkud jel?“

„Z garáží a mířil nahoru. Viděl jsem to na indikátoru podlaží. Svítilo na něm P2 a pak začal stoupat. Byl jsem na obchůzce a jasně jsem to viděl.“

Druhý strážný se pokusil do hovoru zasáhnout. „Třeba to odjížděla Claire Danielsová.“

Web nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Většina výtahů, především po pracovní době, je naprogramovaná, aby se vrátila na úroveň haly. Kdyby ho přivolávala Claire, vyjížděl by z haly, ne z garáží.“

„Aha, máte pravdu,“ uznal mladík schlíple.

Tommy Gaines je slyšel. „Asi jsem si taky myslel, že to byla paní Danielsová, protože chvilku před tím volala. Napadlo mě, že ji vystrašilo, když zhasla světla, a že se rozhodla odejít domů. Ale s těmi výtahy je to pravda. Musel ho přivolat někdo v druhém suterénu a já náhodou procházel kolem, když mířil nahoru.“

„Viděl jste, ve kterém patře zastavil?“ chtěl vědět Web. „Pokud si vzpomínám, tak ordinace psychiatrů zabírají skoro celé podlaží.“

„Ne, byl jsem na obchůzce, takže jsem neviděl, kde výtah zastavil, ani kam se vracel. Ale ten, kdo jím jel, určitě neprošel halou, protože to bych ho viděl.“ Po chvilce ještě dodal: „Je mi líto, víc nevím.“

„Ne, to je v pořádku, Tommy, hodně jste mi pomohl.“ Web se podíval i na chlapce za recepčním pultem. „Vy také.“

Při čekání na výtah a cestou nahoru měl o čem přemýšlet. Buď byla jen náhoda, že někdo vyjel nahoru dvacet minut po Claiřině telefonátu s ostrahou, nebo se něco stalo. Za těchto okolností musel počítat spíš s druhou možností.

Vyhledal tutéž lékařku, se kterou hovořil již před chvílí, a zeptal se, kde najde skříňku elektrického rozvaděče.

„Asi tady,“ odpověděla nejistě.

„Díky.“

„Myslíte, že se Claire něco stalo?“ zajímala se nervózně.

„Určitě je v pořádku.“

Došel ke komoře a zjistil, že je zamčená. Ohlédl se, ale lékařka již zmizela do své ordinace. Vyndal soupravu na otevírání zámků a za chvíli se dostal dovnitř. Rozhlédl se a okamžitě si všiml, že ze stěny něco zmizelo. Mezi rozvaděčem a kabely zůstala mezera a na podlaze ležely zbytky omítky. Netušil, jestli k tomu došlo nedávno, nebo už před dlouhou dobou. Doufal, že ne během poslední noci. Jak zkoumal celý prostor, cvičeným okem si všiml toho, co Claire přehlédla. Bezdrátového spínače na vnitřní straně dveřního rámu. Podobal se čidlům v domech, kde bylo jejich úkolem spustit poplach, jakmile se otevřely dveře a přerušil se kontakt. Web podobných zařízení viděl už hodně, ale nikdy v komoře kancelářské budovy. Vrátil se k hlavním dveřím do prostoru ordinací a otevřel je. Na nich žádný spínač nebyl. Vlastně ani nikde neviděl panel poplašného zařízení. Proč mít zabezpečenou komoru s elektrickými jističi a ne ordinace? Rozhlédl se po zavřených dveřích jednotlivých místností a přeběhl mu mráz po zádech. Claire mu přece říkala, že sem pro odbornou pomoc chodí mnoho agentů FBI, jejich životních partnerů a partnerek i dalších lidí z řad ochránců zákona. Za těmito dveřmi se často hovoří o velmi soukromých a tajných informacích.

„Sakra!“ Doběhl do Claiřiny ordinace. Dveře byly zamčené. Odemkl je a vešel dovnitř. Uviděl svítilnu na podlaze a už se chystal prohlédnout stůl, když náhodou zvedl hlavu a uviděl pod stropem viset na kabelu senzor kouře. Natáhl se pro něj, ale jeho zvyky z FBI ho naštěstí včas zastavily. Potenciální místo činu, otisky prstů, nesmí zničit důkazy. Zavolal Batesovi, popsal mu situaci a požádal, aby FBI vyhlásila po Claire pátrání. Bates i s týmem techniků dorazil za třicet minut.

***

Během následujících hodin agenti pečlivě prohlédli všechny ordinace a provedli první výslechy. Web celou dobu seděl v čekárně. Pobledlý Bates si k němu přisedl.

„To je neuvěřitelné, Webe. Fakt neuvěřitelné.“

„V čidlech kouře byly odposlechy, co?“

Bates přikývl. „A kamery. Miniaturní kamery.“

„Automatické?“

Bates znovu přikývl. „Podobné používají špioni. Nejmodernější technologie.“

„No, myslím, že jsme právě zjistili, kudy unikaly informace.“

Bates se podíval na seznam, který držel v ruce. „Víš, když se na to díváš a nemáš přesné údaje, tak ti připadá, že sem občas zašel nějaký agent, jindy jeho manželka, nic významného. Ale ověřili jsme si to na ústředí, kde vedou přesné záznamy, protože FBI za služby psychologů platí. Věřil bys, že sem chodilo dohromady přes dvě stě agentů, jejich manželek a dalších zaměstnanců nějak propojených s FBI? Od spodních příček až po nejvyšší místa. A kdo ví, kolik lidí z dalších agentur, třeba DEA, Tajné služby, městské policie?“

„Chodit ke cvokaři nebylo mezi agenty příliš populární. Teď se s tímhle názorem asi budeme muset rozloučit.“

„O’Bannon má vysoký stupeň prověrky. Působil v armádě, pracoval jako zaměstnanec FBI, dokonalý profík. Nebo jsme si to alespoň mysleli.“

„Úplné moře informací.“ Web jen bezmocně kroutil hlavou. „Debbie Rinerová, Angie Romanová a další. Chlapi by se sice doma o práci bavit neměli, ale stává se to. Jsme přece jen lidi.“

„Takhle se zřejmě dozvěděli, že se chystáte tehdy v noci na akci, a nejspíš i které týmy tam budou zasahovat. Byl to plánovaný útok, spousta času na přípravu. Jeden z kluků se nejspíš zmínil paničce, ta se podřekla před O’Bannonem a bum, mikrofony to nahrály.“ Bates složil obličej do dlaní. „Bože, jak mám říct Debbie Rinerové, že možná pomáhala k vraždě vlastního manžela?“

„Nic jí neříkej, Perce. Ani slovo,“ žádal ho Web důrazně.

„Když jí to neřeknu já, dozví se to od někoho jiného. A uvědom si ten potenciál pro vydírání. Jak můžeme vědět, že už k něčemu takovému nedošlo?“

„Musíš se, Perce, smířit s tím, že před sebou máme chobotnici s chapadly, která neustále dorůstají.“ Web se rozhlédl po dveřích ordinací. „Jsou tu všichni zaměstnanci?“

„Všichni kromě Claire Danielsové.“

„A O’Bannon?“

*

Bates se narovnal. „Vypadá to, že se na všem podílel. Veškeré jeho složky jsou pryč. Stejně to vypadá u něho doma. Vyhlásili jsme po něm pátrání, ale jestli se něco stalo v noci, má velký náskok. Soukromým letadlem už mohl dávno zmizet ze země.“ Bates se poškrábal na hlavě. „Zlý sen. Dovedeš si představit, co se stane, až se o tom dozvědí novináři? Důvěra v FBI se úplně vypaří.“

„Jestli dokážeme pochytat lidi, co za tím stáli, tak se nám jí třeba kousek vrátí.“

„O’Bannon se nebude poflakovat někde kolem a čekat, až ho zatkneme.“

„Nemluvím o O’Bannonovi.“

„Tak o kom?“

„Nejdřív se tě potřebuju na něco zeptat, ale bojím se, že vyletíš. Jenže potřebuju od tebe pravdivou odpověď, jinak ti nemůžu pomoct.“

„Ptej se, Webe.“

„Je možné, že O’Bannon nechal dát odposlechy do ordinací se souhlasem FBI, aby vedení vědělo, jaké mají ti pod nimi problémy?“

„Vlastně mě to už taky napadlo. A odpověď zní ne. Jde o to, že sem docházejí i lidé z nejvyššího vedení, nejen nějací poskoci. A myslím tím skutečné těžké váhy – včetně jejich ženušek. Ti by si dokázali podat kohokoli, kdyby se tu něco takového dělo.“

„Fajn. Dejme tomu, že celý tenhle systém sběru tajných informací dal dohromady O’Bannon. Proč? Určitě ne pro potěšení. Pro peníze. Vždycky jde v první řadě o prachy. Prodává informace řadě lidí a operace na ochranu zákona končí fiaskem. Možná od něj někdo koupil informace potřebné k útoku na tým C. Jak říkáš, mohl znát podrobnosti od manželek kluků, které k němu chodily jako pacientky. Ať za tím byl kdokoli, chci ho!“

„Dobrá, myslel jsem, že to víme. Svobodní. Už jsme je dostali.“

„Opravdu tomu věříš?“

„Ty ne?“

„Sedí to až moc dokonale. Máme nějaké další informace o tom, co se mohlo stát Claire?“

„Ano, a nejsou moc dobré. Necelou půlhodinu po tom, co jí v ordinaci zhasla světla, přijel do garáží O’Bannon. Aby se dostal dovnitř, použil svou kartu, takže máme jeho identifikaci a známe čas příjezdu.“

Web přikývl a ještě víc se zachmuřil. „Spustila alarm, O’Bannon měl pravděpodobně doma přijímač a dostal signál. Okamžitě sem spěchal.“

„A našel Claire.“

„Jo.“

„Je mi líto, Webe.“

***

Web odjel zpátky na East Winds a náladu měl stejně špatnou jako celý svůj život. Bylo mu úplně jedno, jak se události projeví na pověsti FBI. Záleželo mu jen na tom, aby našel Claire živou.

Když Web vyšel po schodech do patra vozovny, Romano právě čistil jednu ze svých pistolí. Zvedl hlavu a podíval se na Weba. „Pane jo, vypadáš, jako by ti uletěly včely.“

Web si sedl naproti němu.

„Podělal jsem to, Paulie.“

„No, není to poprvé.“ Romano se usmál, ale Web zjevně neměl na žerty náladu. Romano odložil pistoli. „Tak povídej.“

„Claire Danielsová.“

„Tvoje cvokařka.“

„Moje psychiatrička.“ Odmlčel se a po chvíli pokračoval. „A také má kamarádka. Někdo jí vyhrožoval, ale nakonec ji pustil. Ti lidé souvisejí s mým případem, takže se kvůli mně ocitla v nebezpečí. Přišla si pro pomoc, a co jsem udělal? Nic.“

„Nabídl jsi jí ochranu?“

„Ano, ale nechtěla na to přistoupit. Byla přesvědčená, že ty hrozby byly jen jako. Dokázala to podat velmi logicky. Teď se ukázalo, že ten O’Bannon, pro kterého pracovala, dal do všech ordinací psychiatrů odposlechy a získával tak informace od pacientů. Spousta z nich přitom pracovala u FBI. A také odjím blízkých lidí,“ dodal. Nebyl si jistý, jestli Romano ví, že k O’Bannonovi,chodila i Angie. A jestli nevěděl, Web nechtěl být tím, kdo mu to řekne. „Informace pak nejspíš prodával tomu, kdo nabídl nejvíc. Takhle nám kazili operace široko daleko.“

„Sakra práce! Myslíš, že v tom byla namočená i Claire?“

„Kdepak. Spíš se zdá, že náhodou zjistila, jak se věci mají. A teď se pohřešuje.“

„Třeba se jen schovává.“

„Ozvala by se mi.“ Web sevřel ruce do pěstí. „Jsem pitomec, že jsem jí nezařídil čtyřiadvacetihodinovou ochranu. Teď už je pozdě.“

„Nevím, ale připadalo mi, že se o sebe umí postarat. Cestou na farmu jsem s ní mluvil a je fakt ostrá.“

„Snažil ses z ní vydolovat nějakou psychiatrickou radu zadarmo?“

„Nesnažil, ale víš co, každý máme sem tam problémy, nebo ne? Pomohla mi podívat se na některé věci z jiného úhlu. Třeba na mě a na Angie.“

Web ho se zájmem pozoroval. Konečně něco aspoň na chvilku odvedlo jeho myšlenky od problému s Claire. „Jo? Co je mezi tebou a Angie?“

Romano se najednou začal ošívat. „Nechce, abych dál pracoval u JOR. Už ji nebaví, že jsem v jednom kuse pryč. Asi se nemůžu divit.“ Po chvilce tiše dodal: „Kluci rostou a zaslouží si mít tátu doma víc než měsíc v roce.“

„Tohle ti řekla?“

Romano uhnul pohledem. „Ne, tohle říkám já.“

„Takže fakt uvažuješ o tom, že bys pověsil bouchačky na hřebík?“ Romano se na něho podíval. „Tys o tom nikdy nepřemýšlel?“ Web se opřel. „Nedávno jsem mluvil s Debbie Rinerovou a říkalaoTeddym v podstatě totéž. U mě je to ale trochu jiné, Paulie. Nemám ženu ani děti.“

Romano se předklonil. „Podívej, jde o to, že za posledních osm let jsem nebyl čtyřikrát na Vánoce doma, zmeškal jsem první přijímání obou synů, všechny Halloweeny, pár Díkůvzdání a narození Robbieho. Kromě toho ani nespočítám, kolikrát jsem nebyl na jejich narozeninách, baseballových a fotbalových zápasech a tak. Sakra, Webe, kluky překvapí, když jsem náhodou doma, ne když zmizím, protože pro ně je normální, že jsem pryč.“

Dotkl se místa u spony opasku. „A tenhle zásah včera v noci? Mám ošklivou modřinu a nějakou dobu to bude pořádně bolet, jenže stačilo pár centimetrů níž nebo metr výš. Bylo by po mně. A víš co? Přinejmenším pro Angie by se toho moc nezměnilo. Nejspíš by se znova vdala, kluci by třeba měli skutečnýho tátu a na starýho dobrýho Paula Romana by zapomněli. Člověk by se z takových myšlenek zbláznil, věř mi. Pokaždý, když na to pomyslím… Darmo mluvit.“

Web si všiml, že Romano má v očích slzy, a pohled na jednoho z nejtvrdších mužů, které znal, jehož láska k rodině srazila na kolena, ho zasáhl hůř, než by Francis Westbrook kdy dokázal. Romano se rychle podíval jinam a otřel si obličej.

Web mu položil ruku na rameno. „To se nestane, Paulie. Jsi dobrý táta. Tvoje děti na tebe nikdy nezapomenou.“ Jakmile to vyslovil, došlo mu, že on sám na otce zapomněl úplně. Narozeninová oslava, šest let. Claire říkala, že se s tátou moc dobře bavili. Než dorazila policie. „A hodně jsi toho udělal i pro tuhle zemi. Na to nezapomeň,“ dodal. „Málokdo je ještě ochotný se za něco obětovat.

Všichni si jen stěžují, jak je svět zkažený, ale neudělají nic pro jeho zlepšení.“

„Jasně. Sloužit vlasti. A zlikvidovat partu holobrádků a dědků, co by se nestrefili bazukou ze tří metrů do vrat od stodoly.“

Web se opřel a mlčel, protože k tomu neměl co dodat.

Romano zvedl hlavu. „Claire se najde, Webe, a kdo ví, třeba nezůstanete jenom přáteli. Třeba budeš mít normální život.“

„Nemyslíš, že na to je už pozdě?“ Zdálo se mu to nemožné.

„Sakra, jestli není pozdě pro mě, proč by mělo být pro tebe?“ podivil se Romano.

Web si uvědomil, že to neznělo příliš jistě, a oba se na sebe zkroušeně podívali.

„Víš, Paulie,“ vstal Web, „oba jsme na tom bídně. A chceš něco vědět?“

„Co?“

„Na ten mejdan dnes večer se těším.“

48

Percy Bates seděl ve středisku strategických operací washingtonské úřadovny FBI, když Buck Winters vešel dovnitř. Nepřišel sám. Měl s sebou svou obvyklou dvoučlennou eskortu a ještě několik dalších lidí. Bates v jednom z nich poznal mladého právníka FBI a ve druhém vyšetřovatele úřadu profesní odpovědnosti, který se zabýval veškerými nepravostmi spáchanými příslušníky FBI. S přehnanou vážností se posadili naproti Batesovi.

Winters poklepával dlouhým prstem na stůl. „Jak jde vyšetřování, Perce?“

„Docela dobře,“ odpověděl Bates. Rozhlédl se po Wintersově doprovodu. „Co to má jako být? Zahajujete vlastní vyšetřování?“

„Ozval se v poslední době Randall Cove?“ chtěl vědět Winters.

Bates se znovu rozhlédl po ostatních. „Víte, Bucku, nechci být nezdvořilý, ale můžou tyhle lidi vůbec znát jeho jméno?“

„Všichni na to mají prověrku, Perce. Věřte mi. Prověrku skoro na všechno.“ Winters na něho upíral zamračený pohled. „Uvědomte si, že tohle je učiněná katastrofa.“

„Podívejte, poslali jsme tam JOR. Začali na ně střílet a oni palbu opětovali. Pravidla jsou naprosto jasná. V ústavě se nepíše nic o tom, že mají zůstat stát a nechat se pozabíjet.“

„Nemluvil jsem konkrétně o masakru Společnosti svobodných.“

„Sakra, Bucku, nebyl to žádný masakr. Svobodní měli zbraně a použili je.“

„Osm mrtvých, starci a kluci, a ani jeden na straně JOR. Jak myslíte, že si to přeberou novináři?“

Bates práskl o stůl složkou, kterou držel v ruce, a dal jasně najevo, že mu došla trpělivost. „Ano, jestli se FBI zachová jako obvykle, strčí hlavu do písku a nechá všechny kolem, aby zprávu překroutili, jak se jim bude hodit, tak samozřejmě špatně. Co musíme udělat, abychom si udrželi sympatie? Přijít při každé akci o pár chlapů?“

„Další Waco,“ utrousil mladý právník a kroutil hlavou.

„To se pletete,“ rozkřičel se Bates. „Vůbec nevíte, o čem mluvíte. Když se stalo to ve Wacu, byl jste ještě na škole a ořezával si tužky!“

„Jak jsem řekl,“ pokračoval klidně Winters, „nemluvil jsem konkrétně o Svobodných.“

„A o čem?“ zeptal se Bates.

„No, co já vím? Třeba o tom, že došlo k narušení bezpečnosti celé FBI.“

Bates se zhluboka nadechl. „Kvůli těm psychiatrům?“

Tentokrát vybuchl Winters. „Ano, Perce, přesně tak. Protože si tam agenti, sekretářky, technici a co já vím kdo ještě, ale zjevně každý z FBI, kdo měl nějaký problém, chodili bůhví jak dlouho cintat pentli. A někdo si to nahrával a k něčemu to používal. Jestli tohle není porušení bezpečnosti, tak už opravdu nevím.“

„Právě pátráme po O’Bannonovi.“

„Tím už škodu neodčiníte.“

„Lepší takhle, než kdybychom se o tom vůbec nedozvěděli.“

„Ne, ze širšího hlediska je to jedno. Asi víte, že jsem od začátku byl proti používání externích psychiatrů a psychologů. Právě kvůli bezpečnosti.“

Bates si ho obezřetně prohlížel. A teď hodláš téhle katastrofy využít, abys poskočil na žebříčku, co Bucku? Co třeba kancelář ředitele?

„Ne, Bucku, to jsem vážně nevěděl.“

„Všechno je to zdokladované,“ prohlásil Winters sebejistě. „Můžete si to ověřit.“

„Není třeba, Bucku. Pokud jde o papírování, byl jste vždycky ten nejlepší.“Ale skutečným agentem FBI ses nikdy nestal a nestaneš.

„Tentokrát ovšem budou padat hlavy.“

Tvoje určitě ne, pomyslel si Bates.

„Ve zprávě se píše, že se útoku zúčastnil i London. Prosím, řekněte mi, že je to jen nehorázný překlep.“

„Byl tam,“ přiznal Bates.

Winters vypadal, že znovu vybuchne. Zároveň si však Bates všiml náznaku uspokojení v jeho pohledu a konečně pochopil, kam celý rozhovor směřuje.

„Výborně, takže novináři se do toho můžou dát a ukřižovat nás,“ prohlásil Winters. „JOR se mstí na starcích a sotva odrostlých dětech. Takhle nějak budou zítra vypadat palcové titulky. Teď mě, Batesi dobře poslouchejte: London má padáka. S okamžitou platností.“ Winters pro efekt zvedl ze stolu tužku a zlomil ji.

„Bucku, tohle nemůžete. Případ se ještě zkoumá.“

„Ale ano, můžu. Na žádost vyšetřovacího odboru byl postavený mimo službu.“ Obrátil se k jednomu ze svých pobočníků, který mu podal složku. Pomalu a pečlivě si nasadil brýle na čtení a složku prolistoval. „A také jsem zjistil, že zatímco byl mimo službu, někdo ho přidělil k ochraně jakéhosi Williama Canfielda, který vede koňskou farmu v okrese Fauquier. Kdo to schválil?“

„Já. Svobodní Canfieldovi tehdy v Richmondu zabili syna. Tři lidé spojení s tím incidentem se v poslední době stali oběťmi vraždy. Jsme přesvědčení, že je zabili Svobodní. Všechno tohle víte. Nechceme, aby byl Canfield čtvrtý v řadě. Web byl k dispozici a Canfield mu důvěřuje. Web mu vlastně zachránil život. I mně. Připadalo mi to jako dost dobrý důvod.“

„No, na Canfieldově místě bych byl s důvěrou opatrnější.“

„Také máme přímý důkaz spojující náklaďák, který si najal SilasFree, s nastraženými kulomety. Měli jsme plné právo na ně zaútočit. A útok byl řádně schválený. Podívejte se do papírů.“

„To dobře vím. Vlastně jsem ho sám podepsal.“

„Skutečně?“ zeptal se Bates zaraženě. „Chtěl jsem, Bucku, aby to dostal na starost tým SWAT. Netrval jste na tom, aby tam šlo JOR, že ne?“ Winters neodpověděl. Batesovi konečně došlo, proč akci dostala na starost JOR. Winters potřeboval, aby k něčemu podobnému došlo, a měl důvod pro křížové tažení proti nim. Zároveň věděl, že je Winters natolik mazaný, aby se mu nedalo nic dokázat.

„Netušil jsem, že s vyslanými oddíly jede také Web London,“ pokračoval Winters.

„No, připojil se až dodatečně,“ přiznal Bates opatrně. Byl bezmocný a dobře to věděl.

„Aha, tak díky za vysvětlení, už je mi to jasné. A kdo schválil Londonovu účast na útoku?“

„Pravděpodobně jeho velitel. Jack Pritchard.“

„Tak má také padáka. S okamžitou platností.“

Bates vstal. „Bože, Bucku, to nemůžete. Pritchard slouží u FBI třiadvacet let. Je jeden z nejlepších, jaké jsme kdy měli.“

„Už ne. Odteď je ten nejhorší. A objeví se to oficiálně v jeho složce. Navíc osobně doporučím, aby mu za porušení subordinace, jednání proti zájmům FBI a tak dále sebrali úplně všechno, včetně penze. Věřte mi, až to praskne, půjde to hladce. Budeme potřebovat hodně obětních beránků.“

„Bucku, prosím, nedělejte to. Dobrá, možná udělal chybu, ale má sáhodlouhý seznam pochval a vyznamenání. Riskoval život víckrát, než dokážete spočítat. Taky má manželku a pět dětí, z toho tři na vysoké. Zničilo by ho to. Zabilo by ho to.“

Winters položil složku na stůl. „Mám návrh, Perce. Protože vás mám rád a respektuji vás, jsem ochotný se dohodnout.“

Bates se posadil. Připadalo mu, že před sebou má kobru připravenou k útoku. „Jakou dohodu nabízíte?“

„Pritchard může zůstat, ale London poletí. Žádné otázky. Žádná obrana, žádné žaloby. Prostě půjde. Tak jak to uděláme?“

Percy Bates bezmocně seděl. Buck Winters ho upřeně pozoroval a čekal na odpověď.

***

Claire dlouhá léta trpěla nepříjemným zlozvykem. Skřípala o sebe zuby do té míry, že jí zubař musel vyrobit zvláštní chránič chrupu, aby si zuby ve spaní neobrousila až na dásně. Netušila, kde se u ní tento syndrom strachu vzal, snad z toho, jak naslouchala problémům svých pacientů. Teď byla za schopnost skřípat zuby ráda, protože se jí podařilo rozedřít roubík natolik, že praskl a mohla ho vyplivnout. Protože měla stále spoutané ruce, nedokázala si sundat pásku z očí. Pokoušela se ji strhnout tak, že třela hlavou o stěnu, ale jen si vydřela většinu vlasů. Unavená se zhroutila na postel.

„V pořádku, paní, budu se dívat za vás,“ uklidňoval ji Kevin. „Taky mě spoutali, ale už na tom dělám.“

Díky tomu, že se zbavila roubíku, si spolu mohli povídat a Claire brzy zjistila, kdo s ní vlastně sdílí celu.

„Web London o tobě mluvil,“ řekla mu. „A byla jsem u tebe doma. Mluvili jsme s Jeromem.“

Kevin se tvářil zkroušeně. „Asi maj strach. Vsadil bych se, že babička umírá strachy.“

„Jsou v pořádku, Kevine, ale strach mají. Jerome tě má moc rád.“

„Je na mě vždycky hodnej. On i babička.“

„Víš, kde jsme?“

„Ne.“

Claire se zhluboka nadechla. „Páchnou tu nějaké chemikálie. Jako bychom byli někde blízko prádelny nebo továrny.“ Snažila se vybavit si, jak se sem dostala. Silnice a terén vypadaly spíše na venkov než na město.

„Jak dlouho tu jsi?“

„Nevím. Těžko se to odhaduje.“

„Chodí sem za tebou někdo?“

„Jeden chlap. Nevím, kdo to je. Je na mě příjemnej, ale vidím mu na očích, že by mě klidně zabil. Člověk si musí dávat bacha hlavně na tyhle hodný. Lidi, co řvou a mávaj pěstma, ty mám radši než tyhle tichý týpky.“

Kdyby nebyla tak vynervovaná z pomyšlení, že ji její únosce zavraždí, musela by se Claire chlapcovým dospělým názorům na lidské povahy zasmát.

„Jak ses do toho vůbec zapletl?“

„Prachy,“ odpověděl Kevin jednoduše.

„Viděli jsme tvou kresbu. Tu s dálkovým ovladačem.“

„Nevěděl jsem, co to udělá. Nikdo mi to neřek‘. Jen mi dali ten ovladač a naučili mě, co mám říct.“

„Rány pekelné?“

„Jo. Pak sem se za nima měl plížit uličkou, a až budou blízko dvora, zmáčknout knoflík na ovladači. Viděl jsem toho Weba, jak úplně zkameněl, a jeho kámoši utíkali na dvůr. Vstal a snažil se je dohnat, ale chodil, jako by byl opilej. Zmáčknul jsem knoflík a schoval se.“

„Chtěl jsi vidět, co se stane?“

„Ty lidi mi o kulometech nic neřekli. Přísahám na babiččinu smrt, fakt přísahám!“

„Věřím ti, Kevine.“

„Měl jsem se vrátit tam, odkud sem vyšel, ale nešlo to. Viděl sem, jak ty lidi umřeli. A pak na mě Web křiknul. Málem mě kleplo. Zachránil mě. Kdyby tam nebyl, utíkal bych přes dvůr a byl bych taky mrtvej.“

„Web říkal, že tě někdo vyměnil za jiného chlapce.“

„To je pravda. Ale nevím proč.“

Claire se zhluboka nadechla a do plic jí znovu pronikl silný zápach chemikálií. Dokázala v něm rozeznat chlor, ale netušila, z čeho může pocházet. Byla bezmocná.

49

Cestou na večírek do velkého domu potkali Web s Romanem Nema Straita.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Romano, protože Strait měl paži zavěšenou na šátku.

„Moc jsem si pustil k tělu jednoho koně. Kopnul mě. Připadalo mi, že mám klíční kost až v krku.“

„Něco zlomeného?“ zajímal se Web.

„V nemocnici v Kentucky mi udělali rentgen a žádnou zlomeninu nenašli. Zatím mi dali tohle. Takže jsem teď jednoruký předák a Billyho to nejspíš pořádně naštve.“

V domě je přivítal Billy. Weba překvapilo, jak byl oblečený. Měl na sobě pěkné vyžehlené kalhoty a modré sako, vlasy pečlivě učesané, a dokonce se i oholil. Když kolem něho procházel, poznal Web z jeho dechu, že s večírkem začal už před nějakou dobou.

Billy je zavedl do suterénu.

U baru stáli dva muži, které Web neznal. Oblečení byli do drahých obleků od Armaniho, na nohou měli značkové mokasíny, na rukách hodinky Tag Heuer a kolek krku zlaté řetízky. Ty byly vidět, protože horní knoflíčky košilí měli rozepnuté. Oba byli opálení a upravení, s dokonalou manikúrou na rukách a perfektními účesy. Jako první Weba napadlo, že určitě musejí být homosexuálové.

Billy k nim s Webem a Romanem zamířil. „Chci vám představit naše dva nové přátele. Giles a Harvey Ransomeovi. Jsou to bratři, ne manželé.“ Billy se své poznámce jako jediný zasmál. „Naši sousedé. Konečně se mi je podařilo dostat k nám na drink.“

Web si s Romanem vyměnili krátké pohledy.

„Tohle jsou Web London a Paul, vlastně Paulie,“ pokračoval Billy s úsměvem. „Z Federálního úřadu pro vyšetřování.“

Oba Ransomeové vypadali, že by nejraději utekli. Web si všiml, že Harvey zbledl.

Web jim podal ruku. „Dnes nejsme ve službě.“

Bratři Ransomeové si s nimi opatrně potřásli rukama, jako by se báli, že jim agenti okamžitě dají na zápěstí želízka.

„Billy nám neřekl, že tu dnes bude někdo od FBI,“ prohlásil Giles a zle se na svého hostitele mračil.

„Miluju překvapení,“ pokrčil Billy rameny. „Už od dětství.“ Ohlédl se po Straitovi. „Sakra, co se ti stalo.“

„Dostal mě kůň.“

„Tohle je náš předák, Nemo Strait,“ vysvětlil Billy oběma Ransomeovým. „Právě mi vydělal malé jmění v Kentucky, když prodal koninu nějakým novým kupcům.“

„Vedli jsme si opravdu dobře,“ přitakal Strait potichu.

„Jak se to chovám?“ podivil se Billy. „Nenabídl jsem vám ještě nic k pití.“ Ukázal na Weba s Romanem. „Vy si asi dáte zase pivo, co? A co ty, Nemo?“

„Whiskey s vodou. Na bolest není nic lepšího.“

Billy přešel za bar. „Tak to si dám taky.“ Podíval se směrem ke schodům. „Jen pojďte dál, bude zábava.“

Web se ohlédl a čekal, že uvidí Gwen. Místo ní pod schody stál Percy Bates.

„Billy byl tak hodný a také mě pozval,“ vysvětloval. Usmál se na Weba, ale v jeho úsměvu si Web všiml něčeho, co se mu ani trochu nelíbilo.

Když měli všichni skleničky v rukách, rozdělili se na menší skupinky. Web se připojil k bratrům Ransomeovým a začal nenápadně zjišťovat, co se vlastně na Southern Belle děje, jenže oba muži se chovali velmi ostražitě, čímž jen zjitřili Webova podezření. Nemo s Romanem si prohlíželi Canfieldovu sbírku brokovnic. Billy zůstal sám a mračil se na vycpaného grizzlyho v koutě.

Když se na schodech objevila Gwen, jeden po druhém k ní otočili hlavu. Pokud byl Billy lépe oblečený než obvykle, jeho manželka vypadala, jako by vyrazila na premiéru v Hollywoodu. Dlouhé červené šaty jí obepínaly tělo až ke kotníkům, rozparek se táhl až vysoko na stehna, přesně do bodu, kde vypadal stále ještě decentně a ponechával mužské fantazii dostatek prostoru pro rozlet. Na nohou měla páskové boty, které ve Webovi vzbuzovaly asociace s pouty. Šaty neměly ramínka, takže o to více vynikala její opálená a svalnatá ramena, přesto žensky svádivá. Živůtek šatů byl hluboce vystřižený, takže se musela pohybovat velmi opatrně, aby neodhalila příliš, ale zřejmě i to byl záměr. Vlasy měla vyčesané nahoru, zdobily ji vkusné šperky a byla jen minimálně nalíčená.

Když scházela ze schodů, vládlo v místnosti hrobové ticho, které přerušil až Romano. „Amore“ zašeptal a napil se piva.

„Tak, večírek může konečně začít,“ prohlásil Billy. „Co si dáš, Gwen?“

„Zázvorové pivo.“

Billy splnil její přání a podíval se po bratrech Ransomeových.

„Je úžasná,“ vydechl Harvey.

„Hotová bohyně,“ přidal se k němu Giles.

„Taky je to moje žena.“ Billy jí přinesl pití. „Nemo se nechal kopnout koněm.“

Web si uvědomil, že se na předáka ani nepodívala. „Všimla jsem si.“ Podívala se na Ransomeovy. „Myslím, že se ještě neznáme,“ oznámila jim chladně.

Harvey a Giles málem jeden o druhého zakopli, jak se k ní hnali.

Web jen stál a sledoval dění. Gwen byla bezesporu mimořádně krásná, jenže její zjev ani způsob, jakým se chovala, mu neseděly s tím, jaký si o ní až dosud udělal obrázek. Mohl se však mýlit.

Dokud na něho Bates nepromluvil, Web si ani nevšiml, že stojí vedle něho.

„Jestli to správně chápu, jde o večírek na rozloučenou.“

„Jo, případ je uzavřený, hodní kluci znovu zvítězili,“ přitakal Web suše. „Čas se opít a plácat se po zádech, aspoň dokud to všechno nezačne nanovo.“

„Musíme si promluvit. Je to důležité.“

Web se na něho podíval. Tomu, kdo by ho neznal, by mohlo připadat, že Batesovi na ničem nezáleží. Podle Weba, který ho znal přibližně stejně jako všichni ostatní, by mohl každým okamžikem vybuchnout tím, co neustále nosil v sobě.

„Copak? Vyhrál jsem v loterii?“

„Záleží na tom, jak se na to díváš. Nechám to na tobě. Půjdeme někam stranou a promluvíme si?“

Web se na něho upřeně podíval. Takže to je hodně zlé. „Ne, Perce, právě teď si chci vypít tohle pivo a jít si promluvit s jednou nádhernou ženou.“

Nechal Batese samotného a Gwen se mu nějak podařilo dostat pryč od bratrů Ransomeových. Posadili se na pohovku pro dva. Gwen držela své pití na klíně a pohledem sledovala manžela.

„Slaví už pěkně od podlahy nejméně šest hodin.“

„Všiml jsem si.“ Prohlížel si ji a myslel si, že o tom neví. Vzápětí ho však při jeho pohledu přistihla.

„Něco trochu jiného, než na co jste zvyklý,“ prohlásila a lehčeji zrudly tváře.

„Přesně tak. Jen jsem opravdu rád, že tu nejsou další ženy, protožeby se nejspíš propadly studem. Žádný z mužů by si jich nevšímal.“

Poplácala ho po ruce. „Jste milý. Fakt je, že se v těhle šatech cítím dost nepohodlně. Mám strach, že upadnu a udělám si ostudu. Navíc mě strašně tlačí boty. Jsou italské, vypadají báječně, ale nedají se skoro nosit, když máte větší nohu než čtyřku.“

„Tak proč to všechno?“

„Oblečení mi vybral Billy.“ Rychle však pokračovala: „Není ten typ, který ženě vybírá, co má nosit, ale říkal, že chce, abych dnes všechny dokonale ohromila.“

Web zvedl svou sklenici. „Berte to tak, že jste úkol do puntíku splnila. Ale proč?“

„Nevím, Webe. Skutečně netuším, co se mu právě teď může honit hlavou.“

„Možná to souvisí s tou páskou. Ještě jednou se omlouvám.“

Gwen jen zavrtěla hlavou. „Páska není jediný důvod. Zraje to v něm už nějakou dobu. Billy se za posledních několik měsíců hodně změnil a já skutečně nevím proč.“

Webovi spíš připadalo, že to Gwen ví velmi dobře, ale nehodlá se svěřovat někomu v podstatě cizímu.

„Chová se čím dál bizarněji.“

Překvapeně se na ni podíval. „Jak to?“

„No, je posedlý těmi svými vycpanými zvířaty. V jednom kuse je v dílně. Bože, je to tak odpudivé.“

„Ano, docela strašidelné.“

„A také hodně pije. Dokonce i na něj.“ Podívala se na Weba a potichu pokračovala: „Víte, co mi řekl, když jsme se oblékali?“ Usrkla zázvorového piva. „Že by prý měli hlavy všech Svobodných narazit na kůly a vystavit, jako se to dělávalo ve středověku.“

„Proč? Aby se ostatní báli?“

„Ne.“

Oba zvedli hlavy a uviděli před sebou stát Billyho.

Hodil do sebe zbytek whiskey. „Protože nepřítele je nejlepší mít neustále na očích a přesně vědět, kde je.“

„Pokaždé to není tak jednoduché,“ usoudil Web.

Billy se nad sklenkou usmál. „Přesně tak. Právě proto mají lumpové tak často nad slušnými lidmi navrch.“ Možná to byla jen náhoda, ale Web by přísahal, že se Billy při svých slovech upřeně díval na Nema Straita.

Nakonec Billy zvedl skleničku. „Mám někomu dolít?“

„Díky, ale ještě jsem nedopil první.“

„Dobrá, pak si řekněte. Gwen, jsi připravená na pořádný mejdan?“

„Takhle oblečená v místnosti plné mužů se dnes raději budu držet zpátky,“ odpověděla s ostýchavým úsměvem.

Web si v duchu poznamenal, že jí její manžel úsměv neoplatil.

Chvíli předtím, než odešli nahoru na večeři, se v místnosti ozvaly výkřiky. Web se rozhlédl a uviděl, že skříň s puškami je otevřená a odhaluje vchod do tajné místnosti. Harvey a Giles se oba drželi za hrudník, protože se lekli figuríny otroka. Billy stál opodál a smál se tak, že nemohl popadnout dech. Ani Web se neudržel a musel se usmát.

Po večeři, kávě a sklence brandy, kterou musel na Billyho naléhání vypít každý, se chystali k odchodu. Gwen Weba na rozloučenou objala. Cítil na hrudníku její měkká ňadra a připadalo mu, že ho objímá příliš dlouho. Netušil, jak si to má vysvětlit, a dostal ze sebe jen několik slov.

Venku Strait nasedl do dodávky, řídil jednou rukou a mířil ke svému domu. Před sídlo najela dlouhá limuzína a Harvey s Gilesem Ransomeovými se nasoukali dovnitř. Oba se před Gwen chovali jako hlupáci, pomyslel si Web, ale paní domu to s grácií přehlížela. Bezpochyby už byla nahoře a zbavovala se nepohodlných bot a šatů. Vlastně teď je nejspíš nahá, napadlo Weba a vzápětí si uvědomil, že se dívá do horních oken. Proč? ptal se sám sebe. Hloupost.

„Romano, musím si s Webem promluvit,“ připojil se k nim Bates. Řekl to takovým tónem, že Romano bez protestů vyrazil k vozovně.

Web s Batesem zamířili na opačnou stranu „Fajn,“ pokrčil rameny Web, „o co jde?“

Bates mu popsal situaci. Web ho ani jednou nepřerušil.

„Co bude s Romanem?“ zeptal se nakonec.

„Buck o něm nemluvil, takže předpokládám, že se ho to netýká.“

„Necháme to tak.“

„Nevím, co mám dělat, Webe. Dostal jsem se mezi dva mlýnské kameny.“

„Ne, nedostal. Usnadním ti to. Dávám výpověď.“

„Chceš mě naštvat?“

„Je čas, Perce, abych začal dělat něco jiného. Nemládnu, a abych pravdu řekl, docela by mě zajímalo, jaké to je, mít práci, ve které na tebe nikdo nestřílí.“

„Zvládneme to, Webe. Winters nebude mít poslední slovo.“

„Už mě nebaví bojovat, Perce.“

Bates se na něho jen bezmocně díval. „Nechtěl jsem, aby to skončilo takhle.“

„S Romanem to tady uzavřeme a pak půjdu.“

„Víš, co se bude teď, po likvidaci Svobodných, dít. A jestli současně odejdeš z JOR, všichni si budou myslet, že jsi obětní beránek. Bude to ošklivé. Půjdou po tobě média. Vlastně už jdou.“

„Bývaly doby, kdy by mi to vadilo. Ale ty už jsou pryč.“

Oba chvíli mlčky stáli. Dlouhé roky, kdy společně bojovali, najednou skončily a zdálo se, že na to ani jeden není připravený. Web se nakonec otočil a odešel.

50

Bylo kolem druhé hodiny v noci. Na East Winds se hýbali jen koně na pastvinách a zvířata v okolních lesích. Pak se na cestě mezi stromy ozvaly kroky.

V domě svítilo jediné světlo a v okně byla vidět silueta muže. Nemo Strait tiskl ke zraněnému rameni plechovku vychlazeného piva. Když se ledový kov dotkl rány, zkřivil obličej v bolestivé grimase. Na sobě měl tričko bez rukávů a boxerky, na boku roztržené od svalnatých nohou. Lehl si na postel, vzal poloautomatickou pistoli a zručně nabil její zásobník. Jen jednou rukou však nedokázal natáhnout závěr a dostat náboj do komory. Naštvaný nakonec odložil zbraň na noční stolek, lehl si na záda a upíjel pivo.

Nemo Strait byl založením pesimista. A právě teď ho spousta věcí znepokojovala. Neustále myslel na vrtulník, který se zničeho nic objevil nad temnými lesy. Strait ho sledoval. V lese nepřistál a nezdálo se, že by patřil policii. Přemýšlel, jestli se neměl vrátit na místo, kde zastřelili Covea, a ujistit se, že je skutečně mrtvý. Musel přece být. Střelili ho pětkrát, to nikdo nepřežije, a i kdyby se mu to snad nějakým zázrakem podařilo, zůstane ve vegetativním stavu, neschopný komukoli prozradit, co se stalo. Straitovi se to však ani trochu nelíbilo.

V televizi projížděl kanál za kanálem a hledal zprávy o nálezu mrtvoly agenta FBI v utajení. A také si přál slyšet, že po sobě vrazi nezanechali žádné stopy. Promnul si rameno. Samozřejmě, na místě činu zůstala jeho krev, ale museli by mít vzorek DNA k porovnání, a co věděl, nikdy mu žádný neodebírali. Snad jen v armádě. Ale budou ho míti po pětadvaceti letech k dispozici? Silně o tom pochyboval. Přesto cítil, že se blíží okamžik, kdy se bude muset přesunout jinam. Dosáhl všeho, co si předsevzal, a transakce z uplynulé noci mu vynesla dost peněz, aby si mohl až do smrti užívat kdekoli na světě. Nejdříve uvažoval o koupi domu v Ozarksu, kde by zbytek života strávil rybařením a utrácením svých peněz v míře, která by nevyvolávala podezření. Teď však začínal mít dojem, že v jiné zemi by mu bylo lépe. Každopádně slyšel, že v Řecku se dají báječně chytat ryby.

Jestli slyšel, jak se otevírá zadní vchod, nedal to nijak najevo. Měl za sebou dlouhý den a léky proti bolesti přestávaly zabírat. Vzal si další a otřel si ústa.

Dveře ložnice se pomalu otevřely. Znovu to vypadalo, že si jich nevšiml. Někdo vešel dovnitř. Strait v rádiu u postele naladil hudbu. Postava došla blíž. Strait nakonec zpozorněl a pomalu se rozhlédl.

„Nečekal jsem, že dneska přijdeš,“ prohlásil. „Myslel jsem, že s jednou rukou už jsem úplně k ničemu.“ Napil se piva a plechovku odložil.

Gwen si ho prohlížela. Měla na sobě červené šaty z večírku, ale boty na vysokých podpatcích nahradily jiné, pohodlnější. Ve světle lampy se jí zlatý řetízek kolem kotníku blýskal.

Došla k němu a zaměřila se na jeho rameno. „Bolí?“

„Při každým nádechu.“

„Který kůň ti to udělal?“

„Bobby Lee.“

„Ten přece nekope.“

„Každý kůň umí kopat.“

„Zapomněla jsem, že jsi odborník.“ Pousmála se, ale v jejích očích nic veselého nebylo.

„Já mezi těma bestiema vyrůstal. Víš, tohle se nenaučíš za rok, možná ani za deset let. Podívej se na Billyho. Učí se rychle, ale o tom, jak vést koňskou farmu, ví pořád prd.“

„Máš pravdu. Proto najal tebe a partu tvých kámošů.“ Odmlčela se. „Jsi náš rytíř na bílém koni, Nemo.“

Strait si zapálil cigaretu. „Jo, tak nějak.“ Překvapila ho, když se natáhla a napila jeho piva.

„Nemáš tu nic silnějšího?“ zeptala se.

„Bourbon.“

„Sem s ním.“

Zatímco vyndával láhev a skleničky, posadila se na postel a mnula si kotník. Dotkla se řetízku, dárku od Billyho. Byla v něm vyrytá obě jejich jména. Strait jí podal plnou sklenici. Vypila ji naráz a hned mu ji nastavila k dolití.

„Radši zpomal, Gwen. Není to voda.“

„To nech na mně. Kromě toho jsem na večírku nepila. Chovala jsem se jako slušná holčička.“

Strait jí přejel pohledem po těle. „Všichni chlapi by tam na tebe nejraději hned skočili.“

Gwen se jeho komplimentu neusmála. „Všichni ne.“

„No, Billy stárne. Už nezvládne to co dřív. A víš co, začínám se tomu blížit rychlejc, než bych si přál.“

„S věkem to nesouvisí.“ Sáhla po cigaretě, potáhla z ní a vrátila ji zpátky. „A když se tě manžel nedotkne celé roky, žena má tendenci najít si jiný zdroj potěšení.“ Podívala se na něho. „Doufám, že si uvědomuješ, že jsi jen náhražka.“

Pokrčil rameny. „Člověk musí brát, co se namane. Ale není správný, že ti pořád dává za vinu, co se stalo vašemu synovi.“

„Má na to právo. Chtěla jsem, aby David chodil do té školy.“

„Ale nepřikázalas nějakejm Svobodnejm, aby tam začali střílet. Nebojo?“

„Ne, a nechtěla jsem ani, aby tam FBI poslala partu neschopných zbabělců, která ho nedokáže zachránit.“

„Přijde mi divný, mít FBI přímo tady na farmě.“

„Věděli jsme, že se to může stát.“

Strait se usmál. „Aby tě chránili.“

„Před námi,“ podotkla Gwen suše.

„No ta malá nálož v Billyho telefonu, kterou jsem odpálil, když ho Web vyhodil z auta, je dokonale svedla ze stopy. Vůbec nás nepodezírají.“

„Web London je chytřejší, než si myslíš.“

„Jo, vím, že je chytrej. Nemám ve zvyku lidi podceňovat.“

Gwen usrkla z druhé skleničky bourbonu, zula se a posunula se na posteli.

Pohladil ji po vlasech. „Chybělas mi, dámo.“

„Billy se o nic nezajímá, ale je trochu těžší se sem proplížit, když nám farmu hlídají ti agenti.“

„Už tu zůstali jen Web a Romano,“ uklidnil ji Strait. „Na toho si taky musíme dávat pozor. Sloužil u SWAT a v oddílech Delta, mohl by nám způsobit nepříjemnosti. Kouká mu to z očí.“

Gwen se přetočila na břicho, opřela se na loktech a pozorovala ho. Oči měl upřené do jejího výstřihu, který se teď otevřel. Všimla si jeho pohledu, ale zjevněji nevadil.

„Chtěla jsem se tě zeptat na ty přepravníky.“

Otázka způsobila, že se jí přestal dívat na ňadra. „Co je s nima?“

„Taky jsem, Nemo, vyrůstala na koňské farmě. Některé jsi nechal upravit dost divným způsobem a chci, abys mi řekl proč.“

Ušklíbl se. „To nemůžu mít tajemství?“

Klekla si, posunula se k němu a začala ho líbat na krku. Rukama jí nejprve sklouzl k ňadrům, a pak pokračoval dolů po bocích. Vytáhl jí šaty k pasu a zjistil, že nemá kalhotky.

„Chytrá holka. Jsem tak nadrženej, že bych ti je stejně roztrhal.“

Když jí přejížděl prsty po holé kůži, sténala mu do ucha. Jednou rukou ho pohladila po tváři a pokračovala dolů, k límečku košile. Pak jediným pohybem tričko roztrhla a odtáhla se.

Straita natolik překvapila, že málem spadl z postele.

Sledoval její pohled ke krví nasáklému obvazu na svém rameni.

„Dost divná rána na kopnutí od koně,“ prohlásila Gwen.

Dívali se na sebe. Než ji mohl zastavit, Gwen zvedla Straitovu pistoli, natáhla závěr a mířila na různá místa v pokoji. Pak si pistoli prohlédla.

„Není vyvážená. A opravdu by sis měl pořídit lithiový zaměřovač, Nemo. Pro noční střelbu není nic lepšího.“

Straitovi po čele stékala kapička potu. „Vidím, že s tím umíš zacházet.“

„V Kentucky jsem nevyrůstalajen mezi koňmi. Otec i bratři byli velmi aktivní členové Národního sdružení držitelů střelných zbraní. Taky bych se k nim přidala, jenže u dívek se to nepovažovalo za vhodné.“

„Hm, zajímavé. Taky jsem členem.“ Když pistoli zajistila, úlevou si vydechl. Ještě ji však neodložila.

„Tak o co jde?“ zeptala se. „Drogy?“

„Hele, holka, radši se napijeme a pak –“

Zvedla pistoli a odjistila ji. „Přišla jsem se pobavit, Nemo, ne se nechat oblbovat. Je pozdě a začínám být unavená, takže jestli si chceš něco užít, radši nezdržuj.“

„Dobrá, dobrá. Sakra, umíš si jít za svým.“ Napil se a rukou si otřel ústa. „Jsou to drogy, ale ne ty, co myslíš. Léky na předpis, dvakrát silnější než morfin. Žádné laboratoře, žádné problémy na hranicích. Prostě je ukradneš nebo se dohodneš s pomocníkem v lékárně, kterej vydělává osm babek na hodinu. Kšeft s oxycontinem začal na venkově, ale já ho přenáším do velkejch měst. Je čas, abychom si my venkovani taky přišli na svý. Pohoda.“

„Takže East Winds používáš jako základnu a v našich přepravnících vozíš zboží.“

„Distribuovali jsme ty léky většinou v pickupech, nechávali je na domluvených místech, dokonce jsme je posílali i poštou. Pak mě napadlo použít přepravníky pro koně. Pořád převážíme zvířata z jednoho státu do druhého. A když nás zastavěj policajti kvůli papírům a povolením, kvůli smradu se držej co nejdál. Navíc jsem ještě neslyšel o psech vycvičenejch na volně prodejný léky. Posílal jsem lidi a přepravníky na různý místa, aby o tom Billy nevěděl. Dodávka do Kentucky zatím byla naše největší.“

Zvedl pivo k přípitku, ale připíjel sám sobě.

Gwen si prohlížela jeho zranění. „Ale hladce to neproběhlo.“

„Víš, když děláš něco nezákonnýho, musíš počítat s rizikem.“

„Udělali ti to tví odběratelé nebo někdo od policie?“

„No tak, zlato, není to jedno?“

„Máš pravdu. Každopádně to totiž znamená, žes nás vystavil riziku. Měls pro nás pracovat, Nemo. Na plný úvazek.“

„Podívej, člověk se o sebe musí umět postarat. Byla to šance, kterou nešlo nevyužít. Nechci se dřít na farmě až do smrti, chápeš?“

„Najala jsem tě za specifickým účelem, kvůli tvým zvláštním schopnostem a zkušenostem.“

„Jasně, protože myslím hlavou, znám lidi, kterejm nevadí někoho zabít, a dokážu poskládat chytrý bomby. Tak, holka, to všechno jsem splnil.“ Začal vypočítávat na prstech. „Federální soudce, státní návladní, obhájce.“

„Leadbetter, Watkins a Wingo. Bezpáteřní soudce, zbabělý žalobce a advokát, který by bez mrknutí oka obhajoval vraha vlastní matky, kdyby za to dostal slušně zaplaceno. Myslím, že jsme téhle zemi jen ulevili, když jsme ukončili jejich žalostné životy.“

„Správně. Navíc jsme zlikvidovali tým JOR a donutili je postřílet ty pitomce od Svobodnejch. Flele, dokonce jsme agenta v utajení přesvědčili, že narazil na velkej kšeft s drogama. Ta past byla jak z akčního filmu.“ Podíval se na ni a zamračil se. „Takže já svůj úkol splnil, madam, a co dělám ve svým volným čase, to je moje věc. Nejsem žádnej tvůj otrok, Gwen.“

Dál na něho mířila pistolí. „Web London ještě žije.“

„Sakra, sama jsi to tak chtěla. Aby vypadal jako zbabělec. Měli jsme štěstí, že cvokař, ke kterýmu chodil, byl můj starej známej z Vietnamu. Všichni si teď myslej, že je Web neschopnej. Znamenalo to hodně plánování, hodně rizika a musím říct, že se nám to dokonale povedlo. Navíc to máš skoro zadarmo, protože si myslím, že co se stalo tvýmu klukovi, bylo hnusný.“ Ublíženě se na ni podíval. „A neslyšel jsem, že bys mi třeba jen poděkovala.“

Když promluvila, měla věcný hlas a z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. „Díky. Kolik jsi vydělal na těch drogách?“

Překvapila ho. „Proč?“

„Po tom, co jsem ti zaplatila, a kolik jsme utopili v tomhle místě, jsme s Billym na mizině. Brzo si přijdou i pro jeho sbírku veteránů, i na tu jsme si půjčili. Hodila by se nám hotovost, protože jinak budeme muset prodávat a taky se přestěhovat. To tvé zranění mi říká, že by tu brzy mohl někdo zaklepat na dveře a klást otázky, na které nemám odpověď. A popravdě řečeno, už mám venkova ve Virginii plné zuby. Přemýšlím o nějakém malém ostrůvku, kde není nikdy zima a nemají tam telefony.“

„Chceš, abych se s tebou podělil o svý peníze z drog?“ zeptal se nevěřícně.

„Přesněji řečeno to žádám.“

Nemo bezmocně rozpažil. „Podívej, nedělal jsem si legraci. Za ty ročky jsme dostali fakt dobrý prachy,“ prohlásil přesvědčivě.

Rozesmála se. „Tohle místo nevydělávalo, než jsme ho koupili, a nebude vydělávat ani teď. Je jedno, kolik dostaneme za ročky.“

„Tak co po mně chceš?“

„Je to prosté. Chci, abys mi řekl, kolik jsi na těch drogách vydělal.“

Chvíli váhal. „Tak moc to zas nebylo.“

Zvedla pistoli a namířila na něho. „Kolik?“

„Fajn, asi milion. Spokojená?“

Sevřela pistoli oběma rukama a velmi pečlivě zamířila na jeho čelo. „Poslední šance. Kolik, Nemo?“

„Fajn, fajn, nemusíš to tak přehánět.“ Zhluboka vydechl. „Desítky milionů.“

„Dobrá, chci dvacet procent. A pak půjdeme každý svou cestou.“

„Dvacet procent?“

„Převodem na účet v zahraničí. Předpokládám, že obchodník tvého kalibru má někde tajné účty, aby si měl ty miliony kam schovat. Promiň, desítky milionů.“

„Hele, měl jsem taky výdaje.“

„Jasně. Nejspíš jsi své pomocníky vyplácel přímo v tabletách, protože jsou dost hloupí, aby na to přistoupili. A protože prodávat léky na předpis není nijak drahé a v podstatě to běží bez rizika, máš určitě slušné marže. Daň z příjmu pravděpodobně také neplatíš. Navíc jsi používal zařízení, které jsme koupili a zaplatili, a taky lidi, kterým jsme platili, aby pracovali na farmě. Z vlastní kapsy jsi toho moc dát nemusel, což ti ještě zvyšovalo návratnost investic. Takže ano, chci svůj podíl. Nazvěme to nájemným za zařízení a pracovní sílu. Buď rád, že se spokojím s dvaceti procenty. Vlastně máš štěstí, že jsem právě v rozdávačné náladě.“

Strait jen kroutil hlavou. „Co se to děje? Nebyl tvůj taťka účetní?“

„Billy a já už taháme za kratší konec hodně dlouho. Syn se dožil jen deseti let. Připadá ti to fér?“

„A když to odmítnu?“

„Zastřelím tě.“

„Chladnokrevně? Věřící žena jako ty?“

„Každý den se modlím za svého syna, ale moje víra v Boha už zdaleka není absolutní. Navíc můžu kdykoli zavolat policii.“

Nemo se zasmál a potřásl hlavou. „A co jim řekneš? Že obchoduju s drogama? Jo, a že jsem pro tebe taky zabil pár lidí? Co bys z toho měla?“

„Co bych z toho měla? Víš, Nemo, mně je už jedno, co se se mnou stane. To je ta nejlepší motivace. Už nemám co ztratit, protože už jsemovšechno přišla.“

„A co Billy?“

„Nic o tom neví. A teď už chci pětadvacet procent.“

„Sakra.“

Aniž by na něho přestala mířit, vstala, rozepnula si šaty, nechala je sklouznout na podlahu a stála před ním úplně nahá.

„Tady máš prémii,“ prohlásila. „Pětadvacet procent poprvé, pětadvacet procent podruhé…“

„Beru,“ prohlásil Strait a vztáhl k ní ruce.

***

Nakonec oba zůstali bez dechu. Strait ležel na zádech a třel si bolavé rameno, zatímco Gwen si položila nohy a protahovala se. Strait jí předtím nohy vykroutil do takřka neuvěřitelné pozice. Věděla, že ji určitě budou několik dní bolet, ale byla to příjemná bolest, taková, jakou jí manžel dlouho odpíral. A nešlo jen o sex. Odpíral jí i lásku, což bylo snad ještě horší. Na veřejnosti dával najevo, jak o ni stojí, ale v soukromí se nenamáhal nic předstírat. Nikdy na ni nebyl zlý, naopak. Ničilo ji, že ji přehlíží.

Gwen se opřela o pelest, zapálila si cigaretu a vyfukovala kroužky dýmu ke stropu. Zůstala tak skoro hodinu, pak natáhla ruku a začala Straita hladit po zarostlém hrudníku.

„Bylo to báječné, Nemo.“

„Hmm,“ zabručel.

„Myslíš, že to do svítání zvládneš ještě jednou?“

Otevřel jedno oko. „Sakra, ženská, už mi není dvacet a bolí mě ruka. Kdybys mi přinesla viagru, snad by to šlo.“

„Copak teď nemáš prášků dost?“

Pomalu zvedl hlavu a podíval se na ni. „Hele, popřemýšlej, jestli bys se mnou nechtěla odjet do Řecka. Určitě bysme se tam nenudili.“

„Nepochybuju, ale moje místo je u mého manžela. Ať si to přeje, nebo ne.“

Znovu si lehl. „Jo, myslel jsem si, že to řekneš.“

„A nejspíš ti jde jen o to, abys mi nemusel vyplatit těch pětadvacet procent.“

„Dobrá, vzdávám se.“

„Nemo?“

„Jo?“

„Co myslíš, že se stalo s Ernestem B. Freem?“

Posadil se, od její cigarety si připálil a vzal ji kolem ramen.

„To bych taky rád věděl. Fakt tomu nerozumím. Myslel jsem, že bude v areálu, na kterej jsme poslali JOR, jenže nebyl. Jestli federálové nelžou. Ale proč by to dělali? Kdyby ho dostali, vykřičeli by to do světa. A chlápek, kterýho jsem využil k nastražení pasti na Svobodný, tam nechal i drogy a další věci, včetně falešnejch složek na soudce a ty dva právníky. Ernieho zná, a kdyby tam na něj narazil, poznal by ho. To by ho museli sakra dobře schovat.“

Prsty mu projela ve vlasech. „Web s Romanem brzy odjedou.“

„Jo, vím. Jen dobře. Štvou mě, i když mě docela pobavilo, jak jsem federálům přímo pod nosem odvezl padesát tisíc ukradenejch tablet. Abych pravdu řek‘, docela se mi ty kluci líběj. Kdyby zjistili, co jsme provedli, nejspíš by udělali všechno, aby nás dostali do cely smrti, ale jinak by mi nevadilo dát si s nima sem tam pár piv.“

Podíval se na Gwen a výraz její tváře ho zaskočil.

„Nenávidím Weba Londona,“ prohlásila.

„Hele, Gwen, vím, co se stalo tvýmu klukovi a tak –“

Najednou vybuchla a začala bušit pěstí do matrace. „Dělá se mi z toho jeho ksichtu špatně. Jsou horší než Svobodní. Přiřítěj se, aby zachraňovali svět, a umírají přitom nevinní lidé. Tenkrát mi přísahali, že až dorazí JOR, nikdo další nezemře. Nakonec se všichni točili kolem velkého hrdiny Weba Londona a můj syn ležel v hrobě. Nejraději bych je postřílela sama.“

Strait nervózně polkl. Najednou byla vzteklá, klečela na posteli a vlasy jí padaly do obličeje. Nahá a se všemi svaly napjatými připomínala pantera připraveného ke skoku. Podíval se na pistoli na nočním stolku, kam ji odložila, a chtěl po ní sáhnout, jenže Gwen ho předešla. Mířila jí po celém pokoji a Strait ji se strachem v očích sledoval. Nakonec namířila hlaveň sama na sebe. Dívala se na nijako by nevěděla, co před sebou má. Prst zaklesla za spoušť.

„Tak proč to neuděláš?“ zeptal se jí a nespouštěl oči z pistole. „Zabij ho. Jak říkáš, nehody se stávají. Zvlášť na koňský farmě.“

Gwen chvíli přemýšlela, nakonec se usmála a pistoli odložila.

„Možná to udělám.“

„Jen to nepokaž, protože už jsme skoro na poslední metě.“

Vlezla si pod přikrývku, přitulila se k němu, políbila ho na tvář a rukou ho hladila v rozkroku. „Jen ještě jednou,“ žádala hlubokým, hrdelním hlasem a dívala se mu do očí. Stáhla z nich přikrývku, podívala se na něho a zasmála se.

„Bože, na co by ti byla viagra?“

„Ženská, hraješ na mně jako Paganini na stradivárky.“

I bez léku na potenci ji Strait dokázal znovu uspokojit, ačkoli ho to málem stálo život.

Když se Gwen začala oblékat, pozoroval ji.

„Sakra, seš kočka.“

Zapnula si šaty a v jedné ruce držela boty. Strait vstal a začal si opatrně přetahovat tričko přes zraněné rameno. Podívala se na něho. „Máš na časné ráno nějaké plány?“

„Víš, jak to na koňský farmě chodí. Vždycky je tam něco na práci.“

Zamířila ke dveřím.

„Gwen, neber si to osobně, ale není dobrý, když v sobě člověk tají tolik nenávisti. V určitým okamžiku musí ven, jinak tě zničí. Byl jsem jako ty, když mi bejvalka sebrala obě děti. Nemůžeš to v sobě držet do nekonečna.“

Pomalu se otočila a podívala se na něho. „Kdybys viděl vlastní dítě, Nemo, jak leží mrtvé s krvavou dírou na prsou, a pak kvůli tomu přišel o jediného člověka, kterého miluješ, kdybys padl až na dno zoufalství a sledoval, jak se propadáš ještě hloub, pak bys mi mohl něco povídat o tom, jak se zbavit nenávisti.“

51

Claire se s trhnutím probrala z hlubokého spánku, do kterého i přes prožívanou hrůzu upadla. Cítila na kůži čísi prsty a chystala se útočníka udeřit, ale hlas ji na poslední chvíli zastavil.

„To jsem já, Claire,“ uklidňoval ji Kevin a sundal jí pásku, kterou měla přes oči.

V místnosti se nesvítilo, takže Claire chvíli trvalo, než si na temnotu zvykla. Podívala se na Kevina, který seděl vedle ní a něco dělal s náramky, jimiž byla připoutaná ke stěně.

„Myslela jsem, že tě taky spoutali.“

Usmál se a ukázal jí malý kovový plíšek. „Spoutali. Ale tohle jsem sundal ze značkovače, co mi přinesli. Vyhmatal jsem zámek. Mám šikovný ruce.“

„To tedy máš.“

„Ještě chviličku a budete taky volná.“

Podařilo se mu ji osvobodit ještě rychleji, než slíbil. Mnula si zápěstí, posadila se a rozhlížela se po místnosti. „Dveře budou nejspíš zamčené.“

„Pokaždý je zamyká. Ale teď, když si myslí, že jsme spoutaný, tak třeba zapomněl.“

„Dobrý nápad.“ Vstala. Po dlouhém ležení měla chvíli problémy s udržením rovnováhy a temnota kolem to ještě zhoršovala. Znovu se rozhlédla. „Je tu něco, co bychom mohli použít jako zbraň, kdyby někdo dveře zvenčí hlídal?“

Kevin došel ke své posteli, otočil ji na bok a vyšrouboval z ní dvě kovové nohy. Jednu si nechal a druhou podal Claire.

„Vy ho tlučte nahoře, já se postarám dole,“ prohlásil.

Claire přikývla, ale příliš jistá si nebyla. Nevěděla, jestli je vůbec schopná někoho udeřit.

Kevin zřejmě vycítil její váhání, protože ještě dodal: „Praštíme ho, jen když nám bude chtít ubližovat, jo?“

„Dobrá,“ souhlasila Claire již odhodlaněji.

Pomalu se přesunuli ke dveřím a opatrně je zkusili otevřít. Byly zamčené. Pozorně poslouchali, ale z druhé strany žádné zvuky neslyšeli, ačkoli stroje zrovna nebyly tolik hlučné. „Myslím, že se odtud nedostaneme, když nebudou chtít,“ usoudila Claire.

Kevin o krok poodstoupil a prohlížel si dveře. „Hm, tohohle jsem si dřív nevšimnul.“

„Čeho?“

„Ty dveře maj panty zevnitř.“

Claire pocítila naději, ale jen krátce. „Jenže to bychom potřebovali šroubovák a kladivo.“

„No, kladivo máme.“ Zvedl kovovou nohu postele. „A tady je šroubovák.“

Došel k poutům, která stále ještě visela na kruhu ve zdi. S Claiřinou pomocí se jim podařilo vyšroubovat kruh ze stěny a Kevin z něj pouta vytáhl. Zvedl jednu jejich polovinu. „Je na tom pěkná hrana, jako na šroubováku.“

„Opravdu ti to pálí, Kevine,“ pochválila ho Claire s nepředstíraným obdivem. Sama se cítila naprosto bezmocná, zatímco chlapec jako kouzelník tahal z rukávu jeden trik za druhým.

Práce na pantech jim nějakou dobu zabrala, navíc co chvíli poslouchali, jestli někdo nejde, ale nakonec se jim podařilo dveře vysadit. Mohli vyjít ven. Byla tam také tma, takže klopýtali chodbou a rukama hledali cestu. Zápach chloru sílil. Narazili na další zamčené dveře, ale s jejich zámkem si Kevin poradil pomocí paklíče ze sponky značkovače. Poslední dveře, které jim stály v cestě, byly naštěstí odemčené.

Claire si zhluboka oddechla a Kevin také. „Je fajn bejt zase venku,“ usmál se na ni.

„Ano, ale raději zmizíme, než se někdo vrátí a zase nás zavře.“

Prošli kolem zakrytého bazénu, přikrčení prolezli křovím a dostali se ke klikaté travnaté cestičce. Na jejím konci Claire uviděla v dálce dům. Byl velký skoro jako palác. Zahlédla ho už při cestě za Webem. Byli na farmě East Winds!

„Bože!“ vyjekla.

„Pššt!“ tišil ji Kevin.

„Vím, kde jsme,“ šeptala mu do ucha. „Mám tu nějaké přátele. Jen se k nim potřebujeme dostat.“ Problém však spočíval v tom, že ve tmě nedokázala určit, kterým směrem leží dům, v němž bydleli Web s Romanem.

„Jestli jsou tady, jak víte, že to jsou přátelé?“

„Prostě to vím. Pojď.“ Vzala ho za ruku a vedla ho směrem, kde podle ní stála vozovna. Ale než se k ní dostali, oba ztuhli, protože slyšeli přijíždět auto. Zaběhli zpátky do křoví a vykukovali ven. Kolem projel pickup, ne Webův ford, ani Romanova corvetta. Claire zatajila dech, když pickup zastavil a vystoupilo z něj několik ozbrojených mužů. Zřejmě už zjistili, že se jí s chlapcem podařilo utéct. Claire se s Kevinem rozběhla hlouběji do lesa a brzy naprosto ztratila směr.

Nakonec se zastavili a namáhavě oddechovali. Kevin se rozhlédl. „Tolik stromů na jednom místě jsem ještě neviděl. Vůbec nevím, kudyma ven.“

Claire zhluboka dýchala a snažila se udržet nervy na uzdě. Přikývla. „Já ano.“ Prohlížela si neznámou krajinu a snažila se rozhodnout, kterým směrem se vydat, když zaslechli kroky. Claire přitáhla Kevina k sobě a oba se skrčili v podrostu.

Někdo kráčel po cestě a prošel těsně kolem nich, přesto si jich nevšiml. Claire vykoukla ven. Gwen Canfieldovou neznala, proto vůbec netušila, proč žena v červených šatech prochází bosá lesem tak časně ráno. Napadlo ji, že by na ženu mohla křiknout, ale nakonec se rozhodla proti. Žena mohla patřit ke skupině jejich věznitelů.

Jakmile byla Gwen z dohledu, Claire s Kevinem znovu vyrazili. Došli k temnému domu, před ním však parkoval pickup. Claire napadlo, že by se protáhla dovnitř, našla telefon a zavolala policii, když z domu vyběhl nějaký muž, naskočil do pickupu a rychle odjel.

„Asi právě zjistil, že jsme utekli,“ pošeptala Kevinovi. „Pojď.“

Běželi k domu. Claire si všimla, že muž ve spěchu nechal otevřené dveře. Právě se chystali vejít dovnitř, když zaslechli zvuk auta a Claire se strachy sevřel žaludek.

„Vrací se,“ vykřikl Kevin. Utíkali zpátky do lesa, ale před reflektory auta se nestačili ukrýt.

Prodírali se hustým křovím. Claire ztratila boty a jí i Kevinovi ostré trnité šlahouny a větve rvaly oblečení. Dostali se na malou mýtinu, zastavili se, aby popadli dech, a když za sebou zaslechli těžké kroky, znovu se rozběhli.

Doběhli na otevřené prostranství a před sebou v houstnoucím šeru uviděli budovu.

„Rychle,“ pobídla Claire Kevina. „Tam.“

Přes nakládací rampu a díru ve zdi se dostali do opičího pavilonu. Rozhlédli se po zanedbaném vnitřku. Claire se při pohledu na rezavé klece zachvěla. Kevin si chytil nos.

„Teda, tady to smrdí,“ prohlásil.

Zvuky mužů, k nimž se teď přidal také štěkot psů, se blížily. „Tudy,“ ukázala zoufale Claire. Vyskočila na bednu a pomohla Kevinovi vlézt do jiného otvoru ve zdi, kde dříve nejspíš býval ventilátor. „Zůstaň tam a mlč,“ přikázala mu.

„Kam jdete?“

„Daleko ne,“ slíbila mu. „Ale kdyby mě chytili, nevylézej. I kdyby vyhrožovali, že mi ublíží, zůstaň schovaný. Rozumíš?“

Kevin pomalu přikývl. „Claire?“ hlesl. Otočila se k němu. „Buďte opatrná.“

Nejistě se usmála, stiskla mu ruku a slezla dolů. Chvíli se rozhlížela a nakonec se protáhla otvorem v zadní zdi. Jakmile se ocitla venku, připadal jí štěkot psů ještě zuřivější. Museli zvířatům dát čichnout k něčemu, co patřilo jí nebo Kevinovi. Utrhla kus své blůzy, obalila jím kámen a hodila ho co nejdál od opičince. Pak se rozběhla opačným směrem. Znovu se dostala do lesa, sklouzla po srázu a zůstala ležet pod ním. Rozhlédla se a snažila se zjistit podle zvuků směr, kterým se muži se psy blížili. Kvůli terénu se však zvuky naneštěstí odrážely.

Přebrodila mělký potok, uklouzla a celá se zmáčela. Podařilo se jí vylézt na protější svah a zjistila, že se dostala na rovnou louku. Byla už nesmírně unavená a jedna její část si přála zůstat ležet a počkat, až ji pronásledovatelé najdou. Přesto se zvedla a běžela dál. Když doběhla k dalšímu prudkému svahu, chytila se křoví a s jeho pomocí se vytáhla nahoru. Odtamtud se rozhlédla. V dálce viděla světla, za nimi další a další, vždy po dvou. Silnice. Několikrát se zhluboka nadechla a rozběhla se. Nohy měla odřené do krve, ale nedovolila bolesti, aby ji zpomalila. Musela sehnat pomoc. Pomoc pro Kevina.

Muže se psy už neslyšela, takže mohla doufat, že se jí útěk nakonec zdařil. Doběhla posledních několik metrů k silnici a na chvíli si musela sednout v příkopu. Plakala, částečně únavou, částečně strachy a také vděčností za znovunabytou svobodu. Zaslechla přijíždět auto, vstala a stoupla si do silnice, mávala rukama a volala o pomoc.

Zpočátku se nezdálo, že auto zastaví. Claire si uvědomila, že nejspíš vypadá jako šílená. Vůz však přeci jen zpomalil a nakonec zastavil. Doběhla ke dveřím spolujezdce a rozrazila je. První, co spatřila, byl Kevin. Seděl na předním sedadle, měl spoutané ruce a nohy a v ústech roubík. Pak uviděla Nema Straita, jak na ni míří pistolí.

„Zdravíčko, doktorko,“ oslovil ji. „Nechcete svézt?“

***

Protáhl si tělo a nechtěně se otřásl. Noc byla dost chladná a připadalo mu, že na něj padá rosa. Přitáhl si přikrývku těsněji. Francis Westbrook nebyl zvyklý nocovat pod širákem. Teď se musel chovat jako nějaký tramp a ani trochu se mu to nelíbilo. Napil se vody a povystrčil hlavu z úkrytu. Odhadl, že brzy začne svítat. Moc dobře se nevyspal, ale v podstatě nespal od Kevinova zmizení. Jediný telefonát. Víc stop se mu nedostalo. Sešel se s Londonem, jak mu přikázali, a řekl mu o tunelech, opět tak, jak mu přikázali. Jasně, zároveň vyřídil nedokončenou práci s Toonou. Na rozdíl od toho, co řekl Webovi, mu nevadili přeběhlíci ani ti, kdo brali jeho zboží, protože kdyby neexistovali, žádný obchod s drogami by nebyl možný. Bylo to prosté. Nesnášel však práskače. Macy mu naznačil, co Toona nejspíš dělá, Francis si to osobně ověřil a zjistil, že se Macy nemýlil. Toona tak byl odsouzen stát se žrádlem pro ryby. Život je občas férový, pomyslel si.

Z ulice se mu doneslo, že někdo zabil Peeblese. Ten kluk prostě neměl správnou jiskru. Westbrook se však zároveň dozvěděl, přestože trochu pozdě, že Peebles připravoval převzetí jeho gangu a spojení s ostatními skupinami v oblasti. To Francise zaskočilo. Do starého Twana by to býval neřekl. Macy prostě zmizel. Taková neloajálnost ho ničila. Francis pokrčil rameny. To má za to, že věřil nějakému bělochovi.

Ten, kdo má na svědomí Twana, by teď mohl jít i po něm. Westbrookovi nezbývalo než se ukrývat a spoléhat sám na sebe, alespoň do doby, než se vše vyjasní. Spoléhat se sám na sebe – připomínalo mu to staré časy. Měl pár pistolí, několik zásobníků s municí a asi tisíc dolarů v kapse. Když vyrazil sem, musel se vzdát svého SUV. Pátrala po něm policie. No, ať pátrají. Všiml se federálů hlídajících okolí, ale strávil dost času ukrýváním se před policisty, aby dokázal schovat i své rozměrné tělo. Bylo mu jasné, že se tu dějí divné věci. V dálce také slyšel štěkot psů. To nebylo dobré. Raději se schoulil do úkrytu a přikryl se přikrývkou s větvičkami a listím, dokud zvuky neutichly. Věděl, že Web je stále blízko, a pokud London považoval toto místo za důležité, viděl to i Westbrook stejně. Zkontroloval pistoli, napil se, poslouchal cvrčky a přemýšlel, co mu přinese nový den. Doufal, že Kevina.

***

Ed O’Bannon nervózně přecházel po malé, prázdné místnosti. Kouřit přestal už před lety, ale za poslední dvě hodiny zvládl skoro celou krabičku. S prozrazením počítal celou dobu, ale jak šel čas a vše běželo jako na drátku, obavy ustoupily. Napomohl tomu i bobtnající účet v bance. Zaslechl někoho přicházet a otočil se ke dveřím. Byly zamčené, proto ho překvapilo, když se otevřely. O’Bannon o krok ustoupil. Když muž vešel dovnitř, psychiatr si slyšitelně oddechl.

„Dlouho jsme se neviděli, doktore.“

O’Bannon podal Nemovi Straitovi ruku.

„Nebyl jsem si jistý, jestli to dokážete, Nemo.“

„Kdy jsem vás nechal na holičkách?“

„Budu muset zmizet. Federálové pátrají všude.“

„Nemusíte si dělat starosti. Máme spoustu možností, jak vás dostat do letadla, máme pro vás dokumenty i lidi, kteří vás dopraví kamkoli.“ Strait zvedl svazek dokumentů. „Přes Mexiko do Ria a pak do Johannesburgu. Odtamtud můžete pokračovat do Austrálie nebo na Nový Zéland. Tam míří hodně uprchlíků. Nebo to zkuste tam, kde to trochu znáte. V jihovýchodní Asii.“

O’Bannon si prohlédl dokumenty a úlevou si oddechl. Usmál se a zapálil si další cigaretu. „Přijde mi, jako by to bylo už nejméně sto let.“

„Víte, já na to nikdy nezapomenu. Zachránil jste mi zadek, když mi ti parchanti z Vietkongu vymyli mozek.“

„Deprogramování není tak složité pro někoho, kdo ví, co dělá.“

„Tak to jsem měl kliku,“ prohlásil Strait. Odmlčel se a usmál se. „Navíc pak ten kšeft s léky. Ani pro vaši praxi to nebylo finančně špatný.“

O’Bannon pokrčil rameny. „Tenkrát to dělal každý.“

„Jo, to je pravda. Včetně mě, i když já je potřeboval jen pro sebe.“

„Musím přiznat, že vyhledat mě a domluvit se se mnou na odposlouchávání ordinací a prodeji informací na ulici bylo skutečně geniální.“

Strait se zasmál. „Víte, federálové mají neomezený zdroje, takže jsme potřebovali trochu srovnat podmínky. Ale přispěli jsme oba. Vy jste měl informace, já lidi, kteří je potřebovali pro svoje podnikání. Vy jste vydělal, já jsem vydělal a federálové mají z ostudy kabát. Lepší to bejt nemohlo.“

Když ho Gwen seznámila se svým záměrem pomstít se lidem odpovědným za smrt jejího syna, začal podrobně zkoumat JOR i Weba Londona. Člověk, který vyrostl na koňské farmě, se naučí postupovat metodicky. To o sobě Strait už dlouho věděl. Musel získat všechny informace, vypracovat plán a provést ho. Než padl ve Vietnamu do zajetí, byl vynikající voják, vedl svou rotu v mnoha svízelných situacích. Dokládala to řada vyznamenání, ale na těch mu nezáleželo. Pak zjistil, že O’Bannon, kterého znal z Vietnamu, je ten O’Bannon, který léčí Weba Londona. Dostal nápad, jak nastražit past na Londona i na JOR, protože z vlastní zkušenosti dobře věděl, co Ed O’Bannon dokáže s lidskou myslí. Nicméně psychiatr zpočátku nechtěl spolupracovat. Když se však Strait dozvěděl, kolik strážců zákona k němu dochází jako pacienti, znovu O’Bannona oslovil a zopakoval svou nabídku na rozmístění odposlouchávacích zařízení v ordinacích, prodej informací kriminálnímu podsvětí a dělbu zisku půl na půl. S touto pobídkou O’Bannon už dlouho neváhal. Roky nijak nezmenšily jeho touhu po penězích. Některá nahraná sezení Straitovi poskytla také informace potřebné k nastražení pasti na JOR. Nikdy se však O’Bannonovi nezmínil o svých obchodech s léky na předpis, protože lékař by z nich určitě také požadoval svůj podíl. A teď se musel dělit s Gwen Canfieldovou. Sakra, pětadvacet procent. Musel však uznat, že minulá noc za to stála.

„Dost mě překvapilo, že jste k nám přivedl Claire Danielsovou,“ pokračoval Nemo. „Ale asi mě to překvapovat nemělo. Když jste mi řekl, že k ní začal Web London chodit, věděl jsem, že problémy jsou na cestě.“

„Snažil jsem se ho přesvědčit, aby zůstal u mě, ale jak jsem říkal, nemohl jsem příliš naléhat, abych nevyvolal podezření. Většinu složky jsem jí samozřejmě zatajil. A vy jste byl jediný, na koho jsem se mohl obrátit.“

„Udělal jste dobře. Zajedno vám ručím: u soudu proti vám svědčit nebude.“

O’Bannon potřásl hlavou. „Těžko uvěřit, že je po všem.“

„No, nebylo to špatné.“

„Ten minulý čas mě mrzí,“ přitakal O’Bannon smutně.

„Předpokládám, že ani vy naši federální vládu příliš nemilujete.“

„Po tom, co jsem viděl ve Vietnamu? Ne. A práce v FBI na tom nic nezměnila.“

„Jasně. Vsadil bych se, že jste si ukládal stranou, aby vám to vystačilo na klidný zbytek života.“

O’Bannon přikývl. „Ano, bylo to chytré. Teď jen doufám, že si to užiju.“

„Chtěl bych vám, za všechno poděkovat. Londona jste zvládl dokonale.“

„Věřte mi, že s jeho minulostí to bylo lehké. Ani jsem ho nemusel ničím dopovat.“ Usmál se. „Věřil mi. Neříká to něco o všemocné FBI?“

Strait zívl a promnul si oči.

„Dlouhá noc?“ zeptal se O’Bannon.

„I tak by se to dalo říct. Na jednoho toho bylo skoro moc.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře.

„Dále,“ křikl Strait a podíval se na O’Bannona. „Váš řidič. Můj nejlepší chlap. O všechno se postará.“

Dovnitř vešel Clyde Macy. Nejprve se podíval na O’Bannona, pak na Straita.

„Už to spolu táhneme dost dlouho. Naučil jsem ho, jak nedělat chyby, že?“

„Jako táta, kterýho jsem nikdy neměl,“ přitakal Macy.

Strait se rozesmál. „Přesně tak. Věřil byste, že se tenhle kluk dokázal infiltrovat do černošskýho drogovýho gangu v D. C.? Nastražil všechno tak, aby na ně padla vina za to, co jsme udělali. Jeden z nich, nějakej Antoine Peebles, se snažil převzít Westbrookovu partu. Macy předstíral, že do toho jde s ním, a Peebles nám pomohl k tomu, co jsme potřebovali. Pak ho Mac zabil.“

O’Bannon vypadal zaskočeně. „Proč jste to udělal?“

„Protože se mi chtělo,“ odpověděl Macy a pozoroval O’Bannona svýma hadíma očima. „Celý jsem to vymyslel sám a dotáhnul jsem to do konce.“

Strait se zasmál. „Pak se postaral, aby na sebe JOR a Svobodní začali střílet. Druhého takového nenajdete. Dobrá, Macy, tohle je doktor O’Bannon. Už jsem ti o něm říkal.“ Podal O’Bannonovi dokumenty, poplácal ho po rameni a potřásl si s ním rukou.

„Myslím to vážně, doktore, hodně jste nám pomohl. Ještě jednou díky a ať se vám na útěku před spravedlností daří.“

Strait odešel. Když za sebou zavíral dveře, uslyšel první tlumený výstřel a vzápětí další. Sakra, Macy nemámí čas, skutečně ho vyškolil dobře. Přesto měl některé chyby. Například jeho soutěživost s FBI byla občas na obtíž. Jeden z ústupků, který musel Strait v tomto ohledu učinit, aby Macyho uspokojil, byl poměrně riskantní, ale celkově musel uznat, že bez Macyho by svého cíle nikdy nedosáhl.

Proti O’Bannonovi v podstatě nic neměl, jenže představoval riziko. A Nemo Strait neměl ve zvyku někomu důvěřovat. Výborně, jeden problém byl tedy vyřešený, zbývaly další dva. Kevin Westbrook a Claire Danielsová. Jednou se jim podařilo utéct, ale druhou šanci nedostanou. Pak přijde čas vše ukončit. Řecké ostrovy mu připadaly stále lákavější. Nebylo by to špatné na chlapce, který vyrostl v chudobě a který se o sebe vždy musel postarat sám. Amerika je vskutku země nekonečných možností.

Když nastupoval do auta, přemýšlel Nemo Strait, jestli jsou v Řecku také koňské farmy. Doufal, že ne.

***

Web ve vozovně otevřel oči a rozhlédl se. Neslyšel, že by se Romano pohnul, a když se podíval na hodinky, pochopil proč. Ještě nebylo ani šest. Vstal, otevřel okno a vdechoval svěží ranní vzduch. Spal nezvykle tvrdě. Brzy odsud odejde. Na jednu stranu byl rád, na druhou mu to přišlo líto.

Myslel však především na Claire. Zkušenost mu napovídala, že zbývá jen velmi malá naděje, že by ještě byla naživu. Pomyšlení, že ji víckrát neuvidí, ho trápilo.

Rozhlížel se po okolí a uviděl Gwen přijíždět v otevřeném džípu. Odbočila na dlážděný dvůr před vozovnou a vystoupila. Na sobě měla jezdecké kalhoty, vysoké boty a mikinu. Dlouhé vlasy jí rámovaly obličej. Klobouk si nevzala.

Když zamířila ke dveřím, křikl na ni: „Šek s nájemným je v poště. Exekutora můžete odvolat.“

Podívala se nahoru, usmála se a zamávala mu. „Napadlo mě, že bychom se mohli naposledy projet.“ Zkontrolovala oblohu. „Než všechno připravíme, bude nejlepší čas na vyjížďku z celého dne. Co vy na to, pane Londone?“ Usmála se na něho tak, že zapomněl na všechny své problémy.

Osedlali koně. Gwen jako obvykle Barona a Web menší grošovanou kobylku jménem Kometa. Gwen mu vysvětlila, že Boo má zanícenou nohu.

„Doufám, že můj kámoš bude v pořádku.“

„Nedělejte si starosti, koně jsou poměrně odolní,“ odpověděla Gwen.

Za hodinu a půl ujeli pořádný kus cesty a Gwen celou dobu dokázala myslet jen na to, že dosud nikoho nezabila. Ano, podařilo se jí v noci vystrašit Nema Straita, ale kdyby přišlo na věc, stiskla by spoušť? Podívala se na Weba jedoucího vedle ní a ze všech sil se pokoušela vidět v něm svého nejhoršího nepřítele, svou noční můru. Jenže to nebylo jednoduché. Dlouhé roky snila o tom, jak zabije všechny členy té takzvané skupiny hrdinů z řad federálních agentů, o kterých jí všichni tvrdili, že jsou nejlepší z nejlepších. Že osvobodí jejího syna a všechna ostatní rukojmí, že jsou na to vycvičení. Gwenin strach tehdy nakonec ustoupil a těšila se na shledání. Jako by jí řekli, že sice má nádor, ale že je bez potíží vyléčitelný, a ona tomu věřila tak dlouho, dokud se nad ní nezavře víko rakve. Agenti tehdy svůj úkol z větší části splnili. Osvobodili všechna rukojmí, jen její syn zahynul. Poté musela s potlačovaným vztekem sledovat, jak noviny, časopisy i televizi ovládla Webova tvář, jak všude do posledních podrobností popisovali jeho hrdinský čin a jak mu nakonec prezident osobně předal vyznamenání. Nemyslela na jeho hrůzná zranění. Nevěděla, čím musel projít, aby se mohl opět vrátit k JOR. Stejně by jí na tom nezáleželo. Myslela jen na to, že Web žije a její syn je mrtvý. Nepovažovala ho za hrdinu.

Pohled na synovu mrtvolu ležící vedle Weba Londona jí v mozku přehodil výhybku. Opravdu si vzpomínala na zapraskání, které jí projelo všemi nervy v těle, jako by do ní udeřil blesk. Od toho okamžiku se navždy změnila. Neuplynul jediný den, aby si v duchu nevybavila zakrvácené synovo tělo na podlaze. Nedokázala ze vzpomínek vymazat ani pohled na skupinku mužů v bojové výstroji, kteří se vydali jejího syna zachránit a nakonec kromě něho vyvedli ven všechny naživu. Podívala se zpátky na Weba a pomalu v sobě sbírala sílu. Zbyl poslední. Ano, dokáže ho zabít. A pak snad její noční můra navždy skončí.

„Takže dnes s Romanem odjíždíte?“

„Vypadá to tak.“

Gwen se usmála. Pevně svírala otěže, protože se bála, že by se jí mohly třást ruce. „Práci jste odvedli?“

„Tak nějak. Jak je Billymu?“

„Dobře. Střídá nálady jako my všichni.“

„Vy mi náladová nepřipadáte. Spíš mi přijde, že se dokážete s ranami osudu vypořádat.“

„Asi byste se divil.“

„Včera večer to tedy byla sešlost.“

„Billymu se překvapení moc nepovedlo. Ti Ransomeové nebyli takoví, jak jsem čekala.“

„Asi nevěříte, že se tak opravdu jmenují, co?“

„Ani na vteřinu.“

„Když jsem je uviděl poprvé, myslel jsem, že jsou homosexuálové. Tedy do okamžiku, než jste přišla. Pak začala být jejich sexuální orientace naprosto zřejmá.“

Gwen se rozesmála. „Beru to jako kompliment.“

Po louce dojeli ke strži, kde měla Gwen svou kapličku.

„Dnes se nepůjdete pomodlit?“

„Dnes ne.“ Gwen se směrem ke kapli ani nepodívala. Dnes nebyl den na modlitby. Když se Web nedíval, přesto se pokřižovala. Odpusť mi, Pane, co se chystám udělat. Už když mumlala tato slova, nevěřila, že bude její modlitba vyslyšena.

Dojeli k prudkému svahu, na jehož vrcholku rostly stromy. Dřív sem Weba nikdy nevzala. Možná kdesi v skrytu vědomí tušila, že tento den nastane.

Gwen pobídla Barona a rozjela se do svahu. Web na Kometě ji následoval. Když dorazili na vrchol, Web Gwen málem předehnal. Zastavili a rozhlíželi se po okolí, zatímco zvířata pod nimi namáhavě oddechovala.

Podívala se na Weba s nelíčeným obdivem. „Udělal jste na mě dojem.“

„Ano, vždyť jsem měl vynikající učitelku.“

„Kousek odtud stojí vyhlídková věž. Odtamtud je ještě hezčí výhled.“

Web jí neprozradil, že tam už byl s Romanem, když se snažili zjistit, co se děje na farmě Ransomeových. „To zní lákavě.“

U věže uvázali koně k dřevěnému kůlu a nechali je se pást. Gwen dovedla Weba na vrcholek věže a společně sledovali, jak vychází slunce a les pod nimi se probouzí k životu.

„Myslím, že něco hezčího se jen tak nevidí,“ prohlásil Web.

„Nejspíš ne,“ přitakala Gwen.

Opřel se o zábradlí a podíval se na ni.

„Máte s Billym nějaké problémy?“

„Je to tak vidět?“

„Už jsem viděl horší.“

„Skutečně? Co kdybych vám řekla, že vůbec nevíte, o čem mluvíte?“ Najednou měla v hlase zlost.

Web zůstal klidný. „Víte, vlastně jsme si spolu nikdy nepovídali.“

Vyhýbala se jeho pohledu. „Popravdě řečeno, jsem toho s vámi namluvila víc než s většinou ostatních lidí. A to vás vlastně skoro neznám.“

„Spíš jsme jen tak tlachali. A není tak těžké mě poznat.“

„Ještě jsem si na vás úplně nezvykla, Webe.“

„No, čas se rychle krátí. Neřekl bych, že se ještě někdy sejdeme. Ale nejspíš to tak bude správně.“

„Nejspíš,“ přitakala. „Nejsem si jistá, jak dlouho ještě s Billym na East Winds vydržíme.“

Web vypadal překvapeně. „Myslel jsem, že se vám tu oběma líbí. Proč se stěhovat? Možná máte nějaké problémy, ale jste tu šťastní. Nebo ne? Takový život jste si přece přáli.“

„Rovnice štěstí má spoustu neznámých,“ podotkla tiše. „Některé jsou víc vidět než jiné.“

„S tím vám asi nepomůžu. Na štěstí nejsem právě odborník.“

Pobaveně se na něho podívala. „Já také ne.“ Chvíli se na sebe nejistě dívali.

„Víte, Gwen, zasloužíte si být šťastná.“

„Proč?“ zeptala se okamžitě. Z nějakého důvodu skutečně chtěla vědět, jak na to přišel.

„Protože jste hodně trpěla. Takže by to bylo spravedlivé. Pokud tedy ovšem život někdy bývá spravedlivý.“

„Vy jste trpěl?“ V hlase měla krutý podtón, snažila se ho však změkčit soucitným výrazem. Chtěla slyšet, že ano. Ani zdaleka se to však nemohlo přiblížit tomu, co prožila sama.

„Taky jsem měl zlé časy. Třeba dětství se americkému snu moc nepodobalo. A v dospělosti se to moc nezlepšilo.“

„Nikdy jsem nepochopila, proč lidé dělají to co vy. Ti hodní.“ Pronesla to s naprosto vážným výrazem.

„Dělám to, protože se to udělat musí, a většina lidí to dělat nechce nebo nemůže. Byl bych rád, kdyby moje práce byla zbytečná, ale to se hned tak nestane.“ Sklonil hlavu. „Nikdy jsem neměl možnost vám tohle říct, a další už asi nedostanu.“ Zhluboka se nadechl. „Tehdy v Richmondu jsem byl poprvé v útočném týmu. To jsou ti, co vběhnou dovnitř a zachraňují rukojmí.“ Odmlčel se. „Po Wacu byla FBI skutečně vystrašená a v podobných situacích postupovala velmi konzervativně. Neříkám, jestli to bylo dobře nebo špatně, jen že to bylo jiné. Čekali jsme, zatímco vyjednavači poslouchali všechny ty lži. Vypadalo to, že pokaždé musí nejdřív někdo zemřít, než nám dovolí zasáhnout, a celou dobu jsme byli nuceni čekat. Jenže taková prostě byla nová pravidla a my se jimi museli řídit.“ Potřásl hlavou. „Když Svobodní přerušili vyjednávání, bylo jasné, že se něco děje. Cítil jsem to. Několik let jsem pracoval jako odstřelovač, a jak jsem neustále sledoval, co se děje, vyvinul se ve mně nějaký šestý smysl. To se stává.“ Podíval se na Gwen. „Nikdy jsem s vámi o tom nemluvil. Chcete, abych pokračoval?“

„Ano.“ Gwen souhlas vyhrkla tak rychle, že nemohla mít čas se nad jeho otázkou zamyslet.

„Billy něco z toho ví. Přišel za mnou na návštěvu do nemocnice.“

„Omlouvám se, nikdy mi to nevyšlo.“

„Ani jsem vás nečekal. Vlastně mě překvapilo, když se tam Billy objevil.“ Na chvíli se odmlčel, jako by si potřeboval utřídit myšlenky. Gwen se mezitím rozhlížela po okolních kopcích a pozorovala ranč Blue Ridge v dálce. Když se teď zamyslela, vlastně to nechtěla slyšet, ale bylo pozdě ho zastavit.

„Ke dveřím do tělocvičny jsme se dostali bez problémů. Nahlédl jsem tam okénkem. Váš syn si mě všiml. Dívali jsme se jeden druhému do očí.“

Zjevněji překvapil. „To jsem nevěděla.“

„Víte, nikomu jsem to ještě neřekl. Ani Billymu. Nikdy mi na to nepřišla vhodná chvíle.“

„Jak vypadal?“ zeptala se opatrně. Zatímco čekala na odpověď, cítila, jak jí buší srdce.

„Vystrašeně, Gwen. Ale také odhodlaně a vzdorně. Není lehké, když v deseti letech najednou stojíte proti bandě ozbrojených lumpů. Myslím, že vím, po kom David tu odvahu měl.“

„Pokračujte,“ požádala ho šeptem.

„Naznačil jsem mu, ať nic nedělá. Ukázal jsem mu palec nahoru, protože jsem chtěl, aby zachoval klid. Kdyby jakkoli zareagoval, nejspíš by ho okamžitě zastřelili.“

„Poslechl vás?“

Web přikývl. „Byl chytrý. Věděl, o co se snažím. Jako by byl jeden z nás, Gwen. Při tom, co se kolem dělo, byl nesmírně odvážný.“

Gwen si uvědomila, že se mu v očích objevily slzy. Chtěla něco říct, ale zjistila, že nedokáže promluvit. Jeho slova vymazávala nejhorší roky jejího života.

„Chystali jsme se vtrhnout dovnitř. Tiše, žádné nálože. Okénkem jsme viděli, jak jsou Svobodní rozmístění. Mohli jsme je dostat všechny naráz. Začalo odpočítávání, a pak se to stalo.“

„Co? Co se stalo?“

„Uvnitř se ozval nějaký zvuk. Jako nějaký pták nebo hvízdot, alarm nebo tak něco. Bylo to hlasité, ve vysoké tónině a nemohlo to zaznít v horším okamžiku. Svobodní okamžitě zbystřili, podívali se tím směrem, a když jsme proběhli dveřmi, začali střílet. Nevím, proč mířili na Davida, ale byl první, kdo dostal zásah.“

Gwen se na Weba nedívala. Zdálo se, že jako přikovaná upřeně pozoruje kopce. Zahvízdání?

„Viděl jsem, jak ho zasáhli,“ pokračoval Web a hlas se mu třásl. „Viděl jsem jeho tvář. Jeho oči.“ Zpod zavřených víček mu stékaly slzy. „Pořád se na mě dívaly.“

I Gwen už měla v očích slzy, stále se však na Weba nepodívala. „A jak vypadal pak?“

Otočil se k ní. „Jako zrazený,“ řekl. Dotkl se své poraněné tváře. „Tvář ani dva průstřely mě nebolely tolik, jako výraz vašeho syna. Zrazený výraz,“ zopakoval.

Gwen se tak třásla, že jí musel pomoct opřít se o zábradlí. Stále se na něho nedokázala podívat. Zahvízdání.

„Možná proto jsem porušil rozkazy, když jsem se připojil k útoku na Svobodné.“ Upřeně ji pozoroval. „Stálo mě to kariéru, Gwen. Vykopli mě kvůli tomu od FBI. Ale udělal bych to znovu. Možná to byl můj způsob, jak se vyrovnat s minulostí. Víte, váš syn si zasloužil něco lepšího, než co jsem dokázal já. Žiju s tím každý den. A je mi hrozně líto, že jsem zradil jeho důvěru. Nečekám odpuštění, ale chtěl jsem, abyste to věděla.“

„Asi bychom se měli vrátit,“ zašeptala.

Sešla dolů první a místo k Baronovi zamířila ke Kometě. Zvedla jí přední nohu. Všechny nervy v těle ji pálily, v uších jí stále duněl vlastní tep. Stěží stála, ale musela to udělat, bez ohledu na všechno, co se právě dozvěděla. Čekala hodně dlouho. Zavřela oči a znovu je otevřela.

„Nějaký problém?“ zeptal se Web.

Nedokázala se na něho podívat. „Připadalo mi, že trochu napadá na přední nohu. Ale zdá se v pořádku. Budu na ni dávat pozor.“

Poplácala Kometu po krku, a když se Web nedíval, zastrčila předmět, který držela v ruce, pod sedlo.

„Dobrá, je čas na vaši velkou zkoušku,“ prohlásila. „Pojedeme tryskem z kopce k lesu, ale dole budete muset koně rychle zpomalit, protože stezka mezi stromy je moc úzká. Rozumíte?“

„Jsem připravený.“ I Web poplácal klisnu po krku.

„To doufám. Jedeme,“ vyzvala ho.

Oba naskočili do sedel a zamířili k lesu.

„Chcete vést?“ zeptal se Web, když se usadil.

„Jeďte první. Chci sledovat Kometinu nohu –“

Kůň vyrazil a Web na to nebyl připravený. Kometa se rozběhla do trysku ze svahu a blížila se k lesu.

„Webe!“ vykřikla Gwen a vyrazila za ním, jemně však Barona zadržovala a začala zaostávat. Viděla, jak Webovi vyklouzla noha ze třmenu a málem spadl. Pustil otěže a zoufale se chytil hrušky sedla. Stromy se rychle blížily. Netušil, že každým pohybem v sedle vráží malý hrot, který Gwen dala pod sedlo, hlouběji koni pod kůži.

Neohlédl se. Ale kdyby to udělal, viděl by ženu prožívající právě hrozný konflikt. Gwen Canfieldová zoufale toužila, aby se zvíře i Web rozmlátili o stromy. Chtěla, aby Web London zemřel před jejíma očima, aby jednou provždy zvítězila. Chtěla se zbavit bolesti, která ji mučila tak dlouho. Už ji dál nedokázala snášet. Dostala se až na samou hranici a něco se muselo stát. Stačilo, aby zůstala pozadu. Místo toho však Barona pobídla a hnala se za Webem. Tomu k lesu zbývalo necelých patnáct metrů a Kometa dělala čest svému jménu. Dvanáct metrů před krajem lesa se Gwen v sedle Barona naklonila na stranu. K lesu zbývalo devět metrů, když natáhla ruku do potřebného úhlu. Spojila svůj osud s Webovým, protože kdyby se ji nepodařilo Kometu zastavit, ona i Baron by také v plném trysku vjeli mezi stromy.

Tři metry od lesa se dokázala naklonit natolik, aby chytila otěže. Pak za ně zatáhla silou, do které vložila všechnu bolest a agónii posledních let, protože jinak by nemohla jednou rukou zastavit půltunové zvíře z plné rychlosti necelé dva metry od prvního stromu.

Stále ještě bez dechu se podívala na Weba, který jen bezmocně seděl v sedle. Nakonec jí pohled oplatil, ale stále mlčel. Přesto Gwen připadalo, že jí z ramen spadla tíha zla celého světa. Dlouho si ji představovala jako pijavici přisátou k její duši, které se nešlo zbavit. Teď však zmizela jako opar v ranním vánku. Zjistila, že zbavená vší zloby a nenávisti se cítí úžasně. Život se však rozhodl nic jí neusnadňovat, protože nenávist náhle vystřídal jiný pocit. Pocit viny.

52

Když Gwen opouštěla Weba u vozovny, byla divně zamlklá. Pokusil se jí poděkovat, že mu zachránila život, ale odbyla ho a odjela. Nevyznal se v ní. Možná si dávala za vinu, co se stalo s Kometou.

Přeci jen se mu však podařilo jí říct, co dlouhé roky držel v sobě. Napadlo ho, jestli by neměl zajít také za Billym, ale usoudil, že to možná lépe přijme od Gwen. Pokud se samozřejmě rozhodne seonové zprávy s manželem podělit.

Vešel dovnitř a našel Romana u snídaně. „Vypadáš dost zničeně,“ podotkl Romano.

„Náročné ráno.“

„Takže jsme tu oficiálně skončili? Víš, Angie se vrátila a je dost naštvaná. Měl bych zamířit domů a postavit se jí jako muž.“

„Jo, myslím, že jsme tu skončili.“

„Hele, Webe, dáme si závod do Quantika? Aspoň zjistíme, co ta tvoje fordka umí.“

„Podívej, Paulie, fakt nepotřebuju dostat pokutu za rychlost…“ Zarazil se a Romano se na něho pobaveně podíval.

„Co? Když tě chytěj za rychlost, neznamená to ještě konec světa. Ukážeš jim průkaz a nechají tě jet dál. Profesionální soudržnost.“ Web vyndal mobilní telefon a navolil číslo. Požádal o Percyho Batese, ten však v kanceláři nebyl.

„Kde je? Tady Web London.“

Batesovu sekretářku June znal a i ona ho poznala po hlasu. „Vím, že jste to vy, Webe. Je mi líto, jak to dopadlo.“

„Takže Perce tam není?“

„Vzal si pár dnů volna. Lidé ze vztahů s médii šílí. Chtěli vás sem dostat, abyste se vyjádřil, ale Perce byl proti. Viděl jste zprávy nebo četl noviny?“

„Ne.“

„No, podle rozruchu, jaký kolem toho média dělají, by jeden řekl, že jsme snad omylem zastřelili papeže.“

„Zemřelo tam hodně lidí, June.“

„Lidé se zbraněmi, kteří střílí na jiné, vědí, co riskují,“ prohlásila a pevně se držela oficiální linie FBI. „Perce se každopádně rozhodl na pár dnů vypadnout. Vím, že ho moc trápí, co se vám stalo.“

„Chápu, June, ale třeba z toho pro mě nakonec vzejde něco dobrého.“

„Doufám, opravdu doufám. Můžu pro vás něco udělat?“

„Clyde Macy, pracoval pro jeden místní drogový gang. V jeho složce jsem viděl nějaké lístky s pokutami za rychlost. Potřeboval bych zjistit, kde přesně a kdy ho chytili.“

„Budu muset někomu zavolat, ale nebude to dlouho trvat.“

Web jí dal číslo, aby mu mohla zavolat zpátky. Jak slíbila, ozvala se takřka vzápětí. Nadiktovala Webovi informace, ten jí poděkoval a zavěsil. Zaraženě se podíval na Romana.

„Co je?“ polkl Romano poslední sousto snídaně.

„Clyde Macy dostal za posledních šest měsíců třikrát pokutu za rychlost. Málem přišel o řidičák.“

„A co má být? Tak jezdí rychle.“

„Hádej, kde všechny ty pokuty dostal.“

„Kde?“

„Všechny v okruhu dvou kilometrů od farmy Southern Belle, jednu sto metrů od vjezdu. Ten vjezd byl dokonce poznačený v hlášení místního policisty. Proto mě to zaujalo.“

„Dobrá. Znamená to, že se dnes k Angie nevrátím?“

„Ale ano. Jen se večer zajedeme na Southern Belle podívat.“

Sbalili si věci a nastoupili do aut.

„Řekls jim, že odjíždíme?“ ukázal Romano hlavou k velkému domu.

„Vědí o tom.“ Web se na dům ohlédl a potichu dodal: „Hodně štěstí, Gwen.“

Když vyjížděli z ranče, všimli si, že jejich směrem míří Nemo v pickupu. Zpomalil a zastavil. Webovi se zdálo, že Straita překvapilo, když je uviděl.

„Hej, chlapi, nedáte si pivo?“ zeptal se Nemo.

Corvetta měla složenou střechu. „Radši zmizíme, než začne pršet.“

„Máš pravdu, Delto.“

„Díky za pomoc, Nemo,“ loučil se Web.

„Hádám, že zavíráte krám, co?“

„Vypadá to tak, ale dávej pozor na Canfieldovy. Emie je pořád na svobodě.“

„Dám.“

Když Web s Romanem odjeli, Nemo se za nimi zamyšleně díval, a pak se otočil k velkému domu. Gwen zjevně neměla dost pevné nervy.

***

Angie Romanová neměla dobrou náladu. Celou dobu se musela starat o syny sama a výlet do Bayou asi také nebyl právě nejpříjemnější. Když se Web zastavil pro Romana, pokusil se ji přátelsky obejmout, ale raději od toho upustil, protože se na něho dívala, jako by mu chtěla zlomit ruku.

Nejodvážnější člen týmu H a jediný přeživší příslušník týmu C utekli pozdě v noci z domu Romanových a nasedli do Webova fordu, aby vyrazili na pravděpodobně poslední společnou akci. Web Romanovi neřekl o svém odchodu od FBI, nicméně drby se šířily rychle, takže se Romano všechno dozvěděl okamžitě po návratu domů. Byl na Weba naštvaný, že před ním tak důležitou věc tajil, ještě víc však byl rozčílený na FBI.

„Dals jim všechno, co máš, a oni… Takhle ti poděkovali. Člověče, to už je snad lepší dělat pro nějaký kartel v Kolumbii. U těch aspoň víš, na čem jsi.“

„Zapomeň na to, Paulie. Sakra, jestli všechno půjde dobře, založím si vlastní bezpečnostní firmu a můžeš přejít ke mně.“

„Jasně. A prasata se naučej lítat.“

Protože si nebyli jistí, co je na Southern Belle čeká, vyrazili oba vyzbrojení jako do války. Vezli s sebou své pětačtyřicítky, MP-5, kevlarové chrániče a dokonce i odstřelovačské pušky. Nemohli požádatoposily z FBI, jejich vysvětlení o pokutách za rychlost a konspiračním teoriím by nejspíš nikdo nevěřil. Na druhou stranu Web již vlastně u FBI nepracoval, což mu jako zákonů dbalému občanovi dávalo možnost podniknout věci, které by příslušník FBI provést nemohl. Web zvažoval, že by vyrazil sám, bez Romana, když se však se svým plánem Romanovi svěřil, prohlásil Paulie, že buď půjde také, nebo nikam nepůjde ani Web, protože ho osobně postřelí do míst, kam by si to žádný muž nepřál. Web se nakonec rozhodl brát Romanovu hrozbu vážně.

Ford nechali na polní cestě na hranici mezi Southern Belle a East Winds. Když se prodírali hustým lesem, Romano si celou dobu stěžoval. „Z těch brýlí na noční vidění už mě bolí hlava. Nesnáším je. Váží tunu a stejně s nimi nemůžeš střílet. K čemu vůbec jsou?“

„Buď si je sundej, Paulie, nebo si přestaň stěžovat, protože mě začíná bolet hlava z tebe.“ Nakonec si však brýle sundal i Web a chvíli si mnul rozbolavělé svaly vzadu na krku.

Všude kolem nich se ozývaly zvuky lesa. „Zádní odstřelovači, co by nám kryli záda,“ uvědomil si Romano. „Připadám si nervózní a opuštěný, Webe.“

Web tušil, že jen žertuje. Pokud věděl, kromě Angie neexistovalo na světě nic, z čeho by měl Paulie Romano strach.

„Zvykneš si.“

„Hele, pořád jsi mi neřekl, co čekáš, že dneska objevíme.“

„Ať to bude, co chce, budeme vědět víc, než víme teď.“ Bez přístupu ke zdrojům FBI nemohl Web zapojit počítače úřadu do hledání všech dostupných faktů o Harveym a Gilesovi Ransomeových. Mohl by zavolat Ann Lyleové, ale právě teď s ní nechtěl mluvit. Když už byl mimo FBI, rozhovor by nejspíš skončil v slzách.

Postupovali mezi stromy, dokud se před nimi neobjevily budovy, které viděli z vyhlídkové věže. Web dal Romanovi znamení, aby zůstal na místě, a sám se plížil vpřed. Když se dostal na kraj lesa, usmál se. Ranč Southern Belle dnes v noci sršel aktivitou. U jedné z budov podobné skladu stál velký náklaďák se sklopeným zadním čelem. Skupinka mužů z vozu něco vykládala. Web si je pečlivě prohlédl a pátral po zbraních, ale žádné nezahlédl. Vysokozdvižný vozík zavážel do skladu velké bedny. Když se otevřela vrata, pokusil se Web zjistit, co je uvnitř, ale marně. Než se vrata znovu zavřela, viděl jen ostré světlo. Kousek stranou si všiml přepravníku na koně a muže, který se ochomýtal kolem. Z místa, kde Web byl, nepoznal, jestli je v přepravníku nějaký kůň, nebo není.

Vysílačkou přivolal Romana k sobě. Paulie se objevil za necelou minutu a přidřepl vedle Weba. „Co tomu říkáš?“ zeptal se, když si prohlédl, co Web už viděl.

„Může jít o cokoli. Drogy nebo součástky z kradených aut.“

V tom okamžiku se vrata otevřela a vysokozdvižný vozík vyjel ven. Zároveň zaslechli ženský výkřik. Nabýval na síle. Web s Romanem se na sebe podívali.

„Nebo obchodníci s lidmi,“ zasyčel Romano.

Přepnuli MP-5 na automatickou palbu a vyklouzli z lesa. Pažby pušek měli opřené o pravou stranu hrudníku, ukazováčky na spouštích.

Nepozorovaně se dostali k boční stěně skladu. Web si všiml bočního vchodu a ukázal na něj Romanovi. Ten přikývl. Web dal signály rukou, které používaly týmy útočníků, Romanovi vědět, co se chystá udělat. Dost to připomínalo komunikaci nadhazovače a chytače v baseballu, jenže tady se mohli setkat s něčím o hodně horším než s dobrým pálkařem.

Web zkusil dveře. Překvapilo ho, že jsou odemčené. Pootevřel je na škvíru. Vzápětí uslyšeli další ženský výkřik, tentokrát však tlumený, jako by jí někdo cpal něco do krku.

Web s Romanem vtrhli s připravenými zbraněmi dovnitř a rozhlédli se. Web koutkem oka zahlédl Gilese Ransoma sedícího ve skládacím křesle.

„FBI. Všichni na zem, prsty propletené za hlavou. Rychle, neboje po vás,“ zařval Web. Romano by na mě měl být pyšný, pomyslel si.

Ze všech koutů se ozývaly další výkřiky a lidé si lehali na podlahu. Web zachytil pohyb vlevo od sebe a namířil tam pušku. Romano se řítil vpřed, ale najednou se zastavil.

Harvey Ransome stál uprostřed čehosi jako ložnice a v ruce třímal štos papírů. Na posteli ležely tři krásné, chirurgicky upravené a úplně nahé ženy a mladík, plně vzrušený.

„Co se to sakra děje?“ křičel Harvey. Když poznal, že před ním stojí Web, zbledl.

Web s Romanem se rozhlíželi kolem a oba jen zírali na filmové kamery, sady reflektorů, generátory, kulisáky, osvětlovače, kameramany, rekvizitáře a kulisy ložnice. Kromě toho zde byla rovněž falešná kancelář, vnitřek limuzíny, a jak Web s překvapením zaznamenal, také kostel. Takhle to tedy je? Southern Belle je vlastně pornografické studio? Výkřiky představovaly hranou extázi?

Sklonil zbraň. Harvey k němu rázoval se scénářem v ruce.

„Co to má znamenat, Webe?“

Web zavrtěl hlavou a zle se na muže díval. „Vysvětlete mi to!“

„Tohle je naprosto legální podnikání. Můžete si to ověřit. Máme veškerá povolení.“ Ukázal na nahé postavy na posteli. „Všichni tihle lidé jsou profesionální herci a mají zákonný věk. I to si můžete ověřit.“

Romano došel k posteli, kde se k němu připojil Web.

Mladé dívky se na oba dívaly s vyzývavými výrazy, zatímco muž se snažil zakrýt. Jeho pýcha už tak jako tak splaskla.

Ženy se však v přítomnosti cizích mužů se zbraněmi nijak nestyděly.

„Jste tu všichni dobrovolně?“ zeptal se Romano.

„To si piš, cukrouši,“ přitakala jedna, které poprsí takřka zakrývalobřicho. „Hele, nechceš si zahrát ve filmu? Moc ráda ti ukážu, jak dobrovolně tu jsem.“ Když se Romano začervenal, všechny tři dívky se rozesmály.

„Máš takhle velkou pušku taky v kalhotách?“ zeptala se druhá.

„Webe?“ přivolal bezmocný Romano svého přítele. „Co tu vlastně chceš dělat?“

Giles se postavil vedle svého bratra. „Tohle území spadá pod první dodatek ústavy, Webe. Kdybychom vás a FBI dali k soudu, vyhráli bychom.“

„Dobrá, když je to tak legální, proč se tváříte jako farma?“

„Musíme myslet na své sousedy. Kdyby věděli, co tady děláme, nejspíš by nám způsobili problémy. Jsou bohatí a znají vysoce postavené lidi na úřadech. Ti by nám pak ze života udělali peklo.“

„Chceme jen klid,“ doplnil ho Harvey, „abychom mohli produkovat své umění.“

„Umění?“ opáčil Web. Ukázal na nahá těla. „Takhle říkáte šukání se silikonovými Barbienami ve falešných kulisách? Umění?“

Jedna z žen se vztyčila v plné kráse. Nemohlo jí být přes dvacet. „Kdo si sakra myslíš, že seš?“

„Neberte si to osobně, dámo, jen říkám, co si myslím.“

„Vůbec nevíte, o čem mluvíte.“

„Jo, máte pravdu. A vsadil bych se, že vaše máma je pyšná, jakou jste udělala kariéru, co?“ nedal se Web.

Harvey mu položil ruku na rameno. „Poslyšte, Webe, skutečně je to legální. Platíme daně, řídíme se zákony. Zkontrolujte si to, nikam vám neutečeme. S bratrem jsme se tím živili třicet let v Kalifornii.“

„Proč jste se tedy přestěhovali?“

„Protože už nás to v L. A. nebavilo,“ odpověděl Giles. „A je tu nádherná krajina.“

Romano se podíval na nahé herečky. „Pochybuju, že by si ji někdy prohlížely.“

„Nechceme žádné problémy, Webe,“ přemlouval ho Harvey. „Jak říkám, u soudu bychom vyhráli, ale k žádnému soudu nechceme. Nikomu tu neubližujeme. A naše produkty si kupuje spousta lidí, i když to málokdo přizná. Nejde přitom jen o nějaké úchyláky, ale o spořádané mamky a taťky po celých Spojených státech. Víte přece, že sex uklidňuje. A když se díváte na sex v podání profesionálů, uklidníte se ještě víc.“

„Všechno je to jen o fantazii, člověče,“ vysvětloval Giles. „Dáváme lidem jen to, co chtějí.“

„Dobrá, dobrá, rozumím.“ Web už se nedivil, že se oba bratři tak zajímali o Gwen Canfieldovou. Nejspíš by ji nejraději angažovali do svého příštího díla.

„Podívejte, můžeme pro vás něco udělat? Víte, jako poděkování za to, že se nikdo o ničem nedozví?“ zeptal se Harvey s obavami.

„Abychom si rozuměli, Harveyi, všechno si ověřím. A jestli mi lžete, neboje některý z těhle ‚herců‘ pod zákon, tak se vrátím. Kdyby vás náhodou napadlo se mezitím vypařit, ani to nezkoušejte, protože kolem máme své lidi.“

„Dobrá, to zní férově.“

„No, něco byste pro mě přece jen udělat mohli.“

„Klidně si řekněte.“

„Přestaňte přelétávat nad East Winds. Některým mým přátelům to vadí.“

Harvey mu podal ruku. „Máte mé slovo.“

Web si s ním nepotřásl, místo toho se podíval na dívky. „A vás, dámy, je mi líto.“

Romano s Webem odešli a za jejich zády se ozýval uštěpačný smích.

„Teda,“ pokýval hlavou Romano, „tuhle akci bych fakt označil za velmi úspěšnou.“

„Zmlkni, Paulie.“

Zatímco kráčeli k lesu, zahlédl Web muže, kterého si již prve všiml u přepravníku na koně. Došel k němu. Muž byl oblečený jako dělník na farmě. Když uviděl zbraně, polekal se, ale Romano mu ukázal odznak.

„Hele, nechci žádný potíže,“ prohlásil dělník. Bylo mu kolem padesátky. „Slušně mi tu platěj.“

„Nejspíš jim pomáháte krýt, co dělají.“

Muž se podíval ke skladišti, respektive jak už Web věděl, k ateliérům. „Tady se toho moc nezakrývá. Kdyby ještě žila moje žena, stáhla by mě zaživa z kůže. Jenže platěj dvojnásobnou taxu.“

„To vám mělo něco napovědět, nemyslíte?“ zeptal se Web.

„Jasně, jasně, jenže peníze má rád asi každej, ne? Navíc v týhle branži dělám už dlouho. Možná až moc dlouho.“

Web si prohlížel přepravník. Uvnitř byl kůň, z kterého však viděl jen vršek hlavy.

„Někam jedete?“

„Jo. Dlouhá štreka. Vezu koně na prodej. Musíme předstírat, že víme, co děláme. Tenhle roček je navíc fakt dobrej.“

Web přepravník obešel. „Skutečně? Mně připadá dost malý.“

Muž se na něho podíval jako na blázna. „Malej? Má metr pětašedesát. Na ročka to není vůbec zlý.“

Web nahlédl do přepravníku. Mezi hlavou zvířete a střechou zbývalo nejméně dalších třicet centimetrů. Podíval se na muže. „Tohle je nějaký zvláštní přepravník?“

„Zvláštní? Proč myslíte?“

„Velikostně. Není zvýšený?“

„Kdepak, úplně normální sedmistopej přívěs.“

„Tohle je standardní přívěs? A ten roček má metr pětašedesát v kohoutku? Víte to jistě?“

„Tak jistě, jako že stojím před váma.“

Web si posvítil dovnitř.

„Jestli je to standardní přepravník, jak to, že v něm nemáte bednu na výstroj?“ Podezíravě si muže prohlížel a paprskem světla přejížděl po vnitřku přepravníku.

„Zaprvé, synku, nikdy nedávej nic tam, kde by si o to mohl kůň poranit nohy. Poraněná noha ti zkazí obchod.“

„Můžete je přece obložit,“ nedal se Web.

„A za druhé…“ Muž ukázal dopředu k oji tahače, kde Web uviděl velkou bednu plnou otěží, lahviček s léky, lan, přikrývek a dalších věcí. „A za druhé, na všechny věci máš dost místa tady, takže nemusíš dovnitř dávat nic, co by koni překáželo.“ Díval se na Weba, jako by ho považoval za blázna.

Web si ho však již skoro nevšímal, protože mu začínalo docházet, že má-li onen člověk pravdu, spousta věcí se změní. Hledal po kapsách, až našel obálku s fotografiemi, které mu dal Bates. Jednu vybral, posvítil na ni a ukázal ji Romanovi. „Tomuhle jsi tehdy v noci předal kluka?“ zeptal se. „Je to on? Představ si ho se světlým ježkem na hlavě. Jasně, je to těžké, protože měl brýle, ale zkus to.“

Romano si fotografii prohlížel a nakonec překvapeně vydechl. „Myslím, že je to on.“

Web se okamžitě rozběhl k lesu a Romano ho následoval.

„Co to do tebe vjelo, Webe?“

Ale Web neodpověděl, jen běžel dál.

53

Dveře podzemní místnosti se otevřely a dovnitř vešel Nemo Strait. Claire i Kevin byli připoutaní k mohutným kruhům zasazeným ve stěně a ruce i nohy měli svázané silným lanem. Na Straitův příkaz dostali roubíky, ale ne pásky přes oči. „Už jste toho viděla až moc, doktorko,“ vysvětlil Claire. „Ale je to vlastně jedno.“ Význam jeho slov byl naprosto zjevný.

Za Straitem vešli i jeho muži s přikrývkami a dalšími provazy.

„Pomoc, pomoc,“ snažila se křičet Claire, ale přes roubík ji skoro nebylo slyšet. Bezvýsledně se pokoušela s muži prát. Kevin se na své věznitele jen tiše díval, jako by konečně nastalo to, co stejně očekával.

„Pohyb,“ pobízel Strait své lidi. „Nemáme na to celou noc a ještě zbejvá spousta práce.“

Když vynášeli Kevina ven, Strait ho otcovsky pohladil po hlavě.

***

Web nahlédl do všech oken na zadní straně Nemova domu. Jeho pickup vpředu neparkoval, ale Web nehodlal nic riskovat. Boky a přední stranu budovy hlídal Romano. Když se znovu sešli, Romano jen zavrtěl hlavou. „Nic. Dům je prázdný.“

„Dlouho nebude,“ prohlásil Web.

Za dvacet vteřin se jim podařilo odemknout zadní vchod a byli uvnitř. Pečlivě prohlíželi jednu místnost za druhou, až se dostali do ložnice.

„Co vlastně hledáme, Webe?“

Web právě prohlížel skříň a neodpověděl. Nakonec se otočil a v rukách držel starou krabici od bot. „Možná tohle.“

Posadil se na židli u postele a začal prohlížet staré fotografie. Jednu zvedl. „Vzpomínáš, jak Strait říkal, že po návratu z Vietnamu pracoval v detenčním středisku pro mladistvé?“

„No a?“

„Hádej, kdo tam byl zavřený za to, že babičce vrazil do hlavy sekáček na maso? Viděl jsem jeho složku, když jsem se sešel s Batesem ve washingtonské úřadovně.“

„O kom to mluvíš?“

„Clyde Macy. To je ten chlápek na fotce, kterou jsem ti ukazoval, ten, co předstíral, že je agent FBI. Sakra, proč jsem ti tu fotku neukázal dřív. Vsadil bych se, že kdybychom zkontrolovali data, ukázalo by se, že Macy a Strait tam byli v jednu dobu.“

„Jenže Macy se pak přidal ke Svobodným.“

„A Strait ho možná objevil a přemluvil ho, aby pracoval pro něj.“

„Ale říkals, že Macy dělal pro Westbrooka.“

„Macy si nejspíš rád hraje na policajta. Myslím, že byl něco jako agent v utajení a jako součást Straitovy drogové organizace se infiltroval do Westbrookova gangu.“

„Strait obchoduje s drogami?“

„S oxycontinem. Přepravníky na koně, vynikající prostředek, jak ty věci převážet. Ten přepravník na Southern Belle byl asi opravdu takový, jak má vypadat. Strait má na East Winds jeden s falešnou podlahou, takže roček vysoký v kohoutku metr pětašedesát se málem tluče do hlavy o střechu. A navíc do něj namontoval bedny, aby mohl léků převážet ještě víc. A ty pokuty za rychlost? Macy nejezdil na Southern Belle, jezdil sem. Vsadil bych se, že to byl on, kdo zjistil, že Toona donáší Coveovi. Použil tu informaci, aby na Covea nastražil past, a pak to řekl Westbrookovi, který Toonu zlikvidoval.“

„Myslíš, že Macy mohl být ten, kdo střílel v areálu Svobodných a rozpoutal krveprolití?“

„Navíc tam propašoval drogy a další’důkazy‘, které jsme našli. Nejspíš ukradl i Silasův náklaďák. Vsadil bych se, že to on zastřelil Chrise Millera před Coveovým domem. Strait navíc sloužil v armádě, takže ví, jak zacházet s kulometem, a nejspíš se také naučil vyrábět bomby.“

„To ale znamená, že? se všichni nějak podíleli na zmasakrování tvého týmu. Proč?“

Web celou dobu procházel další fotografie, až se u jedné zarazil a vyndal ji. „Hajzl.“

„Cože?“

Web mu snímek ukázal. Byl na něm Strait v uniformě ve Vietnamu. Vedle něho stál muž, kterého Romano nepoznával, ale Web nejspíš ano. Přestože na fotografii byl výrazně mladší, příliš se za tu dobu nezměnil.

„Ed O’Bannon. Tehdy působil v armádě jako psychiatr a léčil Straita po jeho útěku ze zajetí.“

„Ježíši.“

„A to znamená, že tu asi někde vězní Claire a možná i Kevina. Farma by pro to byla dokonalé místo.“

„Stejně ale nechápu, Webe, proč by Strait s O’Bannonem a Macym chtěli zlikvidovat tým C? Nedává to smysl.“

Web úpěnlivě přemýšlel, ale žádná rozumná odpověď ho nenapadala. Alespoň dokud se nepodíval na podlahu. Odložil krabici od bot stranou, pomalu se sehnul a zvedl ten předmět z místa, kde ležel částečně skrytý pod postelí.

Držel řetízek v ruce a posvítil si na něj. I bez toho už věděl, komu patří. Stáhl z postele přehoz a paprskem svítilny přejížděl po polštáři. Vzápětí objevil dlouhé světlé vlasy.

S nevěřícným výrazem se podíval na Romana. „Gwen.“

***

K východu z místnosti s technickým zázemím bazénu zacouval přepravník. Rampu pro koně měl dole a jeden ze Straitových mužů vytáhl dlouhý plát plechu, pod nímž se objevil tajný prostor dostatečně velký na slušnou dodávku tablet… Nebo pro těla ženy a malého chlapce.

Strait dohlížel na přesun Claire a Kevina do úkrytu. Oba zajatci však bojovali jako lvi a byli hlasití. Příliš hlasití.

„Otevřete bazén,“ přikázal. „Bude jednodušší je nejdřív utopit. A čistější, než když je zastřelíme.“

Kryt bazénu se zatáhl. Muži z Claire a Kevina částečně stáhli přikrývky a provazy a vlekli je k vodě.

Právě v tom okamžiku se ozval hlas.

„Co to sakra děláte?“

Strait a jeho lidé se otočili a uviděli Gwen, která na ně mířila pistolí.

„Ahoj, Gwen, proč jsi vzhůru?“ zeptal se Strait nevinně.

Podívala se na Claire a na Kevina.

„Co jsou zač, Nemo?“

„Jen dva problémy, který musím vyřešit, abysme mohli všichni za svítání odjet.“

„Chystáš se je zabít?“

„Ne, chci je nechat svědčit u soudu a už se těším na uličku smrti.“

Několik Straitových mužů se při poslední poznámce zasmálo. Strait popošel blíž ke Gwen a nespouštěl z ní ani na zlomek vteřiny oči.

„Na něco se tě zeptám, Gwen. Říkalas, že se o Londona postaráš. Jenže já ho dneska viděl odjíždět a byl zdravý a živý.“

„Rozmyslela jsem si to.“

„Aha, to je dobrý, rozmyslela sis to. Takže ses podělala. Když na to přišlo, Gwen, nemělas dost odvahy. Zabíjení. Na to totiž potřebuješ chlapa, jako jsem já.“

„Chci, abys odsud vypadl. Ty a všichni tví lidé.“

„No, mám to v plánu.“

„Ne, myslím bez těhle tvých problémů.“

Strait se usmíval a udělal další krok. „Hele, zlato, víš, že to nejde.“

„Dám ti náskok dvanáct hodin a pak je pustím.“

„A dál bude co? Budeš muset hodně věcí vysvětlit. Chceš to vzít na sebe?“

„Nedovolím ti je zabít, Nemo. Už zemřelo dost lidí. Všechno je to moje chyba. Měls pravdu, měla jsem na svou zlost už dávno zapomenout, ale pokaždé, když jsem se o to pokusila, uviděla jsem svého mrtvého syna.“

„Víš, problém je v tom, že když je tu nechám a budou mluvit, policajti mě nikdy nepřestanou hledat. Ale když je zabiju a zmizím, nikoho to nebude zajímat. A v tom je velkej rozdíl, protože až se někde usadím, rád bych tam zůstal. Nehodlám do konce života utíkat před FBI.“

Ohlédl se po jednom ze svých mužů, který pomalu postupoval za Gwen.

Gwen sevřela pistoli a namířila Straitovi na hlavu. „Naposledy ti říkám, abys zmizel!“

„A co tvůj podíl na penězích z drog?“

„To byla jen tvoje práce. Nic z toho nechci. Všechno vezmu na sebe, ale už vypadni!“

„Sakra, ženská, co to do tebe vjelo? Mluvilas s Bohem nebo co?“

„Vypadni z mých pozemků Straite! Hned!“

„Pozor, Gwen!“ vykřikl Web.

Jeho výkřik zaskočil všechny nepřipravené, ale muž, který přešel za Gwen, přesto vystřelil, jenže minul, protože se po Webově varování přikrčila.

Webova odstřelovačská puška jednou práskla a muž spadl mrtvý do bazénu. Chlorovaná voda okamžitě zrudla.

Nemo a jeho lidi se ukryli za přepravník a začali střílet, zatímco Gwen zmizela mezi keři.

Po odchodu z Nemova domu Web s Romanem zamířili do jezdeckého střediska, protože Web si chtěl něco ověřit. Na hřbetě Komety samozřejmě našel drobnou ranku. Gwen se ho chystala zabít, ale v posledním okamžiku si to rozmyslela. Kvůli jejich rozhovoru? Pokud ano, pak Web jen litoval, že si s ní nepromluvil už před léty. Nemohl to dokázat, ale zdálo se mu jasné, že Gwen najala Nema a jeho muže, aby pomstili smrt jejího syna. Jestli ji do Nemovy postele přivedla netečnost Billyho Canfielda, už posoudit neuměl.

Právě měli namířeno do hlavního domu, když od bazénu zaslechli hluk, a dorazili právě včas, aby si vyslechli rozhovor mezi Gwen a Straitem a byli svědky, když Gwen přiznala, že zabíjení zařídila ona jako svou pomstu. Teď se dostali do přestřelky a neměli možnost přivolat posily. Největší problém však byl v tom, že Claire a Kevin zůstali bezmocně ležet mezi nimi a nepřítelem.

Strait si toho zřejmě také všiml, protože křikl: „Hej, Webe, co kdybys vylezl? Jestli se neukážeš, tak tu ženskou a kluka zastřelím.“

Web a Romano se na sebe podívali. Strait nevěděl, že je tam také Romano. Paul se otočil a zamířil vlevo. Web vpravo a zastavil se.

„Nemo, nemáš šanci, posily jsou na cestě.“

„Jasně, já jsem zoufalec a nemám co ztratit.“ Vystřelil kousek od Claiřiny hlavy do míst, kde ona a chlapec leželi na dlažbě u bazénu.

„Víš, Nemo,“ pokračoval Web, „dvě vraždy navíc už tě nezachrání.“

Strait se rozesmál. „Ale ani mi neuškodí.“

„Dobrá, řekni mi jednu věc, na kterou jsem nepřišel,“ snažil se Web získat čas. „Proč jste ty kluky v uličce vyměnili?“

„Cože? Chceš, abych se sám udal?“ rozesmál se znovu Strait.

„Přiznej si, Nemo, že mám všechny důkazy, které potřebuju.“

„Takže když tě poslechnu, přimluvíš se za mě u soudce?“ Nepřestával se mu vysmívat Strait.

„Nic ti to neudělá.“

„Podívej, Webe, při svý práci se člověk seznámí se zajímavejma lidma. A jeden z nich má svý požadavky, kterejm musím vyhovět. Nerad bych ho zklamal, rozumíš?“

„Clyde Macy?“

„Ne, žádný jména, Webe. Nejsem práskač.“

„Tak já ti pomůžu. Macy by chtěl být policista. Strašně chce dokázat, že je něco lepšího. Rád se převlékl za agenta FBI a kluka nám vyfoukl přímo před očima. Jen aby dokázal, že to zvládne.“

„Sakra, byl by z tebe dobrej detektiv.“

„Jenže jsi mu asi dost nevěřil. Kevina jsi potřeboval a nechtěl jsi riskovat, že se Macymu roztřesou kolena a kluka nepřivede. Nejdřív jsi Kevina potřeboval v té uličce, abys hodil podezření na Velkého F, a pak jako páku, aby udělal, co chceš. Takže jsi ho vyměnil za jiného chlapce. Macy se tak pobavil na účet FBI, a kdyby selhal, stejně bys Kevina měl. Je to tak?“

„Člověče, fakt nevím.“

„Takže kde je to druhé dítě?“

„Jak povídám, nevím.“

Webovi zapraskalo ve vysílačce. Romano byl na pozici.

„Fajn, poslední šance, Nemo. Máš pět vteřin, aby ses vzdal.“

S počítáním do pěti se ale nezdržoval. Přepnul útočnou pušku na automatiku a začal střílet do přepravníku, za kterým se Nemo a jeho muži schovávali.

Strait a ostatní zalehli na zem a zároveň se za nimi vynořil Romano.

Jeden z mužů si ho všiml, otočil se, aby vystřelil, a schytal za to dvě rány z MP-5 přímo mezi oči.

„Zbraně na zem! Hned!“ přikázal Romano.

Web si toho všiml, ale Romano ne, protože stál zády. Mezi stromy stoupal malý obláček zkondenzované páry. Způsobil ho chlad pocházející od hlavně pušky. Jednalo se o obvyklou chybu někoho, kdo o zbraních a odstřelovačství něco věděl, ale unikaly mu drobnosti, na kterých však ve skutečnosti velmi záleželo. Jako odstřelovač by Web zahříval hlaveň vlastním dechem, aby kondenzaci par zabránil.

„Šest hodin, Romano,“ zaječel.

Jenže bylo pozdě. Střela zasáhla Romana do spodního konce páteře a úder vysokorychlostní munice ho srazil na zem.

„Paulie!“ vykřikl Web.

Další z mužů se otočil a zamířil na ležícího Romana, ale Web ho zastřelil odstřelovačskou puškou. Opřel si MP-5 o hrudník, držel ji jednou rukou a druhou vytasil pětačtyřicítku.

„Romano!“

Vydechl si úlevou, když se Romano začal zvedat. Střela sice prorazila chránič, ale neprošla skrz Link, třetí Romanovu patačtyřicítku, kterou měl ve speciálním pouzdře na zádech.

Další střela dopadla kousek od Weba, který okamžitě zalehl a sledoval, jak se Romano odkulil pod keře. Strait využil příležitosti, vyskočil, popadl Claire a napůl ji nesl, napůl táhl k pickupu s připřaženým přepravníkem.

Web zvedl hlavu a uvědomil si, o co se Strait snaží. Rychle prostřelil pickupu dvě pneumatiky. Nemo hlasitě zaklel a odtáhl Claire do tmy.

Web popadl vysílačku. „Paulie? Paulie, jsi v pořádku?“ Uběhlo několik vteřin, než Romano odpověděl. Hlas měl trochu roztřesený, ale stále to byl starý dobrý Paulie.

„Ať střílel, kdo chtěl, neví nic o záměru na velkou vzdálenost. Mířil moc nízko.“

„Tos měl štěstí. Páry nad hlavní jsem si všiml až na poslední chvíli. Vsadil bych se, že tam někde bude Macy. Strait má Claire. Jdu za ním. Kevin Westbrook pořád leží u bazénu.“

„Mám to tu pod kontrolou, Webe.“

„Určitě?“

„Jasně, vždyť jsou to jen čtyři proti jednomu. Padej!“

Web se otočil a rozběhl se za Claire a Straitem.

***

Romano ztratil svou MP-5 a odstřelovačská puška mu na tak krátkou vzdálenost byla skoro k ničemu. Vytáhl proto z pouzder své pětačtyřicítky a podle Webova zvyku jednu z nich pohladil pro štěstí. Ačkoli se tvářil sebevědomě, čtyři na jednoho nebylo dobré. Mohl dostat tři, ale dál by hrozilo, že čtvrtému neunikne. Přikrčený se prosmýkl za keři rostoucími kolem bazénu. Několikrát na něho vystřelili, ale palbu neopětoval, protože mířili mimo a záblesky od hlavní mu prozradily, kde se jeho protivníci ukrývají. Pokračoval dál a rozhlížel se. Každý výstřel si zapamatoval. Stáli proti němu amatéři, ale i amatéři mohou mít štěstí, zvlášť jsou-li v přesile. Znovu se přikrčil a uviděl chlapce u bazénu. Nehýbal se a Romano se nejprve bál, že ho některá z kulek zasáhla. Pak však Kevin o kousek nadzvedl hlavu. Romano si nasadil brýle na noční vidění a konečně zjistil, proč se chlapec nehýbe. Stále měl svázané nohy.

Romano zůstával v pohybu a dál zvětšoval vzdálenost mezi sebou a nepřáteli. Chtěl se dostat co nejdál, aby mohl použít odstřelovačskou pušku. Měl na ní noční zaměřovač a stačil by mu jen viditelný kousek hlavy. Počítal, že se mu tak podaří snížit počet nepřátel na tři, snad i na dva, a pak vyrazí s pistolemi v rukách. Jeden po druhém, tak zvítězí pokaždé.

Jeho plán byl učebnicově prostý. Podle záblesků zjistit, odkud střílejí. Zůstat v pohybu. Obejít je. Pak vyrazit, jeden nebo dva výstřely, ostatní ztratí nervy a prozradí se sami, možná se rozeběhnou, takže by se mu mohli dostat do zóny smrti odstřelovačské pušky a bylo by po všem.

„Hej, Romano,“ ozval se mužský hlas. „Vylez a bez pušky.“

Romano neodpověděl. Snažil se podle hlasu poznat, kde se protivník skrývá, a pak ho umlčet navždy. Zdálo se mu, že je to muž, kterého první den na farmě povalil na zem, ale nebyl si jistý.

„Romano, doufám, že mě slyšíš, protože máš pět vteřin, jinak tomu klukovi proženu kulku hlavou.“

Romano v duchu zaklel a blížil se ke zdroji hlasu. Nechtěl chlapce nechat zemřít, ale kdyby se ukázal, zahynuli by oba. On i Kevin Westbrook. Na podobnou hru nehodlal přistoupit a jeho cílem zůstalo je všechny pozabíjet, než se k chlapci dostanou. Jenže to už se zdálo nemožné.

„Je mi líto, kluku,“ zamumlal si pro sebe, postoupil vpřed a zaujal palebnou pozici.

Muž, který na něho křičel, byl určitě ten, se kterým měl konflikt v jezdeckém centru. Plížil se na břiše a v ruce držel pistoli. Zastavil se, potichu počítal do pěti a znovu křikl: „Poslední šance, agente.“ Okamžik počkal, pokrčil rameny, vstal a zpoza keřů namířil přímo na hlavu Kevina Westbrooka. Nebyl nijak výjimečný střelec. Takováto poprava však nevyžadovala přesnou mušku.

Vzápětí mu všechen vzduch z plic vyrazila mohutná postava, která se vyřítila z křoví a udeřila ho tak silně, že odletěl několik metrů a přistál na dláždění u bazénu. Mohutný muž doběhl k chlapci a jednou rukou ho zvedl. Francis Westbrook se pak otočil a se synem v náručí začal utíkat k lesu. Zároveň přes rameno střílel z pistole.

Z úkrytu vyskočil jiný muž a zamířil na Westbrookova široká záda. Právě se chystal stisknout spoušť, když ho Romano zastřelil. Nevěděl, že mohutný muž je Francis Westbrook, ale nehodlal jen sedět a přihlížet, jak někdo dostane kulku zezadu. Zároveň však prozradil svou pozici a za dobrotu schytal kulku do nohy. Pokusil se stáhnout, ale vzápětí na něho mířilo hned několik zbraní. Trojice mužů ho odtáhla na dláždění u bazénu a obestoupila.

„A hele, tak naši agenti nejsou dokonalý,“ prohlásil jeden z nich. Zároveň začal Romana šacovat.

„Odstřel ho,“ vybízel ho druhý. Romano zrudl a zaťal ruce v pěst.

„Povídám, strčíme mu hlavu pod vodu a utopíme ho. Čistě a pomalu.“

Romano zvedl hlavu a uviděl, že poslední slova pronesl muž, kterého Westbrook odhodil na dlažbu. Zároveň to byl tentýž, s nímž se Romano vypořádal v první den na East Winds.

„Co bys na to řek‘, Romano?“ zeptal se a současně ho kopl špičkou boty do boku.

„Nejsem proti,“ vyštěkl Romano. Vyskočil, vrazil ramenem muži do břicha a oba spadli do vody. Romano se zhluboka nadechl a stáhl muže pod hladinu. Zbývající dva udělali to, s čím Romano počítal. Vystřelili do vody. Jenže Romano i jeho soupeř byli dostatečně hluboko pod hladinou, aby jim kulky neublížily.

Jeden z mužů dostal podle svého názoru vynikající nápad. Odběhl a stiskl tlačítko zatahování krytu bazénu. Když se nad Romanem a jeho protivníkem, s nímž dál bojoval, kryt zavřel, bylo jasné, že získal prostředek pro přežití. Vytáhl nůž a podřízl muži hrdlo. Romano pak popadl tělo za nohy a vystrčil ho nad hladinu, až ucítil, že mužova hlava naráží do krytu, jako by se vynořil nad hladinu, aby se nadechl. Vzápětí zaslechl to, v co doufal, že uslyší. Pistole pálící do hlavy pod krytem. Stáhl tělo dolů, změnil pozici a znovu ho vystrčil nad hladinu. Ozvaly se další výstřely a po obou stranách vedle Romana zvířily vodu kulky. Muži nahoře si teď bezpochyby mysleli, že jsou oba mrtví. Romano v to alespoň doufal, protože jinak neměl šanci přežít.

Znovu tělo stáhl pod hladinu a pustil ho. Pomalu kleslo na dno vedle mrtvoly muže, kterého Romano zastřelil jako prvního. Teď se musel pustit do nejriskantnější části svého plánu. Vydechl většinu vzduchu, který měl v plících, vyplaval na hladinu a zahákl se rukou za vtok filtru, jako by se tam zachytil poté, co ho střelili do hlavy. Když se kryt otevíral, doufal, že muži nahoře nemají ponětí o tom, že mrtvoly se nejprve potopí pod vodu a neplavou na hladině. Kdyby na něho teď začali střílet, bylo by po něm. Ale nezačali. Kryt bazénu ho zachytil a o kousek poodtáhl, Romano však nehnul ani svalem. Ještě nebyl správný čas. Když se k němu natáhly ruce, aby ho dostaly na břeh, stále se nehýbal. Položili ho tváří dolů na dlažbu u bazénu. Cítil je po obou stranách. A pak to uslyšel. Všichni to uslyšeli. Sirény. Někdo zavolal policii.

„Vypadneme odsud,“ prohlásil jeden z dvojice.

Byla to jeho poslední slova. Romano vyskočil na nohy a oběma mužům vrazil do hrudníku nože, které až dosud skrýval v dlaních. Ostří se zabořila až po střenky a zasáhla srdce.

Ještě když padali do vody, nechápavě na něho zírali. Romano stál vzpřímený, obhlédl bojiště, strhl si košili a z tenké větve si vyrobil dlahu na nohu. Pak z vody vylovil Link, pistoli, která zachytila kulku a zachránila mu život, a pořádně si ji prohlédl. Byla poškozená.

„Sakra práce,“ vyštěkl.

54

Web se ze všech sil snažil sledovat Straita a Claire. Občas si nasadil brýle na noční vidění, i ty však potřebovaly alespoň trochu zbytkového světla. Spoléhal se proto spíše na sluch než na zrak, ale střílet nemohl, protože po sluchu by mohl zasáhnout Claire stejně dobře jako Straita.

Dostal se k opičímu pavilonu, zpomalil a nakonec zůstal stát. Neudržovaná budova vypadala hrozivě i za denního světla a ve tmě vzbuzovala velmi nepříjemné pocity. Problém byl v tom, že pokud se Strait ukrýval uvnitř a Web by jen prošel kolem a budovu nezkontroloval, mohl by se mu Nemo dostat do zad.

Web pevně sevřel svou MP-5 a tiše vyrazil. Do pavilonu se dostal z jižní strany. Překračoval suť pokrývající podlahu bývalého vězení pro zvířata. Jak po obloze pluly mraky, pronikaly dovnitř dírami ve střeše paprsky měsíčního světla. Zrezivělé klece se zdály být ještě hrozivější a při pohledu na ně přejížděl i Webovi mráz po zádech.

Pohybovat se po pavilonu a nenadělat hluk nešlo. Web se rozhlížel všemi směry a doufal, že zahlédne cokoli, co by mu pomohlo zachránit svůj a Claiřin život a zároveň zabít Straita. Navíc si uvědomoval, že někde v okolí se pohybuje také Macy, což mohl být velký problém, protože ten měl určité taktické schopnosti.

Když vlevo od sebe zaslechl zavrzání, okamžitě zalehl. Nasadil si brýle na noční vidění a kousek po kousku místo prohlížel. Podíval se i nahoru, protože tam visela lávka. V tom okamžiku se ozvalo přidušené zaječení.

Překulil se a kulka se zaryla přesně do místa, kde ještě před zlomkem vteřiny ležel. Vstal a zbraň držel připravenou k výstřelu. Na opačném konci budovy zaslechl šoupavé zvuky a nakonec i kroky mířící pryč. Chtěl se za nimi rozběhnout, když si opět všiml obláčku dýmu, sražené páry nad hlavní pušky. Těsně předtím, než zbraň vystřelila, sebou hodil na podlahu, kulka zasáhla jednu z klecí, odrazila se a zaryla se do stěny.

S potěšením konstatoval, že se Macy – pokud to byl on – ze své předchozí chyby nepoučil.

Web vystřelil z MP-5 směrem, odkud přišel výstřel. Kulky zvířilyprach a s cinkotem se odrážely od rezavých klecí. Když přestal střílet, aby mohl vyměnit zásobník, zaslechl další kroky směřující ven z budovy. Protáhl se za nimi a pokračoval ve sledování. Ulevilo se mu, že je z opičího pavilonu pryč.

Zdálo se mu, že zkracuje Straitův náskok, když vlevo od sebe vycítil pohyb a rychle zalehl. Kulka se zaryla do stromu.

Výstřel z pušky, ne z pistole, odhadl. Takže to byl znovu Macy, ne Strait. Nejspíš se držel vzadu a kryl svého šéfa. „Rádoby policajt proti skutečnému,“ zamumlal si Web pro sebe. „Tak jo, jdeme na to.“

Jako odstřelovač dokázal Web zůstat naprosto nehybný. Platilo pravidlo, že první, kdo se pohne, se prozradí a podepíše si rozsudek smrti. Proto dokázal naprosto bez hnutí ležet a čekat, až někoho zabije. Uměl zpomalit svůj tep a dokonce i ovládat močový měchýř, takže dlouhé hodiny nemusel močit. Připomínal anakondu číhající v trávě na jaguára. Když nastala správná chvíle, had udeřil a jaguár byl ztracený.

Zatímco ležel, přemýšlel Web, jak se vůbec Macymu dařilo ho tak úspěšně pronásledovat. Dovedlo ho to k myšlence na vybavení, které s sebou asi Macy má. Bates mu sdělil další informace o útoku na základnu Svobodných. Technici ze stěn vydolovali dvě kulky ráže .308. Používal-li Macy stejnou munici jako JOR, pak se i jeho výstroj mohla podobat té, kterou měl Web. Vzpomněl si na fotku Macyho v uniformě. Vše svědčilo pro profil člověka, který toužil stát se policistou.

Web se posunul na břiše a snažil se nadělat co nejméně hluku. Chtěl něco vyzkoušet a prozradit svou pozici se mu pro to jevilo jako nejsnadnější cesta.

Kulka se zaryla jen kousek od něho.

Dobrá, to bychom měli, pomyslel si Web. Macy má také zařízení pro noční vidění.

Nasadil si své brýle s noktovizorem a prohlédl okolí. Vzápětí to uviděl. Jen na kratičký okamžik, ale stačilo to. Úplně to stačilo.

***

Clyde Macy byl s vlastní strategií spokojený. Věděl, že členové JOR jsou velmi zkušení, zároveň se však domníval, že se dost přeceňují. Vždyť se mu podařilo narušit jejich perimetr u základny Svobodných.

A u bazénu dokonce jednoho zastřelil. Nezdržel se totiž dostatečně dlouho, aby viděl, jak se Romano zvedá. Když Strait sebral Claire a dal se na útěk, Macy jako jeho věrný pomocník kryl svému šéfovi záda. Strait na něho byl vždy hodný a v detenčním středisku pro mladistvé ho vzal pod svá ochranná křídla. Když se Macy dostal ven a přidal se ke Svobodným, Strait ho vyhledal a ukázal mu, jaká je pravda. Svobodní byli amatéři. Potvrzoval to i debakl v Richmondu. A jak zdůrazňoval Strait, očekávali jeho pomoc, aniž by mu zaplatili jediný šesták. A co za to? ptal se Strait. Privilegium scházet se s hlupáky.

Dal na jeho dobrou radu a pracoval pro Straita řadu let. Poslední práce byla zatím nejlukrativnější. Na obchodu s léky na předpis vydělali jmění a Macymu se dokonce podařilo zlikvidovat Svobodné. To a možnost zastřelit Twana stálo za všechny peníze. Teď, když se jejich plán hroutil stejně rychle, jako se blížily sirény policejních vozů, zůstal Macymu poslední nesplněný cíl. Zabít Londona. Dokáže tak svou naprostou nadřazenost. Svým způsobem se na tento okamžik připravoval po celý svůj dospělý život.

Nasadil si brýle na noční vidění, zapnul je a zaměřil se na oblast, kde naposledy zahlédl Weba Londona. Jeho protivník byl zjevně v koncích, protože se pohyboval velmi chaoticky. Zřejmě byl příliš sebevědomý a najednou narazil na nepřítele, který byl lepší než on. A teď přišel čas to ukončit. Najednou zahlédl zelené světélko. Na vteřinu Macyho překvapilo, ale vzápětí si uvědomil, že musí jít o odraz světla Londonova noktovizoru. Zamířil a vydechl. Prst položil na spoušť a zůstal naprosto nehybný. Pak vystřelil. Střela zasáhla přesně zelené světélko, které zhaslo. Teprve tehdy si Macy uvědomil, žei jeho noktovizor – zapnutý na plný výkon – pravděpodobně také vydává podobné silné záření. Jenže jinou možnost v naprosté tmě neměl, navíc právě Weba Londona zasáhl. Byl prostě o zlomek vteřiny rychlejší. Proto žil a Web ne. Tak to prostě někdy chodí.

Než se Macy stačil znovu nadechnout, zasáhla ho kulka přímo do čela. Na zlomek vteřiny jeho mozek nedokázal pochopit, že mu chybí polovina hlavy. Pak Macymu vypadla zbraň z rukou a zhroutil se na zem.

Web vstal zpoza malé vyvýšeniny jen kousek od pařezu, na který položil noktovizor zapnutý na plný výkon. Nemusel se spoléhat na zelené světlo od Macyho noční optiky, protože jakmile Macy vystřelil, záblesk hlavně jeho pozici odhalil. V další vteřině bylo po všem. Profesionál zvítězil nad amatérem, který si hrál na něco, čím nebyl.

Neměl čas užít si své vítězství, protože zaslechl praskání podrostu. Rychle zalehl a namířil do křoví odstřelovačskou puškou. Když se dvojice vynořila z lesa a dostala se do jeho zorného pole, Web zaváhal. Pak si klekl najedno koleno a puškou nepřestával mířit na mužův rozměrný hrudník.

„Zahoď pistoli, Francisi!“

Westbrook sebou trhl a rozhlédl se do tmy. Web v zaměřovači sledoval, jak obr schoval Kevina za sebe a vlastním tělem ho kryl před novým nebezpečím.

„Jsem Web London, Francisi. Zahoď tu pistoli. Okamžitě!“

„Drž se za mnou, Keve,“ vyzval Westbrook chlapce a opatrně se snažil dostat pryč.

„Naposledy, Francisi. Zahoď zbraň a lehni si na zem. Nebo budu muset střílet.“

„Jen odsud potřebuju dostat Kevina, prcku. Žádný problémy nechci.“

Web namířil na větev asi tři metry nad Westbrookovou hlavou. Cistě ji ustřelil, takže spadla těsně za dvojici. Byl to první varovný výstřel, který Web za celou svou kariéru použil, a nevěděl, proč se jím vlastně zdržuje. Kevin vyjekl, ale Westbrook mlčel. Jen dál couval. Pak udělal něco, co i Weba překvapilo. Zahodil pistoli, klekl si na zem a Kevina si vysadil na záda. Web se nejprve domníval, že mohutný muž chce chlapce použít jako živý štít, ale Westbrook chlapce stále držel za sebou. A dál ustupoval.

„Klid, agente. Jen zmizím. Musím něco dodělat.“

Web znovu vystřelil, tentokrát do země nalevo od Westbrooka. Druhé varování. Sakra. Co se to s tebou děje? Zastřel ho. Je to zločinec. Vrah.

„Klídek,“ zopakoval Westbrook. „Jen zmizíme. Já a kluk.“

Web tentokrát zamířil na Francisovu hlavu. Vzápětí si uvědomil, že s municí, kterou má nabitou, nemůže na Westbrooka střílet, protože kulka by mohla proletět jeho tělem a zasáhnout Kevina. Mohl mířit na nohy a obra znehybnit. Uvažoval o tom a hledal nejvhodnější místo, když uslyšel Kevina.

„Webe, prosím, nestřílej na mýho bráchu. Prosím.“

Web v optice zaměřovače viděl chlapcovu tvář vedle Francisovy. Držel se ho oběma rukama kolem silného krku, v očích měl strach a po tvářích mu stékaly slzy. Francis Westbrook vypadal smířeně, jako by se již připravil na smrt. Web si vzpomněl na všechny jizvy na mužově břiše. Bylo jasné, že smrti již čelil mnohokrát. V bělošských letech mu bylo sto dvacet. Web sundal prst ze spouště. Kdyby ho postřelil do nohy, Kevin by za ním mohl chodit do vězení. Bylo by to tak správně. Web byl strážce zákona, Francis zločinec. Tak to prostě je na světě zařízené. Žádné výjimky. Žádné váhání. Jen vystřelit.

Web přesto dvojici dovolil stáhnout se do lesa a zmizet. „Odveď ho k němu domů, Francisi. A pak koukej zdrhat, protože po tobě půjdu, parchante.“

55

Strait také slyšel sirény a nechápal, jak se mohlo vše tak rychle zvrtnout. Jako pokaždé v jeho životě. Přiložil Claire pistoli k hlavě a vyndal jí roubík. Už dříve ji rozvázal, aby ji nemusel nést.

„Mám dojem, dámo, že jste moje jízdenka odsud. A možná ani to nebude stačit. Radši si nedělejte velký naděje, protože jak by to vypadalo, že mě dostanou, stejně vás zastřelím.“

„Proč?“ vydechla Claire bezmocně.

„Protože jsem naštvanej. Proto. Protože jsem se dřel zbytečně. Pojďte.“ Táhl ji za sebou směrem k jezdeckému středisku. Stála tam auta, která by snad mohl použít k útěku. Ke středisku se blížili od východu, a když Strait zahlédl střechu stáje, usmál se. Farma byla rozlehlá a pozemky členité. Policie určitě dorazí k hlavnímu vjezdu, takže by mohl zmizet zadem. Než si uvědomí, co se stalo, zbaví se auta a ukryje se v domku, který si právě pro takovýto případ pořídil.

Nakonec nenápadně zmizí, sice ne se všemi svými penězi, ale většinu snad zachrání.

Dostali se na vrcholek kopce a pokračovali ze svahu ke stájím. Ze tmy proti nim vyšel muž. Strait si v první chvíli myslel, že je to Macy, pak se však mraky na okamžik rozestoupily a světlo měsíce odhalilo Billyho Canfielda s brokovnicí v ruce. Strait okamžitě postavil Claire před sebe jako štít a držel jí pistoli u spánku.

„Jdi mi z cesty, dědku. Nemám na tebe čas.“

„Protože sem jede policie? Máš pravdu. Sám jsem jim volal.“

Strait zavrtěl hlavou. Ve tváři měl vztek. „Proč jsi to udělal?“

„Nevím, co se to na mé farmě děje, ale vím, že spíš s mojí ženou. Snad sis myslel, že jsem úplně slepý.“

„No, někdo to s ní dělat musel, Billy, protože ty ses k tomu neměl.“

„To je moje věc,“ zařval Canfield, „ne tvoje.“

„Ale jo, byla to moje věc, a jestli chceš něco vědět, tak to nebylo špatný. Ani nevíš, o cos přicházel, dědku.“

Canfield zvedl brokovnici.

„Jo, jasně, Billy, klidně střílej. Jenže tímhle kromě mě zabiješi tady mladou dámu.“

Muži se jeden na druhého mlčky dívali. Pak si Strait plně uvědomil svou výhodu.

Nepřestal držet Claire jako štít, namířil na Billa a chystal se vystřelit.

„Billy!“

Strait se ohlédl právě včas, aby uviděl, jak na něho najíždí Gwen v sedle Barona. Vykřikl, odstrčil Claire stranou a dvakrát rychle vystřelil. Vzápětí ho zasáhla kulka do hlavy a okamžitě padl k zemi.

Z lesa vyběhl Web, rychle zjistil, co se děje, vystřelil a Straita zabil. Baron se postavil na zadní a jeho přední kopyta přistála na Nemovi.

Web doběhl ke Claire. Straita kontroloval nemusel. Byl si jistý, že je mrtvý.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Claire.

Přikývla, posadila se a začala plakat. Web ji objal. Když zvedl hlavu, uviděl, jak Billy Canfield kráčí k tmavé hromadě na zemi a kleká si k ní. Web vstal, došel k němu a podíval se na Gwen, které měla hrudník celý od krve. Nejméně jedna Straitova kulka neminula cíl. Gwen otevřela oči, namáhavě dýchala a na oba se dívala. Web k ní také přiklekl, roztrhl jí tričko a podíval se na ránu. Pomalu ji znovu zakryl a podíval se jí do očí. Z jeho výrazu poznala pravdu.

Chytila se ho za ruku. „Moc se bojím, Webe.“

Billy jen bezmocně sledoval svou umírající manželku.

„Nejste sama, Gwen.“ Nic jiného ho nenapadlo. Správně by ji měl nenávidět za to, co provedla jemu, Teddymu Rinerovi a ostatním. Jenže nemohl. A nešlo jen o to, že zachránila život Claire a Kevinovi. Bylo to také tím, že Web opravdu netušil, jak by se zachoval na jejím místě, jak by se vyrovnal se zlostí a nenávistí přetrvávajícími dlouhé roky. Možná stejně jako ona. Mohl jen doufat, že by byl jiný.

„Nebojím se umírání, Webe. Mám strach, že se nesetkám s Davidem.“Z koutku úst jí vytékala krev a stěží mumlala, Web však jejím slovům rozuměl.

Nebe a peklo? O to jde? Očistec nejspíš nepřipadal v úvahu.

Rozostřil se jí pohled a Web cítil, jak stisk její ruky povoluje.

„Davide,“ zašeptala. „Davide.“ Podívala se k nebi. „Odpusť mi, Pane, neboť jsem zhřešila…“ Hlas jí selhal a mohla jen vzlykat.

Web si uvědomil, že kdyby měla dost síly, nejspíš by se odplazila do své kapličky. Rozhlédl se a hledal pomoc. Náhle se objevila v podobě Paula Romana, který se k nim namáhavě belhal. Přijel pickupem, který předtím stál u bazénu s připojeným přepravníkem a díky Webovi také s prázdnými pneumatikami.

Web k němu doběhl a podíval se na jeho krvácející nohu. „V pořádku?“

„Jen škrábnutí. Díky za optání.“

„Paulie, mohl bys vyslechnout zpověď Gwen Canfieldové?“

„Cože?“

Web ukázal na místo, kde Gwen ležela v trávě. „Umírá. Chci, aby sis vyslechl její zpověď.“

Romano o krok poodstoupil. „Zbláznil ses? Copak vypadám jako kněz?“

„Umírá, Paulie, takže to nepozná. Je přesvědčená, že skončí v pekle a se svým synem se už nikdy nesetká.“

„Vždyť je to ženská, která si objednala likvidaci týmu C. Chceš snad, abych jí odpustil všechno, co napáchala?“

„Ano, je to důležité.“

„Ne, to v žádném případě neudělám.“

„No tak, Romano, nezabije tě to.“

Romano na okamžik zvedl hlavu k obloze. „Jak to můžeš vědět?“

„Paulie, prosím, vím, že nemám právo to po tobě chtít, ale máme málo času. Uděláš správnou věc.“ Nakonec zoufale dodal: „Bůh to pochopí.“

Dlouho se dívali jeden na druhého, až Romano nakonec přikývl. Dobelhal se ke Gwen a poklekl vedle ní. Vzal ji za ruku, udělal nad ní znamení kříže a zeptal se jí, jestli se chce vyzpovídat. S nezměrným úsilím odpověděla, že ano.

Když bylo po všem, Romano vstal a poodstoupil.

Web znovu poklekl vedle Gwen. Na okamžik se jí podařilo zaostřit pohled a chabě se na něho usmála, jako by mu chtěla poděkovat. S každým nádechem a výdechem ztrácela více krve. Podobnost se zraněním, které postihlo jejího syna, byla neuvěřitelná.

S novou silou stiskla Webovi ruku. „Omlouvám se, Webe. Odpustíte mi?“ zašeptala.

Web se podíval do jejích nádherných očí, které se vteřinu za vteřinou více zamlžovaly. V těch očích a rysech tváře viděl jiný obraz, podobu chlapce, který Webovi věřil a kterého zklamal.

„Odpouštím vám,“ řekl umírající ženě a doufal, že někde, kdekoli, stejně tak David Canfield odpustí jemu.

Nakonec Web poodešel stranou a nechal Billyho, aby se se svou ženou rozloučil. Viděl, jak Gwen stále rychleji a mělčeji dýchá, až najednou přestala. Billy tiše vzlykal. Web pomohl Claire vstát, podepřel Romana a všichni tři zamířili pryč.

Výstřel z brokovnice je polekal. Když se otočili, viděli Billyho, jak jde pryč od Straitovy mrtvoly a z hlavně jeho brokovnice stoupá proužek dýmu.

56

Několik následujících dnů celou farmu East Winds zabrali policisté a agenti FBI. Sbírali důkazy, odváželi těla a vůbec se snažili vše pochopit, ačkoli to za daných okolností mělo trvat ještě dost dlouho. V mělkém hrobě hluboko v lesích na pozemcích farmy nakonec objevili i tělo chlapce, který nahradil Kevina v uličce. Podařilo se ho identifikovat jako uprchlíka z domova v Ohiu. Měl smůlu, že narazil na Nema Straita a Clyda Macyho, kteří mu bezpochyby slíbili snadno vydělané peníze.

Když se Web procházel po pozemcích, mohl jen nevěřícně kroutit hlavou nad tím, jak se poklidná farma tak rychle proměnila v bojiště. Bates přerušil dovolenou a na vše dohlížel. Romano zůstal se zraněnou nohou v nemocnici, ale kulka nezasáhla ani kost, ani žádnou důležitou tepnu, takže lékaři předpovídali, že se člověk v jeho kondici určitě rychle uzdraví. Web si byl nicméně jistý, že Angie svému manželovi to, že se nechal postřelit, nedaruje. Nepochyboval, že jestli má Paulieho někdo zabít, tak to určitě chce být ona.

Cestou k velkému domu uviděl z dveří vycházet Batese. Billy Canfield stál na verandě a zíral do prázdna. Přišel o všechno, pomyslel si Web. Bates si ho všiml a došel k němu.

„Teda, to je ale nepořádek,“ kroutil hlavou Bates.

„No, už je jasné, že to celé probíhalo hodně dlouho.“

„Vlastně máš pravdu. Ve Straitově domě jsme objevili záznamy a vysledovali jeho dodavatele. Střela, která zabila Antoina Peeblese pocházela z pistole, kterou jsme našli u Macyho. Objevil se i Ed O’Bannon. Na skládce. Zabila ho tatáž zbraň. A z pušky, kterou měl Macy u sebe, když jsi ho zastřelil, vyšly výstřely na soudce Leadbettera a Chrise Millera.“

„Ti balistici jsou hotoví kouzelníci. Taky máš tak rád, když do sebe všechno zapadne?“

„Jo. Taky jsme prošli nahrávku ze střelby v Richmondu, jak jsi chtěl.“

Web se na něho podíval. „Co jste zjistili?“

„Měls pravdu, nějaký zvuk tam byl. Zvonění telefonu.“

„Nebyl to telefon. Znělo to spíš jako –“

„Zahvízdání? To je pravda. Byl to mobil. Víš, můžeš si na nich nastavit zvonění podle chuti. Tohle bylo hvízdání nějakého ptáka. Nikoho to dřív nenapadlo. Vlastně jsme žádné další důkazy proti Emiemu Freeovi nepotřebovali.“

„Čí ten telefon byl?“

„Davida Canfielda. Dala mu ho matka pro případ nouze.“

Web vypadal překvapeně. Bates smutně přikývl.

„Volala mu Gwen. Už nestačil telefon zvednout. Nejspíš si myslela, že se s ním jinak nemůže spojit. Vybrala si ale ten nejhorší okamžik. Samozřejmě nevěděla, že se tým JOR chystá na přepad.“

„Myslíš, že proto se při dalším zabíjení tolikrát objevil mobil?“

„No, to se nikdy nedozvíme, ale vypadá to tak. Možná proto, že věděla, že synovi už zavolat nemůže, chtěla, aby telefony byly to poslední, co ti lidé uvidí. Zanechala také písemné doznání, které snímá vinu z Billyho. Myslím, že Gwen věřila, že to přežije, a chtěla začít dělat věci správně. Billyho nevinu máme potvrzenou i z jiných zdrojů. Také se nám podařilo dopadnout několik mužů ze Straitova gangu, kteří tu tehdy v noci nebyli. Vypovídali jako o překot.“

„To je dobře. Billy už trpěl dost.“

Bates přikývl. „Ti chlapi také potvrdili, že Gwen se na obchodu s drogami nepodílela. Ale řekl bych, že se o tom dozvěděla a dožadovala se podílu. Bože, vypadala tak normálně.“

„Byla normální,“ vyštěkl Web. „Jenže to, co se stalo jejímu synovi, jí zničilo život.“ Zhluboka si povzdechl. „Víš, mám spoustu důvodů ji nenávidět, jenže je mi jí jen líto. Je mi líto, že nepřežila. A něco ve mně mi říká, že kdybych býval zachránil jejího syna, nic z tohohle by se nestalo. Takže jsem možná napáchal víc škody než užitku.“

„Tuhle tíhu nést nemůžeš, Webe. Není to vůči tobě fér.“

„No, ke Gwen Canfieldové se život taky nezachoval férově, nebo ano?“

Oba kráčeli pryč.

„Jestli chceš slyšet nějakou dobrou zprávu, tak tě vzali zpátky k FBI a Buck Winters se ti osobně omluví. A spoléhám na tebe, že to chtít budeš.“

Web přikývl. „Potřebuju o tom popřemýšlet, Perce.“

„O Buckově omluvě?“

„O návratu k FBI.“

Bates jen zalapal po dechu. „Děláš si legraci? No tak, Webe, vždyť je to celý tvůj život.“

„Vím, a právě v tom je problém.“

„Dobrá, vem si času, kolik chceš. Po tomhle všem je oficiální stanovisko FBI takové, že ať budeš žádat cokoli, dostaneš to.“

„Ježíši, to je od nich fakt hezké.“

„Jak se má Romano?“

„Nadává a stěžuje si, takže je v pořádku.“

Zastavili se a ohlédli se zpátky k domu, do kterého právě vcházel Billy Canfield.

Bates na něho ukázal. „Víš, tohohle člověka je mi skutečně líto. Přišel o všechno.“

Web souhlasně přikývl.

„Vzpomínáš, jak na večírku říkal, že je dobré mít nepřátele neustále na očích?“ Bates potřásl hlavou. „Měl nepřátele všude kolem sebe a vůbec to netušil.“

„Jo.“

„Chceš svézt?“

„Ještě se tu chvíli zdržím.“

Potřásli si rukama. „Díky, Webe. Za všechno.“

Bates se otočil a odešel, zatímco Web se rozhlížel kolem. Najednou se zarazil, podíval se za Batesem a pak na dům. Rozběhl se k domu. Proběhl hlavním vchodem a po schodech do suterénu, kde se pokusil otevřít dveře Billyho preparátorské dílny. Byly zamčené. Se zámkem si poradil jednoduše, rozhlédl se a rychle našel, co hledal. Sebral malý umělohmotný kanystr a utíkal ke skříni s puškami. Sundal ze stěny lampu a vešel dovnitř. Figurína mu pohled oplácela. Web zavěsil lampu na hák ve zdi tak, aby svítila na postavu. Sundal figuríně paruku a opatrněji strhl licousy. Poté otevřel kanystr a opatrně na tvář nanesl odstraňovač nátěrů. Šlo to rychle. Web čistil tak dlouho, dokud černá kůže nezbělala. Nakonec o krok poodstoupil. Ten obličej viděl mnohokrát a poznal by ho i se zavřenýma očima, ale Canfield použil všechny možné prostředky, aby jeho rysy zakryl.

Billy nelhal. Svého skutečného nepřítele držel tam, kde ho mohl kdykoli najít.

Web věděl, že se dívá na Ernesta B. Freea. Svobodného poprvé od přestřelky v Richmondu.

„Vzpomínáte na ty Italy, o kterých jsem vám říkal?“

Web se rychle otočil a zjistil, že za ním stojí Billy Canfield.

„Na ty mafiány,“ pokračoval Billy, „kteří mi nabízeli spoustu peněz, když budu převážet jejich kradené zboží?“

„Ano, vzpomínám.“

Canfield se pohyboval jako omámený. Na Weba se ani nepodíval, jen zíral na Emieho. Snad obdivuje vlastní práci, pomyslel si Web.

„Na rozdíl od toho, co jsem vám říkal, jsem jejich nabídku přijal a odváděl pro ně skutečně dobrou práci. Po tom, co se stalo mému synovi, se mi asi před čtyřmi měsíci ozvali a nabídli mi laskavost odměnou za roky věrné práce pro jejich rodinu.“

„Řekli vám, že Ernesta Freea osvobodí a přivedou vám ho?“

„Víte, tihle Italové mají pevné rodinné vazby, a po tom, co ten chlap provedl mému synovi…“ Billy se odmlčel a promnul si oči. „Gwen vám asi ukázala budovu, která za občanské války sloužila jako špitál, že?“

„Ukázala.“

„Tak tam jsem si s ním vyřídil účty. Poslal jsem Straita a jeho lidi sehnat nějaké koně a Gwen posadil do letadla na cestu za jejími rodiči v Kentucky, takže jsem mohl nerušeně pracovat. Použil jsem některé nástroje ještě z dob občanské války.“ Došel k Emiemu a položil mu ruku na rameno. „Nejdřív jsem mu vyřízl jazyk, protože dělal hrozný kravál. Od červa jako on jsem nic jiného ani nečekal. Sám rád způsobuje ostatním utrpení, ale nevydrží trochu bolesti. A víte, co jsem udělal pak?“

„Povídejte.“

Billy se pyšně usmál. „Vyvrhl jsem ho stejně, jako bych vyvrhl jelena. Nejdřív jsem mu uřízl koule. Říkal jsem si, že ten, kdo něco takového udělal mému synovi, si nemůže říkat muž, tak k čemu by mu vlastně byly? Chápete?“

Web mlčel, ale ačkoliv se nezdálo, že je Billy ozbrojený, ruka mu sklouzla k pažbě pistole. Canfield si toho zřejmě nevšiml, a pokud ano, bylo mu to jedno.

Sklonil hlavu a zkoumal svou práci z různých úhlů. „Podívejte, nejsem studovaný člověk a moc knih jsem taky nepřečetl, ale myslím, že je ironií spravedlnosti, že teď Emie B. Free musí sedět zamčený ve sklepní cimře, kam se ukrývali otroci při útěku na svobodu. On ale svou svobodu nikdy nedostane. Každou vteřinu dne jsem navíc věděl, kde ten parchant je, a strašil jsem jím lidi, jako by byl nějaká pouťová atrakce.“ Podíval se na Weba s výrazem, který naznačoval, že už není plně při smyslech. „Nepřipadá vám to správné?“

Web znovu mlčel.

Billy si ho upřeně prohlížel a nakonec přikývl. „Udělal bych to znova. Kdykoli bych to udělal znova.“

„Řekněte, Billy, jaký to byl pocit zabít člověka?“

Canfield ho dlouho zkoumal pohledem. „Hrozný.“

„A zbavilo vás to bolesti nebo utrpení?“

„Ani trochu. A teď už mi nezbylo nic.“ Odmlčel se a rty se mu roztřásly. „Vytěsnil jsem ji ze svého života, víte? Vlastní manželku. Dovedl jsem ji až do Straitovy postele. Ignoroval jsem ji. Věděla, že vím, a já neřekl ani slovo. To ji nejspíš bolelo víc, než kdybych ji ztloukl. Když mě potřebovala nejvíc, nebyl jsem tam. Možná kdybych tam byl, snad by se přes to přenesla.“

Web z něho nespouštěl oči. „Možná, Billy. Ale to už se nedozvíme.“

Zaslechli kroky na schodech a oba vyšli z kóje. Byl to Bates. Když uviděl Weba, zatvářil se překvapeně.

„Zapomněl jsem, Billy, že se vás ještě potřebuju na něco zeptat.“ Podíval se na pobledlého Weba. „Není ti něco?“ přejel očima k zaraženému Billymu a zpátky k Webovi. „Co se tu děje?“

Web se podíval na Billyho. „Nic,“ řekl Batesovi, „všechno je v pohodě. Co kdyby ses začal Billyho vyptávat později? Myslím, že si potřebuje odpočinout.“ Web se znovu podíval na Canfielda, pak vzal Batese kolem ramen a odvedl ho zpátky po schodech.

Došli do přízemí, když uslyšeli výstřel. Vyšel z Churchillovy vzácné brokovnice.

Web to tušil.

57

Web se na Kevina Westbrooka zajel podívat dva dny po sebevraždě Billyho Canfielda. Chlapec byl zpátky u Jeroma a babičky, a to díky svému otci. Web částečně doufal, že Francis „Velký F“ Westbrook dokázal zmizet na nějaké připravené útočiště. Babička, která se, jak Web zjistil, jmenovala Rosa, měla vynikající náladu a všem uvařila oběd. Jak slíbil, vrátil jí Web Kevinovu fotografii. Jeromovi odevzdal chlapcovy skicáky a měl s ním delší rozhovor.

„Vůbec jsem ho tu neviděl,“ prohlásil Jerome o Velkém F. „V jednu chvíli tu Kevin nebyl, a najednou se objevil.“

„Jak to jde v práci?“ zajímal se Web.

„Jo, makám a snad z toho něco bude,“ usmál se Jerome.

Než Web odešel, daroval mu Kevin obrázek, který sám nakreslil. Byl na něm malý chlapec a mohutný muž.

„To jsi ty a tvůj bratr?“ zeptal se Web.

„Kdepak. To jsem já a ty,“ odpověděl Kevin a Weba objal.

Po návratu do auta zažil Web nečekané překvapení. Pod stěračem na předním skle měl list papíru. Kvůli tomu, co na něm bylo napsáno, se začal rozhlížet na všechny strany a ruku držel na pažbě pistole. Jenže Francis byl dávno pryč. Web se znovu podíval na papír. „Jsem tvůj dlužník. Velký F.“

Další dobrá zpráva byla, že se našel Randall Cove. Narazily na něho děti, které si hrály v lese. Do místní nemocnice ho přijali jako bezejmenného pacienta, protože u sebe neměl žádné doklady. Několik dní ležel v bezvědomí, nakonec se však probral a FBI se o něm dozvěděla. I on měl podle lékařů velkou naději, že se plně uzdraví.

Web se za ním zašel podívat poté, co Covea letecky převezli do Washingtonu. Cove byl celý zakrytý obvazy, hodně zhubl a neměl nejlepší náladu, ale byl živý. Web mu řekl, že by měl být rád, a místo odpovědi se dočkal jen zabručení.

„Byl jsem na tom stejně,“ řekl mu Web“jenže mně chyběla půlka obličeje. Vyvázl jsi z toho dobře.“

„Není to nic příjemného. Ani trochu.“

„Říká se, že rány od kulek člověku přidávají na osobnosti.“

„Tak to asi mám dost osobnosti na zbytek života.“

Web se rozhlédl po pokoji. „Jak dlouho tu zůstaneš?“

„To kdybych věděl. Jsem jen pacient. Ale jestli do mě píchnou ještě jednu jehlu, tak to tady někoho bude hodně bolet.“

„Taky nemám nemocnice moc rád.“

„No, kdybych na sobě neměl neprůstřelnou vestu, ležel bych v márnici. Na zádech mám dvě pohmožděniny, kterých se asi hned tak nezbavím.“

„Zásadní pravidlo říká, že jedna kulka musí jít do hlavy.“

„Jsem rád, že tahle pravidla neznali. Prý se ti podařilo rozbít partu kolem oxycontinu.“

„Spíš bych řekl, že se to podařilo nám.“

„A zastřelils Straita?“

Web přikývl. „Billy Canfield ho pak ještě dorazil brokovnicí. Nejspíš to nebylo nutné, ale asi se pak cítil lépe. Jenže to stejně nestačilo.“

Cove přikývl. „Asi mu rozumím.“ Web se chystal k odchodu. „Hele, Webe, jsem tvůj dlužník. Opravdu ti hodně dlužím.“

„Ne, nedlužíš. Nikdo mi nic nedluží.“

„Podívej, kovboji, zbořil jsi celý ten domek z karet.“

„Jen jsem dělal svou práci. A abych pravdu řekl, začínám z toho být už trochu unavený.“ Potřásli si rukama.

„Hlavně klid, Randalle. A až tě odtud pustěj, ať ti u FBI dají nějaké teplé místečko v kanceláři, kde tě lidi budou ostřelovat jen dotazníkama.“

„Dotazníkama? Pěkná nuda.“

„Jo, to je fakt.“

***

Web zaparkoval u chodníku. Byl krásný, teplý večer a Claire Danielsová nebyla oblečená do práce, ale měla na sobě hezké letní šaty a sandály. Večeře byla vynikající a víno ji dobře doplňovalo. Web vůbec netušil, proč tu je, když si Claire sedla naproti němu na pohovku před nezapáleným krbem a složila nohy pod sebe.

„Už jste se vzpamatovala?“ zeptal se.

„To se mi asi nikdy nepovede. Pracovně jsem v pořádku. Myslela jsem, že ta záležitost s O’Bannonem zničí i mou praxi, ale telefon nepřestává zvonit.“

„Víte, dobrého cvokaře – promiňte, psychiatra – potřebuje spousta lidí.“

„Vlastně jsem se rozhodla vzít si delší volno.“

„Změna priorit?“

„Něco takového. Mluvila jsem s Romanem.“

„Už ho pustili z nemocnice. Byla jste u něho doma?“

„Ne. V ordinaci. Přišli s Angie. Předpokládám, že mu řekla, že chodí k psychiatrovi. Takže jim teď pomáhám společně vyřešit některé problémy. Říkali, že jim nevadí, když o tom budete vědět.“

Web se napil vína. „No, každý má přece nějaké problémy. Ne snad?“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby Romano z JOR odešel.“

„Uvidíme.“

Podívala se na něho. „Takže vy odcházíte?“

„Uvidíme.“

Odložila skleničku, kterou měla v ruce. „Chtěla jsem vám, Webe, poděkovat za záchranu života. To byl jeden z důvodů, proč jsem vás dnes pozvala na večeři.“

Snažil se udržet rozhovor v uvolněné rovině. „Víte, zachraňovat rukojmí je moje práce.“ Jeho žoviální výraz však vzápětí zmizel. „Bylo mi ctí, Claire. Jsem rád, že jsem tam byl.“ Zvědavě se na ni podíval. „Jeden z důvodů. Jaké jsou ty další?“

„Odhadujete z mé řeči těla? Čtete mezi řádky?“ Nepodívala se mu do očí a v její předstírané veselosti Web vycítil nervozitu.

„O co jde, Claire?“

„Brzy budu muset napsat zprávu pro FBI. O tom, co se vám podle mě stalo tehdy v uličce. Nejdřív jsem to ale chtěla probrat s vámi.“

Web si poposedl. „Dobrá, ven s tím.“

„Myslím, že vám O’Bannon vložil do podvědomí posthypnotickou sugesci. Příkaz nebo pokyn, který vám zabránil dělat svou práci.“

„Ale říkala jste, že mě v hypnóze nemůžete přinutit udělat něco, co bych udělat nechtěl nebo za normálních okolností neudělal.“

„To je pravda, ale ze všech pravidel existují výjimky. Má-li hypnotizovaná osoba velmi silnou vazbu na hypnotizéra, může udělat něco neobvyklého, třeba i někomu ublížit. V podstatě jde o to, že je přesvědčená, že hypnotizér je naprosto důvěryhodný a nechtěl by po ní něco skutečně špatného. Jedná se o otázku důvěry. A podle jeho poznámek jste O’Bannonovi skutečně naprosto důvěřoval.“

„Jak souvisí důvěra s tím, že jsem se nemohl pohnout? Vymyl mi mozek? Jako mandžuskému kandidátovi?“

„Vymývání mozků je něco jiného než hypnóza. Trvá dlouho a jde spíše o indoktrinaci, kdy pomocí spánkové deprivace, fyzického mučení a mentální manipulace měníte něčí osobnost, uděláte z něho kohosi úplně jiného, zlomíte jeho vůli i jeho ducha, a nakonec ho znovu vytvoříte podle svých představ. O’Bannon udělal to, že vám do podvědomí vložil příkaz. Když jste zaslechl frázi ‚Rány pekelné‘, reakce se spustila.

Frázi nejspíš doplňovalo nějaké bezpečnostní opatření pro případ, že byste ji zaslechl někde jinde. Ve vašem případě se domnívám, že jste zároveň musel slyšet hlášení z vysílačky. Vzpomínáte? Teprve tehdy jste znehybněl. V O’Bannonových záznamech jsem našla zmínku o soutěži s taserem, o které jste se mi také zmínil. Takže ve vás naprogramoval fyzickou reakci, o níž věděl, že vás znehybní. ‚Rány pekelné‘ a hlášení ve vysílačce způsobily, že jste ztuhl jako po zásahu šipkou z taseru.“

Web kroutil hlavou. „Tohle všechno mohl O’Bannon s mým mozkem udělat?“

„Jsem přesvědčená, Webe, že jste náměsíčný,“ vysvětlovala Claire, „tedy osoba velmi náchylná k hypnotické sugesci. Jenže jste tu sugesci skoro dokázal překonat. Jsem si jistá, že jste neměl vstát a dojít na ten dvůr. Jestli vám to pomůže, zapůsobila vaše velmi silná vůle. Pravděpodobně to byl váš největší úspěch té noci, když nepočítám likvidaci kulometů.“

„Navíc použil slova ‚Rány pekelné‘, aby ukázal na Svobodné, protože tak se jmenovala jejich tiskovina.“

„Ano. Když jsem ji našla na internetu, hodně věcí mi začalo dávat smysl.“

„Nebylo to jednoduché, Claire.“

Poposedla si, ruce měla složené v klíně. Web si najednou připadal, jako by byl znovu v její ordinaci na dalším sezení. „Webe, musím vám říct ještě něco. Něco ještě nepříjemnějšího. Měla jsem to udělat už dříve, ale nebyla jsem si jistá, jestli jste schopný se s tím vyrovnat, a po tom, co se všechno stalo, jsem se asi také trochu bála. Ve srovnání s vámi nejsem moc odvážná. Ve srovnání s vámi vlastně není odvážný nikdo.“ Lichotku nechal bez odezvy a jen ji upřeně sledoval. „Co mi musíte říct?“

Podívala se mu přímo do očí. „Když jsem vás zhypnotizovala, dozvěděla jsem se o hodně víc, než jen o zatčení vašeho otce na oslavě vašich šestých narozenin. Jenže tenkrát jsem vám o tom říct nemohla, protože bych vás příliš traumatizovala.“

„Co jste mi nemohla říct? Kromě té oslavy si na nic nevzpomínám, a i ta byla dost zamlžená.“

„Webe, prosím, pozorně mě poslouchejte.“

Nervózně vstal. „Říkala jste přece, že budu mít všechno pod kontrolou. Že jde o zvýšený stupeň vnímání. Sakra, Claire, to jste mi řekla. Lhala jste?“

„Obvykle to tak je, Webe, ale musela jsem to udělat jinak. Z velmi dobrých důvodů.“

„Jediný důvod, proč jsem vám, dámo, dovolil pohrávat si s mým mozkem, byl ten, že jste mi slíbila, že budu mít všechno pod kontrolou.“ Znovu se posadil a sepjal ruce, aby se mu netřásly. O čem mohl v hypnóze mluvit, kromě nepodařené oslavy narozenin?

„Existují situace, kdy se musím rozhodnout a nedovolit hypnotizovanému pacientovi, aby si pamatoval, co se dělo. Neberu to na lehkou váhu a ve vašem případě už vůbec ne.“

Musel ji obdivovat. Svůj hlas i chování dokonale ovládala. Nevěděl, jestli se má předklonit a políbit ji, nebo jí dát facku.

„Co přesně jste, Claire, se mnou udělala?“

„Vložila jsem vám posthypnotickou sugesci.“ Sklonila hlavu. „Použila jsem tutéž techniku jako O’Bannon, když chtěl, abyste znehybněl v té uličce. Jenže tentokrát jsem ji potřebovala, abyste si některé věci z hypnotické seance nepamatoval.“

„Výborně, Claire. Jsem náměsíčný, takže je lehké hrát si s mým mozkem, co?“

„Webe, udělala jsem, co jsem považovala za nejlepší –“

„Řekněte mi, o co šlo!“ vyštěkl Web.

„Souvisí to s vaší matkou a s nevlastním otcem. Konkrétně s jeho smrtí.“

Okamžitě zbrunátněl. Najednou se bál a litoval, že je Claire tak odvážná. „Přece jsem vám řekl, jak zemřel. Spadl. Máte to ve složce. Jděte si to ještě jednou přečíst.“

„Máte pravdu. Spadl. Ale nebyl sám. Říkal jste mi o hromadě šatů na půdě, kousek od poklopu.“

Díval se na ni. „Už tam nejsou. Už tam dávno nejsou.“

„Byl to dobrý úkryt pro vystrašeného chlapce.“

„Cože? To jako pro mě?“

„Schoval jste se tam na příkaz matky. Věděla, že Stockton má na půdě drogy.“

„No a? Já to také věděl. To jsem vám přece řekl, když jsem nebyl zhypnotizovaný.“

„Také jste se zmínil o rolích starých koberců.“ Odmlčela se a potichu dodala: „Byly tvrdé jako železné tyče.“

Vstal a odtáhl se od nijako vystrašené dítě. „Dobrá, Claire, tohle je jen snůška výmyslů.“

„Donutila vás to udělat, Webe. Takhle vyřešila problém s násilníkem.“

Web se posadil na podlahu a složil hlavu do dlaní. „Vůbec to nechápu, Claire. Ničemu nerozumím.“

Claire se zhluboka nadechla. „Vy jste ho nezabil, Webe. Udeřil jste ho kobercem a spadl. Ale vaše matka –“

„Přestaňte!“ vykřikl. „Nechte toho! Větší hloupost jsem v životě neslyšel.“

„Webe, říkám vám pravdu. Jak bych to jinak mohla vědět?“

„Co já vím!“ křičel. „Nic o tom nevím.“

Claire si klekla před něho a vzala ho za ruku. „Po všem, co jste pro mě udělal, se kvůli tomu cítím hrozně. Ale, prosím, věřte mi, že jsem to myslela dobře. Ani pro mě to nebylo jednoduché. Chápete? Věříte mi? Můžete mi věřit?“

Najednou nečekaně vstal, takže překvapením málem upadla. Zamířil ke dveřím.

„Webe, prosím,“ zavolala za ním.

Vyšel ven. Následovala ho a z očí jí tekly slzy.

Web nasedl do svého sporťáku a nastartoval. Claire k němu nejistě došla.

„Webe, takhle to nemůže skončit.“

Stočil okénko a podíval se jí do očí.

„Nějakou dobu budu pryč, Claire.“

Tvářila se vystrašeně. „Pryč? Kde?“

„Pojedu se podívat za otcem. Zkuste si to zanalyzovat, zatímco budu pryč.“

Přidal plyn. Černý ford se rychle ztrácel ve tmě. Podíval se do zpětného zrcátka a uviděl Claire stát v pruhu světla vycházejícím z jejího domu. Nohu z plynu nesundal a pokračoval dál.

David Baldacci

POSLEDNÍ

NA ODSTŘEL

Z anglického originálu Last man standing, vydaného nakladatelstvím

Warner Books v New Yorku v roce 2001, přeložil Jiří Balek.

Jazyková redakce Otmar Jursa

Odpovědný redaktor Tomáš Dimter

Obálka Tereza Přeučilová

Sazba Radek Nahodil

Technická redakce Jana Bromová

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 6 757. publikaci.

Vytiskl EUROPRINT a.s.

488 stran, první vydání, Praha 2011

ISBN 978-80-204-1671-1

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5-Košíře

e-mailem: prodej@mf.cz,

tel.: 225 347 313

na internetu:

www.mf.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai