Prostá pravda

David Baldacci

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Když doživotně odsouzený černý vězeň získá důkazy o své nevině a podaří se mu je propašovat z vojenského vězení až k Nejvyššímu soudu, začíná napínavá hra o jeho život a o dopadení pravých viníků. Mladý úředník soudu totiž tyto důkazy zcizí a poté, co začne pátrat na vlastní pěst, je zavražděn. Do hry je vtažen úředníkův bratr John, kolegyně od soudu, FBI, policie i JAG. Napínavý román zaujme i popisem práce u Nejvyššího soudu USA.

David Baldacci

PROSTÁ PRAVDA

Mladý voják spáchal před zraky

svědků ohavný zločin. Byl souzen,

usvědčen a odsouzen na doživotí

Pětadvacet let byla pravda tak prostá.

Až do dnešního dne.

PROLOG

V TOMHLE vězení mají několik centimetrů silné ocelové dveře. Kdysi bývaly hladké, ale dnes jsou samý šrám. Na jejich šedivém povrchu se za ta léta podepsala spousta lidských tváří, kolen, loktů a zubů. Navěky jsou na nich zaznamenány vězeňské hieroglyfy bolesti, strachu a smrti. Každé dveře mají ve výši očí čtvercový otvor, kterým si dozorci svítí silnými svítilnami na lidský dobytek v celách. Obušky dopadají na kov s ohlušujícím třeskem připomínajícím výstřely. Staří vězni to snášejí celkem dobře; s tichým vzdorem hledí na podlahu, jako by se jich to netýkalo. Nováčci sebou obvykle trhnou, když se ozve rána nebo je oslní světlo, ale vzápětí se oklepou a potlačí nával klukovských slz. Pokud chtějí přežít.

Tuhle noc zuří venku bouře. Kdykoliv sjede z oblohy blesk, na okamžik zaplaví cely oslnivým světlem, které dovnitř proniká malými okny s tabulkami z plexiskla. Ve tmě se objeví lidský obličej, jako by se náhle vynořil z hlubiny. Na rozdíl od mužů v ostatních celách sedí sám, přemýšlí sám a nikoho nevidí. Ostatní vězňové se ho bojí; dokonce i dozorci z něj mají strach, ačkoliv jsou ozbrojení, neboť jde o muže hrozivých rozměrů. Jmenuje se Rufus Harms a ve vojenské věznici Fort Jackson má pověst zabijáka. Když se k němu přiblížíte, rozdrtí vás.

Čtvrt století žaláře se na tom muži nesmazatelně podepsalo. O jeho pobytu za mřížemi vypovídají hluboké jizvy na kůži a špatně srostlé zlomeniny. Mnohem vážnější následky se však skrývají v měkké tkáni jeho mozku: vzpomínky, myšlenky, láska, nenávist, strach – vše je pokroucené, obrácené proti němu. To se však týká především vzpomínek.

Harms je žijící protiklad: laskavý muž, zdvořilý k ostatním a věrný svému bohu, který si jednou provždy získal pověst bezcitného zabijáka. Dozorci a ostatní vězňové ho proto raději nechávají na pokoji – a jemu to tak vyhovuje.

Přinejmenším do dnešního dne, kdy mu bratr přinesl dopis, který pro něj znamená záblesk naděje na cestu ven z toho pekla.

Další blesk na okamžik ozáří jeho zarudlé, jakoby krví zalité oči, z nichž stékají slzy po temné, mohutné tváři.

Když všechno kolem znovu zahalí tma, Harms uhladí zmačkaný list papíru. Světla jsou zhasnutá už několik hodin, ale tma mu nevadí. Dopis už si přečetl několikrát, vstřebal z něj každé slovo. Každá slabika se do něj noří jako břitva. Nahoře se výrazně vyjímá znak armády Spojených států. Ten zná dobře. Armáda byla jeho zaměstnavatelem téměř třicet let.

Než si dopis přečetl, měl jenom dvě vzpomínky na tu noc před pětadvaceti lety: malou holčičku a déšť. Tehdy venku zuřila podobná bouře jako dnes v noci. Děvčátko mělo jemný obličejík a z jejích modrých vytřeštěných očí vyzařovala nevinnost. Měla bílou, neposkvrněnou kůži s výjimkou červených skvrn na krku útlém jako stonek květiny. Ty skvrny byly dílem rukou vojína Rufuse Harmse, stejných rukou, které teď svíraly dopis.

Kdykoliv si vzpomněl na to mrtvé děvčátko, potichu se rozplakal. Dozorci a trestanci byli jako dravci – už z dálky větřili krev, slabost, sebemenší zaváhání.

Když ho vojenská policie našla, klečel vedle ní v bahně, promočený a prokřehlý zimou. Následující den se dověděl jméno té dívky – jmenovala se Ruth Ann Mosleyová. Bylo jí deset let a pocházela z Columbie v Jižní Karolíně. Spolu s rodiči byla navštívit bratra, který působil na základně. Tu noc Harms poznal Ruth Ann jenom jako mrtvolu: malou – vlastně maličkou – ve srovnání s jeho mohutnou postavou. Měřil bezmála dva metry a vážil sto pětatřicet kilo. Poslední Harmsovu vzpomínku z té noci představovala rozmazaná pažba pušky, kterou ho jeden z policistů přetáhl přes hlavu. S obličejem v blátě Rufus Harms nic víc neviděl. Na nic jiného si nevzpomínal.

Až do dnešní noci. Zhluboka se nadechuje deštěm prosáklého vzduchu a dívá se pootevřeným oknem ven.

Najednou je z něj onen dosud vzácný druh: nevinný člověk ve vězení.

Za ta léta dospěl k přesvědčení, že se v něm takové zlo skrývalo jako rakovina. Uvažoval dokonce o sebevraždě, aby vykonal pokání za to, že vzal život jinému člověku, navíc dítěti, což byl obzvlášť zavrženíhodný čin. Byl však hluboce věřící, žádný vězeňský konvertita. Nemohl proto spáchat hřích sebevraždy.

Teď chápe, že udělal dobře, když se rozhodl žít. Pán ho udržel při životě pro tento okamžik. S neobyčejnou jasností si vybavuje tváře mužů, kteří pro něj tu noc přišli do vojenského vězení a obklopili ho jako vlci. Smrt Ruth Ann Mosleyové způsobilo to, co tu noc udělali.

Strašlivý, neúprosný pocit viny ničil Rufuse Harmse dlouhých pětadvacet let natolik, že mu nezbývá prakticky nic jiného než zničený život. Dobře ví, že teď je řada na nich, aby trpěli. Sevře v rukou starou ohmatanou bibli, kterou mu dala matka, a učiní slib bohu, který ho nikdy neopustil.

KAPITOLA PRVNÍ

SCHODY vedoucí k budově Nejvyššího soudu Spojených států jsou široké a zdánlivě nekonečné. Když po nich stoupáte, máte pocit, že se trmácíte na horu Olymp, abyste požádali o slyšení u samotného Dia, což není až tak daleko od pravdy. Nad hlavním vchodem jsou vytesána slova: „Spravedlnost pro všechny.“

Od roku 1935 působí v této vznešené třípatrové budově devět významných mužů a od roku 1981 také alespoň jedna neméně významná žena. Jedná se o obránce a interprety ústavy Spojených států amerických.

Těchto devět lidí může prohlásit určitý zákon schválený Kongresem za protiústavní. Jsou oprávněni přimět úřadujícího prezidenta, aby jim předložil nahrávky a dokumenty, které mohou ve svém důsledku vést k jeho odstoupení a zostuzení. Americká justice v čele s Nejvyšším soudem tvoří nedílnou součást vlády spolu se zákonodárnou mocí Kongresu a výkonnou mocí úřadu prezidenta. Prostřednictvím svých rozhodnutí určuje a prosazuje vůli amerických občanů.

Postarší muž kráčející velkou síní vykládanou mramorem pokračoval v této úctyhodné tradici. Byl vysoký, hubený, téměř holohlavý a lehce napadal na jednu nohu. Předseda Nejvyššího soudu Harold Ramsey měl však energii a neobyčejný intelekt, které více než vyvažovaly jakékoliv fyzické nedostatky. Byl nejvyšším soudcem v zemi a tohle byl jeho soud. Sdělovací prostředky o něm hovořily jako o Ramseyově soudu, a on jej řídil přísně a spravedlivě.

Ramsey si spokojeně oddychl. Právě začalo další období zasedání soudu. Všechno šlo jako na drátku, až na jediný zádrhel: Ramsey věděl, že se co nevidět střetne s Elizabeth Knightovou. Byla stejně bystrá a možná i houževnatá jako on. Mladá žena na dvoře plném mužů. Snažil se ji vzít pod svá ochranná křídla, být jí průvodcem, ale na to byla příliš tvrdohlavá a nezávislá. Sledoval, jak nejvyšší soudci před ním podléhali samolibosti a přestávali si dávat pozor, což mělo za následek, že přišli o své vedoucí postavení. Ramsey se rozhodl, že v žádném případě nebude následovat jejich kroky.

„MURPHY se zajímá o případ Chanceová,“ oznámil Michael Fiske Sáře Evansové. Seděli v její pracovně v prvním patře budovy soudu. Michael byl vysoký a pohledný muž, jehož postava prozrazovala, že býval aktivním sportovcem. Většina soudních úředníků strávila na Nejvyšším soudě jeden rok, aby si posléze našli nějaké prestižní místo v soukromé praxi, státní službě nebo na univerzitě. Michael právě začínal téměř nevídaný třetí rok jako úředník soudce Thomase Murphyho, pověstného liberála.

Michael měl vskutku pozoruhodnou mysl. Dokázal si v duchu pohrávat s desítkami komplikovaných variant. Na soudě se spokojeně zabýval případy národního významu. Rozhodně se mu nechtělo odcházet jinam. Okolní svět ho ničím nepřitahoval.

Sára vypadala, že si dělá s něčím starosti. Předešlé soudní období Murphy hlasoval pro projednávání případu Chanceová. Proběhlo stání a připravoval se zápis. Sáře bylo pětadvacet a její štíhlá postava skrývala nenápadné, ale možná o to elegantnější křivky. Měla velké modré oči a pravidelný obličej jí lemovaly husté světlehnědé vlasy, které přes léto ještě zesvětlaly. Byla úřednicí soudkyně Elizabeth Knightové. „Já to nechápu. Myslela jsem, že v téhle věci stojí za námi. Je to jeho parketa. Bezvýznamný člověk proti obrovské byrokracii. Co vlastně chce?“

Něco takového zažívali soudní úředníci každý den. Přetahovali se o hlasy ve prospěch svých soudců jako nějací nestoudní političtí agitátoři. Soudci by se nikdy nesnížili k tomu, aby se otevřeně ucházeli o hlasy, na to měli své úředníky. Celé to připomínalo jednu nekonečnou společenskou rubriku, která se týkala národních zájmů – přinejmenším z pohledu pětadvacetiletých lidí, kteří poprvé pracovali.

„Nemusí být nutně proti Knightové, ale v téhle věci rozhodně neustoupí. Byl v armádě během druhé světové války. Má ji v nejvyšší úctě. Je přesvědčen, že armáda si zaslouží zvláštní ohled. Musíte k tomu přihlédnout, když dáváte dohromady vyjádření o vojenské službě.“

Sára pokývala hlavou. Spojené stály versus Chanceová byl jeden z nejdůležitějších případů na programu jednání v tomto období. Vojín Barbara Chanceová byla opakovaně šikanována a zastrašováním přinucena k pohlavnímu styku s několika nadřízenými. Po ukončení vojenské služby žalovala armádu o náhradu škody. Celý případ se pomalu ubíral náležitými soudními cestami a Chanceová dosud prohrála každé stání, dokud tento případ nepřistál jako obrovský tuňák u dveří této vážené instituce.

Platný zákon říkal, že armáda je v zásadě imunní proti žalobám ze strany jejích zaměstnanců, ale to mohli soudci změnit. A Elizabeth Knightová a Sára Evansová usilovaly všemožnými prostředky právě o to.

Michael se postavil a podíval se na ni. Sára zůstala u Nejvyššího soudu další rok právě na jeho naléhání. Vyrůstala na farmě v Severní Karolíně a poté studovala na Stanfordově univerzitě, a podobně jako ostatní úředníky ji po odchodu z Nejvyššího soudu čekala skvělá budoucnost. Člověk, který působil jako úředník na Nejvyšším soudě, měl otevřené dveře prakticky kamkoliv. Na některé úředníky mělo jejich postavení negativní vliv; začali být příliš domýšliví. Michael a Sára však zůstali stejní, jako byli dřív. To byl také jeden z důvodů, nehledě na její inteligenci a půvaby, proč jí Michael o týden dříve položil jistou otázku. Těšil se nadějí, že na ni dostane odpověď co nejdříve. Možná dokonce teď.

„Přemýšlelas nad mojí otázkou?“

Věděla, že to přijde. Vyhýbala se tomu dost dlouho. „Nemyslím na nic jiného.“

„Je to prý špatné znamení, když to trvá tak dlouho.“ Pronesl ta slova žertem, ale bylo znát, že se do toho musel nutit.

„Mám tě moc ráda, Michaeli.“

„Ráda? Panebože, tak to je další špatné znamení.“

Zavrtěla hlavou. „Mrzí mě to.“

Pokrčil rameny. „Nejspíš tě to nemrzí zdaleka tak jako mě. V životě jsem žádnou ženu nepožádal o ruku.“

„Ani nevíš, jak mi to lichotí. Máš všechno.“

„Až na jednu věc.“ Michael pohlédl na své ruce, které se lehce třásly.

„Někoho si najdeš, Michaeli. A ta žena bude opravdu šťastná.“ Sára si připadala trapně. „Doufám, že to neznamená, že přicházím o svého nejlepšího přítele na soudě?“

„Nejspíš.“ Zvedl ruku, když se chystala něco namítnout. „Dělám si legraci.“ Vzdychl. „Nechci, aby to znělo nabubřele, Sáro, ale tohle je poprvé, kdy mi nějaká žena dala košem.“

„Přála bych si mít tak jednoduchý život.“ Sára se usmála.

„To neříkej. Ani nevíš, jak těžko se pak člověk vyrovnává s odmítnutím.“ Michael zamířil ke dveřím. „Tak zatím.“

„RUFUSI?“ Samuel Rider si přitiskl sluchátko na ucho. „Jak jsi mě našel?“

„V těchhle končinách není zas tolik právníků,“ odvětil Rufus Harms.

„Já už nejsem v armádě.“

„Snad se ti po ní nestýská?“

„Občas mi schází uniforma,“ zalhal Rider. Když ho odváděli, byl vyděšený, ale naštěstí měl titul právníka a zvolil si bezpečné místo v kanceláři vojenského prokurátora, aby se nemusel plahočit s kvérem vietnamskou džunglí.

„Potřebuji se s tebou vidět,“ řekl Rufus. „Po telefonu nechci říkat proč. Ještě pořád jsi můj právní zástupce, ne?“

„Mám spoustu práce, Rufusi, a obvykle necestuji tím směrem.“ Rider sevřel sluchátko.

„Zítra, Samueli. Nemyslíš, že mi to dlužíš?“

Rider se začal bránit. „Udělal jsem tehdy, co bylo v mých silách. Nezapomeň, že jsi mohl dostat trest smrti. Zůstal jsi naživu.“

„Zítra, Samueli. Kolem deváté. Díky. Tisíceré díky. Jo – a přines tranzistorák.“ Než se mohl Rider zeptat, proč by měl něco takového nosit nebo proč má vůbec chodit, Harms zavěsil.

Rider se opřel do pohodlné židle a rozhlédl se po své prostorné kanceláři vykládané dřevem. Věnoval se právnické praxi v malém městečku nedaleko Blacksburgu ve Virginii. Žil si celkem slušně: měl pěkný dům, každý třetí rok si pořizoval nového buicka, dvakrát do roka jezdil na dovolenou. Minulost pustil z hlavy – především nejstrašnější případ, kterým se zabýval v době, kdy působil jako vojenský advokát.

Rufus Harms na něj po telefonu působil zahořkle, ale on to děvčátko skutečně zabil. Brutálně. Před zraky jejích rodičů. Rider byl přesvědčován, aby se tím případem příliš nezabýval. Slíbil prokurátorovi, že nepřivede žádné svědky zvenčí. Kromě toho se zavázal, že se bude držet úředních záznamů a nepokusí se nalézt nové důkazy.

To nebyla právě čistá hra, ale Rider alespoň zachránil Rufusi Harmsovi život. To bylo to nejlepší, co mohl udělat jakýkoliv právník.

Nechápal, proč se s ním chce Rufus vidět.

OBHÁJCE John Fiske měl schůzku s klientem v jedné okresní věznici. Díky své činnosti často vyjížděl z Richmondu ve Virginii do okresů Henrico, Chesterfield, Hanover a dokonce i Goochland. Z neustále přibývající práce neměl nijak zvláštní radost, ale bylo to stejné jako s východem slunce – utěšoval se tím, že jednoho dne prostě nebude.

„Chtěl jsem s vámi mluvit o obhajobě, Dereku. Zástupce okresního prokurátora navrhuje úmyslné zranění, násilný trestný čin třetího stupně.“

„Proč ne šestého?“

Fiske se na něj upřeně zahleděl. Derek Brown byl černoch s pažemi poletovanými nenávistí a poezií. Seděl už tolikrát, že znal trestní zákoník lépe než většina právníků.

„Šestý stupeň se týká trestného činu spáchaného ve chvilkovém rozrušení. Vaše rozrušení ovšem přišlo až následující den.“

„On měl bouchačku a já ne. Jste cáklej?“

Fiske měl sto chutí jednu Derekovi vrazit, aby si uvědomil, s kým mluví. „Je mi líto. Trvají na třetím stupni.“

„Kolik to hodí?“

„Pět let včetně času, který jste si už odseděl.“

„Pět let za to, že jsem někoho pořezal kapesním nožíkem?“

„Dýkou s patnácticentimetrovou čepelí. A vrazil jste ji do něj celkem desetkrát. Před zraky svědků. Máte štěstí, že nejste obžalován z vraždy, Dereku.“

„Tahal se mi se starou. To snad není obrana?“ Derek se předklonil a zapraskal kostnatými prsty.

Fiske věděl, že Derek má výnosný kšeft, byť nezákonný. Působil v druhém největším drogovém gangu v Richmondu. Bossem byl teprve čtyřiadvacetiletý Turbo. Zdání legálního podnikání poskytovaly jeho impériu chemické čistírny, kavárna a řada účetních a právníků. Za normálních okolností by Turbo najal Derekovi jednoho ze svých advokátů, kteří si brali tři sta dolarů za hodinu. Derekův zločin se však netýkal Turbových záležitostí, takže si musel poradit sám.

„Prokurátora nezajímá, co měl ten muž s vaší dívkou.“

„Mě snad vomejou. Jeden můj kámoš loni někoho pořezal a vyfásnul za to jen dva roky, z toho půlku podmíněně.“

„Byl ten váš známý někdy předtím obžalovaný?“ Patřil ten tvůj kámoš mezi největší dealery v Richmondu? chtěl se zeptat. Ale tím by jenom marnil čas. „Já vám něco povím – budu žádat o tři roky plus čas strávený ve vazbě.“

Derek vypadal, že ho to zaujalo. „Myslíte, že se vám to podaří?“

Fiske se postavil. „To nevím.“

Na odchodu se Fiske podíval zamřížovaným oknem ven a pozoroval nové vězně vystupující z vězeňské dodávky.

Většinou to byli samí mladí černoši nebo Hispánci. Někteří z nich byli pravděpodobně synové mužů, které John Fiske ještě jako policista zatkl před deseti lety. Rozhovory se zatčenými tehdy bývaly téměř stejné.

„Já tě voddělám, ty hajzle. Zamorduju ti celou rodinu,“ křičeli na něj někteří z nich nepříčetně, když jim nasazoval pouta.

„Máte právo být zticha. Můžete ho využít.“

„Nech si ty kecy, já nic neproved. Udělal to jeden můj kámoš.“

„Máte právo na obhájce,“ oznámil jim klidným hlasem.

Tím obhájcem byl teď John Fiske.

Po několika stáních v centru Richmondu se Fiske přestěhoval o kus dál po Deváté ulici směrem k řece James.

Jeho kancelář v Shockoe Slip sídlila v obrovské budově, která kdysi sloužila jako skladiště tabáku. Uvnitř vyrostly příčky, které prostor z dubového a borového dřeva rozdělily na spoustu kanceláří, ale zápach tabákových listů se tam stále vznášel.

Fiskeovu kancelář tvořila jedna místnost s malou koupelnou, což bylo důležité, protože tam přespával mnohem častěji než doma. Pověsil plášť na věšák a postavil na kávu.

John byl metr osmdesát vysoký, o pár centimetrů menší než jeho mladší bratr, a na rozdíl od Michaela Fiskea nebyl nijak zvlášť pohledný. Měl buclaté tváře, příliš ostrou bradu a nadvakrát přeražený nos – jednou ze zápasu na střední škole a podruhé z doby, kdy byl ještě policista. Černé vlasy mu však neposlušně padaly do čela, což jeho vzezření dodávalo jistou přitažlivost, a z hnědých očí vyzařoval hluboký cit.

John se náhle posadil. Pálení začalo jako vždycky pomalu. Cítil, jak mu stoupá z žaludku do hrudníku a jako žhavá láva se rozlévá do paží a prstů. Fiske zamkl dveře do kanceláře a svlékl si košili a kravatu. Jeho prsty nahmataly pod bavlněným tričkem naběhlou jizvu. Začínala těsně pod pupkem a vinula se až ke krku.

Fiske si lehl na podlahu a udělal padesát kliků; s každým opakováním žár v jeho hrudníku zesílil a poté ustoupil. Poté udělal stejný počet sedů a lehů. Jizva se mu s každým ohnutím těla zavlnila jako had připevněný k trupu. Věděl, že ho ten žár ukrytý pod jizvou nakonec přemůže, zabije, ale pro tentokrát ustoupil. Zdálo se, že cvičení ho dokáže zahnat.

Šel se umýt a znovu si oblékl košili. Zatímco popíjel kávu, díval se oknem ven. Na řeku James odtud nebylo skoro vidět. V létě se po ní s bratrem často plavili na duších z náklaďáku. Ale to bylo dávno. Blíž se dnes Fiske k řece nedostal. Čas na zábavu pro něj přestal existovat. Ve svém okleštěném životě už na něco takového neměl prostor.

Nebyl právníkem Nejvyššího soudu jako jeho bratr. Věděl, že po sobě nezanechá žádné peníze ani renomé, ale byl přesvědčen o tom, že zemře přiměřeně spokojený, s pocitem, že svůj život nepromrhal.

VOJENSKÁ věznice Port Jackson trůnila jako jestřáb nad opuštěnou krajinou v jihozápadní Virginii uprostřed uhelné oblasti daleko od civilizace. Ještě nikomu se odtud nepodařilo uprchnout, a i kdyby se nějaký vězeň přeci jen dostal na svobodu bez pomoci soudního nařízení, nepobyl by tam dlouho. Okolní krajina představovala mnohem hrozivější vězení: úbočí hor zbrázděná uhelnými rypadly připomínala děsivý škleb obrovských šelem a husté, neprostupné lesy hlídali jedovatí ploskolebci a chřestýši. U vodních cest čekal jejich útočnější příbuzný, ploskolebec vodní, který se nemohl dočkat, až mu nějaký vetřelec naruší soukromí.

Advokát Samuel Rider projel hlavní bránou věznice, dostal štítek návštěvníka a zaparkoval na ploše určené pro návštěvy. Plných dvacet minut pak absolvoval osobní prohlídku. Dozorci si podezřívavě prohlédli tranzistorák, který měl v aktovce, ale nakonec mu jej ponechali, když se přesvědčili, že neobsahuje žádný kontraband. Zhluboka se nadechl, když ho jeden z dozorců vedl do místnosti pro návštěvy.

Zatímco Rider čekal o samotě, prohlížel si nevýrazné hnědé stěny místnosti. Přikázal svému srdci, aby se uklidnilo, a přemítal, co tam vůbec dělá. Rufus Harms nemohl jeho ani kohokoliv jiného přimět, aby něco udělal.

Ale stejně přišel.

Rider přestal hloubat, když do místnosti přivedli dva dozorci Rufuse Harmse, který se nad nimi tyčil jako hora.

Harms byl nejmohutnější muž, s jakým se kdy Rider osobně setkal, byl to obr s pažemi silnějšími než leckteré stromy. Na rukou a na nohou měl pouta. Muselo mu táhnout na padesátku, ale vypadal o dobrých deset let starší.

Rider si všiml jizev na Harmsově obličeji a nezvykle vystouplé kosti pod pravým okem. Napadlo ho, kolik výmluvných stop o krutém zacházení se skrývá pod jeho vězeňskými šaty.

Harms se posadil k dřevěnému stolu proti Riderovi. Nepodíval se na Ridera, ale na dozorce, který zůstal v místnosti.

Rider si všiml Harmsova výmluvného pohledu. „Promiňte, ale jsem jeho právní zástupce a byl bych vám vděčný, kdybyste mohl jít kousek dál,“ řekl dozorci. „Můj klient a já máme právo na soukromí. Rozumíte?“

Dozorce bez jediného slova poodstoupil ke vzdálenější stěně. Nakonec Rufus pohlédl na Ridera. „Vyndej to rádio a zapni ho.“

Rider poslechl. Místnost okamžitě zaplnily truchlivé tóny nějaké odrhovačky. Když na něj právník tázavě pohlédl, Harms se rozhlédl kolem sebe. „Je tady spousta uší, který nejsou vidět.“

„Odposlouchávat rozhovory mezi právními zástupci a jejich klienty je nezákonné.“

Harms lehce pohnul rukama, až zachřestily řetězy, kterými byl spoután. „Spousta věcí je nezákonná a lidi je stejně dělaj. Nemám pravdu?“

Rider zjistil, že pokyvuje hlavou.

Vězeň se k němu naklonil a začal mluvit tak potichu, že mu Rider přes hudbu sotva rozuměl. „Díky, žes přišel. Vlastně mě to překvapilo.“

„Mě zase překvapilo, když ses ozval. Ale probudilo to ve mně zvědavost.“

„Nejsi tady zbytečně. Chci, abys za mě u soudu podal jistou žádost.“

Rider se ani nesnažil skrýt údiv. „U jakého soudu?“

Harms odpověděl téměř šeptem. „U toho nejvyššího.“

Riderovi spadla dolní čelist. „To nemyslíš vážně.“

Bez ohledu na pouta se Harmsovi podařilo vytáhnout z košile obálku. V ten okamžik přistoupil dozorce ke stolu a sebral ji.

Rider okamžitě protestoval. „Tohle je důvěrný rozhovor mezi právním zástupcem a klientem, pane dozorce.“

„Ať si to přečte, Samueli,“ poznamenal Harms. „Nemám co skrývat.“

Dozorce otevřel obálku a přelétl očima obsah dopisu. S uspokojením ji pak vrátil Harmsovi a postavil se zpátky na své místo u stěny.

Harms podal obálku a dopis Riderovi, který si jej pozorně přečetl. Když vzhlédl, Harms se k němu naklonil ještě blíž a dobrých deset minut mu cosi vykládal. Rider během jeho monologu několikrát vyvalil oči. Když vězeň domluvil, pohodlně se usadil na židli. „Pomůžeš mi, viď?“

Rider nemohl odpovědět, protože se ještě nevzpamatoval z toho, co právě slyšel, ale nakonec přikývl. „Spolehni se, Rufusi.“

Vrátil dopis do obálky, kterou spolu s tranzistorákem uložil do aktovky. Právní zástupce netušil, že celý průběh setkání mezi ním a vězněm sledoval kdosi za velkým zrcadlem na zdi. Onen člověk si teď zamyšleně mnul bradu.

„TEN RAMSEY se s tím dopoledne nepáral,“ poznamenala Sára. Seděla s Michaelem v restauraci v budově soudu.

„Rozcupoval toho univerzitního právníka, než bys řekl švec.“

Michael polkl sousto sendviče. „Obdivuji ho. Nešetří nikoho, ať jde o chudé nebo bohaté, stát nebo jednotlivce.

Nikomu nenadržuje. A co tím vůbec dneska sledovala soudkyně Knightová, když mluvila o právech chudých? Má něco za lubem?“

„Nechápu, jak se mě na něco takového můžeš ptát. Je to důvěrná informace.“

„Tady jsme všichni na jedné lodi, Sáro.“

„Nemůžu ti to říct, Michaeli. Nemusíš vědět všechno, co se tady děje. Vždyť toho víš víc než většina soudců. Který úředník chodí jako ty po ránu kontrolovat poštu, aby měl přehled o došlých žádostech o milost?“

„Nerad dělám něco napůl.“

Pohlédla na něj a chystala se něco říct, ale pak si to rozmyslela. Proč všechno ještě komplikovat?

Vzdychl a zakousl se do sendviče. „Mám takový dojem, že se ve všem rozcházíme.“

„To není pravda. Jenom se snažíš vyvolat dojem, že to tak vypadá.“

Najednou se usmál. „Možná je to tak nejlepší. Jsme oba tak tvrdohlaví, že bychom se nakonec zardousili.“ Vzal do ruky sklenku a podíval se na Sáru. „Ale jestli si myslíš, že jsem tvrdohlavý, měla bys vidět mého bratra.“

Sára jeho pohled neopětovala. „Já vím. Byl úžasný během toho procesu, který jsme sledovali.“

„Jsem na něj hrdý.“

Konečně na něj pohlédla. „Tak proč jsme se museli do soudní síně vplížit potají, aby nevěděl, že tam jsme?“

„Na to by ses musela zeptat jeho.“

„Já se ptám tebe.“

Michael pokrčil rameny. „Má se mnou nějaký problém. Vlastně ani nevím jaký. A on to možná taky neví. Já vím jenom to, že jsem celý život kráčel v jeho stínu.“

„Ale ty jsi ten premiant s neomezenými možnostmi.“

„A on je hrdina, bývalý policajt, který teď hájí lidi, které kdysi zatýkal. Kromě toho v sobě má něco z mučedníka, čemu jsem nikdy nepřišel na kloub.“ Michael zavrtěl hlavou. Když jeho bratr ležel v nemocnici, ani jeden z nich nevěděl, jestli se z toho vylíže. V životě mu nenahnalo nic takový strach jako představa, že by mohl o bratra přijít.

Ale jak se zdálo, stejně o něj přišel, a nemohla za to smrt. Ty kulky na tom neměly sebemenší podíl.

„Možná si myslí, že žije v tvém stínu.“

„O tom pochybuji“

„Ptal ses ho na to někdy?“

„Nemluvíme spolu.“ Odmlčel se a pak potichu dodal: „Odmítla jsi mě kvůli Johnovi?“ Pozoroval ji, když si prohlížela jeho bratra. John Fiske jí učaroval od chvíle, kdy ho uviděla poprvé.

Zarděla se. „Vždyť ho ani neznám. Jak bych k němu mohla něco cítit?“

„Ptáš se mě nebo sebe?“

„Na to nebudu odpovídat.“ Hlas se jí chvěl. „A co ty? Máš ho rád?“

Náhle se napřímil a pohlédl na ni. „Já budu mít svého bratra rád vždycky, Sáro. Vždycky.“

KAPITOLA DRUHÁ

RIDER prošel bez jediného slova kolem své sekretářky do kanceláře, otevřel aktovku a vytáhl z ní obálku. Dopis, který byl uvnitř, hodil do koše. Rufus Harms v něm napsal svoji poslední vůli a závěť, ale to byl jenom trik, aby si dozorce mohl přečíst něco neškodného.

Rider zapnul elektrický vařič a za pár minut stoupala z konvice pára. Opatrně vzal obálku za rohy, podržel ji nad párou a sledoval, jak se pomalu rozlepuje. Najednou držel v ruce dva listy papíru: jeden byl popsaný rukou a druhý byl kopií dopisu z armády.

Když Rider vypnul vařič, přemýšlel, jak se to Rufusovi podařilo vymyslet – obálku, která byla zároveň dopisem – a jak dokázal pořídit kopii dopisu z armády a schovat ho do ní. Pak si vzpomněl, že Rufusův otec pracoval v tiskárně.

Rufus by býval udělal mnohem lépe, kdyby pokračoval v otcových šlépějích a nechodil do armády.

Nechal oba listy papíru uschnout, pak se posadil ke stolu a četl, co mu Rufus napsal. Netrvalo to dlouho, poznámky byly stručné, ačkoliv v nich byla spousta chyb a mnohá slova měla neobvyklý tvar. Když Rider dočetl, měl sucho v krku. Pak se přinutil přečíst úřední dopis z armády. To byla další rána.

„Neuvěřitelné!“ Klesl zpátky do židle a třesoucí rukou si přejel po malé pleši na temeni hlavy. Strach se šířil jako mutující virus. Rider se ještě jednou podíval na dopis z armády – lež, která vyšla konečně najevo. Ta informace měla být v době vraždy v Rufusově vojenské složce, ale nebyla. Představovala by zcela přijatelnou obhajobu. Harmsovu složku někdo změnil, a Rider konečně pochopil proč.

Harms chtěl očistit své jméno a svobodu a odmítal se obrátit s odvoláním na armádu. To mu také řekl pod pláštíkem té ukňourané country. Mohl mu snad Rider něco vyčítat? Harms měl být vyslechnut a osvobozen.

Rider se však nezmohl na sebemenší pohyb. Kdyby udělal, co po něm Rufus chtěl, obhajoval by ho během odvolacího řízení. Za pár let se chystal s manželkou odstěhovat do bytu v nájemním domě, který měli na Gulf Coast.

Děti už byly dospělé a Ridera zmáhaly studené zimy. Jakkoliv však Ridera důchod lákal, nemohl mu zabránit v tom, aby pomohl svému dávnému klientovi. Některé věci se prostě nedaly přehlížet.

Když vytahoval ze zásuvky ve stole list papíru, na zlaté manžetové knoflíčky mu dopadly sluneční paprsky a vrhly vyšinutá prasátka na stěny. Přitáhl k sobě stařičký psací stroj. Rider nevěděl, jakou formu má mít žádost psaná Nejvyššímu soudu, ale v tu chvíli se tím nezatěžoval.

Když dopsal, složil žádost a začal ji vkládat do obálky, ale najednou se zastavil. Zamířil do malé místnosti na konci své kanceláře a zkopíroval si Harmsův rukou psaný dopis i žádost, kterou právě napsal na stroji – což byl následek paranoie, která ho provázela celých třicet let advokátní praxe. Tentýž neklid ho přiměl k tomu, aby si prozatím ponechal dopis z armády. Kopie uschoval v zásuvce. Originály vrátil do obálky, v záznamníku si našel adresu Nejvyššího soudu a nadepsal obálku. Pak si oblékl plášť, nasadil si klobouk a zamířil na poštu za rohem. V duchu se modlil, že dělá správnou věc, i hluboko uvnitř cítil, že tomu tak je.

JOHN Fiske vstoupil do budovy v západní části Richmondu. Tomu místu se říkalo sanatorium, ale ve skutečnosti tam chodili dožít staří lidé. John a jeho otec museli sebrat veškerou odvahu, aby tam matku umístili. Michael Fiske se nikdy nevyrovnal se skutečností, že jejich matce rozežrala mysl Alzheimerova choroba. „Jak se daří matce?“ zeptal se na vrátnici. „Má lepší dny, ale když vás uvidí, prospěje jí to,“ odpověděla žena. „Děkuji,“ zamumlal a zamířil k místnosti pro návštěvy. Matka v županu a pantoflích už tam čekala. Měla nepřítomný pohled, ale když se Fiske objevil ve dveřích, na tváři se jí objevil široký úsměv. Přistoupil k ní a posadil se.

„Jak se máš, Mikey?“ zeptala se Gladys Fiskeová a jemně ho pohladila po tváři. „Jak se daří mému chlapečkovi?“

Fiske se zhluboka nadechl. Poslední dva roky to bylo stále stejné. Pro Gladys Fiskeovou byl Mike.

Zlehka se dotkl jejích rukou a snažil se v sobě utišit pocity zoufalství. „Díky, mám se dobře.“ Vzápětí rychle dodal: „Johnnymu se taky daří skvěle.“

Její pohled byl najednou prázdný. „Johnnymu?“

Fiske se o to pokusil pokaždé a její odpověď byla stále stejná. Proč zapomněla na něj a ne na jeho bratra? Vždycky býval synem, který by se pro své rodiče přetrhl. Jako malý chlapec jim pomáhal a byl jim po ruce i jako dospělý muž. Mike býval miláček rodiny, vždycky si prosadil svou bez ohledu na ostatní a těšil se jejich přízni.

„Mikey?“ řekla úzkostlivě. „Jak se daří dětem?“

„Jsou v pořádku, rostou jako z vody. Jsou po tobě.“ Fiske měl sto chutí padnout na podlahu a křičet na celé kolo, kdykoliv předstíral, že je jeho bratr a má malé děti.

Usmála se a uhladila si vlasy.

Využil té chvíle a pokračoval. „Vypadáš dobře. Táta říká, že ti to sluší víc než kdykoliv jindy.“ Gladys bývala pohledná žena. Kdyby věděla, jak vypadá teď, dost by ji to sebralo.

Podal jí balíček, který přinesl. Vrhla se po něm jako malé dítě a nedočkavě strhla obal. Zlehka se dotkla kartáče na vlasy. „V životě jsem nic hezčího neviděla.“

Říkala to o všem, co jí přinesl, ať to byly kapesníčky, rtěnka nebo obrázková kniha. V životě nic hezčího neviděla.

Fiske svoji matku miloval. Kdyby mohl, ihned by ji zbavil Alzheimerovy nemoci, která jí poškodila mozek. Protože však něco takového nebylo v jeho silách, chodil ji alespoň navštěvovat. Byť pod jiným jménem.

MICHAEL Fiske kráčel časně ráno širokou chodbou s vysokým stropem k podatelně. „Přišlo něco zajímavého?“ zeptal se úředníka, když vstoupil. Jeho otázka se týkala stále rostoucího počtu žádostí od vězňů, z nichž většina byla podána bez náležitého formuláře, jak tomu obvykle bývalo v případě, kdy žádost podával nemajetný člověk. Michael věděl, že některá z nejdůležitějších rozhodnutí Nejvyššího soudu byla důsledkem právě takových případů – což byl také důvod, proč se chodil každé ráno probírat hromadou došlé pošty, jestli nepřišlo nějaké zajímavé odvolání.

„Z těch klikyháků, co jsem se zatím pokusil rozluštit, mám takový dojem, že si dnes přijdete na své,“ odvětil úředník.

Michael si odnesl do rohu místnosti krabici s poštou. Uvnitř byla spousta dopisů vypovídajících o lidském neštěstí, které se lišily v obsahu a způsobu líčení. Mnohé z nich přicházely z cel smrti a Nejvyšší soud pro ně představoval poslední naději.

Následující dvě hodiny se Michael probíral krabicí. Nic zvlášť zajímavého nenašel, a už chtěl zamířit do své kanceláře, když zahlédl obyčejnou hnědou obálku. Adresa byla napsaná strojem, ale zpáteční adresa chyběla, což bylo nezvyklé. Byl na ní však přichycen útržek doručovacího lístku. Otevřel obálku a vytáhl z ní dva listy papíru. K tomu, aby se člověk mohl odvolat bez náležitého formuláře, bylo zapotřebí také doporučení právního zástupce a přísežné prohlášení odsouzeného o nemajetnosti. Michael si ihned všiml, že v obálce není ani jedno. Bylo jasné, že toto odvolání poputuje zpátky k odesílateli.

Jakmile se však začetl do toho, co obálka obsahovala, okamžitě zapomněl na jakékoliv formální nedostatky žádosti. Když dočetl, zjistil, že má zpocené ruce.

„Michaeli, máte jít k Murphymu,“ zavolal na něj úředník. Když Fiske neodpověděl, opakoval: „Michaeli? Shání se po vás soudce Murphy.“

Michael přikývl. Když se úředník vrátil ke své práci, Michael vrátil oba listy papíru do obálky. Na okamžik zaváhal. Jeho kariéra‘ a vlastně i celý život závisely na rozhodnutí, které měl učinit v následující vteřině. Nakonec obálku přeci jen strčil do aktovky – a dopustil se tak krádeže federálního majetku – jinými slovy spáchal zločin.

Zbytek dne se vlekl ještě více, než tomu bylo obvykle. Michael se i opakovaně přistihl, že se dívá na svoji aktovku a myslí na její obsah. Když byl pozdě večer hotov s prací na soudě, nasedl na kolo a jako o závod uháněl domů na Capitol Hill. Zamkl za sebou dveře bytu a vytáhl obálku z aktovky. Spolu se žlutým blokem ji pak odnesl na malý konferenční stolek.

O hodinu později se napřímil a přelétl pohledem své poznámky. Rozhodl se, že bude k tomuto případu přistupovat jako ke kterémukoliv jinému. Chtěl si co nejpečlivěji ověřit všechny informace uvedené v žádosti. Pokud se mělo ukázat, že jsou pravdivé, vrátil by odvolání do podatelny. V opačném případě by ho zničil.

O Rufusi Harmsovi nikdy neslyšel. Z údajů v dopise vyplývalo, že ten muž byl poslán do vězení, když bylo Michaelovi pět let. Styl dopisu byl velice primitivní a napohled se mohlo zdát, jako by ho psalo dítě. Strojem psaný dopis vysvětloval určité okolnosti případu a evidentně ho napsal vzdělanější člověk – možná právní zástupce, protože obsahoval právnické obraty. Tento dopis uváděl, že armáda požadovala po Rufusi Harmsovi jistou informaci. Rufus Harms však popíral, že by se kdy podílel na programu, o kterém hovořily záznamy armády. Podle Harmse tím měl být utajen zločin, který měl za následek strašlivý justiční omyl.

Michael celý život věřil, že každý člověk má mít možnost domáhat se práva, ať je jakkoliv bohatý nebo chudý.

Tento případ byl však o něčem jiném. I kdyby se ukázalo, že je vymyšlený, mohl by velice poškodit pověst několika vysoce postavených lidí. A kdyby vyšlo najevo, že je pravdivý?

Najednou ho napadlo, že by mohl požádat o pomoc bratra. John byl protřelý způsobem, jaký jeho mladší bratr postrádal. Mohl si s takovou situací poradit lépe. A Michael se s ním tak mohl opět sblížit.

Zvedl sluchátko a vytočil číslo. Ozval se záznamník, což ho na jednu stranu potěšilo. Nechal bratrovi vzkaz, že potřebuje s něčím poradit, ale žádné podrobnosti neuvedl.

Nad ránem Michael konečně usnul. Byl stále více přesvědčen o tom, že si s tím případem poradí, ať se z něj vyklube sebeděsivější noční můra.

JOHN Fiske spěchal za ženou kráčející po dlouhé chodbě soudní budovy. „Ahoj, Janet, máš chvilku?“

Janet Ryanová byla velice zkušená prokurátorka, která právě dělala všechno pro to, aby jeden z Fiskeových klientů dostal vyšší trest. Když se k němu otočila, na tváři se jí rozzářil úsměv. „Pro tebe dvě minuty.“

„Ten Rodney…“

„Počkej. Osvěž mi trochu paměť. Znám spoustu Rodneyů.“

„Vloupání do obchodu s elektronikou v severní části města.“

„Použití střelné zbraně, útěk před policií, recidivista – už si vzpomínám. Ten tvůj klient je zločinec z povolání a já se postarám o to, aby ho porota poslala za mříže na pěkně dlouho.“

„Tak proč utrácet peníze daňových poplatníků?“

„Co navrhuješ?“

„Přiznání vloupačky, ale vynechal bych použití střelné zbraně. Dostaneme tak pět let včetně času stráveného ve vazbě.“ Janet pokračovala v chůzi. „Uvidíme se při přelíčení.“

„No tak dobrá – osm, ale potřeboval bych s ním mluvit.“ Znovu se k němu otočila a během řeči odpočítávala jednotlivé body na prstech. „Když se přizná ke všemu, dostane deset let a podmínku na dalších pět. Když se bude soudit, dostane dvacet. Chci odpověď hned teď.“

„Ale no tak, Janet, jak můžeš být tak bezcitná?“

„Soucit si schovávám pro někoho, kdo si ho zaslouží. Ano, nebo ne?“

Fiske zabubnoval prsty o aktovku.

„Poprvé, podruhé…“ řekla Janet Ryanová.

„Tak dobře. Platí.“

„S tebou se dobře vyjednává, Johne.“ Odcházela a něco si pobrukovala, zatímco Fiske se opíral o stěnu a vrtěl hlavou.

Hodinu na to se vrátil do své kanceláře a hodil aktovku do kouta. Zvedl sluchátko telefonu a zkontroloval si vzkazy, které měl na domácím záznamníku. Když uslyšel bratrův hlas, ihned jeho vzkaz vymazal. Nebylo nijak výjimečné ani nevídané, že Mike volal. John mu nikdy neodpovídal.

O NĚKOLIK dní později Sára Evansová zaklepala na dveře kanceláře Michaela Fiskea a vstoupila. Uvnitř nikdo nebyl.

Sára půjčila Michaelovi knihu, kterou potřebovala vrátit. Rozhlédla se po místnosti, ale neviděla ji nikde ležet. Pak si všimla jeho aktovky pod stolem. Zvedla ji, otevřela a ihned uviděla dvě knihy a nějaké písemnosti. Ani jedna z knih nebyla ta, kterou hledala. Už chtěla aktovku zavřít, ale na poslední chvíli se zarazila. Vytáhla ven papíry a obálku, v které přišly. Byla adresována soudu. Stačila přelétnout pohledem oba dopisy, když zaslechla kroky. Vrátila papíry dovnitř, zavřela aktovku a položila ji zpátky pod stůl.

O chvilku později vešel do kanceláře Michael. „Co tady děláš, Sáro?“

Snažila se, aby na ní nebylo nic poznat. „Přišla jsem se zeptat na tu knížku, co jsem ti půjčila minulý týden.“

„Mám ji doma.“

„Tak to bys mě mohl večer pozvat na večeři a vrátit mi ji.“

„Mám moc práce. Přinesu ti ji zítra,“ řekl poněkud neurvale. „Víš, já mám vážně spoustu práce.“ Podíval se na dveře.

Sára zamířila ke dveřím a položila ruku na kliku, ale ještě se otočila. „Kdyby sis chtěl o něčem promluvit, Michaeli, stačí říct.“

„Jo, určitě. Díky.“ Vyprovodil ji ze dveří a zamkl za ní.

TEN VEČER zatočila Sára na příjezdovou cestu vysypanou štěrkem a zastavila před domkem, který stál nedaleko třídy George Washingtona. Ten domek byla první věc, kterou v životě vlastnila. Stál ji spoustu práce, než se na něj zmohla. Vedly od něj schůdky k řece Potomac, kde kotvila malá plachetnice. S Michaelem trávila na řece tu trochu volného času, který jim po práci zbyl. Představovala pro ně oázu klidu, ale když Sára naposledy pozvala Michaela na projížďku, odmítl. Uplynulý týden ji vlastně odmítl pokaždé, když přišla s nějakým nápadem, jak by spolu mohli trávit volný čas. Zpočátku měla dojem, že za to může ona, protože odmítla jeho nabídku k sňatku, ale po posledním setkání v jeho kanceláři věděla, že tomu tak není. Snažila se vzpomenout, co přesně v jeho aktovce viděla. Byla to žádost o odvolání, o tom nebylo pochyb. A v dopise psaném strojem si všimla jména Harms.

Šla se tehdy ihned podívat do kartotéky, jestli tam není zaregistrován případ se jménem Harms. Nebyl. Sebral Michael odvolání dříve, než bylo zaregistrováno? Pokud ano, byl to vážný přestupek.

Vešla do domu, převlékla se do džínů a trička a znovu se vrátila ven. Už byla tma. Úředníci Nejvyššího soudu se zřídkakdy dostali domů před setměním. Sestoupila po schůdkách k molu a posadila se na člun. Kdyby jí Michael důvěřoval, mohla by mu pomoci. Cítila se v tu chvíli nejhůř od chvíle, kdy jí zemřel otec a zanechal ji samotnou.

Po otcově smrti prodala farmu v Severní Karolíně a koupila si tenhle dům. Vzpomněla si na otce, farmáře a městského smírčího soudce. Neměl žádnou soudní síň. Často vynášel rozumné a spravedlivé rozsudky za volantem svého traktoru na poli nebo když se myl před večeří. Právě to byl pro Sáru zákon – hledání pravdy a zdravého rozumu. Vzdychla. Tak jednoduché to však vždycky nebylo. Doufala, že Michael ví, co dělá.

Vzápětí se v myšlenkách vrátila k dalšímu Fiskemu: k Johnovi. Michaelova poznámka o jeho bratrovi byla trefná bez ohledu na její protesty. Když viděla Johna Fiskea poprvé, něco se v ní pohnulo. Ať udělal jakýkoliv pohyb, kdykoliv něco řekl, zasmál se, usmál nebo zamračil, měla pocit, že by ho mohla pozorovat věčně. Musela se při té absurdní představě zasmát.

A nebyla to jediná věc, které si na tom muži všimla. Bez Michaelova vědomí se jednou v létě vypravila do centra Richmondu a pozorovala Johna při přelíčení. Poslouchala, jak energicky hájí svého klienta. Jakmile domluvil, soudce poslal jeho klienta na doživotí. Na chodbě se pak dívala, jak se Fiske snaží uklidnit rodinu odsouzeného muže. Měla pocit, že cítí, co si John myslí. Nakonec si uvolnil kravalu a odešel. Tehdy ho viděla naposledy.

Nemohla být do Johna Fiskea zamilovaná, protože ho vlastně vůbec neznala; spíš to bylo jakési poblouznění.

Kdyby se s ním někdy setkala, možná by ztratila dojem, který z něj měla.

Sára se dívala na oblohu. Měla pocit, jako by se plavila někam daleko. Chtěla cítit vítr ve vlasech, nechat se skrápět vodní sprškou, cítit v dlaních napnuté lano. Právě teď však nechtěla nic z toho zažít sama.

KAPITOLA TŘETÍ

„JAK se daří, mami?“ Michael Fiske se zlehka dotkl matčiny tváře. Bylo časně ráno a Gladys nebyla v dobrém rozpoložení. Tvář jí potemněla a nedůtklivě se odtáhla od jeho ruky.

„Něco jsem ti přinesl.“ Otevřel tašku a vytáhl z ní krabici zabalenou jako dárek. Když se neměla k tomu, aby ji otevřela, udělal to za ní. Vytáhl z ní halenku levandulové barvy, ale ona se na ni ani nepodívala. Takhle to bylo pokaždé, když za ní přišel. Jeho dárků si nikdy nevšimla.

Opřel se do židle a vzdychl. Michael věděl, že k Johnovi by se matka takhle nikdy nechovala. Byl to její mazlíček.

Michael Fiske mohl získat Nobelovu cenu, ale pro ni by byl vždycky až ten druhý. Položil halenku na stůl, rychle matku políbil a odešel.

Venku začalo pršet. Michael si vyhrnul límec nepromokavého pláště a nastoupil do vozu. Měl před sebou dlouhou cestu. Návštěva matky nebyla jediným důvodem, proč se vydal na jih. Měl namířeno do jihozápadní Virginie. Do vojenské věznice Fort Jackson. Chtěl navštívit Rufuse Harmse. Chvíli uvažoval, jestli se nemá zastavit u bratra. John neodpověděl na jeho vzkaz, což nebylo nijak překvapující. Nakonec zavrtěl hlavou. John Fiske byl velmi zaneprázdněný právník a jistě neměl čas na to, aby cestoval po celém státě a zabýval se šílenými teoriemi jeho mladšího bratra. Michael věděl, že si s tím bude muset poradit sám.

ELIZABETH Knightová vstala časně ráno, jak bylo jejím zvykem, trochu si zacvičila na podlaze a pak se šla projet na rotopedu do volného pokoje luxusního bytu na Watergate, který sdílela se svým manželem, senátorem Jordanem Knightem.

Ve svých pětatřiceti letech byla nejmladší ze všech soudců Nejvyššího soudu. Měla průměrně vysokou štíhlou postavu a dlouhé černé vlasy svázané do uzlu. Měla ostře řezané rysy a na její pleti nebylo ani stopy po vráskách. Elizabeth Knightová si velice rychle získala pověst jedné z nejpracovitějších ze všech soudců.

S manželem vedli spořádaný život. Byli považováni za nejmocnější manželský pár v hlavním městě. Svým způsobem jím byli. Svoji roli hrála dokonce i ve chvílích, kdy se potýkala s osamělostí, s jakou se museli umět vypořádat všichni soudci. Když byla na soudě, lidé se k ní chovali jinak, byli opatrní a dávali si pozor na to, co v její přítomnosti říkají. Elizabeth Knightová byla vždycky společenská, ale poslední dobou se s lidmi tolik nestýkala. Aby tuto náhlou změnu přestála, účastnila se profesionálního života svého manžela. Občas si připadala jako jeptiška s osmi mnichy, kteří jsou jejími celoživotními druhy.

Jakoby v odpověď na její myšlenky se za ní objevil Jordan Knight v pyžamu a objal ji. „Myslím, že neexistuje žádný zákon, podle kterého bys musela vstávat každý den se slepicemi,“ pošeptal jí do ucha. „Ranní tulení v posteli má blahodárné účinky na duši.“

Sestoupila z rotopedu a ovinula kolem něj paže.

„Nikdy jsem si nevšimla, že bys po ránu vyspával, senátore.“

„Možná bychom s tím měli něco udělat, co říkáš? Sex je prý nejlepším lékem proti stárnutí.“

Jordan Knight byl vysoký a urostlý muž, měl řídnoucí šedivé vlasy a opálený, vrásčitý obličej. Mnoha lidem připadal pohledný dokonce i s vráskami a nadbytečnými kily, a byl oblíbenou postavou diskusních pořadů v národní televizi, kde díky svému vtipu a inteligenci s přehledem válcoval akademické politiky.

„Některé tvoje názory jsou vážně zajímavé. Neměl by ses stát prezidentem?“

Pokrčil rameny. „Mám pocit, že senát docela stačí. Ale kdo ví? Mohla by to být poslední štace pro moji maličkost. Ale popravdě řečeno už mě ta hra začíná nějak zmáhat, Bern.“

Nervózně se zasmála. „Obávám se, že jsem se upsala do konce života.“ Začala něco říkat, ale na poslední chvíli si to rozmyslela. Elizabeth skočila rovnýma nohama do „hry“ Nejvyššího soudu. Teprve teď si uvědomila, jak velkou moc může mít. Odpovědnost, kterou s sebou taková moc nese, v ní vyvolávala pokoru. Přesto si nedokázala představit, že by v životě dělala něco jiného. Jordan ji políbil na tvář. „Tak do práce, paní soudkyně.“

STĚRAČE na předním skle vozu Michaela Fiskea se snažily zachovat viditelnost v nepolevujícím dešti. Do té doby šlo všechno hladce, protože jel po dálnici. Jakmile z ní sjel, nastala velká změna. Silnice byly neudržované, úzké a plné zatáček. Zhruba hodinu projížděl drsnou krajinou, přes polorozpadlé dřevěné mosty zčernalé počasím a výfukovými plyny a kolem starých maringotek, zaparkovaných v úzkých soutěskách podhůří Appalačských hor. Míjely ho zablácené dodávky s maličkými vlajkami konfederace vlajícími na anténách. Když se přiblížil k věznici, větrem ošlehané obličeje těch několika málo lidí, které zahlédl, byly stále zachmuřenější. Všichni ho sledovali s podezřívavým pohledem.

Podíval se na aktovku ležící na sedadle spolujezdce a zhluboka se nadechl. Od chvíle, kdy si přečetl Harmsovu žádost o pomoc, přišel na spoustu věcí.

Harms zavraždil děvčátko, které bylo na návštěvě na vojenské základně, kam byl převelen na konci války ve Vietnamu. Byl tehdy v trestném táboře, ale nějakým způsobem se mu podařilo dostat ven. To byla nepopiratelná fakta. Michael použil všechny dostupné informační zdroje, aby shromáždil co možná nejvíc informací souvisejících s tímto případem. Armáda však nepřiznala existenci programu, o němž hovořil Harms v žádosti. Škoda jen, že Harms nebo jeho právní zástupce nepřiložili k žádosti dopis z armády.

Michael se nakonec rozhodl, že si musí všechno ověřit přímo u zdroje – a tím byl Rufus Harms. Jestliže se ve vězení nacházel nevinný člověk, bylo Michaelovou povinností postarat se o to, aby se dostal na svobodu.

Jeho cesta však měla ještě jeden důvod. Některá jména uvedená v žádosti Michael dobře znal. Pokud se mělo ukázat, že Rufus Harms má pravdu… Michael se při té představě zachvěl.

Když vyjel ze zatáčky, naskytl se mu pohled na věznici – jako nějaký nedobytný hrad ji obklopovala kamenná zeď, mohutná a vysoká. Strážnému u hlavní brány vysvětlil důvod své návštěvy.

„Nejste na seznamu návštěv,“ odvětil mladý muž v uniformě. S opovržením si prohlížel Michaelův tmavomodrý oblek. Další zazobanec z města, četl Michael v jeho očích.

„Volal jsem několikrát, ale nikdo mi nebyl schopen vysvětlit, jak mám postupovat, abych se na seznam návštěv dostal.“

„To záleží na odsouzeném. V zásadě platí, že můžete přijet na návštěvu, pokud chce, abyste přijel. V opačném případě máte smůlu. Nic jiného ti chlapi nezmůžou.“ Strážný se vychytrale usmál.

„Když mu vyřídíte, že za ním přijel jeho právní zástupce, jistě mě nechá zapsat do seznamu návštěv.“

„Vy jste jeho právní zástupce?“

„Zabývám se jeho odvoláním,“ odpověděl Michael.

Strážný se podíval na svoji knihu. „Rufus Harms,“ řekl. „Jeho právní zástupce tady byl nedávno. Vy jste to nebyl.“

„Skutečně? A jmenoval se Samuel Rider?“ Strážný neodpověděl, ale Michael se musel sám pro sebe usmát nad jeho výrazem překvapení. Měl správné tušení, jak se ukázalo. „Člověk může mít víc právních zástupců.“

Strážný ho mlčky pozoroval. Zvedl sluchátko, chvíli s někým hovořil a zavěsil. Telefon zazvonil asi za pět minut.

Když strážný zavěsil, kývl na Michaela a řekl odměřeně: „Můžete jít.“

KDYŽ SE Rufus Harms objevil ve dveřích do návštěvní místnosti, s nechápavým výrazem pohlédl na mladého muže, který seděl u stolu. Pomalu k němu zamířil. Michael se zvedl ze židle, aby se s ním přivítal, ale dozorce okamžitě vyštěkl: „Zůstaňte sedět!“

Michael beze slova poslechl.

Dozorce bedlivě sledoval Rufuse, dokud se neposadil ke stolu naproti Michaelovi, a pak se otočil k právníkovi.

„Pravidla chování během návštěv jsou vyvěšená támhle.“ Ukázal na vývěsku na zdi. „Není dovolen žádný fyzický kontakt a celou dobu musíte zůstat sedět. Rozuměl jste?“

„Ano. Musíte tu s námi zůstat? Právní zástupce a jeho klient mají nárok na soukromí. A ještě jedna věc – musí být takhle spoutaný?“ zeptal se Michael.

„Neptal byste se, kdybyste viděl, co provedl s partou chlapů v téhle cimře. I když je spoutaný, klidně vám srazí vaz.“ Dozorce přistoupil k Michaelovi. „Jedná se o neohlášenou návštěvu, takže máte dvacet minut. Pak půjde váš klient čistit záchody; dneska jsou pěkně zasviněné.“

„V tom případě vám budu vděčný, když nás necháte začít,“ odvětil Michael. Dozorce poodstoupil ke dveřím. Když se Michael otočil na Rufuse, zjistil, že se mu dívá přímo do očí.

„Dobré odpoledne, pane Harmsi. Jmenuji se Michael Fiske.“

„Říkali, že je tady můj právník, ale vy jste někdo jiný.“

„Já neřekl, že jsem váš právní zástupce. Oni to jednoduše předpokládali. Přišel jsem, protože jsem dostal vaše odvolání.“ Michael ztišil hlas. „Pracuji na Nejvyšším soudu Spojených států.“

Rufus na něj vyvalil oči, jako by nevěřil vlastním uším.

„Četl jsem vaše odvolání. Obsahuje řadu zničujících obvinění proti několika vysoce postaveným lidem, a kromě toho má jisté formální nedostatky, kvůli kterým by nemuselo být přijato. Chtěl bych vám pomoci, ale nejdřív si s vámi potřebuji promluvit.“

Rufus se podíval na dozorce a hned se otočil zpátky k Michaelovi. „Nemáte tranzistorák?“

„Tranzistorák?“ Michael zavrtěl hlavou.

Rufus ztišil hlas ještě víc. „A pero máte?“

Michael mlčky přikývl.

„Tak ho vyndejte a ťukejte s ním o stůl. Nejspíš jim stačí, co už slyšeli, ale necháme jim několik překvapení.“

Když Michael začal něco říkat, Rufus ho přerušil. „Nemluvte, jenom ťukejte. A poslouchejte.“

Michael začal ťukat perem do stolu. Dozorce po něm šlehl pohledem, ale nic neřekl.

Rufus mluvil téměř šeptem a Michael se musel hodně snažit, aby mu rozuměl. „Neměl jste sem chodit. Ani nevíte, jak jsem riskoval, když jsem odtud ten papír poslal. Jestli jste ho četl, tak víte proč. S lidma to nic neudělá, když uslyší, že zabili starýho negra, kterej uškrtil malou bílou holčičku.“

Michael přestal ťukat. „Ale to už je dávno. Od té doby se toho hodně změnilo.“

Rufus zavrčel. „Ťukejte.“

Michael poslechl. „Věřte tomu nebo ne, ale já vám chci pomoct.“

„Proč vám záleží na někom, jako jsem já?“

„Protože mi jde o pravdu,“ odpověděl Michael prostě. „Jestli vás odsoudili neprávem, chci udělat všechno pro to, abyste se dostal na svobodu. To je všechno.“

Rufus chvíli nic neříkal, jako by chtěl posoudit, nakolik může tomu mladému muži důvěřovat. Když se k němu znovu naklonil, tvářil se o poznání přívětivěji. „Tady bych o tom radši nemluvil.“

„Zmínil jste se o jednom do…“

„Mlčte!“ okřikl ho Rufus a rozhlédl se po místnosti. „Nebyl u té žádosti?“

„Ne.“

„Ťukejte hlasitějc.“

Michael začal ťukat silněji.

Než Rufus promluvil, ještě jednou se rozhlédl. „Vyřídím svému právnímu zástupci, aby si s váma promluvil. Řekne vám všechno, co budete potřebovat.“

„Proč jste podal vaši žádost o odvolání k Nejvyššímu soudu, pane Harmsi?“

„Je snad nějakej vyšší?“

„To není, ale aby vám vyhověl, musíte se nejprve obrátit na soudy nižší.“

Rufus zavrtěl unaveně hlavou. „Heleďte, já v týhle díře trčím půlku svýho života. Nechci trávit léta tím, že si budu dopisovat s právníkama a soudama. Chci se odtud dostat co nejrychlejc – a soudci z Nejvyššího soudu mi s tím můžou pomoct. Poslali vás sem oni, viďte?“

Michael přestal ťukat a řekl nervózním hlasem: „Oni vlastně ani nevědí, že jsem tady.“

„Cože?“

„Ještě jsem vaše odvolání nikomu neukázal, pane Harmsi.“

„Kromě vás ho tedy nikdo neviděl?“

„Zatím ne, ale jak už jsem řekl…“

Rufus pohlédl na Michaelovu aktovku. „Doufám, že ten dopis s sebou nemáte.“

Michael sledoval jeho pohled k aktovce. „Chtěl jsem vám v souvislosti s tím dopisem položit pár otázek. Víte…“

„Bůh nás ochraňuj,“ pronesl Rufus tak hlasitě, až sebou dozorce trhl.

„Prohledávali vám tu aktovku, když jste přišel? Dva z lidí, o kterých jsem psal, jsou totiž tady. Jeden z nich to tu má celý na starosti.“

„Oni jsou tady?“ Michael zbledl.

„Vzali vám tu tašku?“

„Je-jenom na chvilku,“ vykoktal ze sebe Michael. „Ale já měl ty papíry v zalepené obálce a ta zůstala neporušená.“

„Tak to jste nám oběma pěkně zavařil!“ zahřímal Rufus. Vyskočil ze židle a vyhodil těžký stůl do vzduchu, jako by byl z balzy. Michael uskočil stranou a uklouzl po podlaze. Dozorce zapískal na píšťalku a chytil Rufuse zezadu.

Mohutný vězeň setřásl stokilového dozorce jako obtížný hmyz, ačkoliv byl spoutaný na rukou i na nohou. Vzápětí přiběhlo do místnosti dalších pět dozorců, kteří se postavili kolem Rufuse a začali do něj bušit pendreky, Rufus vzdoroval dobrých pět minut, než ho přemohli. Když ho pak táhli z místnosti ven, pohlédl na Michaela s výrazem hrůzy a zrady v očích.

Po vyčerpávajícím boji, který pokračoval na chodbě, se dozorcům podařilo připoutat Rufuse k lehátku.

„Odvezte ho na ošetřovnu!“ křikl někdo. „Myslím, že dostává křeče.“

Ačkoliv byl Rufus spoutaný a převázaný silnými koženými popruhy, kroutil sebou, až se lehátko kývalo ze strany na stranu. Drželo ho několik dozorců, ale ani to nestačilo.

Celá skupina vtrhla dvojitými dveřmi na ošetřovnu. „Potěš pánbů!“ Lékař, který měl službu, ukázal na volné místo v ošetřovně. „Zajeďte s ním sem.“ Vzápětí se otočil k sestře a řekl:

„Okamžitě přineste transfúzi a ampuli lidokainu, než dojde k zástavě srdce.“

Vyhrnuli mu rukáv a odhalili šlachovité předloktí s naběhlými žílami. Rufus zavřel oči, a když je znovu otevřel, blížila se k němu sestra s injekcí v ruce. Opět zavřel oči. Když je otevřel tentokrát, už nebyl na ošetřovně ve vojenské věznici Fort Jackson. Byl v trestném táboře v Jižní Karolíně o čtvrtstoletí dříve.

Znenadání se prudce otevřely dveře a dovnitř se nahrnula skupina mužů, kteří se tvářili, jako by jim patřila nejen cela, ale i on sám. Čekal, že vytáhnou pendreky a začnou ho nemilosrdně mlátit do žeber. Už se z toho stal takový ranní a večerní rituál.

Místo toho mu jeden z mužů přiložil ke spánku hlaveň pistole. Řekli mu, aby si klekl na podlahu a zavřel oči.

Právě tehdy se to stalo. Vzpomínal, jak byl překvapený, když hleděl na ty muže, kteří se na něj vítězoslavně šklebili.

Úsměvy jim však zmizely z tváří, když se Harms pár minut na to postavil, odhodil muže stranou jako loutky, přehnal se přes dozorce a vyběhl z cely ven.

Rufus znovu zamrkal a najednou byl opět zpátky na ošetřovně. Hleděl na obličeje a těla, která se na něj pevně tiskla. Viděl jehlu, která se blížila k jeho předloktí. Jako jediný člověk v místnosti se díval vzhůru. Tehdy uviděl, jak druhá jehla napíchla váček na stojanu a tekutina z injekce začala proudit do roztoku uvnitř.

Vic Tremaine – zástupce velitele věznice – prováděl svůj úkol klidně a bezchybně, jako by nepáchal vraždu, ale zaléval květiny. Rufus otočil prudce hlavu a sledoval jehlu na konci hadičky, kterou držel lékař. Chystal se mu propíchnout kůži a vpravit do jeho těla jed, kterým ho chtěl Tremaine zabít. Už mu vzali půlku života. Nechtěl jim dovolit, aby mu vzali zbytek.

Rufus si zvolil ten nejlepší okamžik. Vytrhl se ze sevření, popadl lékaře za ruku a prudce za ni zatáhl. Stojánek se skácel na podlahu a váček praskl. Rozlícený Tremaine využil příležitosti a rychle se vytratil z ošetřovny. Rufusovi se najednou sevřel hrudník a začal přerývaně dýchat. Když se lékař konečně postavil na nohy, podíval se na Rufuse.

„Mohl by dostat mrtvici.“ Otočil se k jednomu z dozorců. „Zavolejte vrtulník. Na takovou situaci tady nejsme patřičně vybaveni. Uklidníme ho a pak ho převezeme do nemocnice v Roanoke. Ale musíme si pospíšit.“

MICHAEL Fiske kráčel nejistě po vězeňské chodbě v doprovodu ozbrojeného dozorce. Na konci chodby čekal muž v uniformě se dvěma listy papíru v ruce. „Jmenuji se plukovník Frank Rayfield, pane Fiske. Jsem velitelem zdejší věznice.“ Mohlo mu být kolem padesáti, byl hubený, vážného vzezření a měl krátce zastřižené šedivé vlasy, které svědčily o tom, že je vojákem z povolání.

Michael si olízl rty. Frank Rayfield byl jedním z lidí, jejichž jména uvedl Rufus ve svém odvolání. Tehdy to jméno Michaelovi nic neříkalo. Ve vězení však znamenalo, že se může chystat na smrt. Najednou zjistil, že si přeje, aby se objevil jeho starší bratr a pomohl mu. Bez zájmu přihlížel, když mu Rayfield podal papíry a pokynul dozorci, aby odešel.

„Obávám se, že to moji muži poněkud přehnali,“ řekl Rayfield. „Obvykle nepořizujeme fotokopie dokumentů v zalepené obálce.“

Michael se podíval na papíry. „Nerozumím tomu. Obálka je stále zalepená.“

„Byla to docela obyčejná obálka. Když pořídili kopie, zalepili ty papíry do jiné.“ Rayfield se rozesmál.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptal se Michael.

„To je popáté, kdy Rufus uvedl mé jméno v nějakém vymyšleném případu, pane Fiske.“

„Pardon?“

„Ještě nikdy se neobrátil na Nejvyšší soud Spojených států, ale Harms je prohnaný. Zdá se, že tentokrát napálil svého starého vojenského právního zástupce. Sam Rider o tom bude vědět víc.“

„Vy tvrdíte, že Rufus Harms podává vymyšlené stížnosti?“

„Loni obvinil prezidenta Spojených států z toho, že proti němu vznesl falešné obvinění z vraždy. Před dvěma lety zase tvrdil, že ho k tomu dohnal nervový plyn Agent Orange. A víte co? Rufus Harms nebyl účinkům této látky nikdy vystaven, protože se ani jednou nezúčastnil boje. Většinu svého dvouletého působení u armády strávil ve vojenském vězení pro porušení kázně. A upřímně řečeno – ty jeho vymyšlené žádosti už mi začínají lézt krkem.“

Pohlédl na Michaela, který měl sklopené oči. „Teď si seberte ty své papíry, vraťte se do Washingtonu a nechte celý případ na soudu.“

„Vy mě necháte jen tak jít?“

„Copak jste odsouzený? Mám tady jiné starosti. Jeden vězeň právě ztloukl do bezvědomí tři dozorce. Takže se omlouvám…“ Rayfield se otočil na podpatku a odešel.

Zamířil přímo do své kanceláře. Rufusovo podezření mělo svůj důvod – pod stolem v návštěvní místnosti byla štěnice. Rozhovor zčásti rušilo ťukání Michaelova pera, ale Rayfield slyšel a četl dost na to, aby si uvědomil, že mu hrozí vážný problém. Zvedl sluchátko a vytočil číslo. Stručně popsal volanému, jak se věci mají.

„To snad není možné. Měl jsi pětadvacet let na to, aby ses ho zbavil, Franku.“

„Dělám, co můžu. Tremaine se o to pokusil dneska v ošetřovně, ale mám takový dojem, že ten chlap má nějaký šestý smysl. Nechce se mu zemřít.“

„No dobře, nebudeme se kvůli tomu hádat. Určitě jsme v tom dopise byli uvedení všichni? Jak je to možné? Vždyť ani nevěděl, kdo jsem.“

Rayfield ani na okamžik nezaváhal. Člověk, s kterým právě hovořil, nebyl uveden v Rufusově dopisu, ale to si chtěl nechat pro sebe. V tomhle měli prsty všichni. „Jak to mám vědět? Měl pětadvacet let na přemýšlení.“

„Ten záhadný dopis z armády náhodou nemáš?“

„Ne. Zatím ne.“

„Musí být v jeho cele.“ Hlas na druhém konci opět získal obviňující tón. „A co ten Michael Fiske?

Kromě Ridera o tom ví jenom on?“

„Myslím, že ano. Přišel si ověřit Harmsovy informace. Nikomu o tom neřekl – to alespoň tvrdil Hanušovi. Museli jsme tu jejich schůzku přerušit. Vysvětlil jsem mu, že se Harms vyzná v trestních předpisech. Myslím, že to zbaštil.“

„To nemůžeš vědět. A kromě toho nevíš, jaké informace mohl mezitím zjistit Rider. Nejhorší na tom je, že Harms se v zákonech vůbec nevyzná. Ještě nikdy žádnou žádost na soud nepodal. Když si to Fiske ověří, bude mu jasné, že jsi lhal. Pak půjde do tuhého.“

„Neměl jsem čas něco vymyslet,“ bránil se Rayfield.

„Já ti nic nevyčítám, ale až se ty lži provalí, půjdeš sedět. Jak se ti ta představa líbí, Franku?“

Rayfield si unaveně povzdechl. „Radši bych šel do Vietnamu.“

„Mám dojem, že žijeme všichni trochu moc bezstarostně. Nastal čas, abyste si své peníze odpracovali, Franku – ty i Tremaine. Postaráte se o Fiskea a Ridera. Nezapomeň, že v tom jsme namočení všichni.“

MICHAEL vyšel z budovy věznice a zamířil v mírném dešti ke svému vozu. Připadal si jako naivní školák. Měl sto chutí odvolání roztrhat, ale neudělal to. Bylo mu líto Rufuse Harmse. Všechna ta léta ve vězení si vybrala svou daň.

Když vyjížděl z parkoviště, netušil, že většina chladicí kapaliny z jeho vozu vytekla do vědra a vsákla se do země v nedalekém lese. O pět minut později s nelibostí sledoval, jak se mu kouří z motoru. Vystoupil, opatrně otevřel víko motoru a okamžitě uskočil, když se na něj vyvalil oblak páry. Na okamžik se zamyslel. Mohl se vrátit pěšky do věznice a zavolat odtahovou službu.

Sotva se vydal na cestu zpátky, zvedla se mu nálada. Po silnici od věznice se blížila dodávka. Zamával na ni a ještě jednou se otočil ke svému vozu, z něhož stále stoupala pára. Připadalo mu to zvláštní, protože ho před cestou nechal prohlédnout v servisu. Když se znovu podíval na přijíždějící dodávku, srdce se mu prudce rozbušilo. Otočil se a začal utíkat pryč, ale dodávka okamžitě zrychlila, předjela ho a zastavila před ním. Chtěl se rozeběhnout do lesa, když si všiml ústí hlavně, která na něj mířila ze staženého okénka.

„Nastupte si,“ přikázal mu Viktor Tremaine.

KAPITOLA ČTVRTÁ

BYLO pondělí a John Fiske seděl u stolu a pročítal si další hlášení o zatčení. Když se ozvalo zaklepání, bezděky sebou trhl. Pravou rukou otevřel horní zásuvku u stolu. Uvnitř byla pistole ráže devět, kterou u sebe měl z doby, kdy pracoval jako policista. Jeho klienti nepatřili právě mezi nejdůvěryhodnější.

„Vstupte,“ zvolal. „Je odemčeno.“

Když spatřil policistu, který se objevil ve dveřích, přívětivě se usmál. „Nazdar, Billy jak se vede?“

„Už jsem zažil lepší časy,“ odpověděl strážník Billy Hawkins.

Když Hawkins přistoupil blíž a posadil se, Fiske si všiml, že má obličej samou modřinu. „Co se ti stalo?“

Hawkins si sáhl na jednu z podlitin. „Ale – dostal jsem nedávno v jednom baru nakládačku. Ale já přišel kvůli něčemu jinému, Johne,“ dodal nervózně.

„Stalo se něco s Bonnie nebo s dětma?“ zeptal se Fiske.

„S mojí rodinou to nesouvisí, Johne.“

Fiskemu se sevřely vnitřnosti a v ústech mu okamžitě vyschlo. Pomalu se postavil. „Moje máma? Nebo táta?“

„Ne, Johne. Volala nám policie z Washingtonu.“

Fiske se na okamžik zatvářil nechápavě. „Z Washingtonu?“ Jakmile to slovo vyslovil, krve by se v něm nedořezal.

„Mike?“

Hawkins přikývl. „Vražda. Nejspíš se někomu nepovedlo přepadení. Jeho vůz našli v jedné liduprázdné ulici.“

Fiske dlouho nic neříkal. Z myšlenek ho vytrhla Hawkinsova další slova. „Chtějí, aby jeho totožnost potvrdil nějaký blízký příbuzný, Johne.“

Kolikrát musel Fiske oznámit podobnou zprávu pozůstalým, když pracoval jako policista?

„Pojedu tam.“

„Moc mě to mrzí, Johne.“

„Já vím, Billy. Já vím.“

RUFUS Harms otevřel oči. V místnosti bylo šero. Pokusil se otočit na nemocničním lůžku. Paže i nohy měl stále spoutané. Vrátil se v myšlenkách ke své poslední hodině ve věznici Fort Jackson. Napadlo ho, jestli se Michael Fiske vůbec dostal ven, než ho zabili. Ironií osudu zachránilo Rufusovi život nebezpečí srdečního záchvatu. Alespoň byl z věznice na chvíli venku. Prozatím. Věděl, že ho pošlou zpátky, jakmile se jeho stav zlepší. A pak zemře.

Následující dvě hodiny pozoroval lidi, kteří k němu chodili. Pozorně sledoval všechny lékaře a sestry. Kdykoliv se otevřely dveře do jeho pokoje, zahlédl venku stráž, sebevědomého mladíka v uniformě a s puškou. To bylo dobré znamení. Ještě měl šanci. Nejspíš si mysleli, že to s ním je opravdu vážné, pomyslel si Rufus. Ve skutečnosti to tak strašné nebylo.

Slyšel, jak se otevřely dveře, a vzápětí se na pokoji rozsvítilo. Sestra s kovovou psací deskou se na něj usmála, když kontrolovala jeho stav na monitoru. Tipoval, že jí může být tak pětačtyřicet. Byla hezká a měla plnou postavu.

„Dnes je to lepší,“ řekla.

„To mě mrzí.“ Pohlédla na něj s otevřenou pusou. „Kde to vůbec jsem?“

„V Roanoke ve Virginii.“

„V Roanoke jsem jaktěživ nebyl.“ Najednou se zarazil a pokrčil nos, když ucítil nějakou povědomou vůni. Harms si zpočátku neuvědomil, že je to ženská vůně, směs nevtíravého parfému a zvlhčujícího krému. Panebože! Co všechno ještě zapomněl ze skutečného života? Když se nad tím zamyslel, v koutku pravého oka se mu začala sbírat slza.

Sestra ho pozorovala s povytaženým obočím a jednou rukou opřenou v bok. „Říkali, abych se před vámi měla na pozoru.“

Pohlédl na ni. „Vám bych nikdy neublížil, madam.“ Jeho hlas měl upřímný, vážný tón. Pootočil se na posteli a pouta zacinkala o kovové postranice. Sestru ten zvuk na okamžik zarazil. „Mohla byste někomu zavolat, paní?“

„Komu? Vaší manželce?“

„Nemám manželku. Bratrovi. Jmenuje se Joshua. Joshua Harms. Všichni mu říkají Josh. Řeknu vám telefon.

Stačí, když mu vyřídíte, kde jsem. Kdo ví, třeba se na mě přijde podívat.“

„Tady se člověk může cítit osaměle,“ řekla nepatrně roztouženým hlasem. Podívala se na něj, na jeho vysoké, silné tělo pokryté náplastmi a hadičkami. Najednou její pozornost upoutala pouta. „Proč vás vůbec zavřeli?“

„Jak se jmenujete?“

Na okamžik zaváhala, otočila se ke dveřím a zase zpátky k němu. „Cassandra,“ odpověděla.

„Moc hezké jméno.“ Přejel pohledem po její postavě. „Sluší vám.“

„Děkuji. Řeknete mi tedy, proč vás zavřeli?“

„Někoho jsem zabil. Už je to dávno.“

„Proč jste to udělal?“

„Nevěděl jsem, co dělám. Nebyl jsem při smyslech.“

Kousek od něj poodstoupila. „To říkají všichni.“

„V mém případě to tak bylo. Zavoláte Joshovi?“

„Ještě nevím. Možná.“ Zvědavě se na něj zadívala. „Nevypadáte jako vrah.“

„To musíte posoudit sama.“

Na okamžik se zamyslela. „Jaké má váš bratr číslo?“

Napsala si ho na kousek papíru, který si strčila do kapsy, a zamířila ke dveřím.

„Počkejte, paní Cassandro.“

Pomalu se k němu otočila.

„Máte pravdu. Nejsem žádný vrah. Přijďte si popovídat, jestli budete mít chuť.“ Zachřestil pouty. „Budu tady.“

Když ho ode dveří mlčky pozorovala, měl pocit, jako by jí přes rty přelétl úsměv. Pak se otočila a vyšla na chodbu.

Rufus položil hlavu na polštář a zhluboka se nadechl, aby do sebe nasál poslední zbytky její vůně. Začal se usmíval a za chvíli mu po tvářích stékaly slzy.

BYLO to neobvyklé setkání úředníků a soudců, kteří seděli s vážnými výrazy kolem stolu ve velké zasedací síni.

Elizabeth Knightová si co chvíli utírala slzy kapesníkem. Když se v čele stolu postavil Harold Ramsey, celý se chvěl.

„Je to skutečně hrozná zpráva,“ řekl hlubokým hlasem, který v tu chvíli zněl nezvykle potichu. Přelétl místnost pohledem. Ztěžka se nadechl. „Michael Fiske je mrtev.“

Soudci už tu zprávu nepochybně slyšeli. Všichni úředníci však na ta slova zatajili dech.

„Podrobnosti jsou dosud velice skrovné, ale všechno nasvědčuje tomu, že Michael se stal obětí ozbrojené loupeže.“

Na okamžik sklopil pohled, dokud se nepostavila Elizabeth Knightová.

„Vím, že to je strašná rána. Michaelova smrt zasáhla nás všechny, především ty, kdo mu byli nejblíže.“ Odmlčela se na okamžik a pohlédla na Sáru Evansovou. „Kdyby si kdokoliv z vás chtěl o něčem pohovořit, neváhejte a přijďte za mnou.“

Vzpamatovala se dost na to, aby schůzi rozpustila, a místnost se rychle vyprázdnila. Až na Sáru. Zůstala sedět bez hnutí na židli a po tvářích jí stékaly slzy. Michael byl mrtvý. Vzal si z pošty nějaké odvolání, celý týden se choval nanejvýš podivně, a teď byl mrtvý. Prý to byla ozbrojená loupež. Nevěřila tomu, že by odpověď byla tak jednoduchá. V tu chvíli to však bylo vedlejší. Položila hlavu na stůl a začala hlasitě vzlykat. Elizabeth Knightová ji ode dveří upřeně pozorovala.

„URČITĚ jsi zakryl všechny stopy?“

Rayfield přikývl do telefonu. „Zlikvidovali jsme veškeré záznamy o jeho návštěvě. Všechen personál, který ho viděl, jsem převelel na jiná pracoviště.“

„Nikdo tě neviděl, když ses zbavoval těla?“

„Vic odvezl jeho auto zpátky a já jel za ním. Vybrali jsme skvělé místo. Vzali jsme mu peněženku i aktovku.

Policie si bude myslet, že to byla loupež. Chladicí kapalinu jsme mu nalili zpátky do chladiče.“

„A co Harms?“

„Ještě je v nemocnici. Zdá se, že to přežije, ale až se vrátí, tak si na něj posvítíme. Má slabé srdce a člověk nikdy neví, co se může stát.“

„Buď opatrný. Franku.“ Rayfield se zasmál. „Zavolám ti, až bude po něm.“

JOHN Fiske identifikoval ostatky svého bratra. Jeho úřední povinnost jako nejbližšího příbuzného tím byla splněna.

Mohl jít domů, povědět o tom otci, zařídit pohřeb, pochovat bratra a dál se věnovat svému životu. Tak by to udělal každý.

Fiske však vystoupil ze svého vozu a vstoupil do budovy číslo 300 na Indiana Avenue, kde sídlilo oddělení vražd městské policie ve Washingtonu. Když absolvoval bezpečnostní prohlídku, zamířil ke stolu, kam ho poslal uniformovaný policista. Podíval se na vizitku, kterou mu dal zřízenec v márnici. „Chtěl bych mluvit s detektivem Bufordem Chandlerem,“ řekl mladé ženě u stolu.

„A vy jste…“ Náklon její hlavy a povýšený tón byly Fiskemu okamžitě nepříjemné.

„John Fiske. Detektiv Chandler vyšetřuje – vraždu mého bratra. Jmenoval se Michael Fiske.“

„Detektiv Chandler vás očekává?“

Odpověděl potichu. „Ne tak docela, ale…“

„V tom případě se obávám, že tady není,“ přerušila ho žena.

Fiske se předklonil, až byl obličejem pár centimetrů od ní. „Rád bych, abyste pochopila jednu věc. Na žádost detektiva Chandlera jsem přijel z Richmondu identifikovat tělo mého bratra. Právě teď mu policejní lékař provádí do hrudníku řez ve tvaru Y, aby mu mohl vyjmout orgány. Rád bych si promluvil s detektivem Chandlerem, abych zjistil, jestli nemohu nějak přispět k vyšetřování.“

„Až vás bude detektiv Chandler potřebovat, jistě se vám ozve,“ odpověděla odměřeně a otočila se od něj.

Fiske sevřel kraj stolu a zhluboka se nadechl. „Poslyšte, já s ním chci jenom mluvit!“

„Mám zavolat stráž nebo co?“

„Já jsem Buford Chandler.“

Fiske a sekretářka se najednou otočili. Chandler byl černoch. Bylo mu kolem padesáti, měl kudrnaté bílé vlasy, vojenský knír a vysokou, mohutnou postavu, která stále svědčila o tom, že v mládí sportoval. Prohlédl si Fiskea párem silných brýlí.

„Já jsem John Fiske.“

„To jsem slyšel.“ Pokynul Fiskemu prstem. „Pojďte si promluvit.“

Chandler a Fiske prošli rušnými chodbami do malé kanceláře. „Posaďte se.“ Chandler ukázal na jedinou židli v místnosti kromě té, která stála u stolu. Na židli stála hromada spisů. „Položte to na zem.“

Fiske složil spisy na podlahu, zatímco Chandler se usadil ke stolu. „Tak předně bych vám chtěl vyjádřit upřímnou soustrast. Mrzí mě, co se stalo vašemu bratrovi.“

„Děkuji vám,“ řekl Fiske potichu.

„Vy jste byl mužem zákona?“ poznamenal Chandler nenuceně.

Musel se usmát, když viděl výraz překvapení na Fiskeově tváři. „Průměrný občan obvykle neví, že při pitvě se do těla udělá řez ve tvaru Y. Soudě podle vašeho chování a postavy bych řekl, že jste byl policista.“

„Proč mluvíte v minulém čase?“

„Kdybyste ještě pracoval u policie, mládenci z Richmondu by mi to řekli, když jsme je kontaktovali.“

„Máte pravdu. Jsem rád, že vás k tomu případu přidělili, detektive Chandlere.“

„V současné době pracuji na dvaačtyřiceti dalších.“ Fiske zavrtěl hlavou a Chandler pokračoval. „To víte, všude se šetří. Jsem na to sám.“

„Co byste říkal malé neoficiální pomoci? V Richmondu jsem dělal na spoustě vražd.“

„Oficiálně to je zcela vyloučeno.“

„Oficiálně to je zcela pochopitelné.“

„Máte nějaký telefon, kde je možné vás zastihnout?“ zeptal se Chandler.

Fiske vytáhl z kapsy svoji vizitku, na zadní stranu napsal své číslo domů a podal mu ji. Chandler mu na oplátku podal vizitku s několika telefonními čísly. „Do kanceláře, domů, na operátora, fax, mobil – když si ho nezapomenu vzít, což nikdy nedělám.“ Chandler otevřel desky položené na stole a začetl se do jejich obsahu.

Fiske si všiml jména svého bratra napsaného na obálce. „Slyšel jsem, že ho zabili při loupeži.“

„Nasvědčuje tomu předběžné vyšetřování.“ Zavřel desky a podíval se na Fiskea. „Fakta jsou v tomto případě zatím velice skrovná. Váš bratr byl nalezen v jedné ulici s prostřelenou hlavou. Jednalo se o zbraň velké ráže. Kulku jsme ještě nenašli, ale pátrání pokračuje. Ta ulice se nachází v oblasti, kde se vyskytuje hodně narkomanů a dealerů.

Nemáte ponětí, zda váš bratr bral nějaké drogy?“

„Můj bratr si kladl nejvyšší cíle ve všem, co dělal. Drogy k tomu rozhodně nepatřily.“

„Nenapadá vás nějaký důvod, proč by někomu záleželo na tom, aby zemřel? Žárliví přátelé? Finanční potíže?“

„Ne. Ale na to já asi nebudu ten pravý zdroj. Posledních pár let jsme se moc nestýkali.“

„Kdy jste s bratrem hovořil naposledy?“

„Volal mi asi před týdnem.“

„Co chtěl?“

„Nebyl jsem doma. Nechal mi vzkaz na záznamníku – říkal, že potřebuje moji pomoc.“

„Zavolal jste mu?“

„Ne. Neměl jsem potřebu s ním mluvit.“

„Vážně?“ Chandler otáčel perem v prstech. „Povězte mi o tom něco víc. Měl jste bratra vůbec rád?“

Fiske se na něj zamračil. „Někdo zabil mého bratra. Já ho chci dostat, ať to byl kdokoliv. Víc vám k tomu neřeknu.“

Když Chandler uviděl Fiskeův výraz, rozhodl se pokračovat dál. „Třeba si chtěl promluvit o něčem, co nějak souviselo s jeho prací.“

„Chcete říct, že by ta vražda mohla nějak souviset s Nejvyšším soudem?“

„Je to sice nepravděpodobné, ale sám jste říkal, že chtěl s něčím poradit. Možná se jednalo o nějakou právní záležitost.“

„Můžete zajít na soud a zjistit, jestli tam nedošlo k nějakému spiknutí.“

„Musíme být opatrní, to jistě chápete.“

„Musíme?“

„Váš bratr tam měl jistě nějaké osobní věci a nebylo by nic neobvyklého na tom, kdyby jeho pracoviště navštívil jeho nejbližší příbuzný.“ Chandler se podíval na hodinky. „Máme nejvyšší čas, abychom se dostali na soud, pane advokáte.“

RUFUS se díval, jak se otevírají dveře. Čekal, že uvidí muže v maskáčích, kteří po něm jdou, ale když uviděl, kdo to je, ulevilo se mu.

„Jdete mě zase kontrolovat?“ řekl.

Cassandra přistoupila k nohám jeho postele, podívala se na monitor a něco zapsala do tabulky. „Volala jsem vašemu bratrovi.“

Rufus najednou zvážněl.

„Říkal, že se na vás přijde podívat.“

„Kdy?“

„Možná už dnes.“

„Řekl vám ještě něco?“

„Moc toho nenamluvil,“ odpověděla Cassandra.

„Josh toho nikdy moc nenamluvil.“

„Je taky tak velký jako vy?“

„Kdepak. Je mnohem menší. Má jenom něco přes metr osmdesát a necelý metrák.“

Cassandra zavrtěla hlavou a otočila se k odchodu.

„Nechtěla byste se na chvíli posadit a popovídat si?“ zeptal se Rufus.

„Mám teď pauzu. Musím jít.“ Chovala se poněkud odtažitě.

„Jste v pořádku?“

„I kdybych nebyla, vy s tím stejně nemůžete nic udělat,“ řekla podrážděně.

„Je tady někde bible?“ zeptal se Rufus.

Podívala se na stolek vedle postele, přistoupila k němu a vytáhla z něj bibli z Gideonovy společnosti. „Nemohu vám ji dát. Nesmím stát tak blízko. Lidi z vězení mě na to několikrát výslovně upozornili.“

„Nemusíte mi ji dávat. Stačí, když mi kousek přečtete.“

„Nahlas?“

„Nemusíte, když nechcete,“ řekl rychle. „Třeba vás bible nezajímá a možná ani nechodíte do kostela.“

Pohlédla na něj s jednou rukou v bok a v druhé držela bibli. „Zpívám ve sboru. Můj manžel, Bůh dej jeho duši věčné spočinutí, byl laickým pastorem.“

„To je hezké, Cassandro. A co děti?“

„Jak víte, že mám děti? Protože nejsem hubená?“

„Nesmysl. Jenom vypadáte, že máte ráda malé věci.“

Jeho slova ji zaskočila a obličej se jí začal pomalu rozjasňovat. „Já si na vás musím vážně dát pozor. Co vám mám přečíst?“

„Žalm číslo sto tři.“

Zatímco Cassandra četla, po očku ho pozorovala. Měl zavřené oči, ale jeho rty se pohybovaly. Rufus potichu odříkával slova, která četla. Odmlčela se, ale on pokračoval do konce věty. „Vy ten žalm znáte zpaměti?“ zeptala se.

Otevřel oči. „Znám zpaměti skoro celou bibli. Všechny žalmy. Měl jsem na čtení dost času.“

„Tak proč jste chtěl, abych vám ho přečetla, když ho znáte?“

„Měl jsem pocit, že vás něco trápí. Napadlo mě, že by se vám trochu ulevilo.“

„Ulevilo? Mně?“ Cassandra se podívala na stránku a četla si v duchu: Kterýž odpouští tobě všecky nepravosti…

Kterýž, tě korunuje milosrdenstvím a mnohým slitováním. Práce na ni doléhala. Nevěděla si rady se svými dospívajícími dětmi. Měla dobrých dvacet pětadvacet kilo nadváhu a v dohledu nebyl žádný muž. Když tak hleděla na toho vězně, vraha v poutech, chtělo se jí tváří v tvář jeho laskavosti plakat.

Žalm číslo sto tři měl kromě toho zvláštní význam pro Rufuse, zvlášť jeden verš. Pronesl si ho v duchu: Činí, což spravedlivého jest, Hospodin, a soudy všechněm utištěným.

BUDOVA Nejvyššího soudu Spojených států byla velká a naháněla člověku strach, ale Fiskeovu pozornost zaujalo především ticho, které bylo téměř znepokojující. Vzpomněl si na místo, kde tentýž den zažil podobné ticho – v márnici. „Za kým jdeme?“ zeptal se.

Chandler ukázal na skupinku mužů, kteří se k nim blížili. „Za nimi.“ Když přišli blíž, jejich kroky se na chodbě rozléhaly jako výstřely z děla. Jeden z mužů na sobě měl oblek; ostatní dva byli uniformovaní a ozbrojení.

„Detektiv Chandler?“ Muž v obleku natáhl ruku. „Jsem Richard Perkins, šerif Nejvyššího soudu Spojených států.“

Perkins byl štíhlý muž nevysoké postavy. Jeho bílé vlasy sčesané do čela připomínaly zamrzlý vodopád. Představil své společníky. „Velitel policie Nejvyššího soudu Leo Dellasandro. Jeho zástupce Ron Klaus.“ Dellasandro byl stejně vysoký jako Perkins, ale jeho svalnaté tělo zakrývala vrstva tuku. Měl široký obličej, zvednutý nos a černé, pomalu šedivějící vlasy. Klaus byl upravený a měl profesionální vzhled.

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl Chandler a sledoval, jak si Perkins zkušeným zrakem prohlíží Fiskea. „John Fiske,“ dodal. „Bratr Michaela Fiskea.“

Všichni mu ihned vyjádřili upřímnou soustrast. Fiske dokázal jejich projevy soucitu přijmout s díky.

„Pan Fiske mi pomáhá zajistit některé osobní informace o svém bratrovi,“ dodal Chandler na vysvětlenou.

Do Perkinsovy kanceláře se šlo z chodby vedoucí k soudní síni. Uvnitř seděl u konferenčního stolku asi padesátiletý muž. Měl nakrátko ostříkané světlé vlasy a z jeho dlouhého, úzkého obličeje vyzařovala autorita. Když se postavil, bylo patrné, že má hodně přes metr osmdesát. „Detektiv Chandler?“ Muž nastavil ruku a druhou vytáhl služební průkaz. „Zvláštní agent FBI Warren McKenna.“

Chandler se podíval na Perkinse. „Netušil jsem, že na tom dělá také FBI.“

Než stačil Perkins odpovědět, McKenna řekl rychle: „Jak jistě víte, FBI je oprávněna vyšetřovat vraždu jakéhokoliv osoby, kterou zaměstnává vláda Spojených států. Rozhodně se vám nechceme plést do vyšetřování.“

„To je dobře, protože já nesnáším, když jsem vystaven nežádoucímu tlaku.“ Chandler se usmál.

Výraz McKennovy tváře se nezměnil. „Budu na to myslet.“

Fiske mu podal ruku. „Jsem John Fiske, agente McKenno. Michael Fiske byl můj bratr.“

„Moc mě to mrzí, pane Fiske. Musí to pro vás být těžké,“ řekl McKenna a potřásl si s ním rukou.

Chandler se asi půl hodiny vyptával na různé věci a snažil se především zjistit, zda s vraždou Michaela Fiskea nemohl mít nějakou souvislost některý z případů, na kterých Fiske pracoval. Od všech představitelů soudu se však dočkal stejné odpovědi: „Nemožné.“

McKenna položil jenom pár otázek, ale o to pozorněji naslouchal.

„Případy, které čekají na projednání před soudem, se nemohou dostat na veřejnost,“ řekl Perkins. „Nikdo nemůže zjistit, na čem pracuje konkrétní úředník.“

Chandlera jeho slova nepřesvědčila. „Jaký je průměrný věk úředníků? Pětadvacet? Šestadvacet?“

„Asi tak,“ přikývl Perkins.

„Jsou mladí. Chcete tvrdit, že je nemožné, aby někde něco neu-trousili? Třeba jenom proto, aby na někoho udělali dojem?“

„Pohybuji se v této oblasti dost dlouho na to, abych se o čemkoliv opovážil tvrdit, že to je nemožné.“

„Já vyšetřuji vraždy, pane Perkinsi, a věřte mi, že mám stejný problém.“ Chandler se podíval na své poznámky.

„Teď bychom se mohli podívat do kanceláře pana Fiskea.“

JOSHUA Harms se pohyboval mrštně a neslyšně jako kočka. Byl přes metr osmdesát vysoký, štíhlý, ale pevně stavěný, s širokými rameny a mohutnou šíjí. Měl protáhlý obličej; kůži měl kaštanově hnědou a hladkou s výjimkou hlubokých vrásek kolem očí a úst. Když došel na konec chodby, voják sedící u dveří do posledního pokoje se postavil a zvedl ruku. „Promiňte, pane, ale sem nesmí nikdo kromě lékaře a personálu.“

„Mám tam bráchu,“ řekl Harms. „A jdu se na něj podívat.“

„Obávám se, že to nebude možné.“

Harms se podíval na vojákovu jmenovku. „Obávám se, že bude, vojíne Browne. Pusťte mě dovnitř, nebo pojedu do Fort Jacksonu a řeknu jim, že jste k umírajícímu příbuznýmu odmítl pustit člena rodiny. Nakopou vám prdel, mládenče. Já byl tři roky ve Vietnamu a přivez jsem si tolik medailí, že by vás přes ně nebylo vidět.“

Nervózní Brown se chvíli rozhlížel po chodbě a nevěděl, co má dělat. „Jak se jmenujete?“

„Josh Harms.“ Vytáhl z kapsy peněženku. „Tady je můj řidičák.“

Vojín Brown si Harmse a jeho průkaz chvíli mlčky prohlížel. „Otočte se,“ řekl nakonec.

Josh se poslušně otočil a Brown ho začal prohmatávat. Těsně předtím, než mu sáhl na přední kapsu u kalhot, Josh poznamenal: „Nelekněte se, je tam kapesní nůž. Klidně ho vytáhněte a pohlídejte mi ho, mládenče. A dejte mi na něj pozor, mám ho obzvlášť rád.“

Vojín Brown dokončil prohlídku a narovnal se. „Máte na to deset minut.“

Oba si pohlédli do očí.

„Díky za laskavost,“ řekl Josh. Vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře. „Rufusi,“ řekl potichu. Zamířil k posteli a hleděl na bratra. „Co se s tebou sakra děje?“

„Ani nevím, jestli by tě to zajímalo, ale řeknu ti jedno: když se vrátím do Fort Jacksonu, oddělaj mě, sotva vlezu dovnitř.“

„Kdo?“

Rufus zavrtěl hlavou. „A pak půjdou po tobě.“

Rufus se na okamžik zamyslel. „Hele, Joshi, když jsem dostal ten dopis z armády, vybavilo se mi všechno, co se tu noc stalo. Úplně všechno.“

„Teď mluvíš o ty malý holce?“

Rufus přikývl. „Nebyla to moje vina.“

Bratr ho skepticky pozoroval. „Co mi to tady vykládáš, Rufusi? Vždyť jsi ji zabil, to víme oba.“

„Zabít někoho a mít úmysl zabít jsou dvě naprosto odlišný věci. Četl jsi vůbec ten dopis?“

„No jasně. Přišel přeci na moji adresu. Nejspíš to byla tvoje poslední civilní adresa, kterou na tebe v armádě měli.“

„Nebyl jsem v žádným programu, jak to tvrdí armáda.“

Josh se na něj upřeně zadíval. „Co tím chceš říct?“

„Nic víc než to, co jsem řekl. Někdo mě zanesl do jejich archivu. Chtěli, aby to vypadalo, že v tom programu jsem, aby mohli zakrýt, co mi udělali. Mysleli, že bude po mně.“

Josh nad tím chvíli přemýšlel, než mu všechno došlo. „Panebože, kdybych to věděl, už bych si dávno některý z nich podal.“

„Vždyť jsi byl ve Vietnamu. Jestli se vrátím do věznice, tentokrát si daj záležet na tom, aby se mě zbavili.“

Josh se podíval na dveře a znovu se otočil k bratrovi. „Ta ženská, co mi volala, říkala, že máš něco se srdcem. Koukni, jak seš tady přikurtovanej. Jak daleko myslíš, že utečeš?“

„Budu k tomu potřebovat tvoji pomoc, Joshi.“

„Taky mám ten dojem.“

„Je mi jasný, že to pro tebe není jednoduchý. Žiješ si docela slušně. Jestli chceš, klidně se otoč a běž. Já to pochopím.“

„V tom případě neznáš svýho bráchu.“

Rufus se natáhl a vzal bratra za ruku. Pak si pevně stiskli ruce, jako by chtěli jeden druhému dodat sílu k tomu, do čeho se chtěli pustit.

„Viděl tě někdo přijít?“

„Kromě stráže nikdo. Dělal jsem tady dva roky opraváře; docela se tady vyznám. Dveře, kterýma jsem přišel, maj bejt zamčený, ale sestry si je nechávaj odemčený, aby mohly chodit ven kouřit.“

„Jak to chceš udělat?“

„Ven se dostaneme, kudy jsem přišel. Cestou nepůjdeme kolem sesterny ani žádný ordinace. Hned u dveří stojí auťák, kterej mi půjčil jeden známej. Dluží mi laskavost. Odjedeme odtud a nebudeme se ohlížet. Konečně budeme zase spolu. Kdyby máma ještě žila, byla by štěstím bez sebe.“

Rufus zvedl spoutané ruce. „A co tohle?“

Jeho bratr už cosi vytahoval z vysoké boty. Když se narovnal, držel v ruce kovovou tyčku s háčkem na jednom konci.

„Nevykládej mi, že tě ten chlap venku neprošacoval?“

„To by musel vědět, kam se má podívat. Sotva mi vzal zavírák, ani se nenamáhal prohlídnout mi boty.“ Josh se zašklebil a zasunul tyčku do zámku na poutech.

VOJÍN Brown se podíval na hodinky. Deset minut uplynulo. Pootevřel dveře do pokoje. „Tak končíme.“ Strčil do dveří. „Pane Harmsi?“

Brown uslyšel slabé zasténání. Vytáhl pistoli z pouzdra a otevřel dveře dokořán. „Co se tady děje?“

Sténání zesílilo. Brown se otočil po vypínači a v tu chvíli o něco zakopl. Poklekl na kolena, a když rozeznal mužovu tvář, opatrně se ho dotkl. „Pane Harmsi, jste v pořádku?“

Josh otevřel oči. „Já jo. A co ty, chlapče?“

První rána pěstí vyrazila Brownovi pistoli z ruky a po druhé ztratil vědomí.

Rufus položil strážného do postele a zakryl ho přikrývkou. Josh mu připevnil pouta na ruce a na nohy. V jedné ze skříněk v pokoji našel leukoplast, kterou mu přelepil ústa. Nakonec vojáka prohledal a vzal si svůj nůž.

Když se k němu Josh otočil, Rufus bratra objal a pevně stiskl. Josh jeho stisk opětoval. Když se od něj Josh odtáhl, Rufus měl zamlžené oči a třásl se.

„Hele, s tímhle na mě nechoď. Na to teď nemáme čas.“ Josh položil bratrovi ruku na rameno. „Připravenej?“

Rufus už měl na sobě vězeňské kalhoty a boty. Halenu si nevzal, nechal si jenom tričko. V jedné ruce svíral bibli.

„Už pětadvacet let.“

KAPITOLA PÁTÁ

KANCELÁŘ Michaela Fiskea byla prostorná a měla vysoký strop. Vybavení tvořily dva psací stoly z masivního dřeva s počítači, police zaplněné tlustými svazky zákoníku a přenosná truhla na knihy. Na jednom ze stolů byly vyrovnané stohy spisů.

Šerif Perkins se podíval na Chandlera. „Během prohlídky musí být přítomen někdo ze soudu, detektive. Nachází se zde řada důvěrných materiálů.“

„Tak někoho přiveďte, protože já tu kancelář prohledám,“ odvětil Chandler.

Perkins na něj vrhl nevraživý pohled. „Budu muset zamknout tyhle dveře, než se vrátím.“

Chandler přistoupil k Perkinsovi. „Já jsem tady policie, Richarde. Možná se pletu a vy tu hloupou poznámku nemyslíte vážně.“

Perkins se začervenal, ale odešel na chodbu, aniž za sebou zamkl. Dellasandro zůstal v kanceláři a právě si povídal s McKennou.

Chandler přistoupil k Fiskemu. „Mám takový pocit, jako by tohle všechno bylo naplánované dávno předtím, než jsme přišli.“

„McKenna znal vaše příjmení dřív, než jste se představili.“

„Určitě v tom začali něco podnikat. Půjdu si s ním promluvit,“ řekl Chandler. „Člověk neví, kdy bude od mládenců z FBI něco potřebovat.“

Fiske se opřel o zeď a podíval se na hodinky. Ještě se nedostal k otci. Najednou obrátil pozornost ke dvěma lidem, kteří kráčeli k němu. Přesněji řečeno zaujala ho jenom jedna osoba. Fiske usoudil, že ta žena vypadá přes veškerou svoji přitažlivost jako mladá dívka. Jako někdo, s kým si člověk může zahrát nohejbal nebo šachy. A prohrát.

Sára Evansová viděla Fiskea vcházet do budovy soudu a hned tušila, co tam dělá. Byla neustále nablízku, kdyby náhodou potřebovali mluvit s nějakým soudním úředníkem. Proto ji také Perkins „našel“ tak rychle. Zastavila se před Fiskem a Perkins vzápětí udělal totéž.

„John Fiske,“ představil je. „Sára Evansová.“ Pak odešel k Chandlerovi a McKennovi.

„Vy jste Michaelův bratr?“

Potřásli si rukou. Fiske si všiml, že má unavený hlas a v druhé ruce má kapesník.

„Moc mě mrzí, co se stalo Michaelovi,“ řekla.

„Děkuji. Byl to strašný šok.“ Fiske zamrkal. Neobjevilo se něco v jejích očích, když ta slova řekl? Jako by říkaly, že ji to vůbec nepřekvapilo?

Než mohl něco říct, vrátil se k nim Perkins. „Detektiv Chandler z oddělení vražd ve Washingtonu na vás čeká s nějakým mužem z FBI,“ řekl Perkins Sáře.

„Proč chtějí prohledat Michaelovu kancelář?“

„To patří k vyšetřování, slečno Evansová,“ vysvětloval Fiske. „Pro případ, že by se tady našla nějaká souvislost s vraždou.“

„Já myslela, že to byla loupež.“

„Byla to loupež, a čím dřív se nám podaří přesvědčit detektiva Chandlera, že neměla nic společného s Nejvyšším soudem, tím lépe,“ řekl Perkins podrážděně. „Jak jsem vysvětlil cestou, máte za úkol zajistit, aby nikdo neviděl nebo neodnesl žádné důvěrné dokumenty.“

„Neměl bych se na tom také podílet?“ ozval se nový hlas. „Nebo to nenáleží k mým pravomocím?“

Fiske ihned poznal muže, který se k nim blížil. Harold Ramsey se k nim sunul jako nějaký starobylý zaoceánský parník, který majestátně zatahuje do přístavu.

„Já si vás ani nevšiml, pane předsedo,“ řekl Perkins nervózně.

„Jak byste mohl?“ Ramsey pohlédl na Fiskea. „My jsme se ještě neviděli.“

Potřásl si s Fiskem rukou. „Ani nedokážu říci, jak mi to je líto. Michael byl neobyčejný mladý muž. Nepochybuji o tom, že vás jeho ztráta hluboce zasáhla. Kdybychom pro vás mohli něco udělat, dejte nám vědět.“

Fiske poděkoval za Ramseyovy projevy soustrasti a připadal si jako cizinec na pohřební hostině. „Určitě,“ řekl vážným hlasem.

Ramsey se podíval na Perkinse a pokynul hlavou k Chandlerovi a McKennovi. „Kdo jsou ti muži a co chtějí?“

Perkins soudci pohotově vysvětloval, jak se věci mají, a než domluvil, bylo zřejmé, že Ramsey myslí přinejmenším pět kroků dopředu.

Když se představili a potřásli si rukama, Ramsey se otočil k Chandlerovi. „Podle mého soudu by bylo nejlepší prověřit případy, na kterých Michael pracoval. Prosím vás jenom, abyste nechali stranou všechny dokumenty týkající se práce soudu, dokud s tím nebudete hotovi. Pokud vyjde najevo souvislost mezi nějakým případem a Michaelovou smrtí, umožníme vám jej prostudovat blíže.“

„Děkuji, pane předsedo,“ řekl Chandler.

McKenna s tímto postupem ochotně souhlasil.

„Mohu rovněž zařídit, aby vám byl k dispozici právní poradce Nejvyššího soudu.“ Ramsey se otočil k Sáře. „Zítra si uděláte čas, viďte? Znala jste se s Michaelem dobře.“

Fiske na ni pohlédl. Jak dobře? zajímalo ho.

Ramsey si s Fiskem ještě jednou potřásl rukou. „Budu vám vděčný, když mi dáte vědět o termínu konání pohřbu.“

Pak se otočil k Perkinsovi. „Pojďte se mnou do kanceláře.“

Když Ramsey a Perkins odešli, Chandler se díval, jak se McKenna rozhlíží po Michaelově kanceláři. „Náčelníku Dellasandro,“ řekl Chandler, „zítra s sebou přivedu tým vyšetřovatelů, abychom si tu kancelář prohlédli jenom jednou a příliš vás tím nezatěžovali.“

„To je rozumné,“ pokýval hlavou Dellasandro.

„Přál bych si však, aby do té doby zůstaly dveře zamčené,“ pokračoval Chandler. „Nikdo nesmí dovnitř, což se týká vás, pana Perkinse nebo“ – pohlédl významně na agenta McKennu – „kohokoliv jiného.“

McKenna šlehl po Chandlerovi pohledem, když Dellasandro pokýval hlavou na souhlas.

Ozvalo se pronikavé pípání. Chandler sáhl k opasku, vytáhl z pouzdra operátor a podíval se na číslo na displeji.

„Mohu si zatelefonovat?“ zeptal se Sáry.

Ochotně ho zavedla k telefonu.

Zanedlouho se Chandler vrátil k Fiskemu a Sáře. „Musím vyslechnout svědky dalšího případu,“ povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Průstřel hlavy. Já mám ale kliku.“

„Nemohl byste mě vzít na nádraží?“ zeptal se Fiske Chandlera. „Mám tam vůz.“

„Je mi líto, ale jedu na opačnou stranu.“

„Já vás tam hodím,“ řekla Sára rychle. Oba muži na ni překvapeně pohlédli. „Pro dnešek tady končím.“

Zamyšleně se usmála.

„Zajeďte si někam na večeři,“ navrhl Chandler. „Nepochybuji o tom, že si budete mít o čem povídat.“

Fiskea jeho návrh očividně přivedl do rozpaků. Rozhlédl se kolem, ale nakonec přikývl. „Můžeme jít?“

„Hned to bude.“ Unaveně zavrtěla hlavou. „Musím vyřídit jednomu kolegovi, že bude muset pracovat přes noc,“ řekla a odešla.

„Zkuste toho zjistit co nejvíc, Johne,“ řekl Chandler. „Na rozdíl od vás se stýkala s vaším bratrem.“

„Já neumím moc vyzvídat,“ řekl Fiske provinile.

„Já vím, Johne, že je pohledná a chytrá, pracovala s vaším bratrem a jeho smrt s ní otřásla,“ řekl Chandler, jako by Fiskemu četl myšlenky. „Ale zapamatujte si jednu věc.“

„Jakou?“

„Nejsou to dostatečné důvody k tomu, abyste jí důvěřoval.“ Na ta slova se Chandler otočil a odešel.

SENÁTOR Jordan Knight stál ve dveřích do kanceláře své manželky a upřeně ji pozoroval. Elizabeth seděla se skloněnou hlavou u stolu. Před ní leželo několik otevřených knih, ale ona zjevně žádnou z nich nečetla.

„Nechceš toho pro dnešek nechat, drahá?“

Polekaně k němu vzhlédla. „Já myslela, že máš nějakou schůzku, Jordane.“

Přistoupil blíž, postavil se vedle ní a začal jí lehce masírovat krk. „Zrušil jsem ji. Můžeme jít domů.“

„Ale já mám ještě nějakou práci. Nestíháme to, a teď ještě ta Michaelova smrt.“

Jordan Knight jí vzal bradu do dlaně. „Nebereš si to moc osobně, Beth? To, že Michaela našli v pochybné čtvrti, nemá nic společného s tebou ani se soudem.“

„Někdy si říkám, jestli nejsme na úředníky moc tvrdí. Jestli na ně neklademe moc velké nároky.“ Po chvíli dodala:

„Právě jsem mluvila se Stevenem Wrightem o jeho zápisu z případu Chanceová. Potřebuji ho do zítřka. Bude na tom dělat přes noc.“

Jordan Knight vzal ženu pod paží a pomohl jí vstát. „I kdyby to bylo bůhvíjak důležité, určitě to počká do zítřka, Beth. Jdeme domů,“ řekl rozhodně.

Usmála se a pohladila ho po tváři. „Víš, že se o mě moc hezky staráš?“

Usmál se. „Jinak to nejde, když má člověk něco tak drahocenného.“ O několik minut později je vládní vůz odvážel k jejich bytu.

„NEDOKÁŽU si představit, jak vám musí být, Johne. Mně je strašně, a to jsem znala Michaela jenom krátce.“

Seděli v Sářině voze a právě jeli po mostě přes řeku Potomac do Virginie. Fiske uvažoval, jestli se v něm snaží vyvolat dojem, že mu moc informací neposkytne.

„Jak dlouho jste spolu pracovali?“

„Rok. Michael mě přemluvil, abych na soudě ještě dva roky zůstala.“

Zastavili na parkovišti u jedné restaurace v severní Virginii. Vešli dovnitř, posadili se ke stolu a objednali si jídlo a něco k pití. O minutku později se Fiske napil mexického piva s tequilou a Sára tomatové šťávy.

Fiske si utřel ústa. „Pocházíte z právnické rodiny? Obvykle se houfujeme.“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Narodila jsem se na farmě v jednom zapadákově v Severní Karolíně. Můj otec byl ale místní smírčí soudce.“

„Proto jste se začala zajímat o práva?“

Přikývla. „Když táta seděl na tom svém stařičkém traktoru uprostřed pole, vypadal mnohem víc jako soudce než někteří z lidí, které jsem měla možnost vidět v těch nejváženějších soudních síních.“

„Určitě byl dobrý. Jistě měl zdravý rozum a uměl ho používat.“

Podívala se na něj, aby zjistila, jestli to myslel ironicky, ale Fiske se tvářil upřímně. „Přesně takový opravdu byl. Většinou řešil případy pytláctví a dopravních přestupků, ale určitě si o něm nikdo nemyslel, že by byl nespravedlivý.“

„Vídáte se s ním často?“

„Zemřel před šesti lety.“

„To je mi líto. A maminka ještě žije?“

„Zemřela ještě dřív. Život na venkově bývá drsný.“ Vypadala, že se jí ulevilo, když přinesli jídlo.

„Právě mi došlo, že jsem dneska ještě nejedl,“ řekl Fiske, když se s chutí zakousl do tortilly.

„To se mi stává často. Myslím, že jsem ráno měla jablko.“

„To není dobré. Měla byste na sebe víc dbát.“

Prohlédla si ho pozorněji. Měl sice široká ramena a plné tváře, ale jinak byl kost a kůže. „Vy taky.“

Dvacet minut na to odstrčil Fiske prázdný talíř a pohodlně se opřel o opěradlo. „Vím, že máte spoustu práce, takže vás nebudu zdržovat. My jsme se s bratrem moc nestýkali. Potřebuji zaplnit určité informační vakuum, abych se mohl pokusit přijít na to, kdo to udělal.“

„Já myslela, že ten případ vyšetřuje detektiv Chandler.“

„Neoficiálně ho vyšetřuji já.“

„Chápu, vždyť jste byl policista,“ pokývala hlavou Sára.

Fiske povytáhl překvapeně obočí.

„Michael mi o vás hodně povídal.“

„Opravdu?“

„Vážně. Byl na vás hrdý.“

Fiske otřel hřbetem ruky kolečko vody, které zůstalo na stole po sklenici. „Trávila jste s ním hodně času?“

„Docela dost. Často jsme si zašli někam sednout, jezdili jsme na výlety.“

„Něco mi říká, že vás Michaelova smrt zas až tolik nepřekvapila. Je to pravda?“

Ze Sáry jako by spadla nenucenost. „Není. Byla jsem zděšená.“

„Zděšená ano. Ale překvapená?“

Ke stolu přistoupila servírka a zeptala se, zda si budou přát nějaký dezert nebo kávu. Fiske požádal o účet.

Zanedlouho už seděli opět ve voze a mířili zpátky do Washingtonu. Začalo slabě pršet. Fiske se netrpělivě podíval na Sáru. Zachytila jeho pohled, nadechla se a začala pomalu mluvit. „Poslední dobou mi Michael připadal nervózní, roztěkaný.“

„Myslíte, že to souviselo s něčím na soudě?“

„Michael nevedl mimo soud žádný společenský život.“

„V tom byl jiný než vy?“

Sára po něm šlehla pohledem, ale nic neřekla.

„Může mi pomoci sebemenší maličkost, Sáro.“

O poznání zpomalila. „Váš bratr byl zvláštní. Každé ráno za svítání se chodil dívat do podatelny, jestli nepřišly nějaké zajímavé případy.“

„To mě nepřekvapuje. Michael nikdy nedělal nic polovičatě.“

„V podatelně se otevírají a zpracovávají došlá odvolání. Jsou rozdělena mezi jednotlivé soudce a úředníci mají za úkol pořídit z nich výtah. Týdně dostáváme zhruba sto odvolání. Na soudě je devět soudců, takže každý jich dostane přibližně dvanáct. Z dvanácti odvolání, která přijdou do kanceláře soudkyně Knightové, bych mohla pořídit výtah zhruba ze tří a ten je pak odeslán ostatním soudcům.“

„Došlá odvolání jsou tedy k vidění v podatelně?“

„Obvykle ano.“

„Co tím myslíte – obvykle?“

Sára potichu zasténala, ale rychle se vzchopila. „Informace, kterou vám teď řeknu, je přísně důvěrná, Johne.“

„Neslibuji vám nic, co bych nemohl splnit.“

Sára si povzdechla a stručně Fiskemu vylíčila, co našla v aktovce jeho bratra. „Vzpomínám si, jak mi Michael jednou řekl, že úředníci si občas nosí spisy domů. Možná to byl právě ten případ.“ Zavrtěla hlavou. „To nebyl normální spis. Na obálce odvolání nebyla zpáteční adresa. Jeden z papírů byl popsaný rukou a druhý strojem. Ani jeden nebyl podepsaný.“

„Všimla jste si nějakého jména?“

„Všimla. Příjmení Harms. Proto jsem věděla, že si Michael vzal to odvolání. Jakmile jsem odešla z Michaelovy kanceláře, ověřila jsem si databázi žádostí došlých na soud. Žádný člověk jménem Harms tam nebyl uveden.“

„Dobře. A proč byl jeden list papíru popsaný rukou a druhý strojem?“

„Psali je dva různí lidé. Možná chtěl Harmsovi někdo pomoci.“

„Proč si ze všech odvolání došlých na soud vybral Michael právě tohle?“

Nervózně na něj pohlédla. „Jestli se ukáže, že to nějak souvisí s Michaelovou smrtí… nikdy mě nenapadlo…“

Najednou vypadala, že se každým okamžikem rozpláče.

„Nikomu o tom neřeknu. Alespoň prozatím. Riskovala jste kvůli Michaelovi a já jsem vám za to vděčný.“ Chvíli jeli mlčky. „Jak vnímali Michaela lidé na soudě?“

„Vážili si ho. Měl neuvěřitelnou motivaci. To máme nejspíš všichni, ale já měla pocit, že Michael nedokáže vypnout.“

„On byl vždycky takový,“ řekl Fiske unaveně. „Začal s dokonalostí a neuměl přestat.“

„To musíte mít v rodině. Michael mi říkal, že jste studoval vysokou školu, když jste pracoval jako policista.“

Fiske netrpělivě zaťukal prsty o okénko. „Právníkem se může člověk stát, i když je příliš hloupý na to, aby zabodoval u komise.“

„Vy nejste hloupý. Viděli jsme vás při přelíčení.“

Překvapeně na ni pohlédl. „Prosím?“

„V létě jsme se na vás jeli s Michaelem podívat do Richmondu, když jste měl stání u okresního soudu.“ Nezmínila se o tom, že se na něj byla ještě jednou podívat sama.

„Proč jste mi nedali vědět, že tam jste?“

Sára pokrčila rameny. „Michael si myslel, že by vám to vadilo.“

Když nic neříkal, pokračovala: „Udělal jste na mě dojem. Možná mě motivoval k tomu, abych se jednou stala obhájkyní.“

„Myslíte, že by se vám to líbilo?“

„Proč ne? Právo ještě pořád může být vznešené poslání. Ráda bych si poslechla některé vaše případy.“

„Vážně?“

„Opravdu,“ přisvědčila nadšeně.

„Já nejsem žádný spasitel. Většina mých klientů je vinna. Vím to, oni to vědí – vědí to všichni. Kdyby za mnou někdo přišel a tvrdil, že je nevinný, nejspíš bych dostal infarkt. Nikoho nehájím, jenom smlouvám výši trestu. Ale nemusíte mít strach, vy se tomu vyhnete. Budete učit na Harvardu nebo pracovat pro nějakou seriózní advokátní firmu v New Yorku.“

Dál jeli mlčky, dokud nezastavili před budovu, v níž sídlilo oddělení vražd. „Můj vůz stojí hned před vchodem,“ řekl Fiske.

Sára na něj překvapeně pohlédla. „To máte štěstí. Já jsem za poslední dva roky nenašla na ulici jediné volné místo na parkování.“

Fiske se upřeně zadíval z okna. „Přísahal bych, že jsem parkoval přímo tady.“

Podívala se ven. „Tady, hned vedle toho zákazu parkování?“

Fiske se podíval na značku s vozem odtahové služby a na místo, kde ještě nedávno stál jeho vůz. „Já si dneska opravdu připadám jako ve snách.“

„Můžete jim zavolat, ale auto vám vrátí až zítra.“

„Nemohu jít spát, dokud se o tom nedoví otec.“

„Aha.“ Na okamžik se zamyslela. „Odvezu vám, kam potřebujete.“

Fiske hleděl z okénka na déšť. „Vážně?“

Zařadila rychlost. „Pojedeme za vaším otcem.“

„Můžeme se nejdřív někde stavit?“

„Jistě. Kde?“

„V Michaelově bytě. Mám jeho klíč od doby, kdy jsem mu pomáhal se stěhováním.“

„Já myslím, že to není dobrý nápad, Johne.“

Podíval se na ni. „Nemusíte se bát. Zůstanete v autě. Kdyby něco, můžete odjet.“

„Co když tam je člověk, který zabil Michaela?“

„Máte v kufru železnou tyč, kterou se vyměňují pneumatiky?“

„Ano.“

„Tak to mám štěstí.“

KDYŽ dorazili k Michaelově bytu, Sára zajela na parkoviště za rohem. „Otevřete kufr,“ řekl Fiske, než vystoupil.

Slyšela ho, jak se chvíli přehrabuje v kufru. Pak se dívala, jak odchází za roh s tyčí v jedné a baterkou v druhé ruce. Připravila si mobilní telefon. Chtěla zavolat do bytu, kdyby si všimla něčeho podezřelého.

FISKE za sebou zavřel dveře, rozsvítil baterku a rozhlédl se kolem sebe. Na první pohled nic nenasvědčovalo tomu, že by byt někdo prohledal. Vešel do kuchyňky, kterou odděloval od obýváku nevysoký bar. V jedné zásuvce našel pár igelitových sáčků, které si navlékl na ruce, aby po sobě nezanechal žádné otisky. Prošel obývákem. Na podlaze byly parkety, které s každým krokem pronikavě vrzaly. Otevřel dveře do ložnice a nahlédl dovnitř. Postel byla rozestlaná a všude se povalovalo oblečení. V rohu stál stolek, za kterým si všiml kabelu zastrčeného do zásuvky ve zdi, ale přenosný počítač na druhém konci chyběl. Bratrovu aktovku také nikde neviděl.

Vrátil se do kuchyně. Na okamžik se zastavil a napjatě poslouchal. Zvedl tyč nad hlavu a prudce otevřel dveře do komory.

Bleskurychle z ní vyběhl nějaký muž a vrazil Fiskemu ramenem do břicha. Fiske se zapotácel, ale podařilo se mu ho přetáhnout tyčí přes krk. Zaslechl bolestivý výkřik, ale muž se brzy vzpamatoval, zvedl Fiskea do výšky a mrštil s ním o podlahu. Fiske dopadl tvrdě na rameno.

Muž během pár vteřin proběhl dveřmi. Fiske se s námahou zvedl na nohy a pustil se za ním. Slyšel jeho kroky na schodech. Zanedlouho stál na ulici a rozhlížel se. V tu chvíli nedaleko zahoukal klakson.

Sára stáhla okénko a ukázala napravo. Fiske se rozeběhl tím směrem a zmizel za rohem. Sára zařadila rychlost, ale než se za ním rozjela, musela nechat projet dva vozy. Sotva zatočila za roh, uviděla Fiskea, jak stojí uprostřed vozovky a lapá po dechu.

Byl vzteky bez sebe, že mu ten muž utekl. Rozčileně podupával na místě. „To snad není pravda!“

„Co se stalo?“

Fiske se uklidnil. „Byl v komoře.“ Chytil se za rameno a nasedl si do vozu. „A teď přijde ta horší část.“ Vzal si její mobilní telefon a vytáhl z peněženky navštívenku. „Musím o tom povědět Chandlerovi.“

Fiske nechal Chandlerovi vzkaz na operátoru a za pár minut mu detektiv zavolal. Když mu Fiske vylíčil, co právě provedl, musel si podržet telefon dál od ucha.

„Vyvádí?“ zeptala se Sára.

„To je slabé slovo.“ Fiske si znovu přiložil telefon k uchu. „Poslyšte, Buforde, chcete popis toho člověka nebo ne?“

Když Fiske domluvil, Chandler řekl: „Hned tam pošlu vůz a techniky a nechám ten byt zajistit.“

„Notebook ani aktovka mého bratra v tom bytě nebyly.“

„Výborně, tak to bychom měli chybějící aktovku a notebook a bývalého policajta, kterého mám sto chutí okamžitě zatknout.“

„Ale no tak, vaši lidé už mi dnes odtáhli auto.“

„Dejte mi slečnu Evansovou.“

Fiske podal telefon zmatené Sáře.

„Ano?“ řekla nervózním hlasem.

„Slečno Evansová,“ oslovil ji přívětivě, „vůbec se mi nelíbí, když moji práci komplikujete víc, než je zdrávo. Kde jste?“

„U Michaelova bytu.“

„A kam jste měli namířeno?“

„Do Virginie. Povědět Johnovu otci o Michaelovi.“

„Tak ho odvezte do Virginie. Ani na okamžik ho nepusťte z očí. Mluvím jasně?“

„Ano, detektive Chandlere. Naprosto jasně.“

„Výborně. Dejte mi ještě jednou toho čmuchala.“

Fiske si vzal od Sáry telefon. „Já vám chtěl jenom pomoct.“

„Buďte tak laskav a nepomáhejte mi, dokud nebudu s vámi. Platí?“

„Platí.“

„A vyřiďte upřímnou soustrast vašemu otci, Johne.“

Fiske vypnul telefon.

KAPITOLA ŠESTÁ

JOSH Harms jel s obytným přívěsem svého známého po venkovské silnici. Husté stromy lemující úzké příjezdové cesty k okolním domům ho alespoň trochu naplňovaly klidem. Osamocenost, jakýsi nárazník mezi ním a těmi, kdo ho obtěžovali, byla jeho jediným životním cílem, o který vytrvale usiloval. Jako mimořádně zručný tesař byl zvyklý pracovat sám. Když nepracoval, byl na lovu nebo chytal ryby – sám. Netoužil po konverzaci s ostatními a jenom zřídkakdy se dal s někým do řeči. To všechno se teď ovšem změnilo. Ještě si úplně neuvědomil, jakou zodpovědnost na sebe právě vzal, ale věděl, že je obrovská. Věděl také, že se rozhodl správně.

Jeho bratr měl právě odpočívat v zadní části karavanu, ale Josh pochyboval o tom, že by dokázal usnout. Vzadu byly mimo jiné zásoby potravin na celý měsíc, dvě kulovnice a poloautomatická pistole kromě té, kterou měl zastrčenou za opaskem. Taková výzbroj byla zanedbatelná ve srovnání s arzenálem zbraní jejich pronásledovatelů, ale v podobné situaci se neocitl poprvé.

Josh si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř z okna. Byli už tři sta kilometrů od Roanoke a on se snažil co nejvíc zvětšit vzdálenost, která je od nemocnice dělila. Věděl, že na útěk už se bezpochyby přišlo. Pánové v zelených uniformách měli početní převahu a nesrovnatelně lepší vybavení, ale Josh v téhle oblasti posledních dvacet let často chytal ryby a lovil vysokou. Znal tam všechny opuštěné sruby i skrytá údolí. Počítal s tím, že se na nějaký čas schovají a opět vyrazí na cestu, až tlak opadne. Možná odjedou do Mexika a zmizí.

Josh toho za sebou nenechával moc. Rozpadlou rodinu a tesařskou firmu, která bez ohledu na jeho zručnost neustále prodělávala. Rufus byl jediný příbuzný, který mu zbyl. A on byl bezpochyby jediný, koho měl Rufus.

Pokud zůstanou naživu. Vyhodil cigaretu z okna a pokračoval v cestě.

Rufus vzadu nespal. Ležel na zádech částečně přikrytý černou nepromokavou plachtou. Snažil se trochu protáhnout, uvolnit se, ale na to se vůz příliš kymácel. V civilním voze neseděl od vlády prezidenta Richarda Nixona.

Před kolika prezidenty to bylo?

Rufus se pokusil vyhlédnout do ubíhající noci. Svoboda. Vždycky si říkal, jak bude chutnat. Pořád ještě to nevěděl.

Hledala ho spousta lidí. Nadzvedl se a otevřel okénko. Když vystrčil hlavu ven, ve zpětném zrcátku uviděl obličej svého bratra.

„Já myslel, že spíš,“ řekl Josh.

„Nejde to.“

„Co tvé srdce?“

„To mě vůbec netrápí. Jestli zemřu, tak to nebude na srdce.“

„Pokud ti ho někdo neprožene kulkou.“

„Kam jedeme?“

„Na takový malý místo uprostřed země nikoho.“

„To zní dobře.“

Na chvíli se oba odmlčeli. Josh byl od povahy zdrženlivý a Rufus nebyl zvyklý si povídat. Mlčení pro něj bylo osvobozující a skličující zároveň. Chtělo se mu mluvit o mnoha věcech.

„Možná jsem se tě na to ještě neptal – byls doma?“

Josh si poposedl. „Doma? Co bych tam dělal?“

„Máma tam má hrob, ne?“ řekl Rufus potichu. „Stará se o něj někdo?“

„Hele, Rufusi – máma je mrtvá, jasný? Nemůže vědět, jak její hrob vypadá. Já se rozhodně nebudu táhnout do Alabamy, abych tam smetl trochu listí z kousku země. Rozhodně ne po tom, co to město udělalo Harmsovic rodině.

Doufám, že se budou všichni do jednoho smažit v pekle. Jestli existuje nějakej bůh, a musím říct, že o tom mám svý pochyby, tak by jim měl pořádně zatopit.“

Bůh existuje, chtěl Rufus říci bratrovi. Tentýž Bůh ho celá ta léta udržoval naživu. A k mrtvým by měl mít člověk úctu. Rufus se rozhodl, že zajde na hrob své matky, až bude po všem.

„Já si s Bohem povídám každej den.“

Josh zamručel. „To je skvělý. Jsem rád, že někomu dělá společnost.“

Znovu se odmlčeli.

FISKE zastavil u obchodu, který měl otevřeno přes noc. Sára zůstala ve voze. Kolem se přehnal kamion, rozřinčela se plechová tabulka s nápisem Esso a Sára sebou leknutím trhla. Když se vrátil Fiske, Sára zírala na dvě balení Budweiseru. „Chcete zapít žal?“

Nebral její otázku na vědomí. „Až přijedeme za otcem, nebudete se moct sama vrátit. Je to docela odlehlý kus země.“

„Budu spát v autě.“

Asi po třiceti minutách Fiske zpomalil a zatočil na úzkou příjezdovou cestu vysypanou štěrkem, která vedla k parkovišti obytných přívěsů. Ty stály podél řeky a většina z nich měla stožáry s vlajkami připevněné k přívěsu, verandě nebo zapuštěné do betonu. Projeli kolem záhonů kvetoucích netýkavek a rudých a růžových chryzantém.

Kamkoliv Sára pohlédla, všude viděla sochy ze železa, mramoru a pryskyřice.

„Vypadá to jako město z perníku, které postavili skřítkové,“ řekla Sára. Podívala se na bezpočet stožárů a dodala: „Vlasteneckých skřítků.“

„Žije tady spousta veteránů z války. Můj otec má jeden z nejvyšších stožárů. Za války byl u námořnictva.“

„Vy jste s Michaelem vyrůstali tady?“

„Ne. Rodiče měli domek na předměstí Richmondu. Sem jsme jezdili na prázdniny. Otec se sem přestěhoval, když matka odešla do domova důchodců.“

Fiske zastavil před přívěsem natřeným nevtíravou modrou barvou. Buick jeho otce s nálepkou PODPORUJTE SVOJI POLICII na nárazníku stál vedle přívěsu před stožárem, který se tyčil do výšky dobrých deseti metrů.

Fiske se podíval na buicka. „Alespoň je doma.“ Vystoupil z vozu s oběma balíky piv. Sára zůstala sedět uvnitř.

Tázavě na ni pohlédl. „Já myslela, že si budete chtít s otcem promluvit o samotě.“ Podíval se na přívěs a cítil, jak mu zvolna povolují nervy. Otočil se zpátky k ní. „Možná budu potřebovat vaši společnost.“

Sára přikývla a vystoupila z vozu. Když kráčeli ke dřevěné verandě, upravila si šaty a účes.

Fiske se zhluboka nadechl a zaklepal na dveře. Chvíli počkal a pak zaklepal znovu. „Táto.“ Počkal a zaklepal ještě jednou, hlasitěji. „Táto!“ zavolal a klepal dál.

Nakonec uslyšeli z přívěsu pohyb a po chvilce se uvnitř rozsvítilo. Otevřely se dveře a objevil se v nich Fiskeův otec Ed. Sára na něj s údivem pohlédla. Byl vysoký jako jeho syn, a vyhublý, ačkoliv na jeho těle byly patrné zbytky mohutného svalstva, které po něm zdědili jeho synové.

„Johnny? Co tady ksakru děláš?“ Na tváři se mu rozzářil široký úsměv. Když si všiml Sáry, zatvářil se polekaně.

„Potřebuju s tebou mluvit, táto.“

Ed Fiske ještě jednou pohlédl na Sáru.

„Omlouvám se, Sára Evansová… Ed Fiske,“ řekl John.

„Dobrý den, pane Fiske.“ Nemotorně mu podala ruku.

Potřásl si s ní. „Říkejte mi Ede, Sáro. Těší mě, že vás poznávám.“ Podíval se zvědavě na syna. „Co se děje? Chystáte svatbu nebo co?“

John se podíval na Sáru. „To ne. Sára pracovala s Michaelem na Nejvyšším soudě.“

„Panebože, kde jsem nechal dobré vychování? Pojďte dál.“ Vstoupili do přívěsu. Ed ukázal na starou pohovku a Fiske se Sárou se posadili. Ed si přitáhl kovovou židli z malého jídelního koutu a posadil se proti nim. Sára se rozhlédla po stěsnaném prostoru. Přívěs byl uvnitř obložený překližkou. Na stěně viselo několik vycpaných ryb. V rohu stálo staré lehátko a naproti němu televizor.

Ed vytáhl z malého stolu krabičku marlborek a obratně si strčil do úst cigaretu. Pomalu si zapálil a vyfoukl kouř ke zčernalému stropu. Položil si ruce na kolena a naklonil se dopředu. „Tak co vás sem přivádí tak pozdě?“

Fiske podal otci balík piv. „Nesu špatné zprávy.“

Fiske starší znehybněl. „Tvá matka to není. Právě jsem za ní byl. Je v pořádku.“ Pohlédl na Johna. „Tak mi to pověz, synu.“

„Michael je mrtvý, tati.“ Sotva ta slova vyslovil, měl pocit, jako by tu zprávu slyšel poprvé. Cítil, jak mu stoupá horko do obličeje, jako kdyby se naklonil k ohni. Možná čekal, až uvidí otce, aby svůj zármutek sdílel s ním. Díval se, jaký ničivý účinek na něj zpráva měla.

Ed vytáhl roztřesenými prsty cigaretu z pusy. „Jak se to stalo?“

„Loupež.“ Fiske se odmlčel a po chvíli dodal, protože věděl, že se otec bude ptát: „Někdo ho zastřelil.“

Ed vytrhl z balíku plechovku piva a otevřel ji. Vypil ho téměř na jeden zátah, zmačkal plechovku o nohu a hodil na stěnu. Postavil se, zamířil k malému oknu a podíval se ven. Ruce přitom střídavě zavíral a otvíral, až mu nabíhaly žíly na předloktí.

„Už našli toho, kdo to udělal?“

„Ještě ne. Pracují na tom. Trochu jim v tom pomáhám.“

„Ve Washingtonu?“

„Ano.“

„Nikdy se mi nelíbilo, že tam Michael dělá. Člověka tam zabijou, ani neví proč. Je to město plný šílenců.“

Sára našla odvahu promluvit. „Měla jsem vašeho syna ráda a moc jsem si ho vážila. Všichni na soudě ho měli rádi. Strašně mě to celé mrzí.“

„Byl úžasný,“ řekl Ed. „To tedy byl. Nechápu, jak se nám mohl někdo takový vůbec narodit.“

John sklopil pohled. Sára si všimla výrazu bolesti na jeho tváři.

Ed se rozhlédl po přívěsu. Ze všech koutů se na něj valily vzpomínky na hezké chvíle s rodinou. „Měl hlavu po mámě.“ Spodní ret se mu na okamžik zachvěl. Pak mu z úst unikl slabý vzlyk a svalil se na podlahu.

Fiske poklekl vedle otce a objal ho. Oběma se třásla ramena.

Sára chvíli přihlížela a nevěděla, co má dělat. Cítila se nesvá a napadlo ji, jestli by neměla jít počkat do auta.

Nakonec zůstala sedět na pohovce a potichu plakala se zavřenýma očima.

O TŘICET minut později seděla Sára na verandě a pila teplé pivo z plechovky. Byla bosá a střevíce ležely vedle ní.

Přemýšlela o tom, že půjde do auta, sklopí přední sedačku a zkusí se prospat.

Najednou se otevřely dveře a z přívěsu vyšel John se dvěma plechovkami piva v ruce.

„Jak mu je?“

Fiske se posadil vedle ní. „Spí, nebo se alespoň snaží usnout.“ Podal jí pivo. „Tohle je studené.“

Otevřela si plechovku, a když se napila, cítila, jak jí studené pivo dělá dobře a trošku jí pozvedá náladu. Přitiskla si plechovku na tvář. „Chce jet s námi?“

Fiske zavrtěl hlavou. „Přijede ke mně zítra večer.“ Podíval se na hodinky. „Vlastně dnes.“

Sára se podívala na řeku, kde se pravidelně zvedal a klesal plovoucí dok. „Co je to za řeku?“

„Mattaponi.“ Podíval se na hladinu. „S Michaelem jsme často závodili, kdo ji přeplave rychleji. V některých místech je dost divoká. Párkrát jsem myslel, že se jeden z nás určitě utopí. Ale jedna věc nás hnala pořád dopředu.“

„Co to bylo?“

„Nesnesli jsme pomyšlení, že by měl vyhrát ten druhý.“

Sára se k němu otočila a uhladila si vlasy. „Nebude vám vadit, když se vás zeptám na něco hodně osobního?“

Fiske nepatrně znehybněl. „Možná trochu.“

„Proč jste si s Michaelem nebyli blíž?“

„Neexistuje žádný zákon, podle kterého by si měli být sourozenci blízko.“ Fiske se napil piva.

„Já nechci strkat nos do cizích záležitostí, Johne.“

„Mně se teď o tom nechce mluvit.“

Seděli mlčky obklopeni zpěvem cikád. Fiskemu se neustále honilo hlavou jméno Harms. Soudě podle rukou psaného dopisu a formální podoby mohla ta žádost přijít od nějakého vězně. Pokud byl Harms vězeň, mohl ho najít celkem snadno. Existuje seznam trestanců a většinu informací bylo možné zjistit v počítačové databázi. Fiske si chvilku prohlížel Sářin obličej a pak se podíval za ni kamsi k obzoru. Otočila se a podívala se také. Blížilo se svítání a tmavé okraje oblohy se začaly lehce zbarvovat do růžová.

„To je krása,“ řekla potichu. Přikývl.

Pomalu zvedla ruku. Prsty se dotkla jeho brady, porostlé několikadenním strništěm. Pak se její ruka posunula výš a pomalu, zlehka se dotýkala jeho tváří a očí. Když mu položila dlaň zezadu na krk a přitáhla k sobě jeho hlavu, ucítila, jak sebou trhl.

„Můj bratr je po smrti, Sáro,“ řekl roztřeseným hlasem potichu. „Mám v hlavě zmatek.“

Pomalu od něj odtáhla ruku. Sklopila oči, jako by u svých nohou hledala ta správná slova. „Omlouvám se.“

Odvrátil hlavu.

Postavila se a chytila se kolem ramen. „Je mi trošku zima. Neměli bychom se vrátit dovnitř?“

Ed s hořící cigaretou rychle poodstoupil od okna. „Ty mizernej parchante!“ zařval „Vypadni odtud i s tou čubkou! Slyšíš?“

„O čem to mluvíš, tatí?“

Dopálený Ed se vyřítil ze dveří. „Já vás viděl. Muchlujete se tady a tvůj bratr leží mrtvej někde v márnici! Tvůj bratr!“

Johnovi vypověděl hlas, když si uvědomil, co jeho otec viděl. Nebo co si myslel, že viděl. „Nic se nestalo, tati.“

„Ty hajzle…“ Vrhl se divoce na syna.

John sevřel paže kolem otce a pevně stiskl. „Nech toho, táto. Přestaň. Udělá se ti špatně.“

Oba muži spolu urputně zápasili. „Můj vlastní syn a dělá takové věci. Nemám žádného syna. Oba moji synové jsou mrtví. Oba jsou po smrti.“ Ed ta slova ze sebe vychrlil v návalu zuřivosti.

John otce pustil. Stařec se otočil a padl k zemi vyčerpáním. „Vypadněte odtud! Oba! Hned!“ křičel Ed.

Fiske chytil Sáru za paži a zvedl ji. „Pojďme, Sáro. On neví, co dělá. Moc mě to mrzí.“

Když nastupovali do auta, Fiske a Sára ještě slyšeli starcův křik.

SAMUEL Rider se vrátil domů po několikadenní práci. Taxík ho zavezl z letiště před dům a on vstoupil dovnitř.

Manželka doma nebyla, což mu nevadilo, protože chtěl být sám. Zvedl telefon, vytočil číslo věznice Port Jackson, představil se a požádal, zda si může promluvit s Hanušem. „Už tady není.“

„Pardon? Vždyť si odpykává doživotí. Kde tedy je?“

„Je mi líto, ale po telefonu vám takovou informaci nemohu poskytnout. Když přijdete osobně a podáte si písemnou žádost…“

Rider praštil se sluchátkem a klesl na židli. Byl Rufus mrtev? Podařilo se jim zjistit, co měl v plánu? Rufus měl dostat ochranu, jakmile podal odvolací žádost na Nejvyšší soud.

Rider sevřel prsty desku stolu. Pokud se žádost na soud vůbec dostala.

Zvedl sluchátko a požádal operátorku o číslo do kanceláře úředníků Nejvyššího soudu. Hlas na druhé straně mechanicky odříkal zprávu. „Nemáme žádný případ se jménem Harms, pane.“

„Ale já jsem posílal odvolání doporučené.“

Zdvořilá odpověď, kterou Rider dostal, ho ani trochu neuspokojila. „Ve vojenské věznici hnije nespravedlivě odsouzený člověk a vy nemáte přehled o došlé poště!“ zaječel do sluchátka a podruhé vztekle zavěsil.

Žádost Rufuse Harmse podle všeho zmizela někde mezi doručením a zpracováním. A samotný Rufus Harms také.

Riderovi najednou přejel mráz po zádech. Další myšlenka ho zasáhla ještě silněji: Jestliže zabili Rufuse, jistě nezůstanou jenom u toho. Budou vědět, že v tom sehrál svou roli i Rider. To také znamenalo, že mohl být teď na řadě.

Nechtěl čekat, až si pro něj přijdou. Rozhodl se, že počká, až se žena vrátí z práce, a pak spolu odjedou do Roanoke, kde přestoupí na letadlo do Washingtonu nebo Richmondu. Pak mohli letět kamkoliv. Vždycky říkala, že neumí být spontánní, tak teď to uvidí. Na Sama Ridera bylo odjakživa spolehnutí. Celý život tvrdě pracoval, platil účty, vychovával děti, miloval svoji ženu. Vždyť já si píšu vlastní nekrolog, uvědomil si.

Nebyl schopen Rufusovi pomoci, ale počítal s tím, že ten muž bude stejně po smrti. Promiň, Rufusi, řekl si v duchu. Ale tam, kde jsi teď, je mnohem líp.

Najednou ho něco napadlo. V kanceláři měl kopii Rufusovy žádosti. Za pár minut vcházel do garáže. Manželčin vůz stál vedle jeho.

Když jej míjel, podíval se na přední sedadlo. V tu chvíli měl pocit, jako by se jeho noha zabořila do betonové podlahy. Jeho manželka ležela obličejem dolů na předním sedadle. Rider zřetelně viděl krev vytékající z rány na hlavě. To byla jedna z posledních Riderových vzpomínek. Čísi ruka mu přitiskla na obličej kus látky, z které vycházel odporný zápach. Někdo mu strčil do ruky nějaký předmět. Když se mu začaly zavírat oči, podíval se dolů.

Uviděl a ucítil dosud teplou pistoli, kolem které mu omotávaly prsty ruce v gumových rukavicích.

Byla to Riderova pistole, kterou používal ke střelbě na terč. A která, jak už také věděl, zabila jeho ženu.

Když Samuel Rider dokončil tuto myšlenku, jeho oči se zavřely nadobro.

CESTOU po dálnici George Washingtona se John Fiske podíval na ženu spící vedle něj. Na její obličej dopadalo slunce a zvýrazňovalo smyslnou linku jejích rtů. Vlasy měla rozcuchané a zbytek make-upu už dávno nesloužil svému původnímu účelu. Celé její tělo bylo na pokraji vyčerpání. Přesto v sobě Fiske musel potlačit nutkání natáhnout ruku a pohladit ji po tváři. O výstupu s otcem se cestou zpátky ani slovem nezmínili, jako by se mlčky dohodli, že o tom nebudou mluvit.

Fiske opatrně probudil Sáru, aby mu řekla, kde má sjet z dálnice. Nějaký čas pokračoval po vedlejší silnici a nakonec zatočil na příjezdovou cestu, která se prudce svažovala k jejímu domu. Když pak těsně před ním rozsvítily světla dva stojící vozy, dupl na brzdy. Sára křikla leknutím. Fiske vystoupil a zastavil se, jakmile uviděl zbraně, které na něj mířily.

„Ruce vzhůru,“ vyštěkl jeden z mužů. Fiske okamžitě zvedl ruce.

Když Sára vystoupila, viděla z vozů vystupovat McKennu a Perkinse.

Perkins uviděl Sáru. „Jste v pořádku?“ zeptal se jí.

„Ovšem že jsem v pořádku. Co to má znamenat?“

„Nechal jsem vám důležitý vzkaz.“

„Nevybírala jsem si zprávy. Co se děje?“

McKenna ukázal na Fiskea. „Zadržuje vás ten muž proti vaší vůli, slečno Evansová?“

„Nechtěl byste přestat s tím divadlem?“ řekl Fiske. Pustil ruce dolů a McKenna mu v tu chvíli zasadil tvrdou ránu pěstí do žaludku. Fiske klesl na kolena a zoufale zalapal po dechu. Sára se k němu ihned vrhla a pomohla mu, aby se mohl opřít o kolo vozu.

„Ty ruce držte nahoře, dokud dáma neodpoví na moji otázku.“ McKenna se sklonil a neurvale zvedl Fiskemu ruce.

„Nechte ho na pokoji!“ okřikla ho Sára. „On mě nedrží násilím. Nechte toho.“ Odstrčila McKennovy ruce.

Znenadání přijel další vůz, z něhož vyběhl Chandler a dva uniformovaní policisté se zbraněmi v rukou.

„Nikdo ani hnout!“ zahřímal Chandler.

McKenna se k němu otočil. „Řekněte svým lidem, aby schovali ty pistole, Chandlere. Mám situaci pod kontrolou.“

Chandler zamířil přímo k McKennovi. „Řekněte svým mužům, aby ihned zasunuli pistole do pouzder, McKenno. Ihned, nebo vás nechám na místě zatknout za těžké ublížení na těle.“

McKenna se ani nepohnul.

Chandler se k němu naklonil. „Hned teď, zvláštní agente Warrene McKenno, nebo budete volat právnímu zástupci Federálního úřadu pro vyšetřování z cely některého z okresních vězení ve Virginii. Opravdu chcete mít něco takového v záznamech?“

McKenna nakonec ustoupil. „Schovejte zbraně,“ přikázal svým mužům.

„A teď od něj odstupte,“ přikázal mu Chandler.

McKenna se pomalu vzdaloval od Fiskea a s každým krokem šlehl po Chandlerovi nenávistným pohledem.

Chandler poklekl a položil Fiskemu ruku na rameno. „Jste v pořádku?“

Fiske bolestivě přikývl s pohledem upřeným na McKennu.

„Řekne nám někdo, co se děje?“ zvolala zoufale Sára.

„Další úředník Nejvyššího soudu byl nalezen mrtev – Steven Wright,“ řekl Chandler.

KAPITOLA SEDMÁ

CHATRČ stála uprostřed hustého lesa v odlehlém výběžku jihozápadní Pensylvánie, který se zařezával do západní Virginie. Vedla k ní rozježděná blátivá cesta. Josh Harms vstoupil předními dveřmi s pistolí ráže devět milimetrů. Boty měl samé červené bláto a jehličí. Karavan stál pod mohutnou korunou vzrostlého ořechu, ale Josh jej pro jistotu ještě zakryl maskovací sítí. Největší starosti si dělal s tím, aby vůz nebyl vidět seshora. Noci byly naštěstí ještě teplé. Nemohl riskovat a zapálit oheň – kouř se nedal udržet pod kontrolou.

Rufus seděl na podlaze s biblí v klíně a širokými zády se opíral o stěnu. „Všechno v pořádku?“ zeptal se Joshe.

„Kromě nás dvou a veverek tu není živá duše. Jak se máš?“

Rufus se usmál. „Jsem šťastnej jak blecha. Jsem na svobodě, v klidu si tady sedím a nemusím myslet na to, že mě zase někdo zkusí oddělat.“

„Dozorci nebo ostatní muklové?“

„Co myslíš?“

„Já bych řek, že oba. Taky jsem chvíli seděl. Možná bysme o tom mohli napsat knihu.“

„Jak dlouho tady zůstaneme?“

„Pár dní. Pak si to namíříme do Mexika. Mám tam pár starých známých z armády. Postaraj se o nás. Pořídíme si člun, budeme chytat ryby, žít na pláži. Co ty na to?“

„Já bych klidně žil i v kanále.“ Rufus se postavil. „Chci se tě na něco zeptat.“

Jeho bratr se opíral o stěnu a právě si začal krájet kapesním nožem jablko. „Poslouchám.“

„Ten tvůj karavan je plný jídla, ale kromě toho tam jsou dvě pušky a ta pistole.“

„No a?“

„Tys to měl všechno náhodou s sebou, když jsi za mnou přijel?“

Josh polkl kousek jablka. „Musím jíst. To taky znamená, že musím občas zajít do krámu, ne?“

„A to s sebou vždycky taháš všechny tyhle zbraně?“

„Možná je to zvyk z Vietnamu nebo nějakej syndrom.“

„Tys byl připravenej mě oddělat, viď, Joshi?“

Josh dojedl jablko a okrájený zbytek vyhodil z okna. Utřel si ruce a podíval se na bratra. „Hele, Rufusi, já nevím, proč jsi zabil tu malou holku. Vím ale, že jsi to v tu chvíli neměl v hlavě v pořádku. V lochu jsi trčel pětadvacet let. Dejme tomu, že jsem si řek, že už to bylo dost dlouho. Kdybys se mnou nechtěl jít, oddělal bych tě. Byl jsem rozhodnutej to udělat.“

Oba bratři na sebe nějaký čas mlčky hleděli.

„Jsi skvělý brácha, Joshi.“

„Nato vem jed.“

Rufus se znovu posadil na podlahu, vzal si bibli a listoval stránkami, dokud nenašel část, kterou hledal.

Josh ho pozoroval. „Ty to pořád ještě čteš? Vždyť je to ztráta času.“

Rufus k němu vzhlédl. „Slovo Páně mě celý ty roky udržovalo při životě. Není to žádná ztráta času.“

Josh zavrtěl hlavou, podíval se z okna a znovu se otočil k Rufusovi. „Ven tě nedostal žádnej Pán, ale já.“

Rufus se vrátil ke čtení.

Joshovi se podařilo naladit rozhlasovou stanici z jihozápadní Virginie. Předešlý den se ve zprávách hovořilo o Rufusi Harmsovi. Představitelé armády uvedli jenom to, že Harms je usvědčený vrah, který se ve vězení dopouštěl násilí. Uprchl s pomocí svého bratra, jemuž není cizí žádná forma násilí. Existovalo důvodné podezření, že oba muži jsou ozbrojení a nebezpeční. Jinými slovy: nikdo by neměl být překvapen nebo se zbytečně vyptávat, až přitáhnou jejich mrtvoly.

Právě začali vysílat odpolední zprávy. Josh zesílil zvuk a oba bratři poslouchali, jako by nevěřili svým uším. Když skončila hlavní část zpráv, Josh rádio vypnul. „Rider a jeho žena,“ řekl.

„Vypadá to, že ji zabil a pak obrátil pistoli proti sobě,“ dodal Rufus a nevěřícně kroutil hlavou. „Ještě nedávno za mnou byl na návštěvě a teď je po něm.“

Josh věděl přesně, co si jeho bratr myslí. „S tím už nic nenaděláš, Rufusi.“

„Ale já jsem Samuela poprosil, aby za mnou přišel do vězení. Mohl zůstat naživu.“

„I kdyby to byla pravda, stejně s tím nemůžeš nic dělat.“

Rufus zavrtěl zatvrzele hlavou. „Nemělo by jim projít, co provedli.“

Josh na něj vytřeštil oči. „Co chceš dělat? Zajít na policii a říct:

‚Hele, chlapi, pomožte mi zlikvidovat pár hodně vysoko postavených bělochů?‘“ Josh si odplivl na hliněnou podlahu.

„Ty seš cvok, Rufusi.“

„Potřebuju ten dopis z armády.“

„Kdes ho nechal?“

„Schoval jsem ho v cele.“

„Ani se tam nesnaž vracet. To tě můžu rovnou odprásknout sám.“

„Já nepůjdu do Fort Jacksonu.“

„A co chceš dělat?“

„Samuel byl právník. Právníci si dělaj od všeho kopie.“

Josh zvedl obočí. „Chceš jít do Riderovy kanceláře?“

„Musíme, Joshi. Když získám ten dopis, tak se mi ho snad podaří ukázat někomu, kdo mi může pomoct.“

„Jasně, jen si vzpomeň, jak ti to pomohlo minule. Soudci se mohli přetrhnout, aby ti mohli pomoct, co?“

„Stejně mi to nerozmluvíš, Joshi. Já ten dopis musím dostat.“

Josh si znovu odplivl a podíval se na špinavé, prasklé okno. „Ty ses vážně cvok, Rufusi. V tom lochu ti nadobro přeskočilo. Kurvafix!“

„Možná jsem cvok.“

Josh po něm šlehl pohledem. „Kde je ta debilní Riderova kancelář?“

„Někde u Blacksburgu. To je všechno, co vím. Neměl by být problém ji najít.“

Josh kopl vztekle do stěny a otočil se k bratrovi. „Tak dobře, počkáme, až se setmí, a pak vyrazíme.“

„Díky, Joshi.“

„Nemáš zač, vždyť jdeme na jistou smrt.“

VLAJKA na budově Nejvyššího soudu Spojených států byla vyvěšena na půl žerdi. Zprávy v novinách, televizi a rozhlase přinášely podrobnosti o obou vraždách. Telefony v informační kanceláři na soudě nepřetržitě vyzváněly.

Budovu Nejvyššího soudu hlídala policie Nejvyššího soudu posílená o padesát příslušníků policie hlavního města Washingtonu, Národní gardy a agentů FBI.

Na chodbách postávaly skupinky lidí, kteří spolu nervózně hovořili. Většina soudců se uchýlila do svých kanceláří a žádný z nich neměl myšlenky na obhájce a případy, které je čekaly. Soudkyně Knightová seděla u svého stolu se sklopeným pohledem. Právě dočetla zápis z případu Chanceová a najednou si uvědomila, co udělala.

Požádala Stevena Wrighta, aby pracoval do noci, a bude-li to nutné, až do rána. On uposlechl, z budovy odešel pozdě v noci a někdo ho zabil. Její drahocenný zápis. Nikdy předtím tomuto řetězu událostí nevěnovala pozornost. Z plic se jí vydral vzdech, až se málem zadusila.

Rozhlédla se po prostorné příjemné místnosti. Kolikrát tam vysedávala a vymýšlela miniaturní strategie, přemítala o své filozofii života. A teď to stálo život jednoho mladého muže. Zakryla si tvář rukama a rozplakala se.

Vic Tremaine dosedl s vládní helikoptérou na travnatou louku. Když listy vrtule začaly zpomalovat, podíval se s Frankem Rayfieldem na osobní automobil, zaparkovaný nedaleko řady stromů. Odepnuli si popruhy, vystoupili ven a v předklonu zamířili k vozu. Když k němu doběhli, Rayfield se posadil na přední sedadlo a Tremaine si vlezl dozadu.

„Jsem rád, že jste to zvládli,“ řekl muž na sedadle řidiče a otočil se k Rayfieldovi.

Rayfieldovi poklesla dolní čelist. „Co se ti stalo?“

Modřiny byly uprostřed temně rudé a na okrajích přecházely v žlutavý odstín. Jednu měl u pravého oka a další dvě se táhly podél límce.

„Fiske,“ odpověděl.

„Fiske? Ten je po smrti.“

„Jeho bratr – John,“ řekl muž netrpělivě. „Chytil mě v bytě jeho bratra.“

„Poznal tě?“

„Měl jsem masku.“

„Co dělal v bytě svýho bráchy?“

„Totéž, co já – hledal cokoliv, co by policii pomohlo zjistit pravdu.“

„Našel něco?“

„Nebylo co. Podařilo se nám získat Fiskeův notebook.“ Podíval se na Tremainea. „A tys mu vzal z auta aktovku, než jsi ho oddělal?“

Tremaine přikývl.

„Kde je?“ zeptal se muž.

„Je z ní hromádka popela.“

„Výborně.“

„Může nám jeho bratr dělat problémy?“ zajímal se Rayfield.

„Možná. Je to bývalý policajt. S jednou úřednicí ze soudu čmuchá kolem a pomáhá vyšetřovat ty vraždy.“

Rayfield se zarazil. „Vraždy?“

„Steven Wright.“

„Co se ksakru děje?“ chtěl vědět Rayfield.

„Wright viděl z kanceláře Michaela Fiskea vycházet jistou osobu. Kromě toho slyšel něco, co slyšet neměl. Musel jsem ho vylákat z budovy a zlikvidovat. Už je to v pohodě.“

„Zbláznil ses? Vždyť se nám to vymkne z rukou,“ obořil se na něj Rayfield.

Muž pohlédl na Tremainea. „Vyřiď svému nadřízenému, Vicu, ať je klidný. Mám takový dojem, že si z Vietnamu přivezl pocuchané nervy.“

„Čtyři vraždy a ty říkáš, abych zůstal klidný?“ řekl Rayfield.

„Harms a jeho bratr jsou ještě venku.“

„V tom případě nás čekají ještě dvě těla. Ta jsou ze všeho nejdůležitější. To doufám oba chápete.“

„Já to chápu,“ přikývl Tremaine. „A co John Fiske a ta úřednice?“

„Ti nám neutečou. Počkají, dokud se nerozhodneme, co s nimi uděláme.“

„To znamená?“ zeptal se Rayfield.

„To znamená, že nás místo dvou těl čekají čtyři.“

SÁRA seděla ve své nové kanceláři. Chandler prohlásil, že prostor, který sdílela s Wrightem, je nevyhovující, ale souhlasil s tím, aby pracovníci soudu přestěhovali její počítač a spisy do nové místnosti. Vzala si k ruce seznam federálních a státních věznic, který jí dal Fiske, a začala telefonovat. Po půlhodině sklíčeně zavěsila. V žádné věznici nebyl muž jménem Harms. Byla zoufalá z toho, že si na nic jiného nevzpomíná. Nakonec to vzdala.

Hlava jí klesla na desku stolu. Co když skutečně existoval nějaký psychopat, který si vzal na mušku úředníky?

Byla to jenom náhoda, že Wright zemřel místo ní? Nějaký čas tak nehnutě seděla. No tak, Sáro, povzbuzovala se, s tím si přece nějak poradíš.

Postavila se a vyšla ze dveří. Zanedlouho vstoupila do jiné kanceláře a zamířila k úředníkovi, který měl na starosti databázi. Otázku, kterou mu chtěla položit, už jednou položila, ale chtěla si být naprosto jistá. „Mohl byste se podívat, jestli tady nemáme nějaký případ, v němž figuruje jméno Harms?“

Úředník přikývl a začal ťukat do klávesnice. Po chvíli však zavrtěl hlavou. „Nic tady není.“

V tu chvíli se ozval další hlas. „Říkala jste Harms?“

Sára se otočila k druhému úředníkovi. „Ano. Příjmením se jmenoval Harms.“

„To je zvláštní.“

Sára začala být jako na jehlách. „Proč?“

„Dnes ráno volal nějaký muž. Ptal se na odvolací žádost a zmínil právě tohle jméno.“

„Harms? Skutečně?“

Úředník přikývl. „Přesně tak – Harms. Rufus Harms. Řekl jsem mu, že žádost s takovým jménem tady nemáme.“

„Představil se volající?“

„Ne. Byl dost rozrušený. Říkal cosi o tom, že ten muž hnije ve vojenské věznici.“

Sára vyběhla ven a zamířila po schodech do své kanceláře. Vytáhla ze záznamníku kartičku a vytočila číslo na velitelství vojenské policie. Fiske prověřil federální a státní vězení, ale zapomněl na vojenská. Sára věděla, co to znamená: Rufus Harms byl vězněm armády Spojených států.

Přepojili ji k seržantu Dillardovi, specialistovi na nápravná opatření. „Nemám jeho vězeňské identifikační číslo, ale jsem přesvědčena o tom, že je uvězněn v některém vojenském nápravném zařízení,“ řekla.

„Takovou informaci vám nemohu poskytnout. Podle zákona o právu na informace si musíte podat písemnou žádost.“

„Já tu informaci potřebuji hned. Volám z Nejvyššího soudu Spojených států.“

„Jak to poznám?“

Sára se na okamžik zamyslela. „Zavolejte si na informace a vyžádejte si číslo na Nejvyšší soud. Zavolejte tam a vyžádejte si mě.

Jmenuji se Sára Evansová. Je to velice důležité, seržante Dillarde.“

Na druhém konci sluchátka se na okamžik rozhostilo ticho. „To je velice neobvyklé. Dejte mi několik minut.“

Za pět nekonečných minut zazvonil u Sáry na stole telefon. „Víte, seržante Dillarde, z vašeho úřadu už jsem několikrát získala potřebné informace, aniž bych musela podávat písemnou žádost.“

„V případě jiného vězně by to nebyl takový problém.“

„Já to nechápu. Proč je Rufus Harms tak zvláštní?“

„Nečtete noviny?“

„Dnes jsem je nečetla. Proč?“

„Rufus Harms utekl z věznice Fort Jackson.“ Zatímco jí Dillard stručně popisoval nejnovější zprávy, Sára si zapsala podrobnosti.

„Měl bych na vás také jednu otázku, slečno Evansová. Proč se Nejvyšší soud zajímá o Rufuse Harmse?“

„Podal si odvolání.“

„Jaké odvolání?“

„Je mi líto, ale víc vám nepovím. Musím se také řídit jistými pravidly. Mnohokrát děkuji, seržante Dillarde. Moc jste mi pomohl.“

Do vyhledávače na síti Internet zapsala Sára jméno Rufus Harms. Za pár minut už si četla nejnovější zprávy o něm, jeho minulosti a jeho bratrovi. Všechny si hned vytiskla. Jedna ze zpráv citovala vydavatele listu, který vycházel v Harmsově rodném městě. Vyhledala si jeho telefonní číslo. Ještě pořád žil v městečku nedaleko Mobile v Alabamě, kde oba bratři vyrůstali.

Telefon někdo zvedl po třech zazvoněních. Sára se představila Georgeovi Bakerovi, který stále působil jako vydavatel místního listu. „Už jsem o tom mluvil s novináři,“ řekl odměřeně.

Když Sára uslyšela jeho jižanský přízvuk, vybavila si štěkot stavěcích psů a láhve domácí pálenky. „Pro koho pracujete?“

„Pro jednu nezávislou zpravodajskou agenturu. Jsem na volné noze.“

„A co jste chtěla vědět?“

„Četla jsem, že Harms byl usvědčen z vraždy malého děvčátka na vojenské základně Fort Plessy.“

„Zabil bílou holčičku. On je totiž černý, víte?“

„Ano, to vím,“ řekla Sára odměřeně. „Nevíte, jak se jmenoval obhájce, který ho tehdy zastupoval u soudu?“

„On se tehdy vlastně žádný soud nekonal. Harms prohlásil, že se cítí vinen.“

„A jak se jmenoval jeho právní zástupce?“

„Zavolám vám, až to jméno najdu.“

Evansová mu dala své telefonní číslo. „Když nebudu doma, nechte mi to na záznamníku. Co byste mi mohl ještě říci o Rufusovi?“

„Nejvíc vás na něm zarazí jeho velikost. Počítám, že už ve čtrnácti musel měřit přes metr pětaosmdesát. Pokud si vzpomínám, škola mu moc nešla, ale manuálně byl velice šikovný. Pracoval v jedné malé tiskárně se svým otcem.

Vzpomínám si, jak se nám jednou rozbil tiskařský stroj. Poslali k nám Rufuse, aby ho spravil. Dal jsem mu návod k obsluze, ale on ho nechtěl, protože slova mu prý akorát zamotají hlavu. Za hodinku s tím byl hotov.“

„To je pozoruhodné.“

„A nikdy neměl žádné potíže s policií. Jeho matka by něco takového nestrpěla. Pracovala tady u nás v konzervárně. O své děti se starala dobře.“

„Co se stalo s jejich otcem?“

„Byl to dobrý člověk, uměl vzít za práci. Možná až moc. Zemřel na infarkt.“

„A co jeho bratr?“

„S Joshem to bylo jiné. Býval prchlivý a arogantní.“

„Četla jsem, že bojoval ve Vietnamu a vrátil se jako válečný hrdina.“

„Ano, to je pravda,“ souhlasil Baker. „Naše město snad ještě nemělo válečného hrdinu, který by získal tolik vyznamenání. Spoustu lidí to překvapilo. Uměl bojovat, to se musí nechat. A Josh navíc dokončil střední školu.“ Tón Bakerova hlasu se změnil. „Ale ve sportu byl jednička. Dostal řadu nabídek ke stipendiu. Chtěl ho dokonce Bear Bryant z Alabamy. Mohla z něj být basketbalová nebo fotbalová hvězda, ale nakonec bylo všechno jinak.“

„Co se stalo?“

„Vláda ho požádala, aby šel bránit svoji zemi ve válce proti komunismu. Šel do Vietnamu.“

„Vrátil se pak domů?“

„Jistě. Zhruba v té době, kdy měl Rufus ty potíže.“

„Překvapilo vás, že Rufus zabil tu holčičku? Nemáte ponětí o tom, jestli nespáchal nějaké jiné násilí?“

„Pokud vím, nikdy v životě nikomu neublížil. Byl to takový urozený obr. Kdyby to udělal Josh, nijak by mě to nepřekvapilo.“

„A Josh tam pak žil dál?“

„To je poněkud problematická část historie našeho města. Raději bych o tom nemluvil.“

Sára se rychle zamyslela. „Může jít o důvěrnou informaci, která nebude zveřejněna.“

„Myslíte?“ Bakerův hlas zněl opatrně. „Ale co, na tom už nejspíš nesejde.“ Odkašlal si. „Ve městě se rozkřiklo, co Rufus provedl. Několik mládenců se po pár sklenkách rozhodlo, že podpálí dům paní Harmsové.“

„To je strašné! Byla uvnitř?“

„Byla, dokud ji Josh nevytáhl. A pak si posvítil na ty gaunery. Muselo jich být deset proti jednomu, ale dobrá polovina z nich skončila ve špitále, dokud ho zbytek neztloukl téměř k smrti.“

„To vypadá na rasové nepokoje. Byla u toho policie?“

Baker si rozpačitě odkašlal. „Slyšel jsem, že někteří z těch mládenců byli, však víte…“

„Policisté,“ dokončila za něj Sára větu.

„A policie si pak vymyslela historku o tom, že kladl odpor při zatýkání. Nakonec strávil nějaký čas ve vězení a jeho matka krátce na to zemřela.“

Víc už toho Sára nevydržela poslouchat, aniž by na Bakera nezačala křičet. „Proč jste nevyužil vlivu svých novin, pane Bakere?“

Baker si zhluboka vzdychl. „Protože to je můj domov, slečno Evansová.“

„Mám dojem, že právě od toho máme soudy: aby lidé jako ti, kteří žijí ve vašem městě, nemohli ublížit jiným lidem, jako je například Josh Harms. Buďte tak laskav a co nejdřív mi zavolejte jméno Harmsova právního zástupce.“

Zavěsila. Celá se chvěla vzteky. Když spěchala po chodbě, aby našla Fiskea, v duchu si říkala, zda se vůbec někdy doberou pravdy. Kdyby armáda dopadla bratry jako první, pravda mohla zemřít zároveň s nimi.

FISKE stál před kanceláří svého bratra, zatímco Chandler dohlížel na své lidi, kteří pod bedlivým dohledem právního zástupce Nejvyššího soudu shromažďovali důkazy. Po Michaelově kanceláři je čekala kancelář Stevena Wrighta na téže chodbě.

Fiske se podíval na dveře kanceláře svého bratra a pak na Wrightovy. Najednou ho něco napadlo. Zamířil k Chandlerovi. „Kde bylo nalezeno Wrightovo tělo?“

Chandler otevřel svůj zápisník. „Mimochodem, zachránil jsem vám vůz. Stojí na překrásném legálním parkovišti u mé kanceláře.“

„Mockrát děkuju.“

„Neděkujte. Odtahová služba včetně pokuty a dalších výdajů vás přijde asi na dvě stě dolarů.“

„Dvě kila za parkovné?“

„Možná bych se za vás mohl přimluvit a udělat vám laskavost. Ale budete si to muset odpracovat. Potřebuji doma vymalovat.“ Chandler se dobromyslně usmál a přestal listovat v zápisníku. „Tady to mám. Wright byl nalezen v Garfieldově parku, což je asi pět bloků od soudu.“

„Byl na cestě domů?“

Chandler naklonil hlavu, aby viděl na své poznámky. „Ne tak docela.“

„Byl zavražděn v parku nebo někde jinde?“

„Na trávě byly stopy po krvi. Žádné prázdné nábojnice se nenašly.“

„Kulka je ještě v těle?“

Chandler přikývl. „Doufám, že najdeme zbraň, z které byla vystřelena.“

„Možná byste měl někoho poslat do Wrightova bytu, když si vezmete, co se stalo v Michaelově.“

„Páni, jak to, že mě to ještě nenapadlo?“

„To mě mrzí. Nemáte tušení, kdy včera v noci odešel Wright ze soudu?“

„Moji lidé si to právě ověřují u ochranky.“

„Nemají tady bezpečnostní kamery?“

„Už kontrolujeme záznamy.“ Chandler ještě jednou přelétl pohledem své poznámky. „Motiv bude i v tomto případě těžké určit.“

„Ale jeho peněženka se nenašla.“

„Ano. Už jsem na to myslel. Je to možná až příliš nasnadě – jako by někdo chtěl, abychom si mysleli, že spolu ty vraždy souvisejí.“

„Jsem přesvědčen o tom, že spolu souvisejí, ale patrně z jiných důvodů, než si všichni myslí,“ řekl Fiske.

Chandler se na něj se zájmem podíval. „Jaký je tedy skutečný důvod?“

Fiske zaváhal. Začalo mu být nepříjemné, že tají ukradené odvolání. „Já nevím, ale dejme tomu, že jeho smrt mohla mít dvojí účel.“

V tu chvíli k nim přistoupila Sára, které se jenom stěží dařilo potlačit své rozrušení. „Můžeme si na chvilku promluvit, Johne?“

„Dobrý den, slečno Evansová,“ pozdravil ji Chandler s úsměvem.

„Dobrý den, detektive Chandlere,“ odpověděla rychle. „Johne, potřebuji s vámi nutně mluvit.“

„Mohu za vámi přijít později, Buforde?“

„Jistě, a můžete mi vyložit svoji teorii.“

Když odcházeli, Chandlerovi se zvolna vytrácel úsměv z tváře. Napadlo ho, jestli mu Sára Evansová právě nepřebrala „neoficiálního“ partnera.

PŘÍŠTÍCH třicet minut informovala Sára ve své kanceláři Fiskea o všem, co se jí podařilo zjistit.

„Jeho útěk všechno ještě komplikuje,“ řekl John.

Sáru v ten okamžik napadla hrozná myšlenka. „Snad si nemyslíte, že s tím měl Michael něco společného?“

„Můj bratr by se nepodílel na ničem ilegálním. A Harms navíc utekl až poté, co bylo nalezeno Michaelovo tělo.

Ale přesto si myslím, že vím, proč byl zabit Wright.“

„Proč? Protože věděl o Harmsovi? O tom, co udělal Michael?“

„Ne. Protože viděl něco, co neměl.“

Sára si přitáhla židli blíž. „Co tím máte na mysli?“

„Wrightova kancelář – vaše bývalá kancelář – je na stejné chodbě jako Michaelova. Wright pracoval přes noc.

Myslím, že viděl jít do Michaelovy kanceláře člověka, který tam něco hledal.“

„Co například?“

„Kdo ví? Něco, co souvisí s Harmsovým odvoláním.“

„Ale tady je ochranka čtyřiadvacet hodin denně.“

„Pokud ten člověk věděl, že policie tu kancelář důkladně prohledá druhý den dopoledne, měl dost málo času.“

„To dává smysl.“

„Wright něco zaslechl nebo byl hotov s prací. Vyšel ven a potkal toho člověka, ať to byl kdokoliv.“

„Myslíte, že ho Steven znal?“

Fiske se zhluboka nadechl a opřel se dozadu. „Musel ho znát. Viděl jsem, jak zamykají dveře do Michaelovy kanceláře. Nic nenasvědčuje tomu, že by tam někdo vnikl násilím. Ten člověk měl klíč.“

„Takže to mohl být někdo, komu Steven důvěřoval.“

Fiske na ni pohlédl. „Například některý ze soudců?“

Sára na něj vytřeštila oči. „To není možné.“ Najednou dostala nápad. „Co když to byl McKenna? Steven by mu věřil – vždyť je to agent FBI.“

„Co by s tím mohl mít společného McKenna?“

„Nevím, ale napadl mě jako první.“

„Protože nepracuje pro soud a dal mi pěstí?“

Sára vzdychla. „Nejspíš.“ Pak si na něco vzpomněla a začala se prohrabovat papíry na stole, dokud to nenašla.

„Mohu vám říct, kdy Steven odešel.“ Ukázala na výtah z případu Chanceová, který Wright připravil. Nahoře byla vytištěná hodina a datum. Otočila list k Fiskemu, aby se podíval. „Bylo to vytištěno dnes v jednu hodinu patnáct minut po půlnoci. Tehdy Steven dokončil výtah a patrně odešel.“

„A viděl, co viděl.“

„Co z toho vyplývá?“

Fiske pokrčil rameny. „Potřebujeme vidět Harmsovu složku z armády. Dokud nezjistíme, kdo je v tom namočený, chtěl bych, aby co možná nejmíň lidí vědělo, že to vyšetřujeme.“

SÁRA se vrátila do práce. Fiske zavolal příteli na úřad vojenského generálního prokurátora a vyžádal si spis Harmsova případu, který vyšetřoval vojenský soud, a seznam osob působících na základně Fort Plessy v době, kdy tam pobýval Rufus Harms.

Když se Fiske vrátil za Chandlerem, svěřil se mu se svou teorií, proč byl Wright zavražděn. Když domluvil, Chandler neskrýval svůj údiv. „Můžeme jenom doufat, že někdo něco viděl nebo slyšel.“ Chandler pohlédl upřeně na Fiskea. „Zjistil jste včera v noci něco zajímavého od slečny Evansové?“

„Řekl bych, že je to upřímná žena. Trošku vznětlivá a velice bystrá.“

„Ještě něco? Netuší, proč mohl být váš bratr zavražděn?“

„Můžete se jí zeptat.“

„Já se ptám vás, Johne. Myslel jsem, že na tom děláme spolu.“ Fiske uhnul pohledem a úporně přemýšlel, jak z toho ven. Rozhodně nechtěl zadržovat žádné informace. „Můžeme si zajít někam na kávu?“

„Dolů do bufetu. Zvu vás.“

Za pár minut oba seděli v bufetu v přízemí budovy Nejvyššího soudu. Fiske pil kávu a Chandler ho zamyšleně pozoroval.

„Nemůže to být tak zlé, Johne, pokud mi nechcete říct, že ten vrah jste vy.“

„Když vám něco povím, Buforde, budete muset zachovat určitá pravidla ohledně toho, jak s tou informací naložíte a kdo jiný se ji dozví.“

„To je pravda, ale k náplni mé práce patří také shromažďování faktů. Pokud se ovšem bavíme o teoriích, a ne o faktech, nemusím nikomu nic hlásit.“

Fiske se podíval na svůj šálek s kávou.

„Johne, jde tady především o to, abych zjistil, kdo zavraždil vašeho bratra a Wrighta. Myslel jsem, že vám jde o totéž.“

„Tak dobře, Buforde, budeme se chvíli bavit o teoriích. Dejme tomu, že si někdo vzal jisté odvolání dřív, než bylo úředně přijato a zpracováno, a že to odvolání viděl ještě někdo jiný, zjistil, že není v soudní databázi, ale nikomu nic neřekl. Předpokládejme, že člověk, který to odvolání podal, byl vězeň.“

„Kde je ten vězeň?“

„Nevím.“

„Co tím chcete říct, že nevíte? Jestli je to vězeň, tak musí sedět v nějakém vězení, ne?“

„Ne nutně.“

„Co to má…“ Chandler se zarazil uprostřed věty a zíral před sebe. „Znamená to, že ten člověk utekl z vězení?“

„To netvrdím.“ Fiske věděl, že už se teoriím na hony vzdálili. Zavrtěl hlavou. „Už toho víc neřeknu, Buforde.“

„Víte, že riskujete, Johne.“

„Vím.“ Fiske dopil kávu a postavil se. „Vezmu si taxíka a vyzvednu si své auto.“

Chandler se za ním díval, když odcházel. „Doufám, že ti za to ta holka stojí,“ řekl si v duchu.

KAPITOLA OSMÁ

JOSH Harms předpokládal, že policie už prohledává okresní silnice, a proto se rozhodl pro neobvyklou taktiku a jel po dálnici. Byl však soumrak a do obytné části karavanu nebylo zvenku zavřenými okny vidět. Josh však věděl, že se s Rufusem přes všechnu opatrnost řítí do záhuby.

Napadlo ho, jak je zvláštní, že se jeho bratr rozhodl udělat tu správnou věc po tom všem, čím prošel. Musel ho obdivovat, že se s tím dokázal poprat. Pravda tě možná skutečně osvobodí, pomyslel si. Najednou něco zahlédl koutkem oka ve zpětném zrcátku.

„Rufusi,“ zavolal otevřeným oknem mezi kabinou a obytným prostorem, „máme problém.“

Rufusova tvář se objevila v okénku. „Co se děje?“

„Skloň se! Hlavu dolů!“ okřikl ho Josh. „Dvakrát nás předjeli policajti a zase se vrátili.“

„Nejedeš moc rychle?“

„Ani náhodou.“

„Tak co je?“

„Hele, Rufusi, jsem černej a řídím docela pěknou káru. Policajti si nejspíš myslej, že jsem ji ukrad.“ Podíval se do zpětného zrcátka. „Zřejmě se nás chystá zastavit.“

„Co uděláme? Tady se neschovám.“

Josh se bez ustání díval do zpětného zrcátka. „Natáhni se na podlahu a přikryj se tou plachtou. Hned teď.“ Josh vystrčil bradu a vytáhl spodní ret, aby vypadal, že nemá žádné zuby. Zabořil se do sedadla, aby vypadal menší a slabší. Pak stáhl okénko a pomalými pohyby pokynul policejnímu vozu, aby zajel ke kraji vozovky. Josh zpomalil, zastavil u krajnice a policejní vůz zastavil za ním. Maják na střeše vrhal do tmy záblesky zlověstného modrého světla.

Josh zůstal sedět ve voze. Věděl, že nemusí spěchat, protože policisté přijdou sami. Vzápětí uslyšel na štěrku těžké kroky. Když se kroky zastavily, Josh vyhlédl z okna.

Policista na něj pohlédl a zeptal se: „Co se děje, pane?“

Josh ukázal směrem před sebe. „Dostanu se tudyvá do Luzzany?“

Zmatený policista založil ruce na prsou. „Kam?“

„Do Luzzany. Bát Rouge.“

„Ach tak – do Baton Rouge v Lousianě?“ Policista se bodře zasmál. „To máte před sebou ještě pěkný kus cesty.“

Josh se podrbal a rozhlédl. „Mám tam děcka, který neviděly svýho tátu snad rok. Řekli mi, že se tam dostanu po tejhle silnici.“

Policista nasadil vážný výraz. „Tak to vám moc dobře neporadili. Ale jsme nedaleko od místa, kde musíte sjet z dálnice. Pojeďte za mnou, ukážu vám, kde to je.“

„Díky.“ Josh se zlehka dotkl štítku čepice.

Policista už se chystal vrátit ke služebnímu vozu, když nahlédl postranním okénkem do obytné části karavanu a uviděl hromady krabic. „Nebude vám vadit, když se podívám dovnitř, pane?“

Josh nehnul ani brvou. „Jak je libo.“

Policista zamířil k zadním dveřím, a když je otevřel, naskytl se mu pohled na stohy naskládaných krabic. „Co tam máte, pane?“ zavolal na Joshe.

„Jídlo,“ odpověděl Josh napůl vykloněný z okna.

Policista otevřel jednu krabici a zatřepal plechovkou polévky. „Spoustu jídla. Ta cesta není zas až tak dlouhá.“

„Děcka po mně chtěly, abych přivez nějaký jídlo. Máte děti?“

„Dvě.“

„Tak to znáte.“

„Šťastnou cestu.“ Policista se vrátil do svého vozu.

Josh se rozjel za ním.

Rufus se objevil v okénku. „Už jsem myslel, že je s námi konec.“

Josh se usmál. „Musíš zachovat klid. Když na ně děláš ramena, seberou tě. Když hraješ moc velkýho slušňáka, bude jim to podezřelý a seberou tě taky. Když seš starej a trošku natvrdlej, nechaj tě na pokoji.“

„Ale stejně to bylo o fous, Joshi.“

„To BYLO velice neopatrné. Franku. Zlikvidoval jsi Ridera a jeho ženu, ale zapomněls prohledat jeho kancelář?“

Rayfield sevřel sluchátko. „Možná ji prohledáme dnes v noci.“

„Našel jsi ten dopis, který dostal Harms z armády?“

„Ještě ne.“ Odmlčel se, když se do místnosti přiřítil Tremaine a mával nějakým papírem. „Počkej ještě.“

Tremaine položil papír před Rayfielda, který zbledl jako stěna, když si ho přečetl. Pohlédl na zamračeného Tremainea. „Kdes to našel?“

„Ten parchant to měl schovaný v noze postele,“ odpověděl Tremaine. „Je to koumák.“

Rayfield popsal několika slovy obsah dopisu do sluchátka. Hlas na druhém konci si povzdechl. „Konečně víme, co Harmsovi oživilo paměť. Kopii toho dopisu měl možná Rider, což je jenom o důvod navíc, aby ses dnes v noci podíval do jeho kanceláře.“

Rayfield se podíval na Tremainea, načež řekl do sluchátka: „Tak dobře. Podíváme se tam. Obrátíme ji naruby.“

JOHN Fiske si rovnal myšlenky cestou z bufetu k hlavní dvoraně budovy Nejvyššího soudu. Chodba byla plná lidí a on se musel co chvíli někomu vyhýbat. Najednou se kolem přehnala soudkyně Elizabeth Knightová; zdálo se, jako by se před ní dav automaticky rozestupoval.

Někdo položil Johnovi ruku na rameno. „Počkejte na mě za deset minut před vchodem.“ Byla to Sára, ale než se Fiske stačil otočit, už zase mizela v davu.

Zůstal chvíli překvapeně stát. Pak se prodral nekonečným proudem lidí z haly a vyšel ven. Rozhlédl se, ale Sáru nikde neviděl. Najednou zatroubil klakson a těsně před ním zastavil její vůz. Nastoupil si a podíval se na ni. „Kam jedeme?“

„Na letiště.“

„O čem to mluvíte?“

„Jedeme navštívit Samuela Ridera.“

„A kdopak je Samuel Rider?“

„Právní zástupce Rufuse Harmse. George Baker mi zavolal jeho jméno. Našla jsem si Ridera v rejstříku, má praxi u Blacksburgu. Zkoušela jsem mu volat do kanceláře, ale nikdo to nebral.“

„Tak proč tam letíme?“

„Není to moc velké město, měli bychom ho najít. Pokud se na tom podílel, hrozí mu vážné nebezpečí. Jestli se mu něco stane, nemuseli bychom nikdy zjistit pravdu.“

„Vy si myslíte, že na soud volal on? Že podal to odvolání?“

„Nedivila bych se tomu.“

CHANDLER procházel bytem Michaela Fiskea. Poklekl a prohlížel si prohlubeň v podlaze, kam dopadla železná tyč, kterou se John Fiske ohnal po nečekaném návštěvníkovi. Chandler se postavil a zavrtěl hlavou. Jeho muži byli s prohlídkou téměř hotovi. Kam se podíval, všude ležely hromádky černého uhlíkového prášku. Sňali otisky Johnu Fiskeovi, aby ho mohli vyloučit ze seznamu podezřelých.

Ještě jim zbývaly otisky jeho bratra. A Sáry Evansové, uvažoval v duchu. Nepochybně tam také byla.

Johnu Fiskeovi se nevyplatila jeho neochota svěřit se Chandlerovi s tím, co zjistil. Chandler mu přestal poskytovat jakékoliv informace, a se vším, co zatím zjistil, seznámil McKennu. Kromě toho informoval agenta FBI o chybějícím odvolání, o němž mu řekl Fiske. Jako na zavolání se k němu od předních dveří donesl povědomý zvuk a do místnosti vstoupil McKenna.

„Dnes pracujete nějak dlouho, agente McKenno.“

„U nás na federálním úřadě dostanete dvojnásobnou odměnu, když se vám podaří nějaký případ vyřešit do večerních zpráv.“ McKenna se usmál, což u něj bylo dost nezvyklé. Jeho ústa si však neuměla s úsměvem poradit, protože byl poněkud pokřivený.

Chandler si v duchu říkal, jestli to ten muž dělá záměrně, aby si udržel lidi od těla. Měl z Warrena McKenny nepříjemný pocit, a proto si ho nenápadně prověřil. Než nastoupil k FBI, nějaký čas pracoval v armádě a studoval na vysoké škole. Jeho kariéra u FBI byla ve všech ohledech prvotřídní.

„Máte štěstí, že na vás Fiske ještě nepodal žalobu.“

„Možná by měl,“ řekl McKenna. „Na jeho místě bych to udělal.“

„Určitě mu to vyřídím,“ opáčil Chandler.

McKenna se chvíli rozhlížel po místnosti, jako by zaznamenával sebemenší detail, než se znovu podíval na Chandlera. „Jste snad jeho instruktor?“

„Poznal jsem ho před pár dny.“

„Dokážete se spřátelit mnohem rychleji než já.“ McKenna se naklonil k Chandlerovi. „Mohu se tady trochu porozhlédnout?“

„Beze všeho, ale ničeho se nedotýkejte.“

McKenna přikývl a začal se opatrně procházet po obýváku. Všiml si rýhy v podlaze. „To udělal Fiske, když pronásledoval údajného útočníka?“

„Přesně tak. Proč údajného?“

„Zůstane údajný, dokud nebudeme mít důkaz.“

Chandler si strčil do úst žvýkačku. „Co proti Fiskemu máte? Vždyť ho ani neznáte.“

McKenna po něm šlehl očima. „Máte pravdu, detektive Chandlere. Ale vy ho taky neznáte.“

Chandler chtěl něco říct, ale v tu chvíli ho nic příhodného nenapadlo. McKenna měl svým způsobem pravdu. Z myšlenek ho vytrhl jeden z jeho mužů.

„Detektive Chandlere, našli jsme něco, co by vás mohlo zajímat.“

Chandler si od něj vzal několik listů papíru a začal si je prohlížet. McKenna se k němu ihned přidal.

„Vypadá to jako pojistka,“ poznamenal McKenna. „Bylo to u daňových přiznání, účtů a podobných věcí.“

Chandler rychle listoval stránkami. „Životní pojistka ve výši půl milionu dolarů.“ Dolistoval až na konec. „Uzavřená na jméno Michael Fiske.“

McKenna ukázal prstem na jeden z listů. „Jako první příjemce pojistné částky je tady uveden John Fiske.“

Oba muži se na sebe podívali. „Nechtěl byste se projít a poslechnout si moji teorii?“ zeptal se McKenna.

Chandler pokrčil rameny. „Máte na to pět minut.“ Vyšli na chodník před domem. McKenna si beze spěchu zapálil cigaretu a pak spustil. „Zjistil jsem, že Fiske nemá alibi na pravděpodobnou dobu, kdy byl zavražděn jeho bratr.“

„To mu může být leda k dobru. Kdyby zabil svého bratra, snažil by se s nějakým přijít.“

„V tom s vámi nesouhlasím. Něco takového jako dokonalé alibi neexistuje. Když jste vinný, vaše alibi se stejně nakonec zhroutí. Fiske byl policista a teď je právník. O alibi ví snad všechno.“ McKenna zhluboka potáhl z cigarety a podíval se na několik hvězd, které byly vidět na obloze. „Prověřil jsem si ho. Má malou advokátní kancelář v Richmondu. Dělá právního zástupce té nejhorší spodině. Jako obhájce za moc nestojí. Je mu pětatřicet, je svobodný, bezdětný, skutečný samotář. A od policie v Richmondu odešel za podivných okolností.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se ostře Chandler.

„Dejme tomu, že tam došlo k přestřelce, kterou se nepodařilo zcela objasnit. Výsledkem byl jeden mrtvý civilista a jeden policista.“

Chandler se k němu otočil. „A co Sára Evansová? Viděla prý někoho vyběhnout z domu, kde bydlel Michael Fiske. Podle vás taky lže?“

McKenna si naposledy potáhl z cigarety, odhodil ji na chodník a zašlápl. „Netvrdím, že v tom jede taky. Možná má slabost pro Fiskea a je ochotná udělat, co mu na očích uvidí.“

„Proč máte na Fiskea takovou pifku?“

McKenna zničehonic vybuchl. „Co jiného si mám myslet? Nemá žádné alibi na tu noc, kdy došlo k vraždě, a teď ještě zjistíme, že si díky smrti svého bratra přišel na půl milionu dolarů.“

„Dobrá, přesvědčil jste mě. Možná jsem to bral na lehkou váhu. Pravidlo číslo jedna: Nikomu nedůvěřuj.“

„To je dobré pravidlo.“ McKenna odešel a otřesený Chandler ho upřeně pozoroval.

BYL TO nízký dům a v tuhle hodinu vypadal opuštěně. Kancelář, kterou hledali, měla být jednou z mnoha v prvním patře. Na skleněných dveřích byl štítek, na němž bylo tužkou napsáno: SAMUEL RIDER ADVOKÁT.

Fiske se naklonil ke dveřím. „Je tam tma.“

„Možná je doma,“ řekla Sára.

Fiske vzal za kliku a zlehka stiskl. Významně na sebe se Sárou pohlédli. Odtáhl ji ke schodišti a zašeptal: „Když něco uslyšíte, utíkejte k autu a zavolejte policii.“

Chytila ho za paži a potichu se zeptala: „A k čemu to bude, když půjdete dovnitř a zabijí vás?“

„Možná máte pravdu.“

„Dáma má skutečně pravdu.“

Fiske a Sára se na ta slova bleskurychle otočili.

Stál tam Josh Harms s pistolí v ruce. „Jsou tady tenký stěny. Když jste si šeptali, hned mě napadlo, že přivedete poldy.“

Fiske si ho prohlížel. Byl velký, ale ne tak velký, jak ve zprávách popisovali Rufuse. Pokud nepřekvapili obyčejného zloděje, musel to být Rufusův bratr.

„Vy jste nepochybně Josh. Jmenuji se John Fiske. Tohle je Sára Evansová z Nejvyššího soudu Spojených států. Chceme vám pomoct.“

Za ním z otevřených dveří do Riderovy kanceláře vyšel muž, jehož mohutná postava nenechala Sáru ani Fiskea na pochybách, že to může být jenom Rufus Harms. Bylo zřejmé, že slyšel Fiskeova slova.

Josh na ně nepřestal mířit.

„Co kdybychom si promluvili v kanceláři?“ Fiske pokynul Sáře. „Až po vás, Sáro.“ Když mu bratři neviděli do obličeje, mrkl na ni, aby ji uklidnil. Přál si jenom, aby byl tak sebejistý i uvnitř.

„Přišli jsme si promluvit se Samem Riderem,“ vysvětlovala Sára.

Josh se na ni podíval. „To se vám asi nepodaří, pokud tady nehodláte uspořádat seanci.“

Fiske a Sára se na sebe mlčky podívali a znovu se otočili na Joshe.

„Je mrtvý?“ zeptala se Sára.

Rufus přikývl. „On i jeho žena. Udělali to tak, aby to vypadalo jako vražda a sebevražda.“

Fiske si všiml složky papírů v Rufusově ruce. „Tohle jste poslal na soud? Podal to za vás Sam Rider, viďte?“

„Na žádné otázky neodpovídám.“

„Dobře, já vám tedy povím, co víme. Odvolání podal Rider. Můj bratr Michael Fiske ho objevil a vzal si ho k sobě. Skončil s prostřelenou hlavou v jedné ulici ve Washingtonu. Teď je po smrti i Rider. A byl zavražděn další úředník soudu.“ Fiske se odmlčel a prohlížel si oba muže. „To je všechno, co víme.“

„Děláte s policií?“ zeptal se Josh.

„Pomáhám detektivovi, který to vyšetřuje.“

„Vidíš, Rufusi, já to věděl. Musíme odtud vypadnout. Poldové už jsou možná na cestě sem.“

„Nejsou,“ řekla Sára. „Všimla jsem si vašeho jména v papírech, které měl u sebe Michael, pane Harmsi. Nevím, proč jste to odvolání podal.“

„Proč asi vězeň podává žádost k soudu?“ zeptal se Rufus.

„Protože chce ven,“ odpověděl Fiske. „Ale musíte k tomu mít nějaký důvod.“

„Mám ten nejlepší důvod ze všech: prostou pravdu,“ prohlásil Rufus mocným hlasem.

Josh ustoupil ke dveřím. „Rufusi, my si tady s nima vykládáme a policajti tady můžou bejt každou chvíli.“

„Zabili jeho bráchu, Joshi.“

„Co když to není jeho brácha?“

Fiske vytáhl náprsní tašku s řidičským průkazem. „Tohle alespoň dokazuje, že mám stejné příjmení.“

„Já pracuji na Nejvyšším soudě, pane Harmsi,“ řekla Sára. „Znám tam všechny soudce. Jestli máte důkaz, který potvrdí vaši nevinu, slibuji vám, že budete vyslyšen.“

„Detektiv Chandler ví, že to je celé podezřelé,“ dodal Fiske. „Když nám řeknete, co je ve vašem odvolání, můžeme za ním zajít, aby se na to podíval důkladněji.“

„Nic jim neříkej, Rufusi!“ zaburácel Josh.

Rufus ho ignoroval. „Dopis, který mi poslala armáda.“

„Zabil jste tu holčičku, Rufusi?“ zeptal se Fiske.

„Zabil,“ odpověděl se sklopenýma očima. „Přinejmenším moje ruce ji zabily. Po tom, co mi udělali, jsem vůbec netušil, co se děje.“

„Co tím chcete říct?“

„Udělali mi něco s hlavou,“ řekl Rufus.

Fiske se na něj upřeně zadíval. „Chcete se hájit pominutím smyslů? Protože pokud jste duševně vyšinutý, nemáte sebemenší naději.“ Pozorně Rufuse sledoval. „Ale v tom je ještě něco jiného, že? Můj bratr totiž vzal velice vážně to, co v tom odvolání bylo. Natolik vážně, že porušil zákon a přišel o život. Řekněte mi, o co šlo.“

Josh položil Fiskemu na hruď mohutnou dlaň a odstrčil ho. „Heleďte, váženej pane, Rufus po vašem bráchovi nic nechtěl. On to vlastně celý rozjel. Přišel se podívat na nějaký starýho černocha, kterej sedí v díře za nějakej dávnej zločin.“ Namířil hlaveň pistole Fiskemu do obličeje.

„Nechte toho, prosím vás.“ Sára už to nemohla vydržet. „On se vám jenom snaží pomoct.“

„Takhle se nic nevyřeší, Joshi,“ řekl Rufus.

„Nepovídej?“ zvedl Josh obočí.

Když venku zaskřípaly pneumatiky, všichni se jako na povel otočili k oknu. Rufus šel opatrně vyhlédnout ven. „Je to Vic Tremaine a Rayfield. Vic má kulomet.“

Zatímco poslouchali, oba muži v těžkých botách vběhli do budovy. Věděli, že budou během několika minut nahoře.

Fiske pohlédl na Rufuse. „Možná bych vás mohl z téhle situace dostat, když mi budete věřit. Můj bratr vám chtěl pomoct. Dovolte mi, abych dokončil, co jsem začal. No tak, Rufusi, dejte mi šanci.“ Fiskeovi se z čela skutálela kapička potu.

Rufus nakonec téměř nepostřehnutelně přikývl.

Fiske začal jednat. „Vlezte si na toaletu, oba.“

Josh začal protestovat, ale Rufus ho přerušil a strkal ho směrem k toaletě, na kterou se vcházelo z kanceláře.

„Vy běžte s nimi, Sáro.“ Pohlédla na něj, jako by nevěřila vlastním uším. „Prosím?“

„Udělejte, co vám říkám. Až zavolám vaše jméno, spláchněte a vyjděte ven.“

Sára byla v obličeji celá bledá. „To nemůžu udělat, Johne.“ Chytil ji pevně za ramena. „Ale můžete, Sáro. Uděláte to. Tak běžte,“ Vešla za bratry Harmsovými na toaletu a zavřela za sebou dveře. Když se na chodbě ozval dusot těžkých bot, Fiske zamířil ke konferenčnímu stolku, který stál v rohu místnosti. Posadil se a předstíral, že studuje nějaké materiály, když se dveře rozletěly. Překvapeně pohlédl na muže.

„Co…“ začal říkat, dokud si nevšiml kulometu.

„Kdo jste?“ zeptal se ho Rayfield.

„Přišel jsem na schůzku se Samem Riderem.“

Rayfield přistoupil blíž. „Na schůzku je trošku pozdě, nemyslíte?“

„Mám spoustu práce a tohle byl jediný termín, kdy jsem si mohl udělat volno. Jsme domluvení už několik týdnů.“

Tremaine zrudl vzteky. „V tom případě si budete muset najít jiného právníka,“ řekl.

„Já jsem se Samem spokojen.“

„O to teď nejde. Rider je mrtev. Spáchal sebevraždu. Nejprve zastřelil svoji ženu a pak sebe.“

Fiske se postavil a snažil se vypadat zděšeně. „To není možné,“ řekl a pomalu kroutil hlavou. „Nikdo mi to neřekl. Dveře do jeho kanceláře byly odemčené.“ Odstrčil papíry stranou a podezřívavě na ně pohlédl. „A co tady děláte vy dva? Proč se o to zajímá armáda?“

Tremaine a Rayfield na sebe pohlédli. „Z nedaleké vojenské věznice uprchl vězeň a Rider byl jeho právním zástupcem. Jdeme se podívat, jestli tady ten chlap není.“

Fiske s úzkostí sledoval, jak Tremaine míří k toaletě. „Můžeš sem jít, Susan?“ pronesl Fiske nahlas.

Tremaine pohlédl podezřívavě na Fiskea, když všichni tři uslyšeli spláchnutí. Pak se pootevřely dveře a Sára vyšla ven s výrazem překvapení. „Co se děje, Johne?“

„Nebudeš tomu věřit, ale Sam Rider je mrtev.“

„Cože?“

„Susan je má asistentka.“

Kývla na oba muže.

„Tihle pánové jsou z armády. Hledají nějakého uprchlého vězně, který by prý mohl mít něco společného se Samem.“

„Pojďme pryč, Johne.“

„To není špatný nápad,“ řekl Tremaine. „Bez vás to tady můžeme prohledat mnohem rychleji.“ Znovu se podíval směrem k toaletě.

„Nikdo tam není,“ řekla.

„Přesvědčím se raději sám, když vám to nebude vadit, madam,“ řekl Tremaine odměřeně.

Fiske pozoroval Sáru. Byl přesvědčený, že začne každou chvíli křičet. No tak, Sáro, vydržte to. Teď nemůžete.

Úzkou mezerou mezi dveřmi a zárubní mířil Josh Harms přímo na Tremaineovu hlavu. Nemohl minout.

„To snad není možné,“ řekl Fiske. „Nejdřív nás málem přejedou dva černoši a teď tohle.“

Tremaine a Rayfield sebou trhli a pohlédli na něj. „Dva černoši?“ zeptali se jako jeden muž.

Fiske se k nim otočil. „Když jsme vcházeli do budovy, proběhli kolem nás a málem srazili Susan.“

„Jak vypadali?“ zeptal se Rayfield, který teď stál přímo před Fiskem. Vzápětí k němu přistoupil i Tremaine.

„Jeden z nich byl neuvěřitelně obrovský. Vzpomínáš, jaký to byl obr, Susan?“

Přikývla a znovu se zhluboka nadechla.

„V životě jsem tak mohutného člověka neviděl. Ten druhý taky nebyl žádný drobek. Běželi, jako by měli v zádech roj sršňů.“

„Všimli jste si, kam běželi?“ zeptal se Tremaine.

„Nastoupili do nějakého starého osobního auta – myslím, že bylo zelené – a odjeli po hlavní směrem na sever.“

Najednou se zatvářil vyděšeně. „Myslíte, že to byl ten uprchlý vězeň?“

Tremaine a Rayfield neodpověděli, protože se už hnali ze dveří. Jakmile Fiske a Sára uslyšeli dupot na chodbě, pohlédli na sebe a klesli na pohovku. S úlevou se objali.

„Už jsem se bál, že to do něj budu muset napálit. Myslí vám to rychle.“

Pohlédli na Joshe Harmse, který se na ně pobaveně usmíval. „Jsme oba právníci,“ řekl Fiske chraplavým hlasem. Stále k sobě pevně tiskl Sáru.

„Ale co, nikdo není dokonalej,“ řekl Josh.

Rufus se objevil za svým bratrem. „Díky,“ řekl potichu.

„Doufám, že už nám věříte,“ řekl Fiske.

„Věřím, ale vaši pomoc nepřijímám. Všichni, kdo mi zatím chtěli pomoct, jsou po smrti. Kromě Joshe. Raději se do toho nepleťte.“

„To nejde. Michael byl můj bratr.“

„Jak chcete, ale budete si muset poradit beze mě.“ Pokynul směrem k Joshovi. „Jdeme. Bůhví, kdy je napadne se vrátit.“

Když se oba muži otočili k odchodu, Fiske sáhl do kapsy a vytáhl nějaký lístek, který podal Rufusovi. „To je má navštívenka.“

Fiske s překvapením sledoval, jak mu Sára bere navštívenku z ruky a píše něco na zadní stranu. Podala ji Rufusovi. „Vzadu je můj telefon domů. Můžete nám zavolat kdykoliv.“

Mohutná ruka se pomalu natáhla a vzala si navštívenku. Rufus si ji strčil do kapsy u košile. V příštím okamžiku Sára a Fiske osaměli.

DŽÍP uháněl po silnici a Tremaine si pozorně prohlížel cestující v každém autě, které míjeli.

„To je ale pech,“ zasténal Rayfield. „Museli jsme je minout o pár minut.“

Tremaine ho nevnímal a místo toho věnoval pozornost vozu před nimi. Když ho míjeli, uvnitř se rozsvítilo stropní světlo. Spolujezdec sedící vedle řidiče měl na klíně rozloženou mapu.

Zatímco se Tremaine díval do vozu, dupl na brzdu, prudce stočil volant doleva a s kvílením pneumatik přejel dělicí pás. Džíp nadskočil, na okamžik uvízl v travnatém příkopu, dokud kola opět nezabrala o asfalt, a vzápětí už se hnali zpět k Riderově kanceláři.

Rayfield chytil Tremainea za rameno. „Co děláš?“

„Napálili nás. Celý si to vymysleli.“

„Jak to víš?“

„Na záchodě byla tma.“

„Co tím myslíš?“

„Uvnitř se nesvítilo. Byla tam potmě. Došlo mi to, když se v tom autě vedle nás rozsvítilo. Pod dveřma na záchod neprosvítalo světlo. Stála tam v naprostý tmě. Hádej, proč asi?“

Rayfield zbledl. „Protože tam byl Rufus a jeho brácha. Ten chlap mohl být John Fiske.“

„A ta holka Sára Evansová. Taky mě to napadlo. Radši to zavolej ostatním.“

Rayfield vzal do ruky mobilní telefon. „Harmse už stejně nedohoníme.“

„Ale dohoníme.“

„Jak?“

Tremaine měl za sebou třicet let vojenského výcviku, během něhož mimo jiné studoval, co by v určité situaci udělal protivník. „Fiske řekl, že je viděl nastupovat do osobního auta. Opakem osobního auta je náklaďák nebo dodávka. Říkal, že je staré. Opakem je nový náklaďák. Údajně jeli na sever, takže pojedeme na jih. Je to jenom pět minut. Dohoníme je.“ Pokýval hlavou. „Teď můžeš zavolat. Postaráme se o Harmse a jeho bratra. Oni si vezmou na starost Fiskea a tu ženskou.“

VZHLEDEM k výjimečnosti případu nabídla FBI služby své laboratoře, aby mohla být provedena expertiza projektilu nalezeného v ulici, kde bylo objeveno tělo Michaela Fiskea. Když byly porovnány vzorky tkáně zachycené na projektilu a tkáně odebrané z ostatků Michaela Fiskea, předběžný závěr zněl, že se jedná o projektil, který prošel mozkem oběti. Projektil pocházel z pistole ráže devět milimetrů, jaké obvykle nosí policie.

S touto informací se agent McKenna posadil k počítači a odeslal naléhavou žádost na policii státu Virginie. Za pár minut dostal odpověď: John Fiske měl pistoli SIG-Sauer ráže devět milimetrů registrovanou na své jméno z doby, kdy pracoval jako policista. Zanedlouho už seděl McKenna ve svém voze. O dvě hodiny později odbočil z dálnice číslo 95 a projížděl potemnělými ulicemi v centru Richmondu. Jeho vůz kodrcal po hrbolatých ulicích čtvrti zvané Shoskoe Slip. Zaparkoval nedaleko starého nádraží.

Deset minut na to stál v kanceláři Johna Fiskea. Za pár minut pistoli našel. Byla relativně lehká a masivní. S rukavicemi na rukou ji McKenna chvíli potěžkával a pak si ji dal do kapsy.

Najednou se vrátil v myšlenkách do minulosti. Měl za sebou dlouhou a úspěšnou kariéru u federálního úřadu, ale tím ze sebe nesetřásl událost, která ho stále pronásledovala. Stalo se to před tolika lety, a přesto šlo o jednu z jeho nejsilnějších vzpomínek. To, co tehdy provedl, ho dnes nutilo obvinit Johna Fiskea ze zločinu.

Zhluboka se při té vzpomínce nadechl. Pokání byl úkol na celý život.

LETADLO dosedlo na přistávací plochu a po chvíli zastavilo. Zanedlouho už Fiske a Sára mířili ke garážím. „Letěli jsme takovou dálku, málem nás zabili a ještě se vracíme s prázdnýma rukama,“ posteskla si Sára.

„Ani bych neřekl,“ zavrtěl Fiske hlavou. „Zjistili jsme pár věcí. Za prvé, můj bratr byl za Rufusem ve vězení. Za druhé, viděli jsme Rufuse na vlastní oči. Myslím, že říká pravdu, ať je jakákoliv.“

„To není jisté.“

„Přišel si do Riderovy kanceláře pro odvolání, zatímco by měl dělat všechno možné, aby se dostal za hranice. Proč by to dělal, kdyby nebyl přesvědčen, že má pravdu?“

„To nevím,“ připustila Sára. „Pokud to bylo jeho odvolání, proč by ho nemohl napsat znovu?“

„Rider k němu přiložil vlastní dokument, jehož kopii si Harms nemohl pořídit. Kromě toho se zmínil o nějakém dopisu, který dostal z armády. Jaký dopis by mohla armáda poslat vězni?“

„Myslíte, že to všechno spustil právě ten dopis?“

„Mohl obsahovat informaci, kterou Rufus do té doby neznal. Pak nejspíš nafilmoval srdeční záchvat, a když ho převezli do nejbližší nemocnice, Josh mu pomohl utéct.“

„To je možné.“

„A ti chlapi z armády nehledali v Riderově kanceláři Rufuse Harmse, ale odvolání.“

„Jak to víte?“

„Ani se nás nezeptali, jestli jsme neviděli někoho podezřelého, kdo vypadal jako Rufus. Musel jsem jim to říct sám. Ať bylo v tom odvolání cokoliv, nepochybně se jich to týkalo osobně.“

„Vždyť ani nevíme, kdo jsou zač.“

„Ale víme. Rufus je znal: Tremaine a Rayfield.“

Sára zavrtěla hlavou. „Pokud Tremaine a Rayfield pracují ve věznici, Michael vstoupil doslova do jámy lvové. I když jste se moc nestýkali, stejně mě překvapuje, že se vám Michael nepokusil zavolat o pomoc. Mohl být ještě naživu.“

Fiske znehybněl a zavřel oči. Nepromluvil, dokud nezastavili před Sářiným domem

SEDĚLI na dřevěné houpací lavici na verandě.

„Vybrala jste si skvělé místo k bydlení,“ poznamenal.

„Když jsem tady byla poprvé, dokázala jsem si představit, že bych tu mohla žít navždycky.“ Pozorovala světla automobilů, které přejížděly most Woodrowa Wilsona. Pak se postavila. „Nechcete se projet na jachtě?“

Překvapeně na ni pohlédl. „Není na to trochu pozdě?“

„Uděláme si krátkou vyhlídkovou plavbu a hned se zase vrátíme.“ Než stačil odpovědět, zmizela v domě. Za pár minut se vrátila v džínách s ustřiženými nohavicemi, rovné vestičce a teniskách. Vlasy měla svázané do uzlu.

Fiske se podíval na svoji košili, kalhoty z obleku a mokasíny. „Nemám s sebou námořnický úbor.“

„To je v pořádku,“ usmála se. „Tady jsem námořníkem já.“ Měla v rukou dvě plechovky vychlazeného piva.

Sestoupili k doku. Bylo dusno a Fiske byl propocený, sotva začal Sáře pomáhat s plachtami.

Hladina řeky byla rovná jako zrcadlo a vzduch se ani nepohnul. Nahodili motor a dopluli doprostřed řeky, kde se do plachet konečně opřel mírný vítr. „Připadá mi magické chytat něco neviditelného a přitom tak mocného, a ještě tomu poroučet.“ Musel se usmát, protože mluvila s upřímným údivem jako mladé děvče. Pili pivo a povídali si o věcech, které se netýkaly přítomnosti. Bylo pro ně nesmírně osvěžující alespoň na chvíli zapomenout na události posledních dní.

„Máte hezký úsměv,“ poznamenala Sára. „Měl byste ho používat častěji.“

Když se vrátili ke břehu, začal se zvedat vítr před blížící se bouří. Dívali se na mraky černající na okrajích a blesky, které tančily na obzoru. Sára se zachvěla zimou a Fiske jí vzal kolem ramen. Přitiskla se k němu.

Na palubu dopadly první kapky deště. Uvázali jachtu k doku a zakryli ji nepromokavou plachtou. Zvolna zamířili k domu, ale déšť je popohnal a poslední metry museli dobíhat.

„Zítra nás čeká dlouhý den,“ řekla Sára s pohledem upřeným na kuchyňské hodiny, zatímco si utírala vlasy papírovým ručníkem.

„Zvlášť po probdělé včerejší noci,“ dodal Fiske a zívl. Zhasli a zamířili po schodech nahoru.

Sára se rozloučila a šla do svého pokoje. Fiske se díval dveřmi, jak otevírá okno, aby dovnitř vpustila se vzduchem trochu deště. Po obloze sjel blesk a kdesi se spojil se zemí. Následující hrom byl ohlušující. Fiske zamířil po chodbě do druhého pokoje. Uvnitř bylo dusno, ale on se ani nesnažil otevřít okno. Hodiny pověšené na stěně hlasitě odtikávaly vteřiny. Zjistil, že si podle tikání bezděčně měří pulz.

FISKE se probudil brzy, právě když první paprsky slunce začaly přeskakovat parapet. Vzduch byl po noční bouři lahodně chladivý a obloha se v následující hodině měnila od růžové a šedivé v sytě modrou. Uvařil kávu, a když se šel podívat na verandu, donesl se k němu seshora zvuk sprchy. U vody vypadalo svítání o tolik průzračnější, jako by tyto dva základní prvky života – oheň a voda – uspořádaly téměř duchovní představení.

Pak ovšem přišlo ranní vystřízlivění. Fiske zvedl šálek kávy ke rtům, ale znovu ho položil. Kdyby tehdy bratrovi zavolal zpátky, Michael by žil. Fiske nemohl téhle pravdě nikdy uniknout. Věděl, že s ní bude muset žít navždy.

KAPITOLA DEVÁTÁ

JOSH Harms dojedl sendvič a kouřil cigaretu, zatímco jeho bratr spal na předním sedadle karavanu. Parkovali na staré dřevorubecké cestě uprostřed hustého lesa. Jeli celou noc a nakonec museli zastavit, protože Josh byl unavený a nechtěl pustit za volant Rufuse, který neřídil skoro třicet let. Rufus hlídal, když jeho bratr spal, a teď byl na stráži Josh.

Cestou mluvili o tom, co budou dělat. Josh byl ke svému překvapení proti tomu, aby jeli do Mexika.

„Co je s tebou? Já myslel, že s tím nechceš mít nic společnýho. Říkals to, ne?“ divil se Rufus.

„Říkal. Ale když už jsme se rozhodli, měli bysme se toho držet. Možná to s náma Fiske a ta ženská hrajou na rovinu.“

Rufus ho nechápavě pozoroval. „Já ti nerozumím, Joshi.“

„Ani nemusíš. Já si taky nerozumím.“

U toho skončili. Byli připravení vrátit se do Virginie, spojit se s Fiskem a zjistit, co mohou dělat. Josh se podíval na hodinky. Nejpozději za deset minut chtěl vyrazit.

Vyklonil se z okna a přimhouřil oči, když se slunce odrazilo od nějakého předmětu mezi stromy za vozem.

Zhluboka se nadechl, vyplivl cigaretu z okna, nastartoval a zařadil rychlost.

„Co to…“ řekl Rufus, když sebou auto trhlo.

„Skloň hlavu,“ zaječel Josh. „Je to Tremaine.“

Rufus popadl pistoli a sklonil se na sedadle.

Tremaine vyběhl z lesa a začal po nich střílet. První kulky z kulometu zasáhly zadní dveře karavanu, rozbily jedno světlo a proděravěly karosérii.

Josh strhl volant doleva a karavan sjel ze silnice do vyschlého řečiště potoka.

Rayfield se přihnal s džípem z druhé strany a snažil se karavanu zahradit cestu. Rayfield zastavil, aby si Tremaine mohl nastoupit, a hned se vydali za karavanem.

„Jak nás našli?“ divil se Rufus nahlas.

„Na to teď nemysli. Jsou tady,“ křikl Josh a podíval se do zpětného zrcátka. „Měli nám prostřelit pneumatiky. To byla druhá chyba, kterou udělali.“

„A jaká byla první?“

„Když si nevšimli, že se od jejich dalekohledu odráží slunce. Všiml jsem si toho dřív, než jsem uviděl toho grázla.“

Tremaine se vykláněl z džípu a střílel, ale na tak dlouhou vzdálenost nebyl kulomet k ničemu. Vytáhl místo něj pistoli. „Snaž se k nim dostat co nejblíž,“ křikl na nervózního Rayfielda.

Josh strhl volant vpravo a zase vlevo, aby se vyhnul několika stromům, které ležely v řečišti. Když projížděl úzkou mezerou mezi stromy, houští, listí a tenké větve pleskaly a drhly o karavan. Josh věděl, že se Tremaine bude muset schovat do džípu, aby mu neutrhla hlavu nějaká větev.

Džíp zpomalil. Úzké řečiště mezi stromy se vpředu rozšiřovalo a Josh se rozhodl té chvíle využít v naději, že Rayfield ztrácí nervy. „Drž volant,“ křikl na bratra.

Rufus sevřel volant a střídavě sledoval Joshe a díval se, kam vůz míří.

Josh vytáhl pistoli a díval se na stromy před sebou. S ohledem na vzdálenost a rychlost si vybral přesně to, co potřeboval: silnou větev na vzrostlém dubu. Byla přinejmenším šest metrů dlouhá a deset centimetrů silná. Visela přímo nad úzkým řečištěm a svojí délkou a tíhou se začala lámat přímo u kmene.

Josh vystrčil paži z okna, zamířil a začal střílet. První kulka zasáhla kmen těsně nad větví, ale každá další zasáhla místo, kde se kmen a větev stýkaly. Těžká větev poklesla.

Tremaine pochopil, co tím Josh sleduje. „Šlápni na to! Dělej!“ Rayfiled přidal plyn. Zemská přitažlivost nakonec rozhodla. Větev se ulomila a začala padat k zemi. Josh šlápl na plyn, a když opět držel v rukou volant, právě míjeli strom, z něhož padala větev. Rayfield dupl na brzdy v okamžiku, kdy doprostřed řečiště přímo před džíp dopadla větev. Tremaine málem vyletěl ven. „Proč jsi zastavil?“

Rayfield ztěžka dýchal. „Vždyť by nás to rozmačkalo.“

Josh zatočil doleva a přidal plyn. Karavan vyjel z houští, proletěl vzduchem přes mělkou strouhu a dopadl na rovné dno řečiště. Rufus narazil hlavou do střechy, když karavan opět přistál na všechny čtyři.

„Co to vyvádíš, Joshi?“

„Pořádně se drž.“

Josh přidal plyn, a když Rufus vzhlédl, uviděl vpředu malou chatrč. Pokud je v lese chatrč, měla by k ní vést cesta.

Když Josh zahnul za polorozpadlé stavení, oba bratři na sebe zaskočeně pohlédli. Cesta tam byla, což o to, ale bytelná železná brána znemožňovala průjezd. Po obou stranách brány se táhl hustý les. Josh se otočil. Byli v pasti.

O chvíli později přeletěl džíp strouhu a přehnal se kolem chatrče. Oba muži okamžitě uviděli, že cesta je neprůjezdná, a Rayfield prudce zastavil. Karavan, který do té doby stál schovaný za chatrčí, se v tu chvíli vyřítil dopředu, plnou rychlostí narazil ze strany do džípu a převrátil ho na bok. Rayfield vyletěl oknem ven, a když dopadl na hromadu zetlelých kmenů, zůstal nehybně ležet s nepřirozeně zkroucenou hlavou.

Tremaine se skryl za převráceným džípem a hned začal střílet. Přinutil Joshe couvnout s hlavou skloněnou pod ovládací deskou. Z motoru karavanu se začala valit pára a nakonec vypověděl službu. Přední pneumatiky byly rozstřílené.

Josh vystoupil ven, odkutálel se k zadní části karavanu a podíval se za roh. Tremaine byl stále na stejném místě.

Josh viděl vykukovat ústí hlavně kulometu. Znenadání se rozeběhl a během chvilky stál u chatrče.

„Rufusi!“ zvolal. „Až napočítám do tří.“

„Tak začni,“ odpověděl Rufus rozechvělým hlasem.

O tři vteřiny později začal Josh po Tremaineovi střílet, až se kulky divoce odrážely od karoserie džípu. Rufus přeběhl k zadní části karavanu. Tam se ovšem musel zastavit, protože Tremaine vystřelil dávku z kulometu mezi vůz a chatrč.

Josh a Rufus na sebe pohlédli. Josh se na bratra povzbudivě usmál, když vycítil, že se ho zmocňuje panika.

„Hej, Vicu!“ křikl Josh, „co kdybys zahodil ten kvér a vylezl ven s rukama nahoře?“

Další dávka z Tremaineova kulometu vyrvala kus dřeva těsně nad Joshem.

„No jo, já tě slyším. Uklidni se, kámo. Žádný strachy, my vás oba pohřbíme. Přece bysme vás tady nenechali medvědům. Zvířata žerou mrtvoly. Zažils to ve Vietnamu, ne? Možná ne, třebas utíkal moc rychle opačným směrem.“ Zatímco Josh mluvil, pokynul Rufusovi, aby zůstal stát, a pak mu ukázal rukou kolem chatrče, aby bratrovi naznačil, co se chystá udělat.

Rufus přikývl na znamení, že bratrovi rozuměl. Josh chtěl muže vylákat do Rufusova zorného pole, aby ho mohl zneškodnit. Rufus si vzal pistoli a zasunul do ní nový zásobník. Byl vděčný bratrovi, že si udělal chvíli a ukázal mu, jak na to. Rufus měl strach. Ve vězení bojoval s mnoha muži, aby přežil – ale vždycky jenom holýma rukama. Se zbraní to bylo něco jiného.

Skrčený Josh přeběhl podél přední stěny chatrče. Co chvíli se zastavil a naslouchal. Pistoli měl namířenou přímo před sebe. Bylo mu jasné, že proti kulometu má jenom mizivou šanci.

Udělal další krok. Pak se k němu znovu donesl štěkot kulometu a vzápětí uslyšel, jak kulky kropí karoserii karavanu. Rozeběhl se a zahnul za roh. Josh chtěl Tremainea napadnout zezadu, zatímco střílel po Rufusovi.

Jeho plán se však zhroutil jako domeček z karet, protože Tremaine stál za rohem s pistolí namířenou na Joshovu hlavu. Překvapený Josh se zastavil tak prudce, že mu ujely nohy, když do něj narazila kulka. Setrvačností však ještě chvíli padal dopředu a jeho nohy narazily do Tremaineových. Oba se zřítili na zem a pistole jim vyletěly z rukou.

Tremaine vytáhl z opasku nůž. Štěkot kulometu ustal. Josh vykřikl, když do něj Tremaine zabodl nůž. Oba muži narazili na stěnu chatrče, až se od základů otřásla. Josh cítil, jak mu nůž prořízl košili a zajel do boku. Začal ztrácet vědomí. Bolest z rány nožem však téměř necítil, protože ji přehlušila bolest způsobená kulkou. Jenom matně viděl Tremainea, jak mu vytahuje nůž z těla a napřahuje se k poslednímu úderu.

Nůž ovšem svoji dráhu nedokončil. Kulka zasáhla Tremainea do zad a na místě ho zabila.

Rufus ihned přiběhl a poklekl vedle bratra. „Joshi! Joshi?“

Josh otevřel oči a podíval se na Tremaineovo zkroucené tělo. Ten pohled v něm vyvolal úlevu a znechucení.

Podíval se zpátky na Rufuse. „To se ti povedlo, brácho. Kdybys ho nesložil, bylo by po mně.“

Rufus roztrhl bratrovi košili a prohlížel si jeho zranění. Nůž ho nezasáhl příliš hluboko, ale kulka napáchala mnohem víc škody. Všiml si, že bratrovi vytéká z koutku úst pramínek krve a oči se mu začínají lesknout. Rufus by dokázal zastavit vnější krvácení, ale nemohl dělat nic s tím, co se dělo uvnitř. A to mohlo být vážné.

Josh zavřel oči a na okamžik se zdálo, že nedýchá.

Rufus s ním jemně zatřásl. „Joshi, neusínej mi tady.“

Josh nakonec otevřel oči. „Musíš odtud vypadnout, Rufusi. To střílení bylo určitě slyšet široko daleko. Musíš odjet. Hned.“

„Oba odtud musíme zmizet.“

„Uteč, Rufusi,“ řekl Josh. „Jsi blázen.“

„Jasně, jsem blázen. S tím teď nic nenaděláš.“ Opatrně bratra zvedl, ale Josh se rozkašlal, až se mu otřásalo celé tělo. Rufus ho odnesl ke karavanu a položil ho na zem.

„Vykašli se na to, Rufusi. S tímhle už nikam nedojedeš,“ řekl Josh zoufale s pohledem upřeným na rozstřílený vůz.

„Já vím.“ Rufus vytáhl z karavanu láhev vody, otevřel ji a přiložil Joshovi k ústům. Josh si láhev přidržel a napil se.

Rufus se zvedl a zamířil k převrácenému džípu. Vytáhl kulomet z mezery mezi sedadlem a ocelovým rámem karoserie. Tremaine ho tam upevnil a kouskem drátu uvázal spoušť do polohy plně automatické střelby, zatímco číhal u chatrče na Joshe. Rufus chvíli zvažoval situaci a pak se pokusil zatlačit do kapoty motoru, ale nemohl se do něj pořádně opřít a nohy mu uklouzly v rozježděném štěrku. Postavil se a přemýšlel. V tu chvíli viděl jenom jedinou možnost.

Opřel se zády o sedadlo řidiče a posadil se na bobek. Zabořil prsty do hlíny a štěrku a zasunul je pod pravý bok džípu. Pak se zapřel a zabral, aby zkusil, do čeho se to vůbec pustil. O třicet let dříve by to nebyl zdaleka takový problém.

Posadil se na paty, zavřel oči a znovu je otevřel. Vzhlédl k obloze, kde líně kroužila velká černá vrána. Vypadala, že nemá vůbec žádné starosti. Rufusovi stékaly po tvářích pramínky potu. Zavřel oči a udělal to, co dělal vždycky, když se ocitl v nesnázích. Modlil se. Prosil Pána, aby mu dal sílu, kterou potřeboval k tomu, aby zachránil bratrovi život.

Napnul mohutná záda a nohy. Dlouhé paže začaly táhnout a nohy se pomalu narovnávaly. Na kratičký okamžik džíp a Rufus znehybněli, nehýbali se nahoru ani dolů. Rufus začal najednou pomalu klesat. Bylo to na něj přeci jen moc. Otevřel pusu a vydal strašlivý řev, až mu vytryskly slzy z očí. Josh užasle sledoval, o co se kvůli němu bratr pokouší, a po vyčerpané tváři mu začaly stékat slzy.

Rufus znovu otevřel oči. Cítil, jak se džíp pomaličku, kousek po kousku zvedá. Kolena a šlachy měl v jednom plameni, ale nepřestával zvedat. Bolest vysílala varovné signály jeho roztřeseným tělem. Džíp mu vzdoroval, jako by se nechtěl vzdát bez boje. Najednou se Rufus napřímil a s vypětím všech sil se opřel do té hromady železa. Džíp se přehoupl a ztěžka dopadl na kola. Josh přihlížel s němým údivem.

Rufusovi tlouklo srdce jako splašené. Chytil se za hrudník. „Vydrž,“ řekl potichu. „Prosím tě.“ O minutu později ještě celý roztřesený zamířil pomalu k bratrovi a opatrně ho přenesl do džípu. Z karavanu vynosil co nejvíc zásob, bibli a spolu se zbraněmi vše naskládal na zadní sedadla. Pak se zastavil a podíval se na Tremainea a Rayfielda. Ještě jednou vzhlédl k obloze na kroužící vránu. Věděl, že za dva dny budou těla ohlodaná na kost, pokud zůstanou venku.

Rufus odnesl těla jedno po druhém do chatrče. Než zavřel dveře, odříkal pár prostých slov nad oběma muži.

Nastoupil do džípu, povzbudivě pohlédl na Joshe a nastartoval. Odbyl si kratičkou lekci řazení s ruční převodovkou a džíp poskočil vpřed. Bratři nechali improvizované bojiště za zády.

FISKE zaklepal na dveře kanceláře náčelníka policie Nejvyššího soudu Lea Dellasandra a čekal. Zaklepal ještě jednou, a když se nikdo neozval, otevřel a nahlédl dovnitř. Hleděl do předpokoje před Dellasandrovou kanceláří, kde pracovala jeho sekretářka. Její židle však byla prázdná. Sekretářka byla nejspíš na obědě, usoudil Fiske. Vstoupil do místnosti. „Náčelníku Dellasandro?“

Chtěl vědět, zda záběry z videokamer přinesly něco nového.

Přistoupil ke dveřím do samotné kanceláře. „Náčelníku Dellasandro, tady je John Fiske. Chtěl jsem si s vámi promluvit.“ Žádná odpověď. Vklouzl do Dellasandrovy kanceláře a zamířil k jeho stolu. Vzal si pero a list papíru a napsal krátký vzkaz. Když se otočil k odchodu, rozhlédl se po místnosti.

Na dveřích viselo sako, které bezpochyby patřilo Dellasandrovi. Bylo zjevně součástí jeho soudní uniformy. Když Fiske sako míjel, všiml si několika skvrn na límci. Zlehka se jedné dotkl prstem: make-up. Odešel do předpokoje a prohlédl si fotografie na stole. Dellasandrovu sekretářku viděl jednou – byla to vysoká tmavovláska s výraznými rysy. Na jedné fotografii byla s náčelníkem Dellasandrem. Držel ji kolem ramen a oba se usmívali. Z výrazu jejich očí a z toho, jak blízko vedle sebe stáli, bylo zřejmé, že jde o něco víc než jen platonický vztah.

Fiske se ještě jednou podíval do Dellasandrovy kanceláře na fotografii jeho manželky a dětí. Vypadali jako šťastná rodina, ale jenom na první pohled. Když odcházel, napadlo ho, že Dellasandrova kancelář svým způsobem vyjadřuje, jak tohle místo a svět vůbec funguje: vnější dojem může být velice zavádějící.

SÁRA byla ve své kanceláři, když jí Elizabeth Knightová zavolala, jestli by mohla ihned přijít. Byla překvapená, protože ve středu odpoledne měli soudci obvykle poradu, na níž procházeli případy, které se projednávaly v pondělí.

Když Sára vstoupila do kanceláře soudkyně Knightové, pozdravila se s její sekretářkou Harriet. Ta byla obvykle vstřícná a veselá, ale tentokrát se tvářila odměřeně. „Můžete jít dál, slečno Evansová.“

Sára se zastavila u dveří. Když se otočila, všimla si, že ji Harriet pozoruje. Harriet se ihned vrátila ke své práci.

Sára se nadechla a otevřela dveře.

V kanceláři postávali nebo seděli předseda Nejvyššího soudu Ramsey, detektiv Chandler, Perkins a agent McKenna. Elizabeth Knightová seděla za svým starožitným stolem a nervózně si pohrávala s perořízkem. „Pojďte dál a posaďte se.“

Sára se posadila do čalouněného křesla postaveného tak, aby na m viděli všichni přítomní v místnosti. Pohlédla na soudkyni Knightovou. „Chtěla jste se mnou mluvit?“

Ramsey udělal několik kroků. „Všichni jsme s vámi chtěli mluvit, slečno Evansová. Detektive Chandlere?“ Sára ještě nikdy neviděla Ramseye tak odtažitého.

Chandler se posadil naproti ní. „Potřebuji vám položit jednu otázku a chci, abyste odpověděla podle pravdy,“ řekl potichu. „Slyšela jste někdy jméno Rufus Harms?“

Sára na okamžik zavřela oči. „Chtěla bych vám vysvětlit…“

„Ano nebo ne, slečno Evansová,“ řekl Chandler.

Přikývla a odpověděla: „Ano.“

Chandler pokračoval. „V kanceláři soudních úředníků jste se vyptávala na odvolání, které podal. Proč?“

Sára hlasitě vydechla a znovu přelétla pohledem všechny přítomné. „Jednou jsem náhodou viděla něco, co vypadalo jako odvolání Rufuse Harmse. Byla jsem si to ověřit, protože jsem si nevzpomínala, že by se objevilo na pořadu jednání.“

„Kde jste to odvolání viděla?“ zeptal se Ramsey.

„Už nevím,“ odpověděla Sára sklíčeně.

„Povězte nám pravdu, Sáro,“ řekla soudkyně Knightová přísně. „Nezahazujte kvůli tomu svoji kariéru.“

„Už si nevzpomínám, kde jsem ho viděla. Prostě jsem ho viděla.“ V tom promluvil McKenna. „Slečno Evansová, je ve vašem vlastním zájmu, abyste s námi spolupracovala a přestala krýt bratry Fiskeovy.“

„O čem to mluvíte?“

„Máme důvodné podezření, že to odvolání vzal Michael Fiske,“ informoval ji Chandler. „A vy teď chodíte a vyptáváte se, protože vás tím pověřil John Fiske.“

„Možná to pro vás bude překvapení, ale já dokážu myslet a jednat samostatně, detektive Chandlere,“ ohradila se.

Následující slova McKenny ji doslova ochromila. „Věděla jste, že Michaela Fiskea zabil projektil vystřelený z pistole ráže devět milimetrů?“ Odmlčel se, aby jeho slova dostatečně vyzněla. „A že John Fiske má na své jméno registrovanou přesně takovou pistoli?“

Sára pohlédla na Chandlera. „Tomu nevěřím.“

Chandler se založenýma rukama zamyšleně pokýval hlavou. „Slečno Evansová, seržant Dillard z velitelství vojenské policie nás informoval, že jste mu volala ohledně Rufuse Harmse. Prý jste si ověřovala jeho minulost.“

„Copak existuje nějaký zákon, který by mi zakazoval telefonovat, když si něco potřebuji ověřit?“

„Přiznáváte tedy, že jste mu volala,“ prohlásil Perkins vítězoslavně. „Tím tedy přiznáváte, že jste použila vybavení a prostředky soudu k osobnímu vyšetřování.“

„Nic takového nepřiznávám. Byla to záležitost soudu.“

„Slečno Evansová, pokud někdo na tomto soudě odcizil nějaké odvolání dřív, než bylo přijato, a pokud toho člověka znáte, je vaší povinností nám to říci.“ Ramsey na ni hleděl podobně jako na obhájce během stání.

Sára v sobě sebrala sílu, o které neměla ani ponětí, a pomalu se postavila. „Myslím, že už jsem vám odpověděla na dost otázek, pane předsedo.“

„V tom případě vás musím požádat, abyste se dobrovolně vzdala svého místa, Sáro,“ řekla Elizabeth Knightová roztřeseným hlasem.

Sára na ni pohlédla. „Chápu, paní soudkyně,“ řekla klidným hlasem. „Mrzí mě, že to došlo tak daleko.“

„Ani nevíte, jak to mrzí mě. Pan Perkins vás vyprovodí. Můžete si vyzvednout své věci.“ Soudkyně Knightová náhle odvrátila pohled.

Když se Sára otočila k odchodu, znovu zahřměl Ramseyův hlas. „Slečno Evansová, chci vás upozornit, že proti vám podnikneme příslušné kroky, pokud svým jednáním způsobíte této instituci jakoukoliv újmu.“

Sotva Sára Evansová vyšla z místnosti, rozplakala se.

FISKE čekal na Sáru v její kanceláři. Když se objevila ve dveřích, postavil se a začal mluvit, ale vzápětí se odmlčel, když za ní uviděl Perkinse. Sára přistoupila k svému stolu a začala ho vyklízet.

„Co se stalo, Sáro?“

„Do toho vám nic není, pane Fiske,“ řekl Perkins. Sára naskládala své věci do velké nákupní tašky a bez jediného slova prošla kolem Perkinse.

Na chodbě zpomalili, když se k nim z druhé strany blížili Chandler a McKenna.

„Potřebuji si s vámi promluvit, Johne,“ řekl Chandler.

Fiske pohlédl na Sáru. „Dohoním vás.“

„Počkám na vás v garáži,“ zašeptala Sára.

Pokračovala s Perkinsem dál.

„Chtěl jste se mě na něco zeptat?“ řekl Fiske.

„Ano.“ Chandler pohlédl na Fiskea. „Vašeho bratra zabila kulka o průměru devíti milimetrů.“

„Vážně?“

„Vy máte pistoli ráže devět milimetrů, viďte?“

„Ano. Mám pistoli značky SIG-Sauer P229 ráže devět milimetrů. Je v mé kanceláři v Richmondu.“

„Chtěli bychom ji vidět.“

„To je ztráta času, Buforde.“

„Bude-li to nutné, za hodinu nám vydají rozkaz k domovní prohlídce,“ poznamenal McKenna.

„Nepotřebujete žádný rozkaz. Já vám tu pistoli dám.“ Fiske se podíval na Chandlera. „Předpokládám, že už nejsem členem neoficiálního vyšetřovacího týmu, ale chtěl jsem se ještě zeptat na jednu věc: nechal jste zkontrolovat videozáznamy z bezpečnostních kamer z noci, kdy byl zavražděn Wright?“

„Radil bych vám, Chandlere, abyste mu nic neříkal,“ poznamenal McKenna.

„Děkuji.“ Chandler se podíval na Fiskea. „Na videozáznamu nebylo zjištěno nic neobvyklého.“

„Vraťme se k té pistoli,“ řekl McKenna. „Pojedu s vámi do vaší kanceláře.“

„S vámi nikam nejedu.“

„Pojedu za vámi.“

„Dělejte si, co chcete, ale já chci, aby u toho byl uniformovaný policista z Richmondu, který tu pistoli zajistí. Nepřeji si, abyste s ní přišel do styku.“

„Vůbec se mi nelíbí, co tím naznačujete.“

„V pořádku, ale tak to prostě bude.“

„Přejete si někoho konkrétního?“ zeptal se ho Chandler.

„Strážníka Williama Hawkinse. Věřím mu a myslím, že mu můžete věřit i vy.“ Fiske se podíval na vzdálený konec chodby. „Dejte mi ještě půl hodiny. Potřebuji si s někým promluvit.“

Fiske odběhl za Sárou. Našel ji v garáži. Ve stručnosti mu vylíčila, co se stalo. „Co kdybych zašel za Ramseyem a Knightovou a pokusil se jim vysvětlit, jak se věci mají?“

„Jak byste jim to chtěl vysvětlit? Udělala jsem to, co tvrdí. Předpokládám, že vám řekli o té vaší pistoli?“

Fiske přikývl. „McKenna mi bude dělat ozbrojený doprovod do mé kanceláře, abych ji mohl předat policii.“ Podíval se jí do očí. „Co teď budete dělat?“

„Nevím. Najednou mám spoustu volného času. Abych pravdu řekla, je mi dobře. Možná se půjdu projet na jachtě.“ Pohladila ho po tváři. „Přijeďte ke mně večer.“

Když Sára nastoupila do svého vozu, najednou ji napadlo, že má vlastně něco velice důležitého na starosti. Potřebovala se s někým sejít. A ten den k tomu mohl být vhodný jako kterýkoliv jiný. Nastartovala a vyjela z garáže.

Když míjela sloupové průčelí svého bývalého pracoviště, zaplavila ji vlna úlevy. Bylo to tak náhlé, že tomu ani nemohla uvěřit. Rozjela se po Independence Avenue a už se neohlédla.

JOHN Fiske seděl ve svém voze a připadal si jako ochromený. Během necelé hodiny Sára dostala výpověď a on se stal podezřelým z vraždy svého bratra. Připadal si jako Alenka v říši divů. Ani v nejmenším se mu nechtělo jet do Richmondu a dívat se, jak se mu McKenna snaží zničit život.

Otevřel oči dokořán, když na okno jeho vozu zaklepala Elizabeth Knightová. Stáhl okénko dolů.

„Chtěla bych s vámi mluvit,“ řekla.

Snažil se tvářit co možná přirozeně. „O čem?“

„Můžeme si promluvit ve voze?“

Fiske nakonec přikývl a soudkyně se posadila vedle něj.

„Je mi moc líto, co se stalo Sáře,“ řekla.

„To teď říkají všichni. Snažila se pomoci mému bratrovi a potom mně. Určitě vzpomíná s vděkem na den, kdy potkala bratry Fiskeovy.“

„Minimálně jednoho z vás.“

„Co tím myslíte?“

„Sára měla vašeho bratra ráda a vážila si ho. Nemilovala ho, ale myslím, že on miloval ji. Její srdce je jinde.“

„Opravdu?“

„Johne, je mi jasné, že Sára miluje vás.“

„To vám říká vaše ženská intuice?“

„Něco na ten způsob.“ Elizabeth Knightová složila ruce do klína a podívala se z okna. „Ale o tom jsem s vámi nechtěla mluvit.“ Pohlédla na něj. „Chtěla jsem se vás zeptat na smrt Michaela a Stevena. Je na tom ztraceném odvolání něco pravdivého?“

„Proč se na to ptáte právě mě?“

„Protože mám pocit, že toho víte víc než ostatní.“

Fiske vzdychl a opřel se do sedadla. „Michael byl zavražděn, protože věděl, co v tom odvolání stálo. Řekl bych, že Wright byl zavražděn proto, že pracoval do noci a viděl na soudě někoho, kdo prohledával kancelář mého bratra.“

Soudkyně zbledla. „Vy si myslíte, že Stevena zabil někdo na soudě?“

Fiske přikývl.

„Můžete to dokázat?“

„Doufám, že ano.“

„To není možné, Johne. Proč?“

„Odpověď na tuhle otázku by chtěl vědět člověk, který strávil ve vězení půlku svého života.“

„Ví o tom všem detektiv Chandler?“

„Převážně ano, ale agentu McKennovi se ho podařilo přesvědčit o tom, že v tom mám prsty já.“

„Tomu by přece detektiv Chandler nevěřil.“

„Uvidíme.“

Když soudkyně Knightová vystupovala z vozu, řekla: „Pokud se ukáže, že vaše podezření jsou pravdivá a někdo ze soudu se na tom podílel…“ Na okamžik se odmlčela. „Uvědomujete si, jaký dopad by to mohlo mít na pověst Nejvyššího soudu?“

„Spousta věcí v životě mi není jasná, ale o jedné nepochybuji.“ Zamyslel se a dodal: „Pověst Nejvyššího soudu nestojí za smrt nevinného člověka ve vězení.“

KDYŽ FISKE a McKenna dorazili k Fiskeově kanceláři, agent FBI řekl: „Tak jdeme.“

„Počkáme na policii,“ prohlásil Fiske rozhodně.

Když to dořekl, opodál zastavil policejní vůz, z něhož vystoupil strážník Hawkins. „Co se tady děje, Johne?“ zeptal se.

Fiske ukázal na McKennu. „Agent McKenna si myslí, že jsem zabil Michaela. Přišel si pro moji pistoli, aby mohl nechat udělat balistickou expertizu.“

Hawkins vrhl na McKennu nepřátelský pohled. „Větší hovadinu jsem snad v životě neslyšel…“

„Děkuji za vaše oficiální vyjádření… strážníku Hawkinsi,“ řekl McKenna a přistoupil k němu.

Než mohl Hawkins udělat něco hloupého, Fiske ho chytil za rukáv a řekl: „Tak pojďme na to, ať jsme s tím hotovi.“ Když vcházeli do budovy, Fiske poznamenal: „Vypadáš mnohem líp, Billy.“

Hawkins se rozpačitě usmál. „Díky.“

„Co se stalo?“ zeptal se McKenna.

Hawkins na něj zamračeně pohlédl. „Jeden mládenec to přehnal s drogami a trochu se bránil při zatčení.“

Fiske se zadívat na Hawkinse. „Co to je, Billy?“ Ukázal na jeho krk a límec.

„Co myslíš?“

Fiske se dotkl prstem Hawkinsova límce a přidržel mu ho před očima.

Hawkins se lehce zarděl. „Jo tak. S tím přišla Bonnie, abych nevypadal tak zmláceně.“

„Chceš říct, že to je…“

„Přesně tak, make-up,“ řekl rozpačitě.

Bez ohledu na to, co ho právě napadlo, se Fiske snažil vypadat klidně.

Před vchodem do kanceláře ležela hromádka dopisů a balíčků. Fiske je zvedl, naskládal do aktovky a odemkl dveře. Vešli dovnitř. Fiske zamířil ke svému stolu, otevřel nejvrchnější zásuvku a začal v ní něco hledat. „Byla v téhle zásuvce. Viděl jsem ji ten den, kdys mi přišel říct o Michaelově smrti, Billy.“

McKenna založil ruce na prsou a upřeně Fiskea pozoroval. „Má do téhle kanceláře přístup někdo jiný kromě vás?

Uklízečka? Sekretářka?“

„Nikdo. Nikdo jiný kromě domácího klíč nemá.“

„V tom případě tady máme jistý problém. Váš bratr byl zastřelen pistolí ráže devět milimetrů. Vy máte právě takovou pistoli registrovanou na své jméno. Ta pistole tu však není a vy nemáte žádné alibi na dobu, kdy váš bratr zemřel.“

Fiske přistoupil k McKennovi. „Pokud si myslíte, že máte dost důkazů, abyste mě mohl obvinit, tak do toho. V opačném případě opusťte moji kancelář.“

Hawkins pohlédl na McKennu. „Jste připraven odejít? Chtěl bych to tady zamknout. Nerad bych, aby sem někdo vlezl a ukradl ještě něco.“

McKenna překvapeně zamrkal, když Hawkins ta slova pronesl. Strážník přeci nemohl vědět, že tu zbraň vzal on, nebo snad ano? Stále si kvůli tomu připadal provinile. Existovaly však věci, které v něm stále vyvolávaly pocit viny.

Mnohem silnější pocit viny.

SÁRA zaparkovala vedle obytného přívěsu a vystoupila. Zhluboka se nadechla. Buick stál na svém místě. Když zaklepala na dveře přívěsu, otevřely se tak prudce, že málem spadla z verandy. Ed Fiske ji nepochybně viděl přijíždět.

„Nemám vám co říct.“ Mluvil odměřeně, ale alespoň na ni nekřičel.

„Ale já ano.“

„Můžete vyřídit Johnnymu, že vás sem nemusí posílat, aby si to u mě vyžehlil.“

„On neví, že jsem tady.“

Zatvářil se překvapeně.

„John nemůže za to, co jste tehdy večer viděl. Byla to má vina.“

„K tomu jsou potřeba dva, o tom mi nebudete nic vykládat.“

„Mohu jít dál?“

Po dlouhé odmlce Ed ustoupil stranou a nechal ji projít dovnitř. Hlučně za nimi zavřel dveře. „Dáte si něco k pití?“ zeptal se nevraživě.

„Jenom pokud něco pijete.“

„Teď právě ne.“ Ed pokynul směrem k pohovce a Sára se posadila. Posadil se na židli proti ní. Založil ruce na prsou a čekal, až spustí.

„S Michaelem jsme byli velice blízcí přátelé.“

Ed se začal červenat.

„Víte, pane Fiske“ – Sára ztěžka polkla a sama se zarděla –“Michael mě požádal o ruku.“ Na okamžik zaváhala.

„Odmítla jsem.“ Nepatrně ucukla, ale Fiske seděl bez hnutí a snažil se její slova vstřebat.

„Počítám, že jste ho nemilovala.“

„Nemilovala, alespoň ne natolik, abych se za něj chtěla vdát. Ani nevím proč. Připadal mi dokonalý. Možná mě děsilo právě to, že bych měla žít s takovým člověkem a celý život se snažila dosáhnout takové úrovně.“ Podívala se z okna. Kolem proletěla pěnkava a usadila se na větvi smuteční vrby. „Víte, vždycky jsem si myslela, že dokážu okamžitě říct, s jakým člověkem bych chtěla strávit svůj život. Asi to zní divně, viďte?“

Přes mužovu tvář přelétl nepatrný úsměv. „Když jsem poprvé uviděl Gladys, dělala servírku v jedný restauraci.

Vešel jsem dovnitř a najednou jsem měl pocit, že na celým světě neexistuje nikdo kromě nás dvou. Měl jsem jí plnou hlavu.“

Sára se usmála. „Dobře znám zarputilost Johna a Michaela Fiskeových. Pochybuji, že jste zůstal jenom u toho.“

Ed se také usmál. „Dalších šest měsíců jsem tam chodil na snídaně, obědy a večeře, než jsem sebral odvahu, abych ji požádal o ruku. Přísahám, že bych to udělal hned ten první den, ale myslel jsem, že mě bude mít za blázna.“ Na okamžik se odmlčel. „Stalo se vám právě tohle, když jste uviděla Johnnyho?“ Sára přikývla.

„Věděl to Michael?“

„Myslím, že to tušil.“ Sára znehybněla. „Ten večer jste byl svědkem toho, jak naléhám na vašeho syna. Měl za sebou strašný den a já dokázala myslet jenom na sebe.“ Pohlédla mu přímo do očí. „Odmítl mne. Chtěla jsem vám říct právě tohle. Můžete nenávidět mě, ale ne svého syna.“

Ed se na chvíli zadíval na podlahu. „Hodně jsem o té noci přemýšlel. Byl jsem sice vzteky bez sebe, ale neměl jsem ho uhodit.“

„Je to silný chlap.“

„Řekl vám někdy Johnny, proč odešel od policie?“

„Prý zatkl nějakého mládence kvůli drogám a rozhodl se, že začne takovým lidem pomáhat.“

Ed přikývl. „On ho ve skutečnosti nezatkl. Ten mladík na místě zemřel. Zároveň s ním ale zemřel policista, který Johnnyho kryl.“

„Cože?“

„Johnny o tom nikdy nemluvil. Vyprávěli mi to policajti, kteří za mnou přijeli, když se to stalo. Johnny to auto z nějakého důvodu zastavil – myslím, že bylo kradené. Nechal oba muže vystoupit a v tu chvíli mu přijel na pomoc kolega. Ještě než je stačili prohledat, jeden z nich se svalil na zem a začal sebou zmítat, jako kdyby měl nějaký záchvat. Johnny se mu snažil pomoct. Jeho kolega měl mít na mušce toho druhého mladíka, ale neměl. Darnell Jackson – na to jméno nikdy nezapomenu – vytáhl bouchačku a zastřelil ho. Johnnymu se podařilo vystřelit, ale Darnell Jackson ho dvakrát zasáhl.

Oba padli na zem. Ten první mladík záchvat jenom předstíral. Okamžitě se zvedl, nasedl do auta a odjel. Darnell Jackson a Johnny silně krváceli.“

„To je strašné!“

„Když je objevili, Darnell byl mrtev, Johnny ležel vedle něj a jednou rukou ho objímal. Některým policajtům se nelíbilo, že jeden z jejich kolegů kvůli tomu klukovi zařval, ale když se všechno vyšetřilo, Johnny byl očištěný. Mohl za to ten druhý policajt. Johnny strávil měsíc v nemocnici – měl úplně rozcupované vnitřnosti.“

Sára se zatvářila ustrašeně. „Je v pořádku?“

Ed zavrtěl smutně hlavou. „Dali ho dohromady, ale má jednou provždy zničené orgány. Doktoři říkali, že dlouho nevydrží. Prý to je stejné jako cukrovka – všechny orgány se mu brzy opotřebují.“

Sára přikývla a cítila, jak se jí dělá nevolno.

„Doktoři taky říkali, že ty dvě kulky ho připravily o dvacet let života.“ Ed se odmlčel. „Říkám vám to proto, abyste pochopila, že Johnny opravdu nemá stejné cíle jako vy. Nikdy se neoženil ani nemluvil o tom, že by chtěl mít děti.“ Ed sklopil pohled a hlas se mu zadrhl. „Nikdy by mě nenapadlo, že přežiju Michaela. Teď se modlím, abych nepřežil Johnnyho.“

Sára se konečně vzpamatovala. „Jsem ráda, že mi to říkáte. Muselo to pro vás být těžké.“

Postavila se a zamířila ke dveřím. Když vzala za kliku, Ed se jí zeptal: „Ještě mého syna milujete?“

Bez odpovědi vyšla ven.

ELIZABETH Knightová si opláchla obličej studenou vodou. Sevřela okraj umývadla, uklidnila se, otevřela dveře a pomalu vyšla z toalety na chodbu.

Jordan byl ještě ve sprše. Podívala se na hodinky. Vyšla z bytu, sjela výtahem do přízemí a čekala u hlavního vchodu. Čas se nesnesitelně vlekl. Zanedlouho se objevil muž, kterého nepoznala, ale který ji očividně znal od vidění, a něco jí předal. Podívala se na tu věc, a když vzhlédla, muž už tam nebyl.

Strčila si ji do kapsy a rychle se vrátila do bytu.

„Kde je Jordan?“ zeptala se hospodyně.

„Myslím, že se převléká v ložnici. Jste v pořádku, paní Knightová?“

„Ano, jsem… v pořádku. Byla jsem se trošku projít a nadýchat čerstvého vzduchu. Mohla byste připravit nějaké koktejly a nechat nám je na terase?“

„Začíná pršet.“

„Máme vytaženou markýzu. Trpím tady klaustrofobií,“ řekla. „Buďte tak laskavá a připravte Jordanovi jeho oblíbený, ano?“

„Martini s ginem a plátkem citronu. Ano, madam.“

„A ještě k té večeři, Mary – dejte si na ní záležet, prosím vás.“

„Spolehněte se, madam.“ Hospodyně zamířila k baru se zmateným výrazem na tváři.

Elizabeth Knightová sevřela ruce, aby v sobě potlačila návaly paniky. Nesměla o tom přemýšlet. Pokud tím chtěla projít ve zdraví, musela jednat, ne myslet. Panebože, pomož mi, modlila se.

KAPITOLA DESÁTÁ

FISKE hleděl zamyšleně přes čelní sklo na temná oblaka a snažil se dát smysl informacím, které získal. Na půli cesty do Washingtonu sjel z dálnice, aby si napsal pár poznámek. Natáhl se na zadní sedadlo pro aktovku, otevřel ji a probíral se svazkem pošty, dokud nenahmatal velkou obálku. „To byla rychlost,“ řekl nahlas.

Uvnitř byl Harmsův spis z vojenské služby a seznam zaměstnanců z vojenské základny Fort Plessy. Fiske roztrhl obálku a začal číst. O deset minut později volal Sáře Evansové na mobil.

„Chcete si tipnout, proč byl Rufus Harms tak neposlušný, proč neplnil rozkazy a věčně měl nějaké problémy?“

„Byl to dyslektik.“

„Jak to víte?“ zeptal se ohromeně.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám vyprávěla, co mi o Harmsovi řekl George Baker? Jak opravil ten tiskařský stroj?

Rufus si nechtěl přečíst návod k obsluze, protože slova by mu prý jenom zamotala hlavu. Chodila jsem do školy s dívkou, která měla dyslexii. Říkala mi prakticky totéž.“

Fiske se znovu podíval do Harmsova spisu. „Vypadá to, že mu dyslexii zjistili až po té vraždě. Možná na to přišel Rider. Příprava na obhajobu vyžaduje určitou spolupráci ze strany klienta.“

„Dyslexie nemůže být polehčující okolností pro vraždu.“

„To ne, ale já vím, co může.“

„Co?“ zeptala se Sára nedočkavě.

„Nejdřív bych měl jednu otázku. Má Leo Dellasandro poměr se svou sekretářkou?“

„O tom pochybuji, protože se nedávno oženil. Proč se ptáte?“

„Měl na svém límci stopu po make-upu. Myslím, že ho měl na sobě.“

„Proč by muž – navíc náčelník policie – používal make-up?“

„Aby zakryl modřiny, které jsem mu udělal, když jsem ho praštil v Michaelově bytě.“ Fiske slyšel, jak Sára zadržela dech. „Mám před sebou seznam zaměstnanců vojenské základny Fort Plessy z doby, kdy tam byl Rufus. Naštěstí jsou uvedení podle abecedy.“

Podíval se na konec seznamu. „Seržant Viktor Tremaine.“ Otočil list. „Kapitán Frank Rayfield.“ Vrátil se o několik stránek dopředu, zastavil se a řekl: „A desátník Leo Dellasandro.“

„Rayfield, Tremaine a Dellasandro tedy byli tu noc v tamější věznici?“

„Myslím, že ano.“

„Ale co provedli Rufusi Harmsovi?“

„Řekl bych, že mu…“

Hovor se přerušil, a než Fiske stačil znovu vytočit číslo, telefon zazvonil. Zvedl sluchátko. „Ano, ten hovor přijímám. Haló?… Cože?… Dobře, uklidněte se, Rufusi. Kde jste?“

Rufus seděl v džípu, zaparkovaném vedle telefonního automatu. Jednou rukou držel sluchátko a druhou Joshe, který upadal do bezvědomí. „V Richmondu,“ odpověděl. „Jsem dvě minuty od adresy, která je na vaší navštívence. Josh je vážně zraněný. Potřebujeme doktora, a rychle.“

„Co se stalo?“

„Rayfield a Tremaine nás dohonili. Jsou mrtví a můj bratr už se pomalu chystá za nimi. Potřebujeme pomoc.“

Fiske se na chvilku zamyslel. „Dobře, Rufusi. Setkáme se v mé kanceláři. Zavolám sanitku. Popište mi váš vůz a řekněte mi, kde jste.“

Rufus mu poskytl informace, které chtěl.

„Nechte Joshe v autě. Vezměte mu všechny doklady. Až zavěsíte, běžte pěšky do mé kanceláře. Když vstoupíte do budovy, sejděte po schodech nalevo. Uvidíte dveře s nápisem Sklad. Běžte dovnitř a počkejte tam na mě. Přijedu co nejdřív.“

„Já vám věřím. Nenechte mě v tom.“

„Já vám taky věřím, Rufusi.“

Když Rufus zavěsil, podíval se na bratra. Měl za to, že je v bezvědomí, ale když mu položil ruku na rameno, Josh otevřel oči.

„Joshi…“

„Já to slyšel.“ Měl slabý hlas.

„Zůstanu s tebou, Joshi.“

„Klidně tady zůstaň, stejně je to všechno k ničemu.“

„V takovém stavu tě tady nemůžu nechat samotného.“

Josh se s námahou posadil. „Vždyť mě tu nenecháš samotnýho. Dej mi to.“

„Co?“

„Bibli,“ řekl Josh.

Aniž spustil oči z bratra, Rufus se pomalu natáhl za sedadlo a podal mu bibli. Josh mu na oplátku podal pistoli.

„Slušná výměna, ne?“ řekl chraplavým hlasem.

Než Rufus vystoupil z džípu, měl pocit, jako by bratrovi hrál na rtech úsměv. Ještě jednou se otočil a vydal se na cestu.

FISKE konečně zastihl Hawkinse doma a zavolal záchranku. „Nemůžu ti říct, kdo to je, Billy. Prozatím je to John Doe. Zkus trochu zdržet formality.“ Fiske zavěsil a znovu zavolal Sáře. „Mám schůzku s Rufusem,“ řekl.

„Zavolejte, prosím vás, mému příteli Philu Jansenovi na vojenskou generální prokuraturu.“

„Kvůli čemu? Ještě jste mi neřekl, co se podle vašeho názoru stalo v tom vojenském vězení před pětadvaceti lety.“

„Spojené státy versus Stanley. Nevinný voják a LSD,“ řekl Fiske. „Tohle bylo ovšem mnohem horší,“ dodal.

DÍKY hustému provozu na dálnici zastavil Fiske před svou kanceláří v Richmondu téměř za tři hodiny. Stačil se mezitím spojit s Billym Hawkinsem. Josh Harms byl na operačním sále. Bylo to vážné.

Fiske sešel do suterénu a přistoupil ke dveřím do skladu. Zaklepal. „Rufusi?“ řekl potichu. „Tady John Fiske.“

Rufus otevřel opatrně dveře.

„Pojďme pryč.“

Rufus ho chytil za paži. „Jak je na tom Josh?“

„Operují ho. Můžete se za něj modlit.“ Vyšli zadním východem, rychle přeběhli k Fiskeově vozu a nastoupili dovnitř.

„Kam jedeme?“ zeptal se Rufus.

„Povězte mi o tom dopisu z armády. Chtěli pokračovat v testování fencyklidinu, viďte?“

Harms znehybněl. „Čeho?“

„Však víte – PCP.“

„Odkud to víte?“

„Člověku jménem Stanley se stalo v armádě něco podobného. V jeho případě použili LSD.“

„Já jsem v žádném programu testování PCP nebyl, i když to tvrdí. Tremaine a Rayfield mě do toho zkoušeli naverbovat.“

„A co Dellasandro? Desátník Leo Dellasandro?“

„Ten taky. Nejspíš se jim nelíbilo, že si sedím v klidu a bezpečí ve Spojených státech, i když to bylo v trestném táboře. Přišli za mnou, jednou v noci. Leo měl bouchačku. Řekli mi, abych zavřel oči a lehl si na podlahu.

Vzpomínám si, že do mě něco zabodli. Když jsem otevřel oči, viděl jsem, jak mi vytahují z ruky jehlu. Všichni se smáli na celé kolo a čekali, až zemřu. Z toho, co říkali, mi bylo jasné, že právě o to jim jde – chtěli mě tím svinstvem předávkovat.

Když jsem se zvedl, měl jsem pocit, jako by mi cela byla těsná. Všechny jsem vyházel. Utekli a ani za sebou nezamkli. Přiběhl tam dozorce, ale toho jsem srazil jako rozjetý náklaďák a vyběhl jsem ven.“

„A narazil jste na Ruth Ann Mosleyovou?“

Rufus bouchl pěstí do přístrojové desky. „Kdyby mě jenom Pán srazil k zemi dřív, než jsem se k tomu děvčátku dostal. Proč to muselo být zrovna dítě? Proč?“ Rufusovi tekly po tvářích slzy.

„To nebyla vaše vina, Rufusi. Pod vlivem PCP může člověk udělat cokoliv. Cokoliv. Nemohl jste za to.“

Rufus zvedl v odpověď ruce a zakřičel: „Tyhle ruce to udělaly. I když mi píchli to svinstvo, stejně to nemění nic na tom, že jsem tu nevinnou holčičku zabil.“ Otřel si slzy

„Ale k vraždě jste se stejně přiznal.“

„Byla tam spousta svědků. Rider říkal, že mě popraví, když se nepřiznám. Co jsem měl dělat?“

Fiske nad tím chvíli přemýšlel a nakonec řekl potichu: „Asi bych udělal totéž.“

„Když jsem dostal ten dopis, najednou jako by se mi rozsvítilo v hlavě.“ Zhluboka se nadechl, chvíli pozoroval déšť snášející se na potemnělý obzor a pak se podíval na Fiskea. „Teď víte všechno, co vím já. Co s tím uděláme?“

„To ještě nevím,“ vypravil ze sebe Fiske.

SÁRA zvedla asi po desáté mobilní telefon a vytočila číslo do bytu Phila Jansena. Když nakonec odpověděl, ulevilo se jí. V rychlosti se představila. „Nemám moc času, pane Jansene, takže raději přejdu rovnou k věci. Podílela se armáda v minulosti na programech testování PCP?“

„Proč vás to zajímá?“ zeptal se Jansen napjatým hlasem.

Sára mu pověděla všechno, k čemu společně s Fiskem dospěli a co se dověděli od Rufuse Harmse v Riderově kanceláři. „Harms dostal nedávno dopis, v němž ho armáda žádá, aby se zúčastnil dalšího testu, jehož cílem bylo určit dlouhodobé následky PCP. Myslíme si, že skupina vojáků podala Harmsovi proti jeho vůli PCP, což ovšem nebylo součástí žádného programu. Dospěli jsme k závěru, že měli v úmyslu ho zabít. On však utekl a spáchal vraždu.“

„Počkejte okamžik,“ řekl Jansen. „Proč armáda v tom dopise píše, že se Harms toho programu účastnil, když tomu tak nebylo?“

„Myslíme si, že ho tam zapsali lidé, kteří mu PCP podali. Kdyby ho zabili a došlo by k pitvě, v jeho krvi by se ta látka našla. Zapsali ho tam, aby se vyhnuli případným komplikacím. Existoval takový program, pane Jansene?“

„Ano,“ odpověděl Jansen. „Dnes už je to veřejná informace. Ten program vedla armáda společně s CIA v sedmdesátých letech. Chtěli zjistit, zda lze s pomocí PCP vytvořit vojáky s nadlidskými schopnostmi. Pokud Harmsovo jméno figurovalo na seznamu účastníků programu, mohl v poslední době dostat dopis, který ho vyzýval k dalším testům.“

Sára poděkovala Jansenovi a zavěsila. Najednou ji něco napadlo. Vytočila číslo. Po třech zazvoněních se ve sluchátku ozval ženský hlas. Byla to hospodyně.

„Je doma senátor Knight? Tady Sára Evansová.“

Po chvíli se v telefonu ozval hlas Jordana Knighta. „Sáro?“

„Já vím, že teď není nejvhodnější doba, senátore.“

„Slyšel jsem, co se stalo.“ Měl odměřený hlas.

Sára měla co dělat, aby zůstala klidná. Šlo o každou vteřinu. „Potřebovala bych od vás jednu laskavost.“

„Laskavost?“ řekl Johnson zmateně. „Já myslím, že to není příliš vhodné, Sáro.“

„Slibuji, že už vám nikdy nezavolám, senátore, ale teď potřebuji znát odpověď na jednu otázku, a nenapadá mě nikdo jiný, koho bych se na to mohla zeptat. Mohu?“

Jordan se na okamžik zamyslel. „Právě jsme s Beth začali večeřet.“

„Ale mohl byste zavolat do své kanceláře nebo na FBI.“ Rychle pokračovala. „Potřebuji vědět, jestli agent McKenna sloužil v armádě. Konkrétně v sedmdesátých letech na základně Fort Plessy.“

„Proč to proboha potřebujete vědět?“

„To by bylo dlouhé vyprávění, senátore.“

Jordan vzdychl. „Tak dobře. Podívám se, co s tím mohu udělat. Nechám to někoho ze své kanceláře prověřit a dám vám vědět. Budete doma?“

„Ano.“

„Doufám, že víte, co děláte, Sáro.“

Když se asi po patnácti minutách vrátil do jídelny, Elizabeth se ho zeptala: „Co Sára chtěla?“

„Dost zvláštní věc. Znáš toho agenta FBI?“

Elizabeth zůstala sedět jako opařená. „Warrena McKennu? Co je s ním?“

„Chtěla vědět, jestli někdy sloužil v armádě. Řekl jsem jí, že to nechám prověřit a dám jí po někom vědět. Zavolal jsem do své kanceláře.“

„Kde je Sára?“

„Doma. Čeká na odpověď.“

Elizabeth se postavila. V obličeji byla bílá jako stěna. „Jsi v pořádku, Beth?“

„Rozbolela mě hlava. Potřebuji si vzít aspirin.“

Neklidný Jordan Knight pozoroval svoji ženu, jak pomalu vychází na chodbu. Elizabeth Knightová skutečně potřebovala aspirin, protože bolest hlavy byla až příliš skutečná. Pak zvedla sluchátko a vytočila číslo.

„Ano?“ ozval se hlas na druhém konci.

„Sára Evansová právě volala z domova. Ptala se Jordana, jestli jste někdy sloužil v armádě.“

Warren McKenna si uvolnil vázanku a napil se vody ze sklenice, která stála na stole. „A co jí řekl?“

„Že to prověří a dá jí vědět.“

McKenna se natáhl pro plášť. „Díky za informaci, soudkyně Knightová. Možná bude užitečnější než některé vaše názory.“

Elizabeth Knightová pomalu zavěsila, pak zvedla sluchátko znovu a vytočilo další číslo. Nemohla to tak nechat být.

„Detektive Chandlere, tady je soudkyně Knightová. Neptejte se mě, odkud to vím, ale musíte jet okamžitě k Sáře Evansové domů. Myslím, že jí hrozí vážné nebezpečí. Pospěšte si, prosím vás.“

Elizabeth Knightová zavěsila. Věděla, že ji čekají velké problémy, ať to dopadne jakkoliv. Jaká ironie osudu, pomyslela si, že její vlastní život zničí právě ruka spravedlnosti.

SÁRA přecházela nervózně po pokoji a co chvíli se dívala na hodinky. Čekala telefon z kanceláře Jordana Knighta.

Nad domem přeletělo letadlo a po chvíli se opět rozhostilo ticho. Najednou zřetelně uslyšela, jak se otevřel postranní vchod do domu. Trhla sebou a běžela ke schodům. „Johne?“ Žádná odpověď se neozvala, a když světlo v přízemí zhaslo, otřásla se hrůzou.

Běžela do své ložnice, zavřela za sebou a dveře zamkla. Když viděla, jak se klika pomalu otáčí, hruď se jí začala prudce zdvíhat a pulz jí hučel v uších jako příboj. Najednou se dveře otřásly pod těžkým úderem. Instinktivně uskočila a potichu vykřikla. Rozhlédla se po pokoji a nakonec spočinula pohledem na posteli se čtyřmi sloupky. Přeběhla k ní a z jednoho sloupku sundala ozdobnou hlavu ve tvaru ananasu. Byla z tvrdého dřeva a vážila přinejmenším půl kilogramu.

Napřáhla se a rychle ustoupila ode dveří, které se otřásly pod dalším úderem. Natáhla se dopředu, potichu odemkla a znovu couvla. S dalším úderem se dveře rozletěly a do místnosti vrazil muž s kuklou přetaženou přes hlavu. Vší silou udeřila, proběhla kolem něj a vyběhla na chodbu. Muž zůstal ležet na podlaze, držel se za rameno a sténal.

Seběhla po schodech do přízemí, sebrala ze stolu klíčky od auta a otevřela dveře. Vzápětí vykřikla hrůzou.

Za dveřmi stál další muž. Leo Dellasandro na ni s ledovým klidem mířil pistolí. První muž přiběhl se schodů s pistolí v ruce. Bez kukly na ni nenávistně hleděl Richard Perkins. Když viděl údiv na její tváři, usmál se.

Sára na něj pohlédla. „Šerif Nejvyššího soudu a náčelník soudní policie, pachatelé ohavného zločinu.“

„Tu holku jsem nezabil já, ale Harms,“ řekl Dellasandro.

„Vy tomu věříte, Leo? Zabil jste ji, i když to nebyly vaše ruce.“

Dellasandro se samolibě usmál. „Já to tak nevidím.“

„Co vaše tvář, Leo. John vás opravdu uhodil. Samozřejmě ví všechno.“

„Na něj si taky posvítíme.“

„Vaši dva komplicové, Tremaine a Rayfield, jsou mrtví.“ Tentokrát se usmívala Sára, zatímco Dellasandrovi zmrzl úsměv na rtech. „Počkali si na Rufuse a jeho bratra, ale ani tentokrát jim to nevyšlo,“ dodala sarkasticky.

„V tom případě doufám, že to za ně budu moct dokončit.“

Sára ho přelétla pohledem a nakonec znechuceně zavrtěla hlavou. „Povězte mi jednu věc, Leo. Jak je možné, že se mohl takový grázl jako vy stát náčelníkem policie Nejvyššího soudu?“

Uhodil ji do obličeje, a kdyby mu v tom Perkins nezabránil, uhodil by ji ještě jednou. „Na to teď nemáme čas, Leo.“ Perkins chytil Sáru za rameno, když zazvonil telefon.

Perkins pohlédl na Dellasandra. „Fiske?“ Znovu se podíval na Sáru.

„Fiske je s Harmsem, viďte?“ Neodpověděla. Perkins jí vrazil hlaveň pistole pod bradu.

„Ano! Je s ním!“

Odvedl ji k telefonu. „Zvedněte to. Jestli je to Fiske, domluvte se s ním, kde si dáte sraz.“

Sára váhala. „Zvedněte to!“

Pomalu zvedla sluchátko. Perkins se postavil těsně vedle ní a hlaveň pistole jí přiložil ke spánku. „Haló?“

„Sáro?“ Byl to Fiske.

„Kde jste?“

„Jsme s Rufusem napůl cesty do Washingtonu. Musíme jít za Chandlerem. Už jsme o tom s Rufusem mluvili.“

Perkins zavrtěl hlavou a ukázal na telefon.

„Myslím, že to není moc dobrý nápad, Johne. Chtěla jsem… chtěla jsem vám nejdřív říct, co jsem zjistila.“

„Například?“

„Po telefonu to nejde. Mohou nás odposlouchávat. Můžeme se někde sejít? Pak můžeme jet za Chandlerem.“

Domluvili se, že se setkají nedaleko dálnice. Napsala to místo do bloku u telefonu a vytrhla list.

„Určitě mi to nemůžete říct po telefonu?“

„Mluvila jsem s vaším přítelem z vojenské generální prokuratury.“ Sára se v duchu modlila za to, co chtěla říci. V případě, že by Fiske zareagoval špatně, čekala ji jistá smrt. „Daniell Jackson mi pověděl všechno o testování PCP.“

Fiske se zarazil. Daniell Jackson. Rychle odpověděl. „Daniell mě ještě nikdy nenechal ve štychu.“

Sára si s úlevou oddechla a zavěsila.

Perkins se zlomyslně zašklebil. „Výborně, Sáro, to byl skvělý výkon. A teď se půjdeme podívat na vaše přátele.“

FISKE si zavolal ještě jednou. Zpráva, kterou zjistil, nebyla vůbec potěšující. Vrátil se do vozu a podíval se na Harmse. „Má Sáru.“

„Kdo?“ zeptal se Harms.

„Váš bývalý kolega – Dellasandro. Zůstal už jenom on.“

„Co tím chcete říct, že zůstal už jenom on?“

„Rayfield a Tremaine jsou mrtvi, takže zbývá jenom Dellasandro.“ Fiske se odmlčel a pohlédl na Harmse. „Kolik lidí bylo tu noc v trestném táboře, Rufusi?“

„Pět.“

Fiske klesl do sedadla. „Kdo jsou ti zbylí dva?“

„Perkins. Dick Perkins.“

„Richard Perkins je šerifem Nejvyššího soudu.“ Fiske měl pocit, že bude zvracet. „A ten pátý?“

„Toho jsem neznal. Nikdy jsem ho neviděl.“

„To nevadí. Já myslím, že vím, kdo to je.“ Fiske na to konečně přišel. V myšlenkách se mu objevila zřetelná podoba Warrena McKenny. Tak proto se ho agent FBI snažil falešně obvinit. Všechno do sebe zapadalo.

„Kam jedeme?“

„Chtějí, abychom se setkali na jednom místě u dálnice ve Virginii. Snažil jsem se zavolat Chandlerovi, ale nebral telefon. Nechal jsem mu vzkaz na záznamníku, kde budeme. Doufám jenom, že to stihne.“

Rufus vytáhl z boty pistoli a podal ji Fiskemu. „Umíte s tím zacházet?“

„Myslím, že to svedu,“ odpověděl.

BYLO dlouho po půlnoci a dálnice byla prázdná. Fiske sledoval tabule s výjezdy, dokud neuviděl ten, který hledal. Na prázdném odpočívadle uviděl Sářin vůz. Za ním rozeznal ve tmě řeku Potomac.

Rufus byl schoulený na zadním sedadle. Cestou vymysleli jistý plán. Fiske projel zatáčkou, až jim Sářin vůz zmizel z očí. Zadní dveře se otevřely a Rufus zmizel mezi stromy. Zamířil přes les k parkovišti.

Fiske vjel na parkoviště a zastavil nedaleko Sářina vozu. Zasunul si pistoli na opasek a pomalu vystoupil „Sáro?“

„Tady, pane Fiske,“ řekl Dellasandro.

Fiske se zatvářil nesmíme překvapeně.

„Kde je Harms?“ zeptal se Dellasandro.

Fiske se zamyšleně podrbal na tváři. „Rozmyslel si to. Nechtěl se dostat do rukou policii. Jednu mi vrazil a utekl.“

„A nechal vám auto? To bych neřekl.“

„Opravdu. Víte přece, že byl tolik let ve vězení. Auto si nevzal, protože neumí řídit.“ Přistoupil k Dellasandrovi a Sáře. „Jste v pořádku, Sáro?“

Přikývla. „Jsem, Johne.“

„Mlčte,“ okřikl ji Dellasandro. „Kde přesně od vás Harms odešel?“

„Když jsme sjeli z dálnice číslo jedna.“

„Proč vám nevěřím ani slovo z toho, co říkáte?“

„Možná proto, že lžete celý život a myslíte si, že všichni kolem vás jsou prolhaní stejně jako vy.“

Dellasandro mu namířil pistoli na hlavu. „Už se těším, až vám udělám díru do hlavy.“

„Perkins je tady taky,“ vyhrkla Sára.

„Držte hubu!“ zaječel Dellasandro.

„Já to věděl. Řekl bych, že vím, kdo je ten další.“

„To můžete za chvilku vykládat rybičkám. Jdeme.“

Všichni vykročili směrem k řece. Do země těsně vedle Dellasandrovy nohy se v tu chvíli zabořila kulka. Dellasandro vykřikl a otočil se od Fiskea.

Fiske mu zasadil tvrdou ránu do žaludku, až se bolestí předklonil, a druhou pěstí ho udeřil do hlavy. Než se Dellasandro stačil vzpamatoval, Rufus vyběhl z úkrytu za nedalekým stromem a narazil do něj jako rozjetý tank.

Muž sjel po břehu do vody. Rufus se chtěl vrhnout za ním, když kolem nich prosvištěly další kulky. Všichni se okamžitě vrhli k zemi.

Fiske držel Sáru kolem ramen. „Vidíte něco, Rufusi?“

„Jo. Ty výstřely přišly ze dvou různých míst.“

„Skvěle. Jsou tady oba.“ Sevřel v ruce pistoli. „Teď mě poslouchejte, Rufusi. Odplazím se teď asi deset metrů odtud. Dvakrát vystřelím, aby střelbu opětovali a my tak mohli zjistit, kde jsou. Pak vás budu krýt, vy nasednete se Sárou do vozu a pojedete za Chandlerem.“

Fiske se začal plazil pryč, ale Sára ho držela za ruku a nechtěla se pustit. Chtěl jí říct něco důvěrného, aby jí dal najevo, že se nebojí. Strach měl stejně. „Já vím, co dělám, Sáro.“

Dívala se za ním, když se plazil pryč. Byla přesvědčená, že ho vidí naposledy živého.

O minutu později se ozvala střelba. Rufus zpola nesl Sáru, když běželi k autu. Zvládli to. Rufus otevřel dveře, a než nastoupil, strčil dovnitř Sáru.

Fiske se pomalu plížil houštím. Nos měl plný zápachu horkého železa a spáleného střelného prachu. Startující vůz přehlušil zvuk, který se v tu chvíli ozval za ním.

Zmáčený Dellasandro na něj namířil pistoli. Když se ozval výstřel, Fiske ohromeně zíral, jak se Leo Dellasandro kácí k zemi a zůstává bez hnutí ležet.

Fiske vzhlédl a v tu chvíli litoval, že se Dellasandrovi nepodařilo vystřelit. Z výšky se na něj díval McKenna.

Fiske zavrtěl hlavou. Proč to jenom nemohl být Chandler? Proč nemohl mít alespoň jednou štěstí? „Ty hajzle!“ řekl Fiske.

„Myslel jsem, že mi poděkujete,“ řekl McKenna.

Fiske nevěřil svým očím, když sledoval, co muž dělá. McKenna vytáhl z kapsy další pistoli, vzal ji za hlaveň a podal překvapenému Fiskemu. „Tady je vaše zbraň. Náhodou jsem ji našel.“ Pak nastavil ruku a pomohl Fiskemu na nohy. „Chandler už je na cestě. Zastihl jsem ho v domě slečny Evansové. Dorazil jsem tam ve chvíli, kdy ji Perkins a Dellasandro odváželi. Napadlo mě, že ji proti vám chtěli použít jako rukojmí. Jel jsem za nimi, abych vás neoficiálně kryl. Perkins odjel. To on po vás střílel.“

Fiske na něj vytřeštil oči. „Já myslel, že jste byl jedním z těch pěti, co byli tehdy v noci v tom vojenském vězení,“ řekl.

„Byl, ale kromě Rufuse tam bylo šest mužů.“

Fiske se tvářil nechápavě. „Já tomu nerozumím.“

„Byl jsem dozorce a tu noc jsem měl službu, Johne. Mohl jsem to celé zastavit.“ Sklopil pohled k zemi. Když se v duchu vrátil do minulosti, vypadal sklesle. „Ale neudělal jsem to.“

Fiske ho chvíli upřeně pozoroval a pořád se nemohl vzpamatovat z toho, jak se události vyvíjely. „Tak s tím něco děláte teď.“

„O čtvrtstoletí později.“

„Rufus bude volný, ne? Na ničem jiném mu nezáleží.“ McKenna vzhlédl. „Rufus už je volný, Johne. Do vězení už ho nikdo nepošle. Když to někdo zkusí, bude si nejdřív muset poradit se mnou. A věřte mi, že se jim to nepodaří.“

Fiske se podíval směrem k silnici. „A co Perkins?“

McKenna se usmál. „Vím dobře, kam má namířeno. Jede za šestým člověkem, který byl tu noc v trestném táboře.“

„Za kým? Kdo to byl?“

„Uvidíte. Brzy se všechno dozvíte.“

KDYŽ ŽENA otevřela dveře, Richard Perkins kolem ní vběhl do bytu. „Kde je?“

„Ve své pracovně.“

Perkins zamířil po chodbě ke dveřím a prudce je otevřel. „Všechno je v háji a já mizím.“

Jordan Knight se narovnal a zavrtěl hlavou. „Když utečeš, budou vědět, že jsi vinen.“

„To už stejně vědí. Leo je mrtvý a Rufus Harms je pořád na svobodě. Viděl jsem ho.“

Jordanova tvář potemněla. „Ten slavný pan Harms.“

„Zabil Franka a Vica.“

„Další dva lidi, které můžeme pustit z hlavy.“

„Ty zkurvenej… Tys jim řekl, aby zabili Michaela Fiskea. Začal jsi s tím.“

Jordan Knight se zamyslel. „Pořád ještě nevím, jak mě Rufus Harms dokázal v tom odvolání identifikovat. O tobě věděl všechno. Já jsem ani nebyl v armádě.“

„On tě neidentifikoval.“

Knight se zatvářil překvapeně a v očích se mu objevil záblesk naděje.

„Mluvil jsem s Tremainem,“ pokračoval Perkins. „Rayfield ti lhal. O tobě nebyla v tom odvolání ani zmínka. Byli jsme tam uvedení jenom my čtyři.“

„Takže já jsem pořád ještě neznámý.“ Knight se postavil a podíval se na Perkinse. To také znamenalo, že není všechno ztraceno. Stačilo, aby se vypořádal ještě s jedním člověkem, a ten zlý sen skončil.

„Ale jak dlouho ještě? A to všechno proto, že jsme Harmsovi píchli PCP.“

„Píchnuls mu ho ty, Richarde.“

„Moc si na mě nevyskakuj. S nápadem používat PCP jste přišel vy, pane CIA.“

„Jistě. Prováděl jsem tam testy a vy jste si věčně stěžovali na Harmse. Chtěl j sem vám jenom prokázat laskavost.“

„Já rozhodně nebudu čekat, až začnou padat hlavy.“

„Předpokládám, že budeš potřebovat peníze.“ Jordan vytáhl z kapsy klíček a odemkl zásuvku ve stole. „Mám tady nějaké v hotovosti. Pro začátek padesát tisíc?“

„To zní dobře. Pro začátek.“

Knight se otočil a namířil na Perkinse pistoli.

„Co to děláš, Jordane?“

„Vlítneš sem jako šílenec a začneš mi vyhrožovat. Zastřelím tě v sebeobraně.“

„Tomu nikdo neuvěří, ty blázne.“

„Ale uvěří, Richarde.“ Jordan stiskl spoušť a Perkins padl na podlahu. Z chodby k němu dolehl křik. „To je v pořádku, Beth,“ zavolal. „Nic mi není.“ Otočil se a vzápětí zůstal stát jako solný sloup. Hleděl přímo do obličeje Rufusi Harmsovi. Za mohutným černochem stál Chandler, McKenna, Fiske a Sára.

McKenna přistoupil ke Knightovi. „Vy si mě asi nepamatujete, senátore, viďte? Myslím mimo moji působnost u FBI?“ Jordan na něj mlčky zíral. McKenna přistoupil až k němu. „Perkins a Dellasandro si mě také nepamatovali. Už je to dávno a tu noc byli všichni opilí. Všichni kromě vás.“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

„Měl jsem ve vězení na základně Fort Plessy službu jako dozorce tu noc, kdy jste šel s přáteli za Harmsem. Bylo to poprvé a naposledy, kdy jsem sloužil ve vojenském vězení. Možná právě proto si mě nikdo nepamatoval. Pustil jsem vás tehdy dovnitř. Od té doby jsem žil s pocitem viny za tuhle chybu, ale dalo se to vydržet.“

McKenna se podíval na Rufuse. „Omlouvám se, Rufusi. Byl jsem zbabělec. Možná to pro vás nebude nic znamenat, ale neminul den, abych se za to nenáviděl.“

Jordan si odkašlal. „To je velice dojemné, agente McKenno. Pokud si ale myslíte, že jste mě tam tu noc viděl, pak se mýlíte.“

„Záznamy CIA jasně vypovídají o tom, že jste ve Fort Plessy prováděl na vojácích testy s PCP,“ řekl McKenna.

„Ten program byl otevřený a legální, jak by vám mohla potvrdit má žena.“

„Spojené státy versus Stanley?“ řekla Sára trpce.

Jordan nespouštěl oči z McKenny. „Jaká náhoda, že jste tam byl – jak sám tvrdíte – a teď jste tady.“

„To není žádná náhoda, ale záměr,“ zněla McKennova překvapivá odpověď. „Když jsem odešel z armády, dokončil jsem vysokou školu a přihlásil jsem se na Akademii FBI. Celou dobu jsem vás i ostatní sledoval. Vina je velice silná motivace. Rayfield a Tremaine zůstali nablízku Rufusovi. Perkins a Dellasandro zase vám. Když jste před pár lety dostal místo v senátním výboru pro soudnictví, zajistil jste jim místa na Nejvyšším soudě. To od vás bylo hezké. Když jsem se dověděl o vraždě Michaela Fiskea a zjistil jsem, že to nějak souvisí s Rufusem, modlil jsem se za to, aby nepřišly vniveč všechny ty roky, kdy jsem vás sledoval.“

Vytáhl z kapsy mobilní telefon, promluvil do něj a čekal na odpověď. „Přečtu vám vaše práva.“

„Do svítání skončíte v některém z žalářů FBI,“ řekl Knight. „Nemáte žádné důkazy.“

„Zatýkám vás na základě vašich vlastních slov.“ Před zraky ostatních McKenna poklekl ke stolu, chvíli pod ním cosi dělal, a nakonec vytáhl odposlouchávací zařízení. „V té dodávce zaparkované před domem bylo slyšet velice dobře.“

Jordan byl vzteky bez sebe. „To je protizákonné! V tomhle městě není jediný soudce, který by vám k tomu dal příkaz.“

„Žádný příkaz jsme nepotřebovali. Měli jsme souhlas.“ Když do místnosti vstoupila Elizabeth, Jordan zbledl jako stěna.

„Ty?“

„Já tady taky žiju, Jordane. Ten souhlas jsem dala já.“

„Proč, proboha?“

Elizabeth mu chvíli hleděla do očí a pak se dotkla rukávu Rufuse Harmse. „Kvůli tomuhle muži, Jordane. Je to dostatečný důvod pro to, co jsem udělala.“

„Kvůli němu? Vždyť je to vrah.“ Namířil prstem na Rufuse. „Ten chlap měl zemřít.“

Mnohem rychleji, než by jeho mohutná postava napovídala, se Rufus vrhl po Jordanovi a jeho obrovité ruce sevřely senátorův krk.

McKenna a Chandler se snažili Rufuse odtrhnout, ale to bylo asi tak stejné, jako kdyby chtěli pohnout horou.

„Nechte toho, Rufusi!“ zaječela Sára.

Fiske přistoupil blíž. „Rufusi? Rufusi!“ Fiske se nadechl a nakonec to řekl. „Josh to nepřežil.“ Rufus okamžitě uvolnil sevření Jordanova krku a otočil se na Fiskea. „Je mrtvý, Rufusi. Oba jsme ztratili bratra. Když ho zabijete, půjdete znovu do vězení, a kvůli tomu přece Josh nezemřel.“

Rufus uvolnil stisk ještě víc a po tvářích mu začaly stékat slzy. Sípající Jordan Knight se svalil na podlahu.

JORDAN se nepodíval na svoji ženu, když ho McKenna odváděl s pouty na rukou. O hodinu později skončil svoji práci soudní lékař a Perkinsovo tělo bylo odvezeno. Chandler, Rufus, Sára a Fiske zůstali. Elizabeth Knightová byla ve své ložnici.

„Kolik jste toho věděl?“ zeptal se Fiske Chandlera.

„Něco. Občas jsme spolu mluvili s McKennou. Věděl, kdo se na tom podílel, ale neměl pro to žádné důkazy. Musel v nich vyvolat přesvědčení, že hlavní podezřelí jste vy dva. Vzal vám pistoli a zajistil, aby se o tom dověděli Perkins a Dellasandro. Doufal, že si tak budou připadat bezpečně a udělají nějakou chybu. Svěřil se soudkyni Knightové, že zná jejího manžela ze základny Fort Plessy, takže když jí senátor řekl, že si to musel nechat zjistit, věděla, že lže.“

„Soudkyně Knightová mi zachránila život,“ řekla Sára.

Chandler souhlasně přikývl. „McKenna věděl, že Perkins bude potřebovat pomoc Jordana Knighta. Nikdo nepočítal s tím, že Knight zabije Perkinse, ale tím se nebudu zatěžovat.“

Chandler pohlédl na Rufuse Harmse.

„Chci vidět bratra.“

Chandler přikývl. „To bych mohl zařídit.“

Cestou ke dveřím potkali na chodbě Elizabeth Knightovou. Podala ruku Rufusi Harmsovi. „Po tom všem, co jste musel vytrpět, vám to bude asi k ničemu, pane Harmsi, ale chci vám říct, že je mi to líto. Strašně líto.“

Jemně její ruku přijal. „Naopak, madam. Znamená to pro mě strašně moc.“

Když vycházeli ze dveří, Elizabeth Knightová se s nimi definitivně rozloučila: „Sbohem.“

Když tři muži nastoupili do výtahu, Sára zaváhala. „Doběhnu vás,“ řekla a běžela zpátky do bytu.

Otevřela jí hospodyně.

„Kde je soudkyně Knightová?“

„Odešla do ložnice. Proč…“

Sára kolem ní proběhla a vtrhla do ložnice. Elizabeth Knightová seděla na posteli a dívala se na svoji bývalou úřednici. Soudkyně měla ruku sevřenou v pěst a vedle ní ležela prázdná lahvička od léků.

Sára k ní pomalu přistoupila, posadila se vedle ní a vzala ji za ruku. Pomalu ji otevřela a prášky se vysypaly na podlahu. „Takhle se to nedá řešit, Elizabeth.“

„Řešit?“ zvolala Elizabeth hystericky. „Můj život odtud právě odešel s pouty na rukou.“

„Jordan Knight odešel s pouty na rukou. Soudkyně Nejvyššího soudu Elizabeth Knightová sedí vedle mě.“

„Sáro…“ Po tvářích jí stékaly slzy.

„Je to doživotní funkce a vy máte celý život před sebou.“ Sára jí stiskla ruku. „Ráda vám pomůžu, když mě přijmete zpátky.“

Elizabeth chytila mladou ženu za rameno. „Zůstanete tu se mnou, Sáro?“

„Zůstanu, jak dlouho si budete přát.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

VZHLEDEM k tomu, že bývalý seržant Josh Harms byl držitelem Stříbrné hvězdy, Purpurového srdce a medaile za vynikající službu, měl právo být čestně pohřben na národním vojenském hřbitově v Arlingtonu.

Jednoho chladného, slunečného říjnového dne byl uložen do země, která byla pokrytá tolika bílými kříži, až to vypadalo, jako kdyby napadl první sníh. Když čestná stráž vypálila salvu a trubač zatroubil na polnici, prostá rakev byla spuštěna do hrobu. Rufus přijal od zasmušilého a uctivého vojenského důstojníka složenou vlajku, zatímco Fiske, Sára, McKenna a Chandler mlčky přihlíželi.

Potom se Rufus pomodlil nad bratrovým hrobem. V srdci měl smutek, ale měl povznesenou náladu. Věděl, že jeho bratr odešel na lepší místo. Věděl, že dokud bude naživu, bude žít i vzpomínka na Joshe Harmse. Až odejde k Pánu, i on bude moci znovu obejmout svého bratra.

O DVA dny později byl Michael Fiske pohřben na soukromém hřbitově na předměstí Richmondu. Ed Fiske stál rozpačitě ve starém obleku vedle svého syna a přijímal projevy soustrasti od všech soudců Nejvyššího soudu a mnoha příslušníků politické a společenské elity ve Virginii. Harold Ramsey se u něj zastavil déle než ostatní a utěšoval ho.

Když Fiske pozoroval Ramseye, napadlo ho, co čeká Rufuse. Fiske mu doporučil, aby podal žalobu na každého, na koho si vzpomene.

Rufus odmítl. „Všichni kromě Knighta dopadli mnohem hůř, než kdyby je odsoudil nějaký soudce na zemi,“ řekl.

„To je jejich skutečný trest. Knight musí žít s tím, co provedl. To stačí. Já chci žít jako svobodný člověk, vidět hrob své matky. To je všechno.“

Fiske se ho pokusil přemluvit, aby si to rozmyslel, ale nakonec si uvědomil, že ten muž má pravdu.

S pomocí právního zástupce vojenské prokuratury Phila Jansena však hodlal zajistit Rufusovi několik věcí: čestné propuštění z armády, odškodné a plný vojenský důchod. Po tom všem, co měl Rufus Harms za sebou, nemusel bojovat o holou existenci.

Když se Fiske přestal zaobírat myšlenkami, přistoupila k němu Sára s Elizabeth Knightovou. „Mám pocit, že jsem za to hluboce zodpovědná,“ řekla soudkyně Knightová.

Fiske věděl, že soudkyně a senátor se rozvádějí. Vláda a především armáda chtěly vše udržet v tichosti, jak to jen bude možné. Ve Washingtonu už tomu věnovala pozornost nejvyšší místa. Znamenalo to, že Jordan Knight možná nepůjde do vězení za to, co provedl. Senátorovi zkušení právníci zpochybňovali zákonnost elektronického odposlouchávání, ačkoliv k němu dala Elizabeth Knightová souhlas. Když si Fiske uvědomil, že by Jordan Knight mohl uniknout spravedlivému trestu, měl chuť toho muže navštívit se svou pistolí ráže devět milimetrů. Jenomže Jordan Knight už trpěl a bylo zřejmé, že se utrpení nezbaví. Odposlouchávání však přineslo své ovoce. Jordan se vzdal svého místa v senátu a – což bylo ještě horší – ztratil ženu, kterou miloval.

„Kdybych pro vás mohla cokoliv udělat…“ řekla Elizabeth Knightová.

„Chtěl jsem vám nabídnout totéž,“ řekl Fiske.

Půl hodiny poté, co odešli poslední truchlící, Fiske přihlížel, jak rakev zasypávají hlínou. Chvíli si povídal s otcem a Sárou a rozloučil se s tím, že se setkají v otcově domě. Díval se za nimi, když odjížděli. Když se otočil k hromádce čerstvé zeminy, zarazil se. Vedle hrobu klečel se zavřenýma očima a biblí v ruce Rufus Harms.

Fiske k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno. „Jste v pořádku, Rufusi? Co to děláte?“

„Modlím se.“

„Ach tak.“

„A co vy? Už jste se za svého bratra pomodlil?“

„Já nebyl na mši od střední školy, Rufusi. Už si ani nevybavím žádnou modlitbu.“

„Tak se modlete svými slovy.“

Fiske se rozhlédl, jestli se někdo nedívá. Pak nemotorně poklekl. Zpočátku ani nezavřel oči, ale po chvíli se mu zavřely samy. Přes nohavice cítil vlhkou hlínu, ale zůstal bez hnutí klečet. Cítil vedle sebe uklidňující přítomnost Rufuse. Nevěděl, zda by tam bez něj zůstal.

Přemýšlel o všem, co se stalo. Myslel na matku a otce. S úsměvem si vzpomněl na Sáru. Dožije se padesáti, šedesáti, možná sedmdesáti let? Proč by se nemohl v případě pochybností rozhodnout ve svůj vlastní prospěch? Měl před sebou spoustu let života, pravděpodobně velice uspokojivého. Zvlášť po boku takové ženy, jakou byla Sára.

Sklonil hlavu a nadechl se vlhkého vzduchu, v němž byla cítit vůně hořícího listí.

Nakonec se v myšlenkách vrátil ke svému bratrovi. Ucítil pálení v hrudníku. Nebyla to spodní strana jeho jizvy.

Tahle bolest by člověka nezabila, ale byla mnohem horší než ta, kterou mu způsobily ty dvě kulky. Michael už se nevrátí. Ztratil ho.

Cítil, jak mu tělo začíná vypovídat službu. Slzy mu najednou tekly po tvářích tak prudce, až měl pocit, že krvácí z nosu. Začal padat k zemi, ale na poslední chvíli ho zachytila silná paže. Přes slzy se podíval na Rufuse, který ho jednou rukou držel pod paží, aby nespadl. Oči měl stále zavřené, obličej zvednutý k obloze a jeho rty neslyšně odříkávaly modlitbu.

V tu chvíli John Fiske záviděl Rufusi Harmsovi, který ztratil bratra a neměl na světě vůbec nic. Rufus Harms byl však svým způsobem nejbohatším člověkem na zemi.

Fiske odvrátil pohled od Rufuse a podíval se na hrob. Zabořil kolena do hlíny, zavřel oči, sklonil hlavu, pevně sepnul ruce a začal se usmiřovat. Se svým bratrem dole. A s čímkoliv, co bylo nahoře.

O autorovi – David Baldacci

Pracoval jako obhájce u soudu, ale celé roky při tomto zaměstnání pěstoval zajímavého koníčka; psal prózu. Úspěchu dosáhl ze dne na den, když mu v roce 1996 vydali první román Absolutní moc. Další úspěšné knihy na sebe nenechaly dlouho čekat, a tak se Baldacci po vydání románů Absolutní kontrola a Výhra mohl vzdát právnické kariéry a cele se věnovat psaní. Autor však důrazně odmítá, že by se jeden bestseller ročně pro něj stal zvykem. „Chci psát o všem, co mě zajímá, a prozatím mám dostatek materiálu. Ale rozhodně to není rutina.“

V předposlední knize se Baldacci věnoval loteriím a možné manipulaci s nimi. V prosté pravdě vychází z vlastních zkušeností obhájce a soudních případů, které se skutečně staly.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai