Spravedlnost v Divine

David Baldacci

(2011)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Oliver Stone býval kdysi elitním zabijákem. Nyní se svými přáteli, kteří si říkají Camel Club, odkrývá temné zákulisní hry a spiknutí v nejvyšších vládních kruzích. Není divu, že se tak stává cílem, který je třeba zlikvidovat. Aby ochránil své přátele, ukryje se v městečku kdesi ve Virginii. Ale ani tady nenajde klid. Proč tu lidé páchají sebevraždy? A kdo stojí za tajemnými nehodami ve městě? Je město v lesích útočištěm, nebo jen smrtící past?

Přeložil Jiří Balek

Copyright © David Baldacci, 2008

Translation © Jiří Balek, 2011

ISBN 978-80-204-2512-6

1

Zátoka Chesapeake tvoří nejdelší říční ústí v Americe. Je takřka dvě stě mil dlouhá, pokrývá oblast neuvěřitelných pětašedesáti mil čtverečních a vtéká do ní více než sto padesát řek a potoků. Zároveň je domovem milionů ptáků a vodních živočichů a rájem pro celé legie amatérských jachtařů. V každém případě představuje přírodní úkaz nesmírné krásy. Jenže to nesmíte plavat uprostřed její ohromné masy vody za bouře a v pološeru časného rána.

Oliver Stone prorazil vodní hladinu a nadechl se vlhkého slaného vzduchu. Žíznivý člověk uprostřed trilionů tun oceánu. Ponořil se hlouběji, než považoval za moudré. Skočíte-li však z desetimetrového útesu do rozbouřeného oceánu, měli byste být vděční, že se vůbec vynoříte. Šlapal vodu a rozhlížel se, aby zjistil, kde vlastně je. Nic z toho, co viděl, mu nepřipadalo příliš lákavé. Při každém úderu blesku nad pevninou zahlédl vysoký útes, na kterém před okamžikem stál. Strávil zatím v zátoce necelou minutu a chlad se mu už začínal dostávat pod kůži, přestože měl pod oblečením neoprenovou kombinézu. Stáhl si vodou nasáklé kalhoty a košili, skopl boty a začal plavat východním směrem. Moc času mu nezbývalo.

Za dvacet minut se dostal ke břehu. Ruce i nohy měl ztuhlé. Kdysi vydržel plavat celý den, jenže mu už dávno nebylo dvacet. Sakra, už mu nebylo ani padesát. Jediné, po čem teď toužil, byla pevná země. Už ho nebavilo hrát si na rybu.

Zahlédl štěrbinu mezi kameny a zamířil k ní. Dostal se přes vlnolam a doběhl k velkému balvanu, kde už dříve schoval taškus oblečením. Stáhl ze sebe mokrou kombinézu, otřel se do sucha, převlékl se do suchého oblečení a obul si tenisky. Promáčené věci uložil do tašky, tu zatížil kamenem a hodil do rozbouřené zátoky, kde se potopila na dno ke staré odstřelovačské pušce a zaměřovači. Stone byl oficiálně v penzi a doufal, že bude žít dost dlouho, aby si ji užil. Právě teď by však na sebe příliš nesázel.

Opatrně vyšplhal po kamenité stezce na polní cestu. Za deset minut dorazil k lesíku borovic ohnutých do jednoho směru silnými větry od moře. Po dalších dvaceti minutách rychlé chůze se dostal ke shluku neudržovaných, pomalu se rozpadajících budov. Když prolézal oknem nejmenší chatrče, začalo za hustými mraky svítat. Chatrč byla spíš přístavek, na okolní poměry však měla takřka luxusní prvky, například dveře a podlahu. Podíval se na hodinky. Zbývalo mu nanejvýš deset minut. K smrti unavený se znovu svlékl a vlezl si pod starou zrezivělou sprchu, z níž vytékal jen pramínek vlažné vody. Důkladně se umyl, aby se zbavil zápachu mořské vody ze zátoky, čímž vlastně zničil důkazy. Vše prováděl automaticky, protože byl příliš otupělý, aby vůbec přemýšlel. Bylo mu však jasné, že to se brzy změní. Přijde čas, kdy bude muset zapojit hlavu.

Čekal, kdy se ozve zabušení na dveře. Uslyšel ho, právě když se znovu oblékal.

„Hej, seš připravenej?“ křikl hlas. Skrz tenké překližkové stěny pronikl jako kočičí packa do myší díry.

Stone místo odpovědi udeřil dlaní do prošlapaných prken podlahy, nazul si boty, vklouzl do odřeného kabátu, narazil si na hlavu kšiltovku a nasadil si silné brýle. Rukou přejel po šedivém plnovousu, který si nechal posledního půl roku růst, otevřel dveře a kývl na pomenšího podsaditého muže za nimi. Chlapík měl postavu podobnou pivnímu soudku, ujíždělo mu levé oko a zuby měl zažloutlé od spousty cigaret a silné černé kávy. Tady se kávas mlékem příliš nepila. Na hlavě měl zeleného kulicha a na sobě obnošené farmářské kalhoty s kšandami, špinavé pracovní boty a rozepnutý zamaštěný zelený kabát. Příjemně se usmíval.

„Dost zima dneska ráno,“ prohlásil, promnul si mohutný nos a mezi rty si vložil zapálenou cigaretu.

To mi povídej, pomyslel si Stone.

„Ale prej se má oteplit.“ Muž se napil kávy z termosky. Jak zaklonil hlavu, několik kapek nápoje mu steklo po bradě.

Stone přikývl. Tvářil se netečně a v jeho obvykle zkoumavých šedých očích se za falešnými skly brýlí usadil tupý výraz. Když kráčel za druhým mužem, měl nohu vytočenou tak, že na ni silně kulhal. Zároveň vypadal o několik centimetrů menší.

Právě nakládali dřevo na starý otřískaný pickup, když se na příjezdové cestě objevil hlídkový vůz a tmavé sedany. Od kol jim na všechny strany odlétával štěrk. Ze sedanů vystoupili upravení mohutní muži v modrých prošívaných vestách se žlutým nápisem „FBI“ na zádech, v pouzdrech u pasu měli uložené pistole se zásobníky na čtrnáct nábojů. Zamířili ke Stoneovi a jeho parťákovi. Podsaditý šerif v nablýskaných botách a stetsonu měl co dělat, aby jim stačil.

„Co se děje, Virgile?“ zeptal se farmář šerifa. „Zas z basy utek ňákej parchant? Něco ti řeknu. Měli byste je střílet, když je čapnete, a vysrat se na ty podělaný liberály.“

Virgil zavrtěl hlavou a podle vrásek na čele se dalo poznat, že má velké starosti. „Nejde o vězení, Leroyi. Někdo zemřel.“

„Kdo?“

Jeden z agentů FBI vyštěkl: „Ukažte mi nějaký průkaz.“

„Kde jste byl vy a váš přítel před hodinou?“ přidal se vzápětí druhý.

Leroy rychle přejel pohledem oba agenty. Pak se znovu podíval na uniformovaného šerifa. „Virgile, co se to sakra děje?“

„Jak jsem řekl, někdo zemřel. Důležitý člověk. Jmenoval se –“

Jeden z agentů ho chytil za paži a přerušil ho uprostřed věty. „Ty průkazy. Okamžitě!“

Leroy rychle vytáhl z kapsy kalhot peněženku a podal agentovi svůj řidičský průkaz. Zatímco jeden agent vyťukával číslo do přenosného počítače, který vyndal z kapsy bundy, druhý natáhl ruku ke Stoneovi.

Stone se ani nepohnul. Jen s nechápavým výrazem na agenta zíral, křivil rty a šoupal zdánlivě poraněnou nohou. Tvářil se zmateně, což byla součást jeho převleku.

„Ten řidičák nemá,“ vysvětloval Leroy. „Je na hlavu. Sakra, ani nemluví, jen mručí.“

Agenti FBI Stonea obstoupili. „Pracuje pro vás?“

„Ano, pane. Už čtyři měsíce. Maká dobře, má sílu jak bejk. Ani nechce moc peněz, stačí mu byt a strava. Jenže má špatnou nohu a rozumu nepobral. V podstatě si jinou práci těžko najde.“ Agenti jako na povel sjeli očima ke Stoneově noze, kterou držel v nezvyklém úhlu, a zpátky k jeho brýlatému obličeji a rozcuchanému plnovousu.

„Jak se jmenuje?“ chtěl vědět jeden z nich.

Stone zamručel a několikrát trhl rukou, jako by federálním agentům předváděl neznámé bojové umění.

„Tohle bude něco jako jeho znaková řeč, aspoň myslím,“ bránil svého pomocníka Leroy. „Já znakovou řeč neumím, takže nevím, jak se menuje. Prostě na něj pokaždý křiknu a ukážu mu, co má dělat. Funguje to. Víte, tahle práce není žádná věda, většinou jen házíme hnůj na náklaďák.“

„Řekněte mu, ať si na té zraněné noze povytáhne nohavici,“ přikázal jeden z agentů.

„Kvůli čemu?“

„Prostě mu to řekněte!“

Leroy Stoneovi sám na sobě ukázal, co se po něm chce.

Stone se sklonil a s předstíranými těžkostmi Leroye napodobil.

Všichni muži uviděli ošklivou jizvu táhnoucí se přes koleno.

„Hergot!“ vyjekl Leroy. „Už se nedivím, že pajdá.“

Agent naznačil Stoneovi gestem, že může nohavici stáhnout. „Fajn, v pořádku.“

Stone nikdy nevěřil, že by mohl být někdy vděčný za staré zranění od bajonetu na pušce severovietnamského vojáka. Vypadalo horší, než ve skutečnosti bylo, protože mu ho chirurg musel ošetřit na zemi v džungli, uprostřed nepřátelské dělostřelecké palby. Nebylo proto divu, že se lékaři dost třásly ruce.

„Tady s Leroyem se známe od dětství,“ vysvětloval šerif Virgil. „Na střední jsme spolu hráli fotbal a před čtyřiceti rokama jsme vybojovali okresní pohár. Určitě nikoho nezabil. A tenhle chlapík taky na odstřelovače nevypadá.“

Agent FBI vrátil Leroyovi řidičský průkaz a podíval se na své kolegy. „V pořádku,“ zamumlal naštvaně.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se další agent a prohlížel si z poloviny naložený pickup.

„Tam, co každej den ráno v týhle roční době. Vezeme dříví lidem, co nemaj čas si ho sami naštípat. Musíme to stihnout do zimy. Pak zajedem do přístavu a budem makat na lodi. Jestli se zlepší počasí, vyrazíme na moře.“

„Vy máte loď?“ zeptal se příkře jeden z agentů.

Leroy se s pobaveným výrazem podíval na Virgila. „Jasně, pořídil sem si jachtu.“ Ukázal za sebe. „Občas si rádi vyrazíme do zátoky nachytat pár krabů. Slyšel sem, že teď berou jako vzteklý.“

„Přestaň provokovat, Leroyi, než si vykoleduješ problémy,“ usadil ho Virgil. „Tentokrát jde o vážnou věc.“

„Jo, to věřím,“ opáčil Leroy. „Ale jestli je ten chlap fakt mrtvej, tak byste tu neměli marnit čas kecáním s náma. Protože my o tom nic nevíme.“

„Viděli jste tu dnes ráno někoho?“

„Ne, dokavad ste se sem nepřihnali vy. A to sme oba vstávali před svítáním.“

Stone dokulhal k pickupu a začal na ložnou plochu nakládat další dřevo.

Agenti se dívali jeden na druhého. „Vypadneme,“ zamumlal nakonec jeden z nich.

Za několik vteřin byli pryč.

Leroy došel k pickupu a začal na něj házet kusy dřeva. „Kdo to tak moh bejt?“ ptal se spíš sám sebe. „Prej někdo důležitej. Na světě je spousta důležitejch chlápků. Jenže nakonec musej umřít jako všichni vostatní. V tomhle je bůh spravedlivej.“

Stone dlouze souhlasně zamručel.

Leroy se na něho podíval a zasmál se. „Hele, tohle bylo to nejchytřejší, co sem dneska slyšel.“

Když měli práci hotovou, Stone Leroyovi posunky vysvětlil, že odchází. Zdálo se, že Leroy to bere sportovně. „Vlastně mě překvapilo, žes tu vydržel tak dlouho. Hodně štěstí.“ Z roličky odpočítal několik papírových dvacetidolarovek a podal mu je. Stone si peníze vzal, poplácal muže po zádech a odkulhal pryč.

Zabalil si pytel a odešel po svých. Do Washingtonu D. C. se svezl na korbě náklaďáku, jehož řidič ho odmítl pustit do vyhřáté kabiny. Stoneovi to nevadilo. Alespoň měl čas na přemýšlení. A měl o čem přemýšlet. Právě v jednom dni, doslova pár hodin po sobě, zabil dva důležité muže. Zastřelil je puškou, kterou hodil do vod zátoky těsně předtím, než do ní skočil z útesu sám.

Náklaďák ho vysadil na okraji D. C. a Stone pěšky došel až domů, na hřbitov Mt. Zion.

Musel doručit dopis.

A něco vyzvednout.

Pak bude čas vyrazit.

John Carr – jeho alter ego – byl po smrti.

Vypadalo to, že ho Oliver Stone bude brzy následovat.

2

Domek byl tmavý, hřbitov ještě temnější. Vidět byl jen sražený vzduch před Stoneovými ústy. Pohledem zkoumal každý centimetr hřbitova, protože teď si nemohl dovolit žádnou chybu. Přijít sem byla hloupost, jenže věrnost pro něho neznamenala volbu, ale povinnost. Prostě už byl takový. To mu nikdo nemohl upřít.

Postával opodál takřka půl hodiny a hledal něco nezvyklého. Poté co toto místo opustil, ho několik měsíců hlídali. Věděl to, protože sem chodil hlídat hlídače. Nicméně když se čtyři měsíce neukázal, nadšení je přešlo a přesunuli se jinam. Neznamenalo to, že se nemohou vrátit. A po událostech z dnešního rána se pravděpodobně brzy objeví. Každý policista je ochotný tvrdit, že všechna násilná úmrtí se vyšetřují stejně důkladně. Skutečnost však je taková, že čím významnější byla oběť, tím důkladněji se pátrá. Podle této rovnice se do pátrání po pachateli dvou ranních vražd musely zapojit celé pluky vyšetřovatelů.

Spokojený s výsledkem pozorování podlezl plot na zadním konci hřbitova a přikrčil se u velkého náhrobního kamene. Povalil ho a pod ním odhalil malou jámu v hlíně. Vyndal z ní krabici, uložil ji do pytle a vrátil kámen na místo. Láskyplně náhrobek pohladil. Jméno člověka, který tu byl pochovaný, už nebylo na kameni čitelné, ale Stone si v záznamech našel údaje o všech, kdo na hřbitově spočinuli, takže věděl, že právě tento hrob patří jakémusi Samuelovi Washingtonovi, osvobozenému otrokovi, který zahynul, když pomáhal na svobodu dalším. Svým způsobem s ubohým otrokem soucítil, protože sám na vlastní kůži poznal, jaké to je, nebýt svobodný.

V šeru těsně před setměním si prohlédl domek. Věděl, že tu bydlela Annabelle Conroyová. Její auto parkovalo u přední brány.

A když před několika měsíci odjela krátce pryč, zašel i dovnitř. Domek vypadal o hodně lépe, než když v něm žil on. Přesto mu bylo jasné, že se na hřbitově nebude moci znovu usadit, snad už jen natrvalo, šest stop pod zemí. Poté, co ráno dvakrát stiskl spoušť, se stal nejhledanějším mužem ve Spojených státech.

Přemýšlel, kde dnes může Annabelle být. Doufal, že si někde užívá, ačkoli se ve všech médiích od rána hovořilo jen o dvojnásobné vraždě, a věděl, že jeho přátelům okamžitě dojde, co se stalo. Doufal, že na něho nezanevřou. Právě proto se sem totiž vrátil.

Nechtěl, aby se kvůli němu jeho přátelé dostali do problémů. Federálové nejsou neschopní a dříve či později po této stopě vyrazí. Stone si z celého srdce přál, aby mohl po všem, jak mu členové Camel clubu pomáhali, pro ně udělat víc. Dokonce ho napadlo, že by se prostě mohl vydat do rukou policie. Jenže v sobě měl natolik silný pud sebezáchovy, že by dobrovolně nikdy nevyrazil na cestu končící popravou. Nehodlal jim dovolit, aby vyhráli tak snadno. Budou se muset pořádně snažit.

Dopis, který potřeboval doručit, stylizoval velmi pečlivě. Nebylo to doznání, protože tím by svým přátelům způsobil jen větší dilema. V podstatě byl chycený do neřešitelné smyčky jako vystřižené z Hlavy 22. Měl tušit, že život, jaký vede, může skončit jen jedním způsobem.

Takhle.

Vytáhl dopis z kapsy, omotal ho kolem střenky nože a zajistil gumičkou. Z temnoty dvorku zamířil a hodil. Špička nože se zaryla do trámu verandy.

„Sbohem.“

Ještě musel navštívit jedno místo.

O chvíli později opět prolezl pod plotem vzadu na hřbitově. Došel na stanici metra Foggy Bottom a nastoupil do vlaku. Po další třicetiminutové procházce se ocitl na jiném hřbitově.

Čím to, že se cítil lépe mezi mrtvými než mezi živými? Naskýtala se poměrně jednoduchá odpověď. Mrtví mají tu přednost, že se na nic neptají.

I ve tmě rychle našel hrob, který hledal. Klekl k němu, odhrnul spadané listí a díval se na náhrobek.

Tady ležel Milton Farb, jediný mrtvý člen Camel clubu. Ale ani po smrti Milton nepřestával být součástí neformální skupinky teoretiků, kteří trvali na jediném: na pravdě.

Jejich vedoucí naneštěstí tuto zásadu nedodržel. Jeho milovaný přítel přišel o život právě kvůli Stoneovi.

Moje chyba.

Právě kvůli němu teď geniální, i když dost svérázný Milton odpočíval navěky. Jeho život ukončila kulka velké ráže v podzemí Kapitolu Spojených států. Stone nad jeho smrtí truchlil skoro stejně, jako když mu před desítkami let zemřela manželka.

Kdykoli si vzpomněl na poslední ošklivou noc v návštěvnickém centru Kapitolu, na Miltonův pohled po zásahu kulkou, na jeho vytřeštěné, prosící nevinné oči, pokaždé mu vyhrkly slzy. Na poslední vteřiny života svého přítele nezapomene do nejdelší smrti. Navíc nemohl nic dělat, jen svého kamaráda pomstít. A to se mu také podařilo. Tehdy v noci zabil mnoho těžce ozbrojených a k boji v uzavřených prostorách vycvičených mužů, ale takřka se na to nepamatoval. Nečekaná smrt jeho přítele vše zastiňovala. Přesto ztrátu tehdy nevyrovnal. To se stalo až dnes ráno. A stejně nikdo z těch, které zabil, nestál za Miltona, Stoneovu manželku ani jejich dceru.

Opatrně vyřízl obdélník travnatého dmu na hrobě svého přítele, do prohlubně vložil krabici, dm vrátil na místo a pečlivě ho přišlápl. Odstranil všechny stopy po tom, že se na hrobě něco dělo, pak si stoupl do pozoru a mrtvému příteli vzdal hold.

O několik okamžiků později už se pomalu vracel k metru, kterým dojel na nádraží Union Station. Tam si za většinu své zbývající hotovosti koupil jízdenku na jih. Na nádraží si všiml několika policistů v uniformách i v civilu a pečlivě si zapamatoval jejich rozmístění. Nepochyboval, že hlavní síly ochránců zákona se při pátrání po vrahovi senátora Spojených států a vrchního ředitele všech zpravodajských složek země soustřeďují především na tři místní letiště. Obyčejná železnice zjevně nevyžadovala takovou míru zájmu, jako by žádný slušný atentátník nebyl ochotný cestovat nepohodlným vlakem.

Za třicet minut nasedl do soupravy Amtrak Crescent mířící do New Orleansu. Rozhodl se tak bez přemýšlení, když uviděl informace na tabuli. Odjezd byl o několik hodin opožděný, jinak by neměl šanci ho chytit. Přestože Stone nikdy nebyl pověrčivý, považoval to za svého druhu znamení. Než si sedl na své sedadlo, namáčkl se na malou toaletu, ostříhal si vousy a sundal brýle.

Slyšel, že se v New Orleansu po hurikánu Katrina stále ještě hodně staví. A ten, kdo zoufale potřebuje dělníky na stavbu, se většinou neptá na drobnosti, jako je číslo sociálního pojištění nebo adresa trvalého bydliště. V této fázi svého života se Stone nehodlal nikomu svěřovat s informacemi a údaji, které by kohokoli mohly dovést k jeho pravé identitě. Měl v plánu ztratit se v davu lidí snažících se vybudovat to, co zničil zlý sen, jehož oběťmi se stali. V podstatě se totiž pokoušel o totéž. Až na dva poslední výstřely. Při těch stiskl spoušť s veškerou rozhodností, záští a pocitem odpírané spravedlnosti, jichž byl schopen.

Zatímco vlak drncal ve tmě po kolejích, Stone seděl na svém sedadle a díval se z okna. V odraze na skle si prohlížel mladou ženu, která držela batole. Nohy měla položené na odřené tašce a další brašně, plné lahví, plenek a oblečení pro dítě. Žena i batole spali, dítě s hlavou položenou na matčiných plných prsou. Stone otočil hlavu a podíval se na dítě s třemi bradami a buclatými pěstičkami. Batole náhle otevřelo oči a prohlíželo si ho. Stonea překvapilo, že nezačalo plakat. Vlastně nevydalo vůbec žádný zvuk.

Přes uličku se usadil na kost vychrtlý muž a pojídal cheeseburger, který si koupil na nádraží. Mezi špičatými koleny v džínsech svíral plechovku piva. Vedle něho seděl vysoký pohledný mladík s rozčepýřenými hnědými vlasy a několikadenním strništěm na tvářích. Tělo držel zpříma a pohyboval se sebevědomě a přirozeně jako středoškolský hráč amerického fotbalu, který ještě nestačil přibrat na váze. Stone to ani nemusel odhadovat, protože chlapec měl na sobě studentskou bundu ověnčenou medailemi, podpisy a stužkami. Podle vyšitého letopočtu Stone poznal, že střední školu dokončil teprve před pár lety. Podle Stoneova názoru to nicméně bylo i tak dost dlouho, aby se ještě teď chlubil tehdejší slávou, nejspíš však nic jiného, na co by mohl být pyšný, mladík neměl.

Stoneovi připadalo, že se mladík tváří jako někdo, kdo si je jistý, že mu svět stále ještě hodně dluží. Zatímco ho sledoval, mladík vstal, protáhl se kolem muže s cheeseburgerem, prošel vagonem a propojovacími dveřmi zmizel v dalším.

Stone natáhl ruku a lehce se dotkl pěstičky batolete. Dočkal se za to tichého zabroukání. Zatímco dítě mělo celý život před sebou, ten Stoneův se chýlil ke konci.

No, nejdřív by ho museli najít. Pohodlně se opřel na sedadle, poslouchal rytmické klepání kol na kolejích a sledoval, jak Washington zůstává za ním.

3

Když zazvonil telefon, četl si právě Joe Knox v malé knihovně svého venkovského domu na severu Virginie. Volající neplýtval slovy a Knox ze zkušenosti věděl, že ho nemá přerušovat.

Zavěsil, odložil román, oblékl si kabát, obul vysoké boty, vzal klíče k deset let starému rangeroveru a zamířil ven do nepříjemného počasí splnit podobně nepříjemný úkol.

Knoxovi bylo něco přes padesát, byl vysoký metr osmdesát pět, měl stále dobře stavěnou postavu fotbalového zadáka, řídnoucí vlasy si nechával stříhat u holiče a nosil je sčesané dozadu. Zároveň se vyznačoval párem zelených, přímo rentgenových očí, jimž nic neuniklo. Volant roveru svíral dlouhými prsty, které se za dobu služby vlasti seznámily se spouštěmi snad všech zbraní. Ze své odlehlé zalesněné čtvrti najel na Chain Bridge Road ve virginském McLeanu. Provoz na obchvatu byl i takto časně ráno poměrně silný. Uvědomil si, že na této důležité komunikaci kolem hlavního města vlastně ani neexistuje doba, kdy by byla zcela volně průjezdná. Namířil směrem k D. C. a odtamtud se vrátil vlastně ve svých stopách do Marylandu. Nakonec ucítil moře a spolu s tím si představil místo činu. Všichni budou v plné práci.

Po třech hodinách se v hustém dešti procházel kolem vozu. Carter Gray ještě seděl připoutaný bezpečnostním pásem. Hlavu měl zničenou a jeho život pravděpodobně ukončila kulka z pušky s dlouhým dostřelem, ačkoli to měla teprve potvrdit pitva. Zatímco policisté, agenti FBI a týmy techniků pobíhali kolem jako hejno mušek a hledali místo, kde se začnou věnovat své práci, přidřepl Joe Knox před malým bílým křížkem a americkou vlaječkou vedle silnice. Byly umístěné v zatáčce, kde musela kolona zpomalit. Zvědavý Gray si jich bezpochyby všiml a stáhl okénko. Fatální chyba.

Křížek a americká vlaječka. Jako na Arlingtonském národním hřbitově. Zajímavá volba, která možná i o lecčems vypovídala.

Skutečnost, že se okénko dalo spustit, Koxovi napověděla, že vozidlo nebylo pancéřované. U těch jsou totiž skla tlustá několik centimetrů a nedá se s nimi hýbat. Tady se Gray dopustil druhé chyby.

Měl sis požádat o pancéřované auto, Cartere. Důležitý jsi na to byl dost.

Knox věděl, že tohle není jako baseball. Tady platilo, že stačí dvě chyby, a jsi ze hry.

Rozhlédl se po okolí a v duchu si představoval dráhu smrtícího projektilu. Nikdo z ochranného doprovodu si nevšiml žádné stopy po střelci, proto musel protáhnout myšlenou přímku až do vzdálenosti, kde by nebylo možné záblesk optiky nebo výstřelu spatřit prostým okem.

Tisíc metrů? Patnáct set? Na cíl, který se objevil jen ve staženém okénku, v šeru a dešti. Kulka přitom zasáhla přímo mozek.

Rozhodně vynikající rána. Určitě to nebyla pouhá náhoda. Střílel profesionál.

Další důležitá informace.

Vstal a kývl na jednoho uniformovaného policistu. Knox nosil svůj odznak na šňůrce kolem krku. Když všichni věděli, s kým mají tu čest, drželi se od něho dál, jako by trpěl nevyléčitelnou nakažlivou nemocí.

Možná je to skutečně tak.

Policista otevřel dveře velkého SUV a Knox nahlédl dovnitř. Kulka Cartera Graye zasáhla přímo do pravého spánku. Ven nevyšla, což znamenalo, že zůstala v mozku. Při pitvě ji patolog vyndá. K tomu, aby zjistil, co muže v autě zabilo, však zprávu o posmrtném ohledání stejně nepotřeboval. Krev, kousky tkání a lebky byly rozstříknuté po celém vnitřku vozu. Pochyboval, že úřad toto SUV ještě někdy použije. Nejspíš skončí podobně jako limuzína JFK. Auto bylo poznamenané smůlou, mělo špatnou karmu a nikdo důležitý už nebude ochotný složit zadek na sedadlo po mrtvole, i kdyby prošlo několikanásobnou sterilizací.

Gray nevypadal, jako by spal. Prostě byl mrtvý. Nikdo se nenamáhal zatlačit mu oči. Kinetická energie kulky mu srazila brýle, takže Gray teď otevřenýma očima zíral na každého, kdo se na něho podíval.

Knox mu rukou v rukavicích zatlačil víčka. Udělal to z respektu ke Grayovi, kterého dobře znal. Ne vždy s ním a s jeho metodami souhlasil, ale vážil si ho. Kdyby se Gray ocitl na jeho místě, nejspíš by pro něho udělal totéž.

Zprávu, kterou Gray pročítal, už odnesli lidé ze CIA. Národní bezpečnost zvítězila nad vyšetřováním vraždy. Knox hluboce pochyboval, že to, co šéf CIA četl v okamžiku smrti, s vraždou nějak souviselo, ale jeden nikdy neví.

Nebylo by špatné, přečíst si v mozku mrtvého muže, na co myslel v posledních okamžicích života. Když se díval ven na náhrobek a vlajku.

Knox si byl vnitřně jistý, že Gray dobře věděl, kdo ho zabil. A možná to věděli v CIA i jiní. Pokud ano, nechávali ho projít si vším samotného. Okamžik o tom uvažoval, pak toho nechal. Skutečně nebylo lehké odhadnout, co se děje za zavřenými dveřmi v Langley. Jediné, co mohl brát za bernou minci, bylo stejně zamotané a nejasné jako příběhy z knih.

Poodešel od mrtvoly, v duchu zpracovával fakta a pozoroval Atlantik.

Grayův dům někdo před více než šesti měsíci vyhodil do povětří a Gray si stěží zachránil život. Knox dostal informace telefonem cestou na místo činu. Bylo mu řečeno, že žádný z podezřelých z výbuchu nemá být spojován s Grayovou vraždou. Tento pokyn pocházel z nejvyšších míst, a on tedy nemohl dělat nic jiného než se jím řídit. Přesto informace o výbuchu z hlavy nevytěsnil. Pravdu podle něho nemohlo nic zakrýt a informace se mu mohla hodit, aby si někdy v budoucnosti mohl lépe krýt záda.

Zajel do Grayova domu, v rychlosti si ho uvnitř prohlédl, ale nenašel nic zajímavého. Pak pěšky zamířil k útesu na zadním konci pozemku. Díval se dolů na vodní tříšť a na formující se bouřkové mraky, které vyšetřování vraždy nedaleko odsud nijak neusnadní. Okamžik sledoval hranici lesa vpravo od domu. Prošel mezi stromy a vzápětí si uvědomil, že cesta tudy by ho dovedla ke štěrkové silnici, kterou použila Grayova kolona.

Ohlédl se zpátky na útesy.

Přemýšlel, jestli by to vůbec bylo možné.

Pokud by se do akce pustil správný muž, pak se nabízela jediná odpověď.

Ano.

Vrátil se ke svému autu a vyrazil na místo druhé vraždy.

Roger Simpson.

Stát Alabama měl najednou o jednoho senátora méně.

Aniž se seznámil s okolnostmi Simpsonovy smrti, Knox instinktivně vycítil, že hledá jediného vraha.

Jen jednoho.

4

Annabelle si vzkazu všimla, jakmile vešla na verandu. Uviděl ho i Alex Ford. Právě se vrátili z večeře u Nathana v Georgetownu. Restaurace se v poslední době stala jejich oblíbeným útočištěm.

Vytáhla nůž z trámu, rozbalila vzkaz a rozhlédla se, jako by čekala, že ten, kdo ho tu nechal, bude ještě nablízku.

Posadili se s Alexem před vyhaslý krb. Když dopis dočetla, podala ho mlčky Alexovi.

„Píše, aby sis sbalila a zmizela. Že se brzy přijdou vyptávat. Jestli chceš, můžeš zůstat u mě.“

„Asi jsme věděli, že to byl on, co?“ ujišťovala se.

Alex se podíval na dopis. „V životě jsem litoval mnoha věcí,“ četl z něj. „A se vším jsem se dokázal vypořádat. Jenže Miltonova smrt byla jen moje chyba. Udělal jsem, co jsem udělat musel. Potrestal jsem ty, kdo nesměli uniknout trestu. Sebe však nikdy nepotrestám dost. John Carr je konečně mrtvý. Bůh s ním.“ Zvedl oči. „Psal to člověk, který udělal to, o čem byl přesvědčený, že se udělat musí.“

„Chce, abychom to řekli také Reubenovi a Calebovi.“

„Postarám se o to.“

„Oba si to zasloužili. Alespoň podle toho, co nám o té noci řekl Finn.“

„Nic nedává právo někoho zabít, Annabelle,“ prohlásil s přesvědčením. „Takhle se mstít není správné.“

„Za žádných okolností?“

„Každá výjimka znamená porušení pravidla.“

„To říkáš ty.“

„Spal ten dopis,“ vyzval ji nečekaně.

„Cože?“

„Hned ho spal, než změním názor.“

„Proč?“

„Není to doznání, ale mohl by sloužit jako důkaz. Vůbec nevěřím, že něco takového vůbec říkám. Spal ho. Hned!“

Našla zápalky, papír zapálila a hodila ho do krbu. Dívali se, jak se zkroutil a zčernal.

„Oliver mi několikrát zachránil život,“ prohlásil. „Byl ten nejlepší a nejspolehlivější člověk, jakého jsem kdy poznal.“

„Je mi líto, že tu nezůstal a nepromluvili jsme si.“

„Jsem rád, že to neudělal.“

„Proč?“ zeptala se příkře.

„Protože bych ho možná musel zatknout.“

„Děláš si legraci? Právě jsi říkal, že je to ten nejhodnější člověk, jakého znáš.“

„Jsem ochránce zákona, Annabelle. Přísahal jsem a nemůžu brát ohled na to, jestli je někdo můj kamarád.“

„Věděls, že už v minulosti zabíjel. A nepřipadalo mi, že by ti to vadilo.“

„Správně, ale tehdy zabíjel na rozkaz vlády Spojených států.“

„A to je podle tebe v pořádku? Protože s tím souhlasili nějací politici?“

„Oliver byl voják. Vycvičili ho, aby plnil rozkazy.“

„Ale i tehdy cítil vinu. Protože někteří z těch lidí, které podle ‚rozkazu‘ zabil, byli nevinní. Viděls, jak ho to ničilo.“

„Vážím si jeho citů. Jenže to nezáleželo na něm.“

Annabelle vstala a z výšky se na něho podívala. „Znamená to, že teď zabil dva lidi, kteří si to zasloužili, ale protože to neměl ‚schválené vládou‘, jsi najednou ochotný ho zatknout?“

„Tak jednoduché to není, Annabelle.“

Odhrnula si dlouhé vlasy z obličeje. „Aleje,“ odsekla.

„Podívej –“

Došla ke dveřím a otevřela je. „Radši toho necháme, než řekneme něco, čeho bychom později litovali. Tedy alespoň já. Kromě toho musím začít balit.“

„Kam pojedeš?“

„Dám ti vědět,“ prohlásila tónem, který vzbuzoval pochybnosti, že svá slova myslí upřímně.

Alex se chystal něco říct, ale nakonec jen vstal a vyšel ven. Tvář měl zachmuřenou a rty pevně sevřené.

Annabelle za ním práskla dveřmi. Se zkříženýma nohama se posadila před krbem a dívala se na ohořelé zbytky posledního Stoneova vzkazu pro ně. Po tvářích jí stékaly slzy a v duchu znovu probírala obsah dopisu.

Ohlédla se ke dveřím. S Alexem se za posledních několik měsíců hodně sblížili. Když se doslechli o vraždě Graye a Simpsona, oba okamžitě vytušili, že znají pravdu. Přesto se o svých pocitech nezmínili ani slovem. Snad se báli, aby se jejich přiznání k podezření, že ty dva zabil Stone, nezměnilo v nezpochybnitelnou pravdu. A teď mezi nimi jejich naprosto neslučitelné pohledy na Stoneův krok vystavěly zeď.

Annabelle si zabalila pár věcí. Když domek zamykala, byla přesvědčená, že je to naposledy. Nasedla do auta a odjela do nedalekého hotelu. Svlékla se a lehla si do postele. Musí pryč. Už ji tu nic nedrželo. Oliver zmizel, její otec byl po smrti a Alex se ukázal jiný, než jak si ho představovala. Znovu zůstala sama.

Připadalo jí to jako normální stav.

Hodně štěstí, Olivere Stone.

Jednu věc Annabelle věděla naprosto jistě. Oliver bude skutečně potřebovat pořádnou dávku štěstí.

A možná budou štěstí potřebovat oni všichni.

5

Joe Knox by býval raději seděl před krbem se sklenicí piva nebo whisky v ruce a četl si knihu. Bohužel musel být tady. Židle byla nepohodlná, místnost studená a špatně osvětlená, čekání nepříjemné. Prohlížel si protější stěnu, ale myšlenkami byl daleko odtud.

Na místě vraždy Rogera Simpsona nemusel pobývat příliš dlouho. Stejně jako jeho bývalý nadřízený u CIA i Simpson ještě seděl tak, jak zemřel, jen místo sedadla auta to tentokrát byla židle s vysokým opěradlem v kuchyni, teď nasáklá jeho krví. Výstřel přišel z nedokončené stavby naproti přes ulici. K popravě – Knox si byl jistý, že nic jiného to nebylo – došlo o něco dříve. A v podstatě neexistovali žádní očití svědci.

Jedinou zajímavou věcí na místě činu byly noviny. Kulka proletěla přímo skrz ranní vydání prestižních Washington Post a zasáhla Simpsona rovnou do hrudníku. Většina odstřelovačů stejně jako v Grayově případě míří na hlavu, protože tak je nejvyšší pravděpodobnost zabití. Jasně, máte-li správnou munici, i zásah do trupu bude nejspíš smrtelný, nicméně rána do hlavy bývá ve světě profesionálních zabijáků nejčastější, protože nikdy nezklame.

Takže Gray do hlavy a Simpson do hrudi. Proč?

A proč skrz noviny?

To Knoxovi skutečně vrtalo hlavou. Nešlo o to, že by několik listů papíru mohlo odklonit střelu, ale střelec musel víceméně odhadovat, kam rána dopadne. A co kdyby měl Simpson na hrudi tlustou knihu nebo zapalovač v kapse košile, které by noviny zakryly? To už by mohlo střelu nasměrovat jinam. Většina odstřelovačů, které Knox znal, jen nerada odhadovala cokoli jiného než jméno své příští oběti.

Jakmile si však noviny pořádně prohlédl, okamžitě pochopil, proč si střelec zvolil ránu na hrudník. Uvnitř novin byla vlepená čísi fotografie. Kulka utrhla osobě na ní hlavu. Když si Knox snímek lépe prohlédl, zjistil, že zbytek těla patřil ženě. Na zbytku snímku nebyly žádné značky ani poznámky, které by mu pomohly poznat, o koho šlo. Promluvil si s poslíčkem, který noviny doručil, aby zjistil, jestli si všiml něčeho podezřelého, ale nic se nedozvěděl. Činžák, v němž Simpson bydlel, navíc neměl vrátného. Knox si byl přesto jistý, že fotografii vlepil do novin vrah.

To znamenalo jen jediné. Šlo o něco velmi osobního a vrah chtěl, aby Simpson naprosto přesně věděl, proč zemře a také to, kdo ho zabije. Stejně jako s křížkem a vlajkou v případě vraždy Graye. Nechtěně musel vraha stále více obdivovat. Zaměřit střelu tak, aby proletěla fotografií, vyžadovalo velmi dobré schopnosti, plánování a vysoké sebevědomí, jaké neměla ani většina profesionálních odstřelovačů.

Požádal přítomného ohledávače, aby mu dal vědět, kdyby se v souvislosti se vstřelem objevilo něco neobvyklého. S největší pravděpodobností se nepodaří složit dohromady spálené kousky fotografie, které vysokorychlostní kulka zanesla do senátorova hrudníku. Ale kdoví. Knox měl zkušenost, že většinu zločinců dostanou kvůli zdánlivým maličkostem.

Když zaslechl z úzké chodby blížící se kroky, narovnal se a přestal myslet na výstřely a mrtvoly. Ve dveřích stáli dva muži, oba v oblecích a oba měli v obličejích tentýž podmračený výraz. Jeden z nich držel něco, co vypadalo jako velká bezpečnostní schránka. Položil ji na stůl. Ostrý zvuk, jenž se přitom ozval, ještě dodal na významu okamžiku, který to podle Knoxova názoru už ani nepotřeboval.

Starší z dvojice mužů byl velmi vysoký a urostlý a na hlavě měl husté bílé vlasy. Zároveň však na něm byla znát únava z nesčetných krizí, s nimiž se musel v průběhu několika desetiletí vypořádávat.

V téhle práci neexistovaly žádné bezpečné přístavy. Nesporně o tom vypovídal jeho křečovitý krok, všechny vrásky v jeho obličeji i shrbená ramena. Jmenoval se Macklin Hayes, dříve působil u armády jako tříhvězdičkový generál a už dost dávno přešel k civilní rozvědce, ačkoli Knox dobře věděl, že jeho vazby na armádní výzvědnou službu jsou stále silné. Nikdy neslyšel, že by o tomto muži někdo mluvil jako o Mackovi. Prostě to lidi ani nenapadlo.

Hayes mu kývl na pozdrav. „Knoxi. Díky, že jste přišel.“

„Vlastně jsem neměl na vybranou, že, generále?“

„Copak někdo z nás má?“

Knox čekal. Rozhodl se raději na poslední poznámku neodpovídat.

„Chápete situaci?“ chtěl vědět Hayes.

„Jak jen to je možné, s ohledem na krátký čas, který jsem na to měl.“

Hayes poklepal na víko bedny. „Zbytek je uvnitř. Přečtěte sito, vstřebejte a zapamatujte. Až to skončí, musíte na všechno zapomenout. Rozumíte?“

Knox pomalu přikývl. Téhle části jsem rozuměl vždycky.

„Nějaké nápady?“ zeptal se mladší muž.

Knox ho neznal a přemýšlel, proč tu vlastně je. Možná jen Hayesovi nosil věci. Přesto položil otázku a nejspíš na ni čekal odpověď.

„Dvě popravy provedené odstřelovačem, který se ve své práci vyznal, pravděpodobně kdysi sloužil u armády, něco ho žere a chtěl, aby o tom Gray a Simpson věděli. Grayovi přichystal křížek s vlajkou a Simpsonovi do novin vlepil fotografii nějaké ženy. Nejdřív zastřelil senátora, pak vyrazil do Marylandu na Graye, nejspíš aby to stihl, než se dostanou ven zprávy o Simpsonově vraždě a Graye někdo varuje.“

„Víte jistě, že nešlo o dva střelce?“ chtěl vědět mladší muž. „A jste si jistý tímto sledem událostí?“

„V tomhle okamžiku si nemůžu být jistý ničím. Chtěli jste znát můj první dojem, tak jsem vám ho řekl.“

„A útěk? Nemohl odjet po silnici. Někdo by si ho všiml.“

Knox zaváhal. „Skočil z útesu.“

„Nejste první, koho to napadlo,“ promluvil Hayes.

„A kdo byl ten první?“

„Přečtěte si spis.“

Knox pocítil silný odpor, ale raději příkaz nekomentoval. „Zmínil se Gray ve dnech před smrtí o něčem?“

„Asi šest měsíců před vraždou na čemsi pracoval. Ale je to natolik tajné, že ani já neznám podrobnosti. Jak dobře víte, Gray patřil k lidem, kteří se moc nesvěřovali. Navíc tou dobou plnil úkoly pro soukromý sektor, což také limituje naše informace. Abych pravdu řekl, je v tom dost zmatek.“

Knox přikývl. Gray a tajemství spolu vždy tvořili nerozlučnou dvojici. „Souvisí to nějak s obvyklými podezřelými, které zametli pod stůl? Musím říct, že se o tom dost mluvilo.“

Odpověděl mu mladší z obou mužů. „Jenže ne všichni s tímto rozhodnutím souhlasíme.“

Know se díval z jednoho na druhého. „Co přesně to tedy znamená? Jsou mimo, nebo ne?“

Hayes se usmál, ale z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. Ten chlap by v kartách ve Vegas mohl vyhrát celé jmění, napadlo Knoxe.

„Těžko říct. Jak už se zmínil můj kolega, názory se různí.“

„A co to znamená pro mě?“

„Buďte opatrný, Knoxi, buďte sakra hodně opatrný.“ Poklepal na krabici. „Podařilo se mi pár věcí sehnat. Včetně několika neoficiálních záznamů.“

„Chcete říct, že technicky nemám oprávnění je vidět?“ Knox zjišťoval, že mu knížka a jeho útulný dům chybí čím dál víc.

„Dejme tomu.“

„Nemám zájem dostat kvůli tomu kulku do týla.“

„Já také ne.“

„Tím jste mě moc neuklidnil, pane, protože jestli si vy kryjete záda, tak já jsem už nejspíš mrtvý.“

„Chci, abyste si všechno přečetl, nechal to tady, odjel domů a přemýšlel. Pak mi zavolejte.“

„Budete chtít otázky, nebo odpovědi?“

„Doufám, že se dočkám obojího.“

„Ten člověk už nejspíš bude dávno za horami.“ Skuteční profesionálové mizí z místa činu okamžitě po vraždě.

Hayes jemně poklepal dlouhými, kostnatými prsty na stůl. Knoxovi v pološeru připomínaly medúzy. „Možná.“

„Podívejte, můžu se do toho vrhnout, a nakonec na nic nepřijdu. Pravidla určujete vy, generále. Už tuhle hru hraju moc dlouho na to, abych se nechal vodit za nos.“

Hayes vstal a jeho společník ho okamžitě následoval. Pán a jeho loutka. „Čtěte, přemýšlejte, ozvěte se. Dobrou noc, Knoxi. A hodně štěstí.“

Knox dvojici pozoroval, dokud mu nezmizela z očí. Letadlová loď a její věrný torpédoborec proplouvající bouřlivými vodami amerických výzvědných služeb. Zvedl víko krabice, vyndal hrst dokumentů a začal číst.

Hodně štěstí, zasyčela kobra před útokem.

V podobných dnech vždy hluboce litoval, že se nevyučil instalatérem jako jeho táta.

6

Stonea probudil z krátkého spánku hluk připomínající rvačku. Zamrkal, aby se probral, a rozhlédl se. Žena vedle něho tišila plačící dítě. Stone se podíval přes několik řad sedadel ke zdroji potíží.

Vypadalo to na tři proti jednomu. Všem bylo kolem dvaceti a doslova přetékali testosteronem, který dokáže odstavit všechny bezpečnostní ventily. Dva drželi jednoho a třetí ho tloukl. Někteří cestující se je snažili okřiknout, ale nikdo se nezvedl, aby skutečně zasáhl. Stone se rozhlédl, jestli neuvidí průvodčího, ale nikoho v uniformě nezahlédl.

Chlapce, který dostával výprask, si Stone všiml už dříve. Byl to onen středoškolský fotbalový zadák naštvaný na svět kolem. Právě dostal další ránu do již otékající levé tváře. Z nosu mu tekla krev a snažil se vytrhnout dvojici, která ho držela. Kopal, plival a cukal sebou, ale osvobodit se nedokázal. Třetí mladík se zasmál a kopl ho do břicha, až se fotbalista zlomil v pase.

Fajn, to by stačilo.

Stone vyskočil ze svého sedadla, a když jeden z útočníků zvedl pěst, aby zasadil další ránu, chytil mu ji a prudčeji stáhl, takže mladík málem upadl. Rozzuřený chlapec se otočil a Stonea si změřil pohledem. Výraz vzteku v jeho očích postupně vystřídalo pobavení.

Mladík byl aspoň o deset centimetrů menší než Stone, který měřil skoro metr devadesát, ale o takřka čtyřicet let mladší a o deset kilo těžší.

„Chceš taky, dědku?“ vysmíval se Stoneovi a zvedl pěsti. „Chceš jich taky pár schytat?“ Poskakoval na místě, břicho se mu třáslo, mával mohutnýma rukama a na zápěstích mu cinkaly kovové náramky. Stone se musel ze všech sil držet, aby se nahlas nerozesmál.

„Pusťte ho a dohodneme se na remíze.“

„Je to falešnej hráč!“ křikl další z mladíků, popadl fotbalistu za vlasy a trhl mu hlavou. „Podváděl v pokeru.“

„No, myslím, že už jste mu to dostatečně vysvětlili, tak ho nechte být.“

„Co seš zač, že nám tu chceš rozkazovat?“ vyštěkl urostlý mladík s pěstmi připravenými k zápasu.

„Hele, kluci, radši už toho pro dnešek necháme. Myslím, že to pochopil. Ztloukli jste ho pořádně.“

„Jo, ale tebe ještě ne.“

„Jen bych tu rád měl klid.“ Stone se rozhlédl po ostatních cestujících, většinou postarších lidech. „Všichni tu z vás mají strach.“

„Víš co? Je mi to docela fuk.“ Mladík namířil prstem na Stonea. „Teď se nám, dědku, koukej omluvit, žes nás otravoval, vrať se na svý místo a buď rád, že seš celej. Jinak ti totiž taky nakopu prděl. A víš co, asi to stejně udělám, protože na to mám chuť. Co ty na to?“

Stone měl za sebou dlouhý těžký den a rozčilovalo ho, že mu nedopřáli ani deset minut klidného spánku. „Jen ty? Nebo ti budou pomáhat i tví dva kámoši?“

Chlapec se zasmál. „Jo, jen já, dědku. Ale víš co? Abych si to chvíli užil, tak tě ztluču jen jednou rukou.“ Vyrazil pěstí dopředu a Stone rychle uhnul hlavou.

„Podívejme, taťka umí tancovat. Jak dlouho to zvládneš, dědku?“ Nečekaně prudce vykopl, ale Stone ho chytil za nohu a pevně ji sevřel.

Mladík zbrunátněl a poskakoval na jedné noze. „Hned mě pusť, nebo ti fakt ublížím. Pusť!“

„Máš poslední šanci,“ varoval ho Stone.

Chlapec znovu máchl pěstí. Minul.

Stoneův loket namířený na mladíkův spánek však neminul a neminul ani úder pěstí, kterým chlapci přerazil nos. Mladík se zhroutil na podlahu, svíjel se a skučel bolestí.

Zbývající dva pustili zadáka a vyrazili kupředu. První padl, jako by ho podťal sekyrou, když ho Stoneova bota trefila do rozkroku a při pádu ještě do hlavy. Druhý ani nestačil zaznamenat pěst, která se mu zabořila do břicha, ani druhou ránu do brady. Skončil na podlaze vagonu vedle svých kamarádů a držel se za břicho a tvář.

„Co se tady sakra děje?“

Stone se otočil a uviděl průvodčího s vysílačkou a strojkem na označování jízdenek v ruce, jak se rychle blíží uličkou. Služební čepice mu na hlavě poskakovala.

Než stačil Stone cokoli říct, jeden z mladíků zaječel: „Napadnul nás!“

Ostatní cestující okamžitě začali jeden přes druhého křičet své verze události, ale v hluku, který nastal, jim nebylo rozumět.

Průvodčí si prohlédl chlapce ležící na podlaze a obrátil se ke Stoneovi: „Jste jediný, kdo zůstal stát. Znamená to, že jste je zbil?“

„Nejdřív napadli oni mě. Tvrdili, že tamtoho chytili, když podváděl v kartách,“ prohlásil Stone a ukázal na chlapce, který seděl na podlaze a držel si krvácející nos. „Nechtěli ho nechat být a pak se pustili do mě.“ Ukázal na svíjející se těla na podlaze. „Asi vidíte, že to dopadlo jinak, než čekali.“

„Dobrá, ukažte mi nějaký průkaz,“ vyzval ho průvodčí.

„A co jejich průkazy? Já jsem jen toho jednoho bránil. Zeptejte se lidí kolem.“

„To je možné. Ale začnu s vámi a postupně se dostanu i k nim. Jak se vám takový plán líbí?“

Stone neměl v úmyslu ukazovat průvodčímu svůj průkaz, protože mu bylo jasné, že by informace o něm skončila někde v oficiálním záznamu, který by ti, kdo po něm půjdou, mohli najít a využít. Navíc byl jeho průkaz falešný a při kontrole v databázi by neprošel.

„Proč nezačnete a neskončíte u nich? Já si zatím půjdu sednout. Fakt jsem se na tom nijak nepodílel.“

„Buď mi ukážete nějaký průkaz, nebo se spojím vysílačkou s příští stanicí a tam si na vás počká policie.“ Ukázal na mladíky. „Vás se to týká taky.“

Zadák zasténal a vyplivl krev.

„Potřebuje doktora,“ prohlásil Stone okamžitě a klekl k mladíkovi. Položil mu ruku na rameno, chlapec ji však okamžitě setřásl.

„Od lidí jako vy žádnou pomoc nepotřebuju!“

Stone vstal a znovu se obrátil k průvodčímu: „Myslím, že byste měl sehnat doktora.“

„Jestli chce doktora, bude ho mít, ale pořád čekám na váš průkaz, pane,“ prohlásil průvodčí upjatým oficiálním tónem.

On toho snad nenechá!

„Vystupuju z tohohle pitomýho vlaku na příští stanici,“ ozval se zadák. Zvedl se a stál na nejistých nohách.

„Dobrá, pokud jde o mě, můžete si vystoupit všichni,“ ušklíbl se průvodčí.

„Jak se jmenuje příští stanice?“ chtěl vědět Stone.

Průvodčí mu to řekl. „A buď mi teď ukážete nějaký průkaz, nebo zavolám policii.“

Stone okamžik přemýšlel. „Co kdybych si na příští stanici taky vystoupil?“

„Budu jen rád.“ Průvodčí svá slova doprovodil zkoumavým pohledem, který se Stoneovi ani trochu nelíbil. Skrývalo se v něm podezření.

Průvodčí ukázal na mladíky ležící na podlaze. „Teď se všichni vraťte na svá místa a zůstaňte tam, nebo skončíte ve vězení. Myslím to smrtelně vážně.“

Podsaditý mladík, kterého Stone vyřídil jako prvního, zaječel: „Co když chci na tohohle hajzla podat žalobu?“ Ukázal na Stonea.

„Jasně, a pak třeba tenhle,“ ušklíbl se průvodčí a ukázal na zadáka, „může podat žalobu na vás. A tenhle chlápek,“ pokračoval a namířil prst na Stonea, „podá žalobu na vás a vaše kamarády, protože z toho, co jsem se dozvěděl od ostatních cestujících, jste ho napadli první. Tak jak to tedy bude, panáčku s rozbitým nosem?“

Mladík se otřásl. „Jo, tak jo. Zapomeňte na to.“

„Tohle je to nejchytřejší, co jsem od vás zatím slyšel. A až se příště budete chtít rvát, dávejte pozor, aby to nebylo v mém vlaku. S dráhou si není radno zahrávat, mladíku.“ Průvodčí se otočil a odešel.

Stone se vrátil na své místo, ale zlostí to v něm vřelo. Proč se do toho vůbec pletl? Teď mu propadne jízdenka.

Žena vedle něho se k němu naklonila. „Co jste udělal, bylo hodně odvážné. Kde jste se naučil tak dobře prát?“

„Ve skautu,“ odpověděl Stone nepřítomně.

Vytřeštila oči. „Ve skautu? Žertujete?“

„Když jsem byl malý, bývali skauti o dost drsnější, paní.“ Vzápětí se však ušklíbl a žena se pousmála.

„Dobrý žert,“ pochválila ho.

Stone se neusmál.

Asi těžko, protože jsem to pěkně podělal.

7

Caleb Shaw a Reuben Rhodes neměli zvlášť dobrou náladu už předtím, než se u nich ukázal Alex Ford a přinesl nejnovější zprávy. Poté jim klesla hluboko pod bod mrazu.

Caleb si nalil skleničku sherry a začal si nervózně cpát do úst bramborové lupínky jeden za druhým. Patřilo to k mnoha jeho zažitým reakcím v okamžicích, kdy se dostal pod tlak. „Kolik tragédií ještě musíme vydržet?“ vzdychal.

„Takže zabil Simpsona a Graye?“ zeptal se Reuben.

„V dopise to nenapsal přímo, ale vypadá to tak,“ přitakal Alex.

„Ti parchanti si to zasloužili,“ prohlásil Reuben s přesvědčením.

„Přesto jsou to vraždy, Reubene,“ upozornil ho Alex.

„Nezapomeň, co provedli oni jemu. A strávil za to některý třeba jen den ve vězení? Ani náhodou.“

Zdálo se, že se Alex chystá promluvit si s nimi podobně jako s Annabelle, ale nakonec si to rozmyslel.

„Kde myslíš, že je?“ zeptal se Caleb.

„Na útěku,“ odpověděl Alex. „Nemělo by tě překvapit, až se ti u dveří objeví agenti FBI a začnou klást otázky.“

„Až přijdou, řeknu jim, že nic nevím,“ oznámil Reuben pevně.

„Na tvém místě bych byl dost opatrný,“ varoval ho Alex. „Křivá výpověď ti může vynést pár let ve federálním vězení.“

„Neřeknu nic, Alexi, co by ty parchanty mohlo k Oliverovi dovést. A od tebe čekám totéž.“

„Já jsem v poněkud odlišné situaci,“ bránil se Alex.

„Nejsi snad Oliverův přítel? Nezachránil ti snad život?“

„Ano, a jestli jsi na to nezapomněl, už jsem mu to oplatil.“

„A nebyl to právě on, díky komu jsi získal zvláštní vyznamenání za rozbití té skupiny špionů?“

„Vím, co chceš říct, Reubene.“

„Ne, zjevně nevíš,“ potřásl hlavou mohutný muž, vstal a postavil se vedle vysokého agenta Tajné služby. „Protože jestli řekneš cokoli, co by jim pomohlo Olivera najít, tak jsi zrádce. Nic jiného než zrádce.“

„Není to tak jednoduché, Reubene. Pořád jsem federální agent. Přísahal jsem, že budu prosazovat zákon.“

„Co na to říká Annabelle?“ zajímal se Reuben.

„Co ti je do toho?“

„Taky si myslí, že je to hloupost, co?“

„Prosím,“ snažil se je uklidnit Caleb. „Jsem si jistý, že by Oliver nechtěl, aby to mezi nás vrazilo klín.“

„Tady nejde o žádný klín, Calebe. Jde jen o to, jestli se k našemu kamarádovi zachováme správně, nebo ne,“ vysvětloval Reuben. „Takže bych byl rád, kdyby se tady náš superpolda jasně rozhodl, na čí stranu se přidá.“

Alex s Reubenem se na sebe zle dívali. „To má být nějaká výhružka?“

„Oliver si kvůli Simpsonovi a Grayovi prošel peklem. Jsem rád, že je po nich. Sám bych jim nejradši prohnal kulku hlavou.“

„Jenže bys skončil ve vězení.“

„Jasně, asi patříš k těm, co si myslí, že by si i Hitler zasloužil soud.“

„O co ti jde? Naznačuješ snad, že jsem proti Oliverovi?“

„Připadá mi to tak.“

„Alexi, možná bys měl odejít, než se nám to vymkne z rukou,“ prohlásil Caleb. „Prosím.“

Alex se podíval z Reubena se zarudlýma očima na rozčíleného Caleba a vyšel ze dveří.

To je konec Camel clubu, pomyslel si. Skončilo to. Nic víc. Konec. Navíc si byl poměrně jistý, že už nikdy neuvidí ani Annabelle.

Byl tak zabraný do svých myšlenek, že přehlédl dva muže čekající v autě. Když odjel pryč, sledovali ho. Druhá dvojice zůstala hlídat před Calebovým domem. Lov začal.

8

Když vlak vyjel ze spoře osvětlené stanice, která byla postavena jen z několika prken, podíval se Stone na fotbalového zadáka. Poté přejel očima k trojici mladíků. Ti si je oba prohlíželi s výrazem nedokončené práce, do níž je třeba se okamžitě pustit.

Stone si přehodil přes rameno svůj pytel a vzal zadáka za paži. „Jdeme.“

Mladík se mu vytrhl. „Nikam s váma nejdu.“

„Klidně tu můžeš zůstat a nechat je dodělat, co začali,“ prohlásil Stone a ukázal na trojici násilníků.

„Spíš si to chtěj vyřídit s váma. To vy jste jim nakopal zadky.“

„No, nakopat zadek tobě jim na druhou stranu docela šlo. Co myslíš, koho z nás si vyberou?“

V chlapcově obličeji Stone snad poprvé zahlédl náznak zájmu.

„Dobrá, když jsem konečně získal tvou pozornost, co kdybys mi řekl, odkud cestuješ?“

„Z domova. Potřebuju se dostat pryč a začít vlastní život.“

„Ten pocit znám. Jenže mi teď připadá, že by možná bylo rozumnější vrátit se domů, vyléčit si rány a později to zkusit znovu. Máš rodiče?“

„Mámu.“

„A kde jsi doma?“

Chlapec se naštvaně ohlédl po trojici, která se ani nepohnula.

„Nechci se tam vrátit. Právě jsem z toho prokletého místa utekl.“

Stone si prohlížel jeho bundu. „Asi jsi býval sportovec, co?“

„Ten nejlepší, kterej z tý díry vyšel, ale podívejte, kam mě to přivedlo.“

„Profesionálně se sportem uživí málokdo. Neznamená to ale, že to nestojí za pokus nebo že jsi nějak selhal.“

„Tak díky za rozbor, změnil ste mi celej život,“ odsekl chlapec ironicky.

Stone si ztěžka povzdechl. „Podívej, synu, mám vlastní problémy, takže jestli hodně rychle nezměníš svůj přístup, seberu se a nechám tě napospas tamté partě hyen.“

„Co teda mám podle vás udělat?“ vyštěkl chlapec.

„Řekni mi, jak se jmenuješ a odkud jsi.“

„Danny. Danny Riker,“ zamumlal mladík. „Spokojený? Ajak se jmenujete vy?“

Stone nezaváhal. „Ben.“ Tak se jmenoval jeho otec. „Odkud jsi, Danny Rikere?“

„Z Divine ve Virginii. Malé hornické městečko, do pekla jen kousek.“

„Jak je to odtud daleko?“

„Asi jako na Měsíc.“

Stone si znovu povzdychl. „Máma tam zůstala?“

„Přesně tak.“

„Takže jsi ji v tom předpeklí nechal samotnou?“

„Není sama. To mi věřte.“

„Máš peníze na cestu zpátky?“

„Snad.“

„Víš to jistě, nebo jsi všechno prohrál v pokeru? Tvrdili, žes podváděl.“

„Říkali to jen proto, že neuměj hrát karty ani co by se za nehet vešlo.“ Ohlédl se po trojici a pousmál se. „Co říkáš, tlouštíku?“

„Kam jsi měl tím vlakem namířeno?“ chtěl vědět Stone.

„Někam, kde nejsou žádný šachty.“

„Pracoval jsi v dole?“

Danny se rozhlédl. „Mám hlad.“

Vykročil směrem k zamaštěnému vývěsnímu štítu o blok dál. Neon na něm původně kurzivou sděloval okolí „Restaurant“, ale svítilo už jen poslední „t“.

Stone se otočil k tlouštíkovi a jeho potlučeným kamarádům. Tlouštík držel v ruce nůž. Kdyby býval nechal Dannyho samotného, určitě by si s ním už srovnali účty. Sám zabil za dlouhé roky mnoho mužů. Možná mu teď záchrana jediného stála za drobnou změnu vlastních plánů.

Jedli u pultu a Stone občas zamířil pohledem k trojici z vlaku. Mladíci seděli v jednom z boxů, cpali se hamburgery a hranolky a zle se na něho přes sklenice s pivem mračili.

Když se Stone chystal zaplatit účet, hodil Danny na pult peníze a vstal.

„Dík, že ste mi prve pomoh‘,“ prohlásil beze stopy vděčnosti.

„Rádo se stalo.“

„Na svůj věk se perete dobře.“ Podařilo se mu, že jeho slova nezněla jako urážka.

„Třeba nejsem tak starý, jak myslíš. Jen za sebou mám těžký život.“

„To my všichni.“

„Takže kam teď?“

„Lidi se musej hejbat, jinak je po nich. Myslím, že to řekl někdo slavný.“

Rada, podle které se dá žít, pomyslel si Stone. Přesně tak se teď chovám.

Když odcházeli z restaurace, čekal na ně ve dveřích obtloustlý mladík s oběma svými kamarády po boku.

„Kam si sakra vy dva myslíte, že jdete?“

„Podívej, jestli chceš, můžu ti ten nos zase narovnat,“ prohlásil Stone přívětivě.

„Ještě jednou na mě sáhneš, parchante, a podříznu tě jako podsvinče.“ Mladík vytáhl nůž. Tedy, technicky vzato to byl nůž, jenže tak malý a chlapec s ním zacházel tak nezkušeně, že ho Stone snad ani nepovažoval za zbraň.

„Fajn. Tak hodně štěstí.“

Udělali s Dannym několik kroků, když je tlouštík s nožem napadl.

V následující vteřině klečel na kolenou a držel se za břicho. Danny si mnul pěst a díval se dolů na útočníka.

„Jeden na jednoho to není tak zábavný, co, pitomečku?“

Tlouštík se chabě ohnal pěstí a trefil Dannyho do kolene. Danny se rozmáchl, aby ho znovu udeřil, ale nakonec se stáhl. „Přece nebudu kopat do toho, kdo prohrál. Nebylo by to sportovní,“ ušklíbl se na Stonea.

Stone se zle podíval na dva tlouštíkovy kamarády, kteří se nemohli rozhodnout, jestli mají zaútočit, nebo utéct. „Už vás začínám mít, kluci, plné zuby. Takže jestli si teď hned neseberete svého kámoše a nevypadnete, tak vás oba seřežu do bezvědomí.“

Klekl, zvedl nůž a pouhým pohybem zápěstí ho poslal tři metry daleko, kde se špička čepele zabodla do ostění restaurace. Vzápětí už oba mladíci pomáhali tlouštíkovi vstát a co nejrychleji mizeli ulicí.

Danny s otevřenou pusou zíral na nůž zabodnutý ve dřevě. Vytáhl ho a zahodil do odpadkového koše. „Kde jste se tohle naučil?“

„Na letním táboře. Tak jak ses rozhodl, Danny? Domů a zahojit si zranění, nebo dál pajdat na jedné noze a hlídat si záda, aby tě nenašli ti tři pitomečkové?“

„Domů. Na pár dní. Déle ne.“

„To zní jako plán.“

„A co vy?“

„Přes noc zůstanu tady. Počkám si na jiný vlak na jih. Zimy už mám dost.“ Vlastně už mám všeho dost.

Zamířili dolů ulicí.

„V kartách jsem nepodváděl.“

„Věřím ti.“

„Jak to?“

„Nevypadáš jako hlupák, abys podváděl, když jsou proti tobě tři. Jak se dostaneš do Divine? Jezdí tam vlak?“

Danny se rozesmál. „Do Divine nejezdí nic. Jen kus odtamtud. Pak se musí pěšky nebo si někoho stopnout. Nedělám to poprvé.“

Stone si všiml černého sedanu pomalu projíždějícího ulicí. Zastavil vedle hlídkového vozu, řidič stočil okénko a začal se bavit s policistou. Stone sklouzl pohledem k bílé vládní poznávací značce na sedanu.

„Auto FBI? Tady? Měl snad průvodčí ve vlaku nějaké podezření a zavolal policii?“

Nakonec se Stone otočil k Dannymu. „Takže Divine je hodně izolované?“

Danny sjel pohledem k oběma autům a zpátky na Stonea. Bylo jasné, že si všiml Stoneovy reakce na policejní vůz. „Izolované? Řeknu to asi takhle: Divine je místo, kam se dostanete, jen když ho skutečně hledáte. A jak jste jednou tam, přejete si co nejrychleji odtamtud vypadnout.“

„To zní zajímavě.“

„Cože?“

„Pojďme.“

„Děláte si srandu? Člověče, dyť vám povídám, že je to předpeklí.“

„Neřekl bych, Danny.“

„Myslíte, že o tom něco víte?“

Vím, protože jsem viděl pravé peklo. A nebylo ve Virginii.

9

Joe Knox nasedl do svého range roveru a hluboce zamyšlený vyrazil domů. Prošel všechny listy papíru z krabice a každý pro něho znamenal zarážející odhalení. Přestože jich bylo skutečně hodně, stop pro své vyšetřování našel pramálo. CIA dokázala výjimečně dobře maskovat své kroky a v tomto případě se obzvlášť vyznamenala. Knox si nicméně dokázal složit několik útržků dohromady.

Výbuch Grayova domu před šesti měsíci nejspíš souvisel s neschválenou operací CIA proti Sovětům kdysi v osmdesátých letech. Podrobnosti nebyly k dispozici a nejspíš se už nikdy neobjeví. Souvislosti však byly naprosto zjevné. Nenašel ani žádná jména. Jedna ze stránek v krabici zarazila i ostříleného veterána Knoxe. Vyplývalo z ní, že v nedokončeném návštěvním středisku Kapitolu došlo k přestřelce přibližně ve stejné době, kdy dům Cartera Graye vyletěl do povětří. Při přestřelce zahynul neupřesněný počet příslušníků zásahové jednotky CIA, přičemž skutečné okolnosti jejich smrti zůstaly díky výkonné zastírací mašinérii agentury před veřejností skryté. Kdo agenty zabil, a především proč tam byli, zůstalo záhadou.

Přestřelka uprostřed Kapitolu? Gray musel zešílet.

Ve složce nalezl také náznak, že se Gray sešel se stávajícím ředitelem CIA, jehož Knox považoval za neschopného nastrčeného politika, který sice kdysi dávno u CIA pracoval, ale během svého pozdějšího působení v Kongresu mu změkl mozek. Nebylo jasné, jestli by si s ním mohl pohovořit. Jak dal Macklin Hayes jasně najevo, v CIA neměli jednotný názor, jak v této záležitosti dál pokračovat. Případně nepokračovat.

Grayovi se dostalo také tajné audience u prezidenta v Camp Davidu. Knox měl podezření, že tato informace patří k těm, k nimž se Macklin Hayes nějak dostal, aniž k tomu měl oprávnění. Zároveň si uvědomoval, že možnost vyslechnout prezidenta Spojených států a zjistit, o čem se s Grayem bavili, je asi stejně pravděpodobná, jako že se spontánně vznítí ve sprše.

Jedna z nejzajímavějších informací, které v krabici objevil, se týkala rozpuštěné divize CIA označené 666, neoficiálně známé jako „nástroj destabilizace“. Méně politicky korektní označení znělo „vládní atentátníci“. Divize 666 patřila k nejvíce střeženým tajemstvím CIA. Oficiálně CIA lidi nezabíjela, nemučila ani neoprávněně nezavírala. Vlastně ani nelhala, nepodváděla a nekradla. Média si naneštěstí našla cestičky k její minulosti a dospěla k ohromujícím odhalením. Knox oficiálně dodržoval stanovenou linii a odhalování těchto švindlů odsuzoval. Osobně však neměl tuto stránku CIA nikdy příliš v lásce. Ačkoli bylo jasné, že Spojeným státům jen prospěje, když někteří lidé zmizí ze světa, připadalo mu, že by se CIA měla zaměřovat především na získávání zpravodajských informací, ne na svévolné zabíjení, věšení lidí za prsty nohou nebo na vyvolání pocitu, že se topí, aby bylo možné dostat z nich pravdu. Měl zkušenost, že mučené osoby mají tendenci říct vyslýchajícím cokoli, jen aby bolest ustala. A existovaly podstatně efektivnější cesty, jak se dostat k pravdě.

Gray došel k závěru, že mnozí penzionovaní agenti z divize 666 byli zavražděni. Neměl však možnost zjistit, jestli jejich smrt nějak souvisela s nepovolenou akcí v bývalém Sovětském svazu. Podle jednoho z Grayových osobních strážců se bývalý ředitel výzvědné služby ve svém domě s někým sešel onoho večera, kdy dům vyletěl do povětří. Návštěvník pracoval na hřbitově ve Washingtonu D. C. a v souvislosti s údajným pokusem Graye zavraždit ho vyslýchala FBI. A byl to právě tento muž, na kterého učinil narážku i Macklin Hayes, kdo přišel s myšlenkou, že útočník, který nechal vybuchnout Grayův dům, možná na útěku skočil z útesu do zátoky Chesapeake.

Když Knox přemýšlel o jménu, které onen muž agentům FBI uvedl, musel se podmračeně pousmát.

Oliver Stone.

Byl to blázen, nebo šlo o něco jiného? Protože o Carterovi Grayovi nebylo známé, že by si k sobě domů vodil mentálně vyšinuté lidi, rozhodl se Knox pro druhou možnost. Olivera Stonea při návštěvě zničeného Grayova domu doprovázel agent Tajné služby. 1 to bylo zajímavé. S agentem Alexem Fordem se bude muset seznámit.

Poslední zajímavá informace souvisela s nedávným otevřením hrobu na Arlingtonském národním hřbitově. Příkaz k vykopání ostatků muže jménem John Carr dal přímo Gray. Rakev odvezli do centrály CIA. Knox neznal výsledky celé akce, ani to, kdo v rakvi skutečně ležel. Měl možnost seznámit se s tajnými Carrovými záznamy ze služby v armádě a musel uznat, že jsou skutečně výjimečné. Přesto onen člověk zničehonic zmizel.

Instinkt Knoxovi napovídal, že člověk se zkušenostmi v zabíjení jako Carr by určitě mohl být velmi výkonným příslušníkem divize 666. Mnozí z jejích členů pocházeli z armády. A přesně v době, kdy se o Carrovi přestaly zmiňovat veškeré dostupné záznamy, byla tato divize na vrcholu své činnosti. Opět více otázek než odpovědí.

Dorazil k domu a zajel do garáže. V příštím okamžiku otevřela jeho dcera Melanie dveře do kuchyně. Volala mu, že se zastaví, aby ho vzala na večeři. Jakmile dostal informace od Macklina Hayese, zatelefonoval jí a omluvil se, že to nestihne. Proto ho překvapilo, že ji vidí.

Z kuchyně k němu zavanula vůně pečeného masa. Dcera ho objala, vtáhla ho dovnitř a pomohla mu z kabátu.

„Nevěděl jsem, že vytížení právníci si v soukromé praxi najdou práci vařit pro sebe, natož ještě pro jiné,“ podivil se.

„S hodnocením počkej, až ochutnáš. Na pořady o vaření se nedívám a ani moc často nevařím. Ale snaha se má ocenit.“

Melanie zdědila po Knoxově zesnulé manželce víc než po otci. Byla vysoká, štíhlá a měla zrzavé vlasy, obvykle sčesané dozadu. Vystudovala práva na prestižní univerzitě a poměrně rychle se z ní stala hvězda právnické firmy v D. C. Jako starší z jejich dvou dětí – syn Kenny právě sloužil s ostatními příslušníky námořní pěchoty v Iráku – se Melanie ze všech sil snažila, aby otec netrpěl hlady a příliš se netrápil kvůli nedávné smrti své ženy, s níž prožil třicet let manželství.

Povečeřeli v zimní zahradě, podělili se o láhev vína a Melanie mu vyprávěla o posledním případu, na kterém pracovala. Obě jeho děti dobře věděly, že on se o své práci nebaví ani s nimi, ani s nikým jiným. Věděly, že cestuje po světě, často nečekaně odjíždí a bývá dlouho pryč. Vysvětloval to tak, že pracuje pro svou vlast na nižším postu úředníka ministerstva zahraničí.

„Jsem natolik bezvýznamný, že mě můžou poslat kamkoli, a já prostě jedu,“ řekl jednou Melanii.

Jako výmluva to fungovalo dobře až do doby, kdy děti opustily střední školu. Jakmile však jeho předčasně vyspělá dcera nastoupila na vysokou, Knox poznal, že už jeho báchorkám nevěří, ačkoli se nikdy nepokusila zjistit pravdu. Syn přijal otcovy časté a dlouhé pobyty mimo domov jako běžnou součást života. Jako svobodník u námořní pěchoty teď sloužil v zámoří a musel se především starat, aby přežil. Jeho otec proto doufal, že Kenny Knox má jiné věci na práci než přemýšlet, jak si jeho táta vydělává na živobytí.

„Když jsi volal, abys večeři zrušil,“ začala Melanie, „nejdřív mě napadlo, že sedíš někde v letadle. Pak jsi ale řekl, že se domů vrátíš pozdě večer, tak jsem si řekla, že připravím večeři.“

Knox jen přikývl, usrkl vína a díval se, jak se stromy za oknem prohýbají ve větru před další blížící se bouří.

„Takže v práci je všechno v pořádku?“ zeptala se opatrně.

„Jen jsem procházel nějaké starší dokumenty. Nic moc povznášejícího.“

Věděl, že je to pro ni těžké. Většina dětí ví, čím se jejich rodiče živí, a tudíž se o jejich práci příliš nezajímají. Když jeho děti chodily do školy, odmítal všechna pozvání na besedy ve školeo své práci. O čem by tam vlastně mluvil?

„Přemýšlel jsi o odchodu do penze?“

„Vlastně už v ní skoro jsem. Tak říkajíc jednou nohou v profesním hrobe.“

„Nechápu, jak by ministerstvo zahraničí bez tebe vůbec mohlo fungovat.“

Otec s dcerou si vyměnili krátké pohledy, rychle uhnuli očima a raději se soustředili na své víno a poslední sousta pečeného hovězího a brambor.

Na odchodu ho Melanie dlouze objala. „Buď opatrný, tati. Do ničeho se nepřipleť. Doba je zlá.“

Díval se, jak odchází k taxíku, který ji odveze do jejího bytu v D. C. Na rozloučenou jí zamával.

Také mu zamávala, zatímco mu před očima probíhal film z posledních třiceti let zakončený obrazem Macklina Hayese, který ho také nabádal k opatrnosti.

Jeho výjimečně chytrá dcera měla pravdu. Doba je opravdu zlá.

Ráno zavolá Hayesovi. Časně ráno. Generál vstával s kuropěním a stejně jako kohouti byl přesvědčený, že slunce vychází proto, že on se probudil. Neměl pro něho žádné odpovědi, zato spoustu otázek. Netušil, jak na ně bude generál reagovat. V armádě byl Macklin pověstný tím, že vždy dosáhl svého, v podstatě jakýmikoli prostředky a často za cenu velkých obětí. Poté co se stal velitelem pluku ve Vietnamu, dosáhl Hayes zřejmě nejvyšší míry ztrát v dějinách americké armády. Protože však tyto ztráty často provázely vítězství, třebaže někdy jen drobná – spočívající v dobytí nevýznamného kopce nebo pár metrů údolí –, dařilo se mu poměrně rychle postupovat v hierarchii velení. Knox však neměl chuť stát se součástí chmurných statistik, jen aby generál dosáhl dalšího triumfu. Musel proto doufat, že se mu podaří protáhnout se minovým polem, nespouštět oči z cíle a zároveň si dobře krýt záda. Macklin měl vynikající konexe a velmi dobře dokázal nastavovat cizí krky a umně si hlídat vlastní pozici. Byl až nezdravě soutěživý a vědělo se o něm, že na racketballových kurtech Pentagonu bez problémů poráží o polovinu mladší protivníky. Co mu chybělo na rychlosti a vytrvalosti, to více než doháněl záludností a vypočítavostí.

Knox neznal přesně Macklinovo postavení v rámci impéria amerických výzvědných služeb. Věděl, že bezprecedentně ovládá armádní i civilní složky rozvědky. Zastával velmi mocnou pozici a všichni, kdo mu podléhali, museli buď hrát podle jeho not, nebo čelit následkům. Býval blízkým přítelem a chráněncem Cartera Graye a nikdo snad nemohl mít lepšího učitele. Knox byl rozhodnutý pokusit se co nejlépe odhadnout generálovy záměry a doufat, že se mu je podaří splnit. Ať se na svůj úkol díval z kterékoli strany, vypadalo to velmi nebezpečně.

Zavřel dveře, přiložil do krbu a přinesl si knížku, kterou měl v úmyslu dnes dočíst. Možná se k ní později dlouho nedostane.

Jakmile se kola v jeho profesi jednou dají do pohybu, mají tendenci točit se velmi rychle.

A z toho, co se Knox dnes dozvěděl z krabice plné tajemství, skutečně hrozilo, že se události vymknou kontrole.

10

Knox sledoval, jak země mizí hluboko pod ním, když třímotorový tryskáč Falcon Dassault prudce stoupal k obloze. Kromě dvou pilotů byli v luxusní, dřevem obložené kabině pouze tři cestující: Knox, Macklin Hayes a uniformovaný stevard, který se diskrétně vytratil, jakmile se stroj vyrovnal a na stole se objevila káva a kontinentální snídaně. Když Knox zavolal v sedm ráno Macklinovi, dostal příkaz hlásit se na soukromém letišti nedaleko Front Royal ve Virginii, o němž vůbec netušil, že existuje. Pět minut poté, co zaparkoval rover, se letadlo odlepilo od dráhy.

Hayes měl samozřejmě svou kancelář kdesi ve Washingtonu, přesto patrně raději plánoval své schůzky do výše deseti tisíc metrů, jako by mu to pomáhalo se lépe rozhodovat nebo alespoň poskytovat méně příležitostí, jak ho odposlouchávat. Knoxovi bylo jasné, že jen za letecké palivo pro tento výlet se utratilo tolik peněz, kolik by stál velmi slušný byt v srdci D. C. Dávno už ho nepřekvapovalo, že někteří vysoce postavení pracovníci státní správy se ke statním financím chovají, jako by byly bezedné. Přinejmenším tak vytvářeli pracovní příležitosti pro ministerstvo financí, které prodávalo státní dluhopisy Číňanům a Saudům, díky nimž ekonomika Spojených států dál fungovala.

Bývalý generál měl na sobě obyčejný civilní oblek vládních úředníků, tedy nudný, a stejně nudná byla i jeho kravata. Knox si všiml, že má příliš krátké ponožky, takže byly vidět jeho bledé kotníky. Tenhle člověk se určitě nešplhal po žebříčku moci pomocí smyslu pro módu a eleganci. Knox si velmi dobře uvědomoval, že za generálovými úspěchy stojí především dobré nervy a brilantní mozek. Jedinou známkou jeho bývalé vynikající kariéry v armádě byly tři hvězdičky na kravatové sponě.

Zatímco pojídali ohromné porce krabů, bavili se o všem možném. Nakonec bělovlasý Hayes naposledy usrkl kávy, pohodlně se opřel na koženém sedadle a nasadil výraz očekávání.

„Jaké máte dojmy ze čtení?“

„Jejich hodně. Ale zatím nic jasného. Musím říct, že záznamy jsou stejně překroucené jako většina těch, které jsem kdy viděl. Jsou v nich díry, že by jimi proletělo letadlo nejméně pětkrát větší než tohle a ani by nezavadilo křídlem.“

Hayes souhlasně přikývl. „Zpočátku jsem reagoval podobně.“

Knox se nenamáhal zeptat na význam zdůrazněného slova, protože z dřívějších setkání s Macklinem věděl, že by se mu nejspíš vysmál. „Musím přiznat, že mi pořád není jasný smysl. Kam chcete, aby to směřovalo?“

Hayes rozpřáhl dlouhé kostnaté paže. „Kam? Nejspíš k pravdě.“

„Neříkáte to dvakrát přesvědčivě,“ podotkl Knox opatrně.

„Ale to se může změnit podle toho, co vypátráte. Víte přece, Knoxi, jak to chodí.“

„Gray a Simpson jsou mrtví. Necháme spící psy odpočívat?“

„Musíme znát pravdu. A co uděláme pak? To je úplně jiná otázka a vás se v žádném případě netýká.“

Vždycky uměl dát podřízeným najevo, kde je jejich místo.

„Takže se do toho mám pustit s plnou vervou? Tohle mi naznačujete, pane?“

Hayes prostě přikývl. Knoxe napadlo, že ho možná generál podezřívá, že si jejich rozhovor nahrává.

Kdybych jen k tomu měl dost odvahy.

Knox se rozhodl raději na muže sedícího proti němu nenaléhat, aby se vyjádřil jasně. Měl podezření, že s nimi v letadle cestuje i najatý svalovec, který by ho v případě, že by na Macklina příliš tlačil, neváhal ve výšce deseti tisíc metrů nad zemí vyhodit. Přehnané? Možná, ale nechtěl si to ověřovat.

„Povězte mi, jak budete postupovat.“

„Mám několik stop, po kterých se můžu vydat. Předpokládám, že ředitel spojených zpravodajských služeb mi k dispozici nebude.“

„Stejně pochybuji, že by vám k něčemu byl. Přiznejme si, že zrovna dvakrát rozumu nepobral.“

Fajn, je si naprosto jistý, že si rozhovor nenahrávám.

„Pak jsou tu agenti FBI, kteří vyšetřovali výbuch Grayova domu. Agent Tajné služby Ford. A co divize 666?“

„Co s ní má být? Oficiálně nikdy neexistovala.“

Knoxe už hra se slovíčky unavovala. I jeho přirozená úcta k muži naproti měla své hranice. „V těch dokumentech jsem našel náznaky, že někdo likviduje bývalé příslušníky téhle divize a že Gray o tom věděl.“

„Klidně po tom jděte, jestli se vám chce, ale řítíte se do slepé uličky.“

„Co ta neschválená operace proti Sovětům před desítkami let?“

„Minulost, ve které nemá cenu se šťourat. Na nikoho z nás nevrhá dobré světlo.“

„Příliš mi to neusnadňujete, generále.“

Na Hayesově tváři se objevil úsměv. „Proč bychom vás volali, Knoxi, kdyby to bylo snadné?“

„Nejsem kouzelník. Nedokážu zařídit, aby se věci zjevovaly nebo mizely.“

„Pokud jde o to, aby něco zmizelo, pak to umíme dobře. Jen potřebujeme zjistit, co má zmizet. Co muž, s nímž se Gray sešel ten večer, kdy jeho dům vyletěl do povětří?“

„Myslíte slavného režiséra Olivera Stonea?“ Knox se nechtěně ušklíbl.

„Míval postavený stan v Lafayettově parku. Vydržel tam déle než kdokoli jiný. Myslím, že na jeho transparentu stálo ‚Chci pravdu‘.“

„Hledat pravdu přímo před Bílým domem? Skoro jako pátrat po nacistech v synagoze. Považujete ho za důležitého?“

„Vzhledem k tomu, že už není, kde býval, tak ano. Podle mě je důležitý.“

„Co o něm ještě víte?“

„Zdaleka ne dost. Proto ho také považuju svým způsobem za zajímavého.“

„Jde o ten otevřený hrob v Arlingtonu?“

„V den, kdy to Carter Gray přikázal, jsem vlastně byl v úřadě.“

„Vysvětlil vám, proč to udělal?“

„Vždy mu šlo lépe rozkazy dávat než je vysvětlovat.“

„Kdo tedy ležel v rakvi? John Carr? Někdo jiný?“

„Kdepak. Ve skutečnosti byla rakev prázdná.“

„Takže Carr může být naživu?“

„Mohl by.“

„Patřil k divizi 666? Četl jsem část jeho záznamů z armády. Hodil by se jim.“

„Berte to jako svou pracovní hypotézu.“

„To by tedy mohlo být spojení s Grayem. Máte důvod domnívat se, že Carr a Stone je jeden a týž člověk?“

„Nemám důvod věřit, že je tomu jinak.“

„Proč by tedy Carr zabíjel Graye a možná i Simpsona?“

„Ne všichni lidé z divize 666 odcházeli v dobrém. Carr mohl být jedním z takových.“

„Jestli ano, čekal dost dlouho, než stiskl spoušť. A také byl v Grayově domě. Měl něco společného s tím výbuchem?“

„Nemyslíme si.“

„Mohl Graye zabít, když se spolu sešli.“

„Tehdy možná neměl motiv.“

„Co se změnilo?“

„To musíte zjistit, Knoxi. Viděl jste tu vlajku a náhrobek. Myslím, že to je jasná spojitost s Johnem Carrem a jeho otevřeným hrobem.“

Knox obdivoval, jak Hayes během pár chvil přešel od neznalosti, kterou ho nutil najít si při vyšetřování vlastní cestu, k jeho nasměrování tam, kam chtěl. „O tom se nebudeme přít. Jen mi připadá, že ten člověk dělá všechno tak trochu jinak.“

„Třeba pro to má své důvody. Pravidelná hlášení, obvyklé kanály. Ale ozvěte se mi ještě dnes. Kdybyste potřeboval pomoc, neváhejte. Samozřejmě v rozumné míře. Jak jsem řekl, ne všichni se na tuhle věc dívají stejně. S tím nic nenadělám. Konsenzus v rámci zpravodajských služeb je v téhle době stejně neuskutečnitelný jako mír mezi sektami v Iráku.“

Skutečně uklidňující. Pravá ruka mě vybízí, abych dělal, co umím, a levá mi mezitím podřezává krk.

Macklin stiskl tlačítko na područce svého sedadla a Knox ucítil, jak se letadlo prudce naklonilo doprava. Bylo jasné, že leti debata skončily.

Aby tuto domněnku podpořil, Macklin beze slova vstal a uličkou došel ke dveřím v zadní části kabiny. Ty se za ním s cvaknutím zavřely.

Knox pozoroval, jak kolem letounu klesajícího z nebe nad Virginií proplouvají mraky. Za půl hodiny už ve svém roveru mířil na východ po mezistátní dálnici 66.

Měl v plánu začít s Alexem Fordem a pokračovat přes další obvyklé podezřelé. Jenže z toho, co Hayes nejen říkal, alei nechával nevyřčené, se zdálo, že by všechny cesty mohly vést k muži jménem Oliver Stone.

Patřil-li Stone k divizi 666 a byl natolik dobrý, aby i po mnoha letech dokázal zabít Simpsona a Graye, nebyl si Knox ani trochu jistý, jestli se s tím pánem vůbec chce potkat. Jenže jinak to asi nešlo a Knox už se vypořádal s lecčím.

Ovšem Oliver Stone zjevně také.

Vskutku zlá doba.

Odchod do penze se mu jevil čím dál lákavějším. Snad se mu podaří se jí dožít.

11

Pohodlné autobusy společnosti Greyhound nikam do okolí Divine ve Virgninii nezajížděly. Zbýval jim jen zrezivělý polovrak na vyviklaných kolech s nápisem „Larryho přepravní“ neuměle vyvedeným na boku. Stone s Dannym seděli vzadu vedle muže s bednou slepic, na které měl položenou bosou oteklou nohu, a ženou, která věnovala Stoneovi více pozornosti, než mu bylo milé. Včetně toho, že mu převyprávěla celých svých dvaasedmdesát let života. Naštěstí vystupovala dříve než oni. Vyzvedl ji muž v obstarožním kombíku, kterému chyběly dvoje dveře.

Autobus je nakonec vysadil v místě, které Stone dokázal popsat jen jako krajnici uprostřed pustiny. Zastávka, kde je průvodčí vyhnal z vlaku, proti tomu vypadala jako velkoměsto kypící životem.

„Co teď?“ zeptal se Stone a hodil si pytel s věcmi přes rameno, zatímco Danny držel svůj malý kufřík.

„Teď půjdeme pěšky a pokusíme se někoho stopnout. Možná budeme mít štěstí, možná ne.“

Přestože ještě nebyly ani dvě hodiny ráno, podařilo se jim zastavit pickup a svezli se na jeho korbě spolu s vepřem, který neustále strkal růžový rypák Stoneovi mezi nohy a o němž řidič prohlásil, že je vítězem mnoha výstav.

V dálce Stone zahlédl siluety jakéhosi masivního areálu. Proti nebi se tyčily úzké věže a třípodlažní budovy. Kolem celého prostoru se ve slabém světle měsíce něco blýskalo.

„Co to je?“ ukázal směrem k budovám.

„Místo, kde byste určitě nechtěl skončit. Mrtvá skála. Věznice s maximální ostrahou.“

„Proč jí říkají Mrtvá skála?“

„Postavili ji na místě starého uhelného dolu, kde přibližně před třiceti roky přišlo při závalu o život osmadvacet horníků. Nikdy je nedostali ven, takže jejich mrtvoly tam pořád někde jsou. Důl prostě zasypali. Na Mrtvou skálu posílají ty nejhorší z nejhorších. Alespoň to oficiálně tvrdí. Peklo na zemi.“

„Znáš tam někoho?“

Danny uhnul pohledem a neodpověděl.

Stone si nepřestával obrysy věznice prohlížet, dokud nezajeli za ohyb cesty a nezmizela mu z dohledu. Uvědomil si, že v měsíčním světle se nejspíš blýskala kola ostnatého drátu obklopujícího areál.

Když z pickupu vystoupili, museli ještě část cesty absolvovat pěšky. Divine bylo v tuto denní dobu temné, ale v domech v ulici, kterou procházeli, se tu a tam začínala rozsvěcet okna. Minul je další pickup mířící na východ. Po něm další a ještě další. Stone jich napočítal osm. Špinavými okénky viděl štíhlé siluety řidičů skloněných nad volanty, s cigaretami mezi prsty, a na škvíru staženými okénky z kabin do mrazivého vzduchu venku odcházel hustý rakovinotvorný dým. Všude kolem cítil stíny nedalekých hor, v noci ještě temnějších.

Podíval se na hodinky. Bylo krátce po druhé ráno. „To tu začínají tak brzo?“ zeptal se a ukázal na malou karavanu špinavých fordů a chevroletů.

„To jsou horníci.“

„Jedou do práce?“

„Kdepak. Šichta začíná až v sedm. Tihle kluci mířej na kliniku, kde dostanou dávku metadonu za třináct dolarů. Pak teprve půjdou do práce.“

„Metadonu?“

„Jsou lidi, co snídají cereálie, a horníci si zase dávají metadon rozmíchaný v pomerančovém džusu. Tak to tu prostě chodí. Je to levnější než něco šňupat nebo si píchat, navíc vám nic neprokážou při testech moči a nepřijdete o hornickou licenci.“ Danny ukázal před sebe na výlohu mezi obchodem s oděvy a železářstvím. Bylo vidět, že žádný z velkých řetězců v odlehlé vesnici Divine neviděl šanci na úspěch.

„Mámina firma.“

Stone si přečetl vývěsní štít. „Ritina restaurace a bar. Takže tvoje máma se jmenuje Rita?“

Danny zavrtěl hlavou a usmál se. „Ne. Rita tohle místo vedla před ní. Máma dlouho neměla dost peněz, aby vyměnila poutač. A když nakonec nějaké našetřila, došlo jí, že to stejně nemá cenu. Stejně už všichni věděli, že je to její podnik. Jmenuje se Abigail, ale lidi jí říkají Abby.“

Danny odemkl vchod do restaurace a vybídl Stonea, aby ho následoval.

„Tvoje máma tu bydlí?“

„Ne, ale nahoře nad restaurací je byt. Můžete si tam na zbytek noci zdřímnout.“

„A co ty?“

„Já mám ještě nějakou práci. Musím zajít za pár lidma a nechat se ošetřit.“ Dotkl se obličeje a nohy.

„Doktor v tuhle hodinu?“

„Nepotřebuju doktora. Sakra, je to jako v pátek večer po zápase. Zvládnu to sám.“

„Víš jistě, že nebude vadit, když tu přespím?“

„Jasně. Než máma otevře na snídaně, budu zpátky. Vyřídím to s ní.“

Stone se rozhlédl po podniku. Na jedné straně se táhl dlouhý, leštěný mahagonový barový pult se stoličkami, druhý konec uzavíraly dva kulečníkové stoly a jukebox z padesátých let. Mezi nimi stály stolky s kostkovanými ubrusy a židlemi s kruhovými opěradly. Nepáchlo to tu jako v baru, ale vonělo po citronech a svěžím vzduchu. Bylo poznat, že Abigail Rikerová svou restauraci udržuje v čistotě a pořádku.

„Danny, je tu v okolí nějaká práce? Docházejí mi peníze.“

„Uvidím, co půjde udělat.“

Danny ho zavedl nahoru a unavený Stone během pěti minut usnul na úzké válendě.

Za několik hodin se s trhnutím probudil, protože ucítil, jak se jeho tváře dotklo něco tvrdého.

Okamžitě byl vzhůru a bdělý.

Dvojhlavňová brokovnice prostě na lidi takhle působí.

12

„Kdo sakra jste?“

Stone se ani nepohnul. Rychlé pohyby tváří v tvář brokovnici se nedoporučovaly.

„Jste Abigail Rikerová?“

„Tady se ptám já.“

Stone si všiml, jak jí prst sjel ke spoušti.

„Jmenuju se Ben. Danny Riker říkal, že tu můžu přespat.“ Žena se ještě víc zamračila. „Lžete. Danny je pryč.“

„No, už se vrátil. Potkali jsme se ve vlaku. Dostal se tam do rvačky s nějakými mladíky. Pomohl jsem mu. Je trochu pomlácený, takže se rozhodl na nějakou dobu vrátit domů. Jen jsem ho doprovodil.“

Ženě bylo těsně po čtyřicítce, byla drobná, měřila nanejvýš metr šedesát a měla úzké boky a štíhlé tělo člověka, kterého jídlo příliš nezajímá. Vlasy spletené do copu měla dlouhé, tmavé, jen s náznakem stříbra. Výrazné lícní kosti dotvářely její pohledný obličej, ale zelené oči jako by Stonea propichovaly. „Jak moc je zbitý?“

„Nic hrozného, jen odřeniny. Mohla byste dát tu brokovnici od mé tváře? Kdyby náhodou vystřelila, dost by mi ublížila.“

O krok ustoupila, ale hlavní dál mířila někam mezi podlahu a Stoneovu hlavu.

„Vy jste mu pomohl? Proč?“

„Bylo to tři na jednoho. Nepřipadalo mi to fér. Můžu vstát? Začínají mě bolet záda.“

Ustoupila ještě o krok a Stone vstal a protáhl se. Uslyšeli dupání na schodech a v příštím okamžiku se objevil Danny Riker. Jednu tvář měl oteklou, a když se rozhlédl a zhodnotil situaci, rozesmál se.

„Koukám, že už jste se seznámili.“

„Jasně,“ přitakal Stone stručně a nespouštěl oči z pušky. „Docela zábavné probuzení.“

Při pohledu na syna jako by do matky udeřil blesk. Nakonec se jí vrátil hlas. „Co se k čertu děje, Danny? V jednom kuse jsi mluvil o tom, že odejdeš, ničil jsi mě tím, celé jsem to oplakala, a teď jsi zpátky?“ Mávla puškou směrem ke Stoneovi. „A tenhle chlápek mi taky nic nevysvětlil.“

„Vzal jsem to oklikou, mami. Občas se něco nepovede.“

„Jo, jasně, tobě se nedaří v jednom kuse.“ Sklonila brokovnici a podívala se na Stonea. „Tenhle člověk tvrdí, že ti pomohl v nějaké rvačce. A podle toho, jak vypadáš, asi nelže.“

„Pomohl. Sám zvládl všechny tři. A neznám nikoho, kdo by tak dobře házel nožem.“

Vypadalo to, že matka začíná názor na Stonea pomalu měnit. „Připadáte mi dost starý na to, abyste pobíhal po světě jako nějaký Rambo.“

„Věřte mi, že teď si připadám stejně,“ prohlásil Stone. „Takže jste opravdu Abigail Rikerová?“

Místo odpovědi řekla: „Asi máte oba hlad. Pojďte, kafe je teplé a vajíčka taky.“

Následovali ji dolů, kde Stone zjistil, že restaurace je skoro plná. Většinu zákazníků tvořili muži středního věku s kruhy zažraného mouru kolem očí a v kombinézách s reflexními nášivkami.

„Horníci z noční směny,“ vysvětlil Danny.

Kdyby Stone nevěděl, kde je, mohl by si myslet, že se ocitl na oddělení v nemocnici. Většina mužů seděla se skloněnou hlavou a zjevně trpěla bolestmi. Ruce, paže i záda měli obvázané. Zdeformovanými prsty svírali hrnky s kávou. Odřené bezpečnostní přilby měli položené na podlaze u nohou obutých do bot s okovanými podrážkami. Oči měli zarudlé a rozostřené. Místností se rozléhal dávivý kašel.

„Hodně ošklivý způsob, jak si vydělávat na živobytí,“ zašeptala Abby a dovedla je k prázdnému stolku nedaleko pultu. Nemohla si nevšimnout Stoneova překvapeného výrazu.

Naložila jim na talíře a vyhladovělý Stone si během následujících deseti minut dvakrát přidal a vypil tři hrnky horké kávy.

Abby si k nim přitáhla židli a prohlížela si svého syna. Když se zakousl do čtvrtého toustu, dala mu pohlavek za ucho.

„Za co?“

„Odešel jsi a teď jsi zpátky.“

„Klid, zmizím, než se naděješ. Nikdo se kvůli tomu nemusí čílit.“

„Neřekla jsem, že jsem rozčílená.“

„Ajsi?“

„Ano!“

Stone jejich rozhovor sledoval a po chvíli, jen aby uvolnil napětí, řekl: „Kam jsi měl namířeno?“

„Nevím. Kam by mě nohy donesly.“

„A kam by sis přál, aby tě donesly?“ zeptal se Stone.

Chlapec pokrčil rameny. „Mám své sny. Každý je má. Mohl bych skončit v Kalifornii. Třeba dělat u filmu. Jsem vysoký a nevypadám špatně. Třeba bych se mohl živit jako kaskadér.“

Abby zakroutila hlavou. „Co takhle vysoká škola? Takový sen se ti hlavou nikdy neprohnal?“

„Mami, o tom už jsme přece mluvili.“

„Ne, mluvila jsem o tom já a ty ses rozhodl mě ignorovat.“

„Kdyby mi vydrželo koleno, hrál bych teď za Virginskou techniku. Jenže nevydrželo. K čemu by mi vysoká byla? Na střední jsem nebyl právě nejlepší student.“

„Hloupý nejsi!“

„Taky jsem nikdy neříkal, že jsem. Jen prostě nejsem moc sečtělý.“

Podíval se na Stonea. „Vy jste chodil na vejšku?“

Stone zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem, ale místo školy jsem skončil ve válce.“

„Vietnam?“ zeptala se Abby.

Přikývl.

„Tak proto se tak dobře perete. Nejste jeden z těch bláznivých veteránů s kovovou destičkou v hlavě, že ne?“ chtěl vědět usmívající se Danny. „Chodící časovaná bomba.“

„Ti lidé bojovali za svou vlast, Danny, neměl by sis z nich utahovat,“ pokárala ho matka.

„Já se vrátil domů bez destiček,“ pokrčil rameny Stone.

„Postřelili vás někdy?“ zajímal se Danny.

„Souhlasím s tvou matkou. O vysoké bys měl popřemýšlet,“ upozornil ho Stone.

„Jasně, tak já sejdu zapsat ke studiu. Jen mi, mami, dej šek na sto tisíc na Harvard, a jsem pryč.“

Abby se chystala něco říct, ale právě se otevřely dveře. Stone vycítil, že tlumené rozhovory v restauraci utichly. Když zvedl hlavu, uviděl stát ve dveřích mohutného muže v nažehlené uniformě a se stetsonem na hlavě. Kůži měl opálenou a ošlehanou větrem. Přesto byla jeho tvář pohledná, s pevnou bradou trčící jako spodní část středověké přilbice. Pod kloboukem měl kudrnaté vlasy. Pravou ruku držel na pažbě pistole v pouzdře u pasu jako mrchožrout čelist nad kořistí.

Pohledem přejel po návštěvnících podniku a nakonec upřel oči na Abby Rikerovou. Usmál se. Vzápětí si všiml Stonea sedícího vedle ní a jeho úsměv okamžitě zmizel.

13

Alex Ford si právě šel koupit něco k jídlu, když ho na ulici před washingtonskou úřadovnou Tajné služby zastavil jakýsi muž.

„Máte chvilku?“ zeptal se ho a ukázal mu svůj průkaz.

Alex sebou trhl, protože uviděl znak CIA.

Výborně, už je to tady.

„O co jde, agente Knoxi?“ zeptal se, přestože mu to bylo jasné.

„Musíme si promluvit.“

„Teď?“

„Teď.“

Zamířili pěšky do nedalekého parku, kde se Knox posadil na lavičku a gestem vyzval Alexe, aby se k němu přidal.

Poté Knox několik minut mluvil, ale většinu toho, co řekl, už Alex tak jako tak věděl.

„Váš kamarád není doma,“ oznámil Knox nakonec. „Skutečně? Už dlouho jsem u něho nebyl.“

„Jenže podle mých informací jste se scházel s dámou, která tam bydlela. Je zajímavé, že i ona je pryč. Co mi o ní můžete říct?“

„Moc ne.“

„Začněme se jménem.“

Alex se mělce nadechl. Mohlo by se nám to dost rychle zkomplikovat. „Co provedla? A co provedl můj kamarád?“

„To se právě snažíme zjistit. Jak se jmenuje?“

„Susan. Susan Hunterová.“

„Víte, kde je?“

„Ne.“ Alespoň tohle je pravda.

„Jaký je váš vztah k ní?“

„Jsme jen přátelé.“

„A proč je teď vaše přítelkyně pryč?“

„Kdo ví? Dneska tady, zítra jinde. Prostě už je taková.“

„Váš další přítel, Oliver Stone, obdržel pochvalu od samotného ředitele FBI za to, že pomohl rozbít špionážní skupinu přímo tady v D. C“

„Správně. Ke konci jsem se na tom podílel. Ale zásluhy patří jemu.“

„Také míval stan v Lafayettově parku. Protestoval před Bílým domem. Zároveň pracoval jako hrobník. Přitom pomáhal likvidovat špiony. Zajímavá kariéra.“

„Sám o sobě je to zajímavý člověk.“

„Co ještě mi o tomhle zajímavém člověku povíte? Co třeba o jeho spojení s Carterem Grayem?“

„Carterem Grayem?“ Alex se ze všech sil snažil vypadat překvapeně, v podpaží mu však vyrazil pot. Lhaním federálnímu agentovi se již dopustil několika trestných činů. Každým slovem pohřbíval vlastní kariéru hlouběji a hlouběji.

„Ano, Carterem Grayem. Stone ho navštívil tu noc, kdy Grayův dům vyletěl do povětří. Vy jste se s ním druhý den objevil na místě činu. Mluvil jsem s agenty FBI, kteří tam s vámi dvěma byli.“

„Dobrá, dobrá. Ano, věděl jsem, že Oliver Graye navštívil, protože mi to řekl. Ale nevím proč. Požádal mě, abych ho doprovodil na schůzku s agenty FBI. Udělal jsem to. Pokud vím, tím vše skončilo.“

„Jak jste se vy dva seznámili?“

„Každý, kdo měl co do činění s ochranou Bílého domu, Olivera Stonea znal. V Lafayettově parku tábořil hodně dlouho.“

„Neznáte náhodou jeho pravé jméno? Nebo je ten filmový režisér snad schizofrenní?“

„Jeho pravé jméno neznám.“

„Myslel jsem, že agenti Tajné služby jsou trochu zvídavější. Chlápek vám táboří přímo naproti Bílému domu a vy ani nevíte, jak se doopravdy jmenuje?“

„Tohle je svobodná země. Nikdy neudělal nic, co by znamenalo hrozbu. Jen využíval svého práva protestovat. Považovali jsme ho prostě za excentrika.“

„Takže jméno John Carr vám nic neříká?“

Alex tuto otázku očekával. „Ne, ale z nějakého důvodu je mi povědomé.“

„Bylo to jméno vojáka, jehož hrob na Arlingtonském hřbitově otevřeli. Na Grayův příkaz.“

„Máte pravdu. Četl jsem o tom v novinách. Říkal jsem si,o co tam sakra může jít?“

Knox ho mlčky pozoroval.

Alex nakonec ticho přerušil. „Nevím, co bych vám měl říct, agente Knoxi.“

„Pomohla by mi pravda.“

Alexe už z toho rozhovoru rozbolela hlava. „Já vám ale říkám pravdu.“

Knox sklonil pohled a pomalu potřásl hlavou. Když znovu vzhlédl, tvářil se smutně. „Opravdu si kvůli tomu člověku chcete zničit kariéru, agente Forde?“

„Znám ho jako Olivera Stonea. Tak to je.“

„Znáte také jeho přátele? Reubena Rhodese a Caleba Shawa?“

„Ano. Jsou to i mí přátelé.“

„Ajeden nedávno zemřel.“ Knox se podíval do notýsku v ruce. „Milton Farb. Zavražděný ve svém domě před půl rokem.“

„Přesně tak. Všechny nás to rozrušilo.“

„Samozřejmě. Policie zločin nevyšetřila?“

„Ne.“

„Také jste s federály pracoval na dopadení krále kasin Jerryho Baggera. Jenže nakonec skončil roztrhaný na kusy v řece Potomac.“

„Málem jsem dopadl stejně.“

„Jste velmi zaměstnaný člověk. A vaše přítelkyně také. Jak že jste říkal, že se jmenuje? Susan Hunterová?“

„Řekl jsem to, protože se tak jmenuje. A máte pravdu, také tam byla.“

„A jak jste se dostal k člověku jako Bagger? Přes tu dámu?“

„Bylo to dost komplikované a o tom, co se stalo, nesmím s nikým mluvit. Ale FBI vám pravděpodobně informace podá. Skutečně jsem jen znovu pomáhal přátelům.“

„Člověče, vy ale máte přátel.“

„Lepší než mít hodně nepřátel,“ odsekl Alex.

„Jasně, myslím, že těch taky pár mám.“ Knox vstal a podalAlexovi navštívenku. „Kdyby vás napadly ještě nějaké hlouposti, které byste mi mohl navykládat, ozvěte se. Mezitím si všechno, co jste mi řekl, několikrát ověřím. A jen abych ukázal svou dobrou vůli, dám vám dvě minuty náskok, než za vámi přijdou se zatykačem za bránění průchodu spravedlnosti. Jak se vám to líbí, Forde? Právě jste si jednoho nepřítele udělal.“ Poté Knox odešel.

Alex ještě chvíli seděl, protože si byl jistý, že by ho nohy neunesly.

Díky, Olivere. Opravdu mockrát díky.

14

Knoxovou další zastávkou se stala čítárna vzácných tisků Kongresové knihovny, kde našel Caleba Shawa, jak na vozík nakládá několik svazků nedocenitelné hodnoty. Za pět minut už oba seděli v téže místnosti, v níž Caleba vyslýchal majitel kasina Jerry Bagger. „A o čem se mnou chcete mluvit?“ zeptal se Caleb odměřeně, když mu Knox ukázal svůj průkaz.

„O vašem příteli. O Oliverovi Stoneovi.“

„Podle vás je to přítel, podle mě jen známý.“

„Nebudeme si přece hrát se slovíčky.“

„Jsem knihovník a slova jsou můj život. Navíc jsem ho už dlouho neviděl. Obávám se, že nevím nic, co by vám pomohlo.“

„No, lidé často vědí víc, než si myslí.“

„Pokud bych věděl víc, než si myslím, uvědomoval bych si to.“

Knoxovi zjevně docházela trpělivost. „Dobrá, pojďme k věci, Shawe. Nemám celý den na to, abych skládal tenhle příběh dohromady, takže jen odpovídejte na mé otázky. Kdo je ve skutečnosti Oliver Stone? A kde je teď?“

„Oliver je Oliver. Míval stan v Lafayettově parku. Pracuje jako hrobník na hřbitově Mt. Zion. Ale nevím, kde je. Neviděl jsem ho déle než půl roku. Můžete mě klidně zkusit topit, ale řeknu vám totéž.“

„Asi myslíte waterboarding, a to lidem neděláme,“ prohlásil Knox pevně. „Protože to je mučení.“

„Ach, skutečně?“ odpověděl Caleb s pozvednutým obočím. „Měl byste o tom říct svým přátelům ve vládě. Vypadá to, že si v tomhle ohledu nejsou jistí.“

Knox jeho poznámku ignoroval. „Říká vám něco jméno John Carr?“

„Ano, přirozeně.“

Knox ožil. „Povězte mi o něm.“

„John Dickson Carr je velmi slavný spisovatel. Víte, už je po smrti, ale můžu vám doporučit několik jeho knih. Opravdu dobrých knih.“

„Mluvím o vojákovi Johnu Carrovi, ne o spisovateli,“ vyštěkl Knox.

„Nikoho jiného toho jména neznám. Samozřejmě, je tu ještě John le Carré, ale to je také spisovatel, přestože jednu dobu pracoval u britské tajné služby. A le Carré je navíc jen pseudonym. Ve skutečnosti se jmenuje David Comwell. I od něho vám můžu pár knih doporučit.“

Knox zaťal zuby a připomněl si, že utlouct k smrti státního úředníka by nebylo nejen v zájmu vyšetřování, ale ani jeho pozdějšího bezproblémového odchodu do penze. „Tenhle voják byl Američan. Velmi se vyznamenal ve Vietnamu. Zemřel a byl pohřben. Stalo se to před třiceti roky. Pak otevřeli jeho hrob na Arlingtonském hřbitově, a žádné tělo v něm nebylo.“

„Dobrotivý Bože! Nechci nasazovat na svého zaměstnavatele, ale myslím, že federální vláda poslední dobou ztrácí glanc. Ale ztratit celé tělo? To je skutečně neuvěřitelné.“

Knox si ho okamžik prohlížel. „Možná v hrobě nikdy žádné tělo nebylo, Shawe. Jak se vám taková teorie líbí?“

„Zajímavá, ale co to má společného se mnou?“

„Co kdyby John Carr a Oliver Stone byli jeden a tentýž člověk?“

„Víte, neumím si to dost dobře představit. Jenže na druhou stranu, Oliver nikdy o své minulosti nemluvil a já respektoval jeho soukromí. Je to totiž velmi dobrý člověk, jeden z nejvěrnějších přátel, jaké můžete mít.“

„Před chvílí jste o něm mluvil jako o pouhém známém.“

„Dokážu lidi dobře odhadnout.“

„A co váš přítel Milton Farb? Byl Stone loajální i k němu?“

„Milton je mrtvý,“ odpověděl Caleb pevně.

„Vím. Rád bych věděl, jak zemřel.“

„Byl zavražděný.“

„To také vím. Netušíte, kdo ho mohl zabít?“

„Kdybych to tušil, věděla by to i policie, buďte si jistý.“

„Zemřel a váš kamarád Oliver zmizel?“

„Jestli si myslíte, že s tím měl Oliver něco společného, tak se strašně mýlíte. Měl Miltona rád jako vlastního bratra.“

„Dobrá. Ještě něco mi můžete říct?“

„Ne, pokud se to nebude týkat vzácných knih.“

Knox podal Calebovi vizitku. „Zavolejte mi, kdyby vás přece jen něco napadlo.“

Když Knox odešel, uvědomil si Caleb, že kdysi, ve svém dřívějším životě, by po podobném setkání nejspíš omdlel. Nicméně teď, především po Miltonově smrti, se z něho stal jiný člověk.

A tak jen vstal a vrátil se ke své práci. Vizitku strčil do kapsy.

***

Knox odjel do skladu, kde pracoval Reuben Rhodes, ale mohutného muže tam nenašel, a navíc ho nikdo už několik dní neviděl. Neznali ani jeho adresu.

„Jak mu platíte, když nevíte, kde bydlí?“ zeptal se mistra.

„Vyzvedává si šeky osobně. Nikdy mu je neposílám. Prostě to tak chce.“

„A co daňové přiznání?“

„I to mu dávám. Osobně.“

„Znamená to, že nechce, aby lidé věděli, kde žije?“

„Nemůžu za něho mluvit, ale přijde mi to jako dobrý odhad.“

„Co mi o něm můžete říct?“

„Dobře pracuje, má smysl pro humor. Nemá rád pravidla a vládu ještě méně.“

„Víte, že dlouhé roky pracoval u armádní rozvědky?“

„Nezmínil se o tom. Vím, že sloužil v armádě, a vsadil bych se, že byl dobrý voják. Má tolik síly, že by se vypořádal snadi s medvědem. Asi není rozumné ho rozčilovat.“

„Pokusím se na to nezapomenout.“

„Na vašem místě, pane, bych si skutečně dával pozor. Jednou v noci ho cestou z práce přepadli nějací čtyři chlápci. Tři skončili v nemocnici a čtvrtý by býval dopadl stejně, ale uměl utíkat rychleji než Reuben.“

Knox znovu nasedl do svého auta a odjel. Za okamžik obdržel textovou zprávu od Macklina Hayese. Právě vystopovali ženu, která bydlela ve Stoneově domku. Ubytovala se v hotelu v centru Washingtonu D. C.

Šlápl na plyn. Právě teď proti němu stál jeden prolhaný agent Tajné služby, federální knihovník, který se tvářil nevinně, ale nevinný zdaleka nebyl, a uprchlý dělník v docích navztekaný na federální vládu, který by nejspíš dokázal Knoxovi snadno zlámat vaz.

Mohl jen doufat, že mu nalezená žena řekne, co potřebuje vědět. Přesto pochyboval, že by to mohlo být obzvlášť jednoduché. O člověku jménem Oliver Stone toho sice zatím mnoho nezjistil, ale jednu věc věděl zcela jistě. Jeho přátelé ho nepodrazí.

Knoxovi nezbývalo než zjistit, jak dlouho jim jejich loajalita vydrží. Pokud šlo o to, dovést věci do krajností, byl v tom velmi dobrý. A uměl zajít i dál.

15

Urostlý muž si sundal klobouk a zamířil ke stolku, u něhož seděli Stone, Danny a Abby. Pohyboval se s elegancí rozeného sportovce. Cestou si potřásl rukama s některými hosty a jiné poplácal po zádech jako politik sbírající hlasy.

„Ahoj Abby,“ pozdravil, když se dostal k jejich stolu, a podíval se na Dannyho. „Myslel jsem, žes vyrazil do světa, mladíku.“

„Trochu se to zvrtlo, šerife. Znáte mě. U ničeho dlouho nevydržím.“

Strážce zákona se na něho usmál. „A od toho máš také nateklý obličej? Holka, nebo kluk?“

„Kdyby to byla holka, měl bych na tváři rtěnku,“ opáčil Danny potutelně. „Jenže nakonec by se stejně naštvala a praštila mě.“

„Chystá se zase brzo zmizet,“ vysvětlovala Abby. „Alespoň to říká.“

Šerif se otočil ke Stoneovi. „Koho to tady máme?“

„Mého nového kamaráda,“ vysvětloval Danny rychle. „Bene, tohle je šerif Lincoln Tyree.“

Tyree podal Stoneovi mohutnou ruku. „Říkejte mi Tyree, Bene. Všichni mi tak říkají. V rodině máme spoustu lincolnovců a jako většina místních i Tyreeovi bojovali za Unii. Rád vás poznávám.“

Stone si s ním potřásl rukou. Všiml si, že šerif má v dlani a prstech velkou sílu. Přesto se mu nesnažil ruku rozmačkat, stisk měl pevný, ale ne agresivní.

Tyree si přitáhl židli, posadil se, položil klobouk na stůl a mávnutím naznačil servírce, že by si dal hrnek kávy.

„Kdy ses vrátil, Danny?“

„Pozdě v noci nebo časně ráno, podle toho, jak tomu chcete říkat. Ve vlaku jsem se dostal do menších problémů. Nějací kluci na mě vystartovali a Ben mi pomohl. Vlastně je všechny tři zvládl sám.“

Tyree se podíval na Stonea a ve výrazu jeho tváře se zračil respekt. „Díky. Všichni jsme si dělali starosti, když nám Danny řekl, že odjíždí. Jsme tu dost izolovaní a svět kolem je trochu jiný než naše městečko.“

„Místa jsou jiná, ale v něčem bývají stejná,“ přitakal Stone. „Všude narazíte na něco dobrého i na něco špatného.“

Tyree se zasmál. „Jen doufám, že v Divine máme víc toho dobrého, že Abby?“

Svírala svůj hrnek a nepřítomně přikývla. „Hezké město, dobré místo pro rodinu.“

„Jo, jasně,“ zasmál se Danny. „Stačí se podívat, jak jsem se vyvedl já.“

Abby zrudla. Tyree pil mlčky kávu, kterou před něho servírka postavila.

„Zdržíte se tady, Bene?“ zeptal se Tyree nakonec. „Moc hostů tu nemáme. Většina místních tu strávila celý život. Na rozdíl od Dannyho obvykle v Divine zůstávají až do smrti.“

Danny si při posledních šerifových slovech znechuceně odfrkl.

Stone zavrtěl hlavou. „Jen jsem si chtěl být jistý, že Danny dorazí domů v pořádku. Brzy zase odjedu.“

„Klidně tu zůstaňte,“ vyzval ho Danny. Abby a Tyree se na něho nejistě podívali, což Stoneovi neuniklo.

„Pochybuj u, že by tu našel něco, co by ho tu udrželo,“ usoudila Abby.

„Nikdy nevíš, mami. Co když Ben hledá klid a pokoj?“

Stone si Dannyho okamžik prohlížel. Umí snad ten chlapec číst myšlenky? „Díky, ale stejně brzy vyrazím.“ Stone se nechystal tu zůstat a nelíbilo se mu sedět vedle strážce zákona, a to ani na malém městě.

„Jsem vám vděčná za to, co jste udělal pro Dannyho, a jestli chcete, můžete dnes přespat v pokoji nahoře,“ obrátila se na Stonea Abby.

„Už jste pro mě udělala dost,“ ujistil ji Stone. „Poskytla jste mi nocleh a vynikající snídani.“

„Ben by potřeboval nějakou práci,“ prozradil Danny. „Protože ho vyhodili i se mnou z vlaku, chybí mu peníze.“

„Určitě pro vás něco najdu, Bene,“ ujistila ho Abby.

„Moc si toho vážím.“

„Víte,“ vložil se do hovoru šerif, „klidně můžete přespat ve vězení.“

„Za mřížemi?“ rozesmál se Danny.

„Na posteli vzadu,“ vysvětloval Tyree s náznakem znechucení. „Na jednu noc by to mělo stačit. Je tam opravdu klid. Právě nemám nikoho ve vazbě.“

„Jasně, všichni jsou nahoře na Mrtvé skále,“ přikyvoval Danny. „Cestou jsme jeli kolem. V noci vypadá fakt dobře,“ dodal sarkasticky.

Tyree přikývl. „Měli dobrý důvod postavit ji na kopci v pustině. Lidé neradi vidí věznici s maximální ostrahou v sousedství. Ale místní si nestěžují. Jsou tam pracovní příležitosti a bůh ví, že je potřebujeme.“ Ukázal ke dveřím, jimiž právě prošli dva urostlí mladí muži v modrých uniformách a posadili se ke stolku. „Tihle dva tam taky dělají. Nejspíš budou pokračovat do práce, až se pořádně nacpou.“

„Když nepracujete v dolech nebo ve věznici, na jinou práci nemáte šanci,“ prohlásil Danny. „Protože všechno ostatní tu stojí za prd.“

Tyree se na něho zamračil. „Podívej, Danny, sám víš, že to není pravda. Máme tu na ulicích celou řadu obchodů, které si vedou velmi dobře. Lidi si v Divine vydělají na slušné živobytí a drží při sobě. Ve spoustě měst to tak není.“

„To můžu potvrdit,“ přitakal Stone.

V přestávce v rozhovoru upoutala jejich pozornost televize zavěšená na stěně za pultem. Především Stoneovu. Ve zprávách se hovořilo o vraždách ve Washingtonu. FBI prověřovala stopy. Byla vyslechnuta dlouhá řada osob. A ačkoli se nikdo z FBI nevyjadřoval konkrétně, bylo jasné, že se drží teorie, podle které spolu smrt Simpsona a Graye souvisely.

„Doufám,“ potřásl hlavou Tyree, „že toho hajzla chytěj. Myslím, že jde o teroristické spiknutí.“

„Šílenci s turbanama útočí,“ zasmál se Danny. „No, jestli přijdou sem, tak je nebude těžké odhalit.“

„Tohle není k smíchu, Danny. Ti blázni se pokoušejí ovládnout svět,“ pokáral ho šerif a položil ruku na pažbu pistole. „Ale víš co, kdyby se ukázali v Divine, předvedli bychom jim, jak vypadá starosvětská americká spravedlnost.“

Stone se obrátil k Abby. „Jakou práci potřebujete udělat?“

Tyree vstal. Ošoupaná kůže pásu s pistolí mu zavrzala. „Danny, chlapče, co kdyby ses u mě zastavil?“

Vlastně to nebyla otázka.

Danny se ušklíbl, přikývl a vrátil se zpátky ke svým míchaným vajíčkům a opečené slanině.

„Zezadu se musí nanosit zásoby,“ vysvětlovala Abby Stoneovi. „Uklidit ve skladu, umýt okna, vytřít podlahu. Jedno z děvčat na mytí nádobí volalo, že je nemocné, tak byste mohl zaskočit také za ni.“

Stone přikývl, otřel si ústa ubrouskem a vstal. „Stačí, když mi všechno v rychlosti ukážete.“

„Nechcete vědět, kolik za to?“

„Nechám to na vás.“

„Jste dost důvěřivý,“ zasmál se Tyree, než odešel.

Ne, to tedy nejsem.

Zatímco Stone následoval Abby dozadu, Dannymu pohasl úsměv, když se rozhlédl po špinavých, unavených mužích, kteří ho pozorovali. Dojedl, dopil kávu, vyskočil od stolu a zamířil ke dveřím. Než k nim došel, vstal od jiného stolu vysoký štíhlý muž a zastoupil mu cestu. Vlasy měl mastné, na tvářích a bradě třídenní strniště, v obličeji zažraný uhelný prach a jeho oči věštily problémy.

„Nazdar, Lonnie,“ pozdravil ho Danny. „Vypadáš stejně blbě jako vždycky.“

„Co tu děláš? Slyšel jsem, že sis kupoval lístek na vlak. Že máš Divine plný zuby. Není to pravda, Danny? Už nás máš dost?“

„Tys to neslyšel? Jde po mně FBI za loupež v tom pitomým vlaku. Přišel jsem se sem schovat. Neprozradíš mě, viď že ne?“

„Myslíš, že je to sranda?“ zeptal se Lonnie. Prsty si posunul žmolek žvýkacího tabáku v ústech a zasunul je tak hluboko, že by se nikdo nedivil, kdyby začal dávit.

„Snažím se na všem najít něco zábavného, Lonnie. Život je tak snesitelnější.“

„Tentokrát zůstaneš, nebo ne?“

„Proč? Stýskalo by se ti, kdybych zase odjel? Radši buď opatrný. Lidi by si ještě mohli myslet, že na mě bereš, blbečku.“

Některé muže u stolků jeho odpověď pobavila. Lonnie sevřel ruce v pěsti, ale Danny ho vzal za kostnaté rameno. „Jen žertuju, člověče. Ještě jsem se nerozhodl, jestli odjedu, nebo zůstanu. Jak to budu vědět, řeknu ti to jako prvnímu. Teď musím padat.

Nemůžu se tu s tebou vykecávat, protože v tomhle velkoměstě musím vydělávat miliony dolarů.“

Protáhl se kolem Lonnieho, který si najednou uvědomil, že ho všichni pozorují. Když se za Dannym s prásknutím zavřely dveře, Lonnie se rychle posadil a s výrazem toho, kdo prohrál, vyplivl smotek tabáku do staré plechovky od kávy na podlaze.

Stone za barem položil stoh krabic. Zaslechl většinu rozhovoru. Divine mu začínalo připadat jako dost zvláštní městečko.

Vydělat peníze a zmizet. Než Tyree s neklidnými prsty zjistí, že ten šílenec v turbanu jsem já.

16

Za šest hodin měl Stone všechnu práci hotovou a Abby ho za ni pochválila.

„Máte spoustu energie,“ řekla mu. „A také nemámíte čas. To mám na lidech ráda.“ Usmála se a Stone si poprvé všiml, jak je vlastně hezká.

„Co teď?“

„Ještě bych měla nějakou práci kolem domu. Všechno venku. Máte zájem? Ale nebude to žádná legrace.“

„Stačí, když mi řeknete, jak se tam dostanu a co mám udělat.“

Vzal si svůj vak s věcmi a po pár minutách restauraci opustil. Poprvé tak měl možnost prohlédnout si Divine za denního světla. Městečko ho překvapilo.

Tak trochu připomínalo Mayberry ze seriálu Andyho Griffitha, ale bylo mírně říznuté Hollywoodem, jako by ho stavěli lidé od Disneyho. Všechna dřevěná průčelí vypadala nově a byla nedávno natřená, okna čistá, dlážděné cestičky hladké a umetené, na ulicích čerstvě položený asfalt. Lidé procházející kolem se vesele zdravili, jejich „zdravíčko“ se ozývalo všude kolem, žádný však neoslovoval Stonea, který tu zjevně byl jediným cizincem.

Minul na první pohled novou zděnou budovu městské knihovny. Nakoukl prosklenými dveřmi dovnitř a uviděl police plné knih a řady nablýskaných počítačů. Napadlo ho, že si vlastně nemůže pořídit ani průkazku do knihovny. Sel dál.

Zatímco procházel relativně novým centrem městečka, projížděla kolem něho auta v obou směrech. Zadíval se na dvoupatrovou budovu vězení z červených cihel, s bílými sloupy a záhony macešek u vchodu i automaty na nápoje a občerstvení, postavenými u stěny. Příjemnější vstup do místa, kde má člověk pozbýt svobodu, ještě neviděl. Hned vedle stála další velká budova z červených cihel, s věžními hodinami a nápisem „Soudní dvůr“.

Vězení a soud v tak malém městě? S věznicí s nejvyšší ostrahou nedaleko? Jenže věznice za městem byla určená pro ty nejnebezpečnější z nebezpečných, ne zlodějíčky, kteří tu nejspíš kradli baterie do aut nebo se opilí porvali se známými v baru.

Z myšlenek ho vyrušil drobný muž se sněhobílými vlasy, který vyšel z budovy soudu, nasadil si na hlavu čapku a zamířil ulicí pryč.

„Mám vás představit soudci?“

Stone se otočil a uviděl, že za ním stojí Tyree. Musel vyjít z vězení. Na to, jak byl mohutný, se pohyboval velmi tiše a Stoneovi se to příliš nelíbilo.

„Soudci?“ Muž zákona a soudce. Ti mu tady chyběli. Společně by ho mohli zatknout a vzápětí odsoudit za vraždu.

Tyree přikývl a křikl: „Dwighte, mám tu někoho, s kým byste se možná rád seznámil.“

Drobný muž se ohlédl, uviděl Tyreeho a usmál se. Otočil se a vrátil se k nim.

„Tohle je Ben,“ prohlásil Tyree. „Máte nějaké příjmení, Bene?“

„Thomas,“ odpověděl Stone rychle.

„Výborně, a tohle je ctihodný Dwight Mosley.“

Zblízka Stoneovi připadalo, že se dívá na zmenšenou verzi Santa Clause s upravenými vousy.

Mosley se zasmál. „Nevím, jestli jsem někdy byl nebo budu ctihodný, ale prostě to souvisí s funkcí soudce.“

„Tady Ben zachránil Dannyho Rikera, když měl problémy ve vlaku.“

„Slyšel jsem, že se Danny vrátil. Mnohokrát děkujeme, Bene. Danny bývá občas…“

„Horkokrevný?“ navrhl Stone.

„Zbrklý.“

„Hezčí výraz, ale znamená totéž,“ podotkl Tyree s úsměvem.

„Máte tu krásnou soudní budovu,“ pochválil Stone a uhnul pohledem. „Asi se tu děje hodně věcí, že?“

„Jeden by asi neřekl, že takhle malé městečko může potřebovat vlastní soud nebo soudce,“ přitakal Mosley, jako by Stoneovi četl myšlenky. „Jenže skutečnost je taková, že do mé jurisdikce spadá kromě Divine ještě rozsáhlá oblast kolem. Nejde jen o spory, ačkoli i těch máme požehnaně a většinou se týkají těžebních práv nebo nehod v dolech končících zraněním. Před několika měsíci se navíc změnil federální zákon, který po společnostech dobývajících uhlí požaduje, aby podaly žádost o novou certifikaci všech svých závodů a provozních předpisů. Naneštěstí jsem já tím soudcem, který je musí všechny zkontrolovat.“ Ukázal na dodávku, která právě zajížděla do úzké uličky k parkovišti za budovou soudu.

„Jestli se nepletu, právě dorazila další várka těchto žádostí. Pro právníky důlních společností je to zbytečná práce navíc, ale já za ni snad dostanu zaplaceno.“

„Umím si představit, že to bude dost monotónní práce, nebo ne?“ zeptal se Stone.

„Vaše představa je správná. Zároveň fungujeme jako archiv pozemkových smluv, map, věcných břemen a tak podobně, které nám čas od času také vozí v krabicích. Navíc za mnou často přicházejí lidé s právními problémy a já se jim snažím pomoci, jak to jen jde.“

„Je přece místní,“ dodal Tyree.

„Přesně tak. Koneckonců, jsme jen malé městečko. Například Abby Rikerové jsem po Samově smrti pomohl získat restauraci a další majetek.“

„Zdá se, že máte stále dost práce.“

„Ano, ale najdu si čas i na lov a rybaření. A také mám rád procházky. Chodím po okolí a musím říct, že je skutečně nádherné.“

Na okamžik se odmlčeli, protože kolem procházela maminka s dvěma dětmi. Tyree se na pozdrav dotkl dvěma prsty svého klobouku a pohladil děti po vlasech, zatímco soudce se na ně příjemně usmíval.

„Dobrá, asi už půjdu,“ prohlásil Stone, když je rodinka minula.

Mosley se však ještě nehodlal rozloučit. „Odkud vlastně jste, Bene?“

Stoneovi se sevřel žaludek. Nešlo o to, na co se Mosley ptal, ale jakým tónem se ptal. Nebo snad už začal trpět stihomamem? „Tak porůznu. Nikdy jsem nikde nezapustil kořeny.“

„Já býval dost dlouho úplně jiný. Prvních pětatřicet let svého života jsem za domov považoval Brooklyn. Poté jsem strávil nějakou dobu v Jižní Americe a také v Texasu, kousek od hranic. Nikdy jsem ale neviděl krásnější místo, než je tohle.“

„Jak jste se sem vlastně dostal?“ zeptal se Stone. Rozhodl se ještě chvíli předstírat nezávazný rozhovor, aby v soudci nevzbudil podezření.

„Úplně náhodou. Projížděl jsem tudy po manželčině smrti cestou zpátky do New Yorku a porouchalo se mi auto. Než mi ho během pár dnů opravili, zamiloval jsem si to tady.“

„Bylo to pro nás velké štěstí,“ přikyvoval Tyree.

„Město mi to vrátilo,“ pochvaloval si soudce. „Určitě mi pomohlo vyrovnat se se smrtí mé nebohé manželky.“ Po chvíli se ještě zeptal: „Také jste vyrazil na procházku?“

„Vlastně jdu k Abby domů. Zadala mi tam nějakou práci.“

„Svatojánská farma je nádherné místo.“

„Skutečně se tak jmenuje?“ ujišťoval se Stone.

Mosley přikývl. „Odkaz na Shakespearovu hru. Sen, chápete? Myslím, že svým způsobem tu všichni žijeme ve snu, protože jsme dost izolovaní od okolí.“

„Je to celkem příjemné,“ pokrčil rameny Tyree. „Zbytek světa není nic moc. Zato Divine je skutečně takové, jak vypadá.“

Mosley se s nimi rozloučil a pokračoval původním směrem.

Tyree si sundal klobouk a prohrábl si vlasy. „No, máte štěstí, Bene. Ale moc se nedřete.“ Pak vešel do budovy věznice a Stone mohl pokračovat k Abbyinu domu.

Na Svatojánskou farmu.

Ke snu.

Nebo ke zlému snu.

17

Cestou po hlavní ulici v Divine si Stone brzy všiml, že tu obchody prosperují a lidé vypadají spokojeně. Jen těžko si to, co viděl, srovnával s horníky se shrbenými zády, zdeformovanými prsty a uhelným prachem zažraným do kůže i do plic, které viděl snídat v Ritině restauraci. Vzápětí se mu myšlenky vrátily ke zprávám v televizi.

Stopy. Zájmové osoby. Souvislost mezi oběma vraždami.

Uviděl ho, když se podíval do jedné z výloh. Opomíjený po celá desetiletí, takže už ho nebylo snadné najít, navíc málokdy funkční. Divine se však zjevně nedrželo příkladu zbytku země.

Vklouzl dovnitř, podíval se na telefonní automat na stěně a na cedulku nad pultem: „Appalačské umění“. Regály obchodu byly plné figurek ze dřeva, kamene a hlíny. Na stěnách visely obrazy a fotografie hor, údolí a malých domků s plechovými střechami nalepených na svazích kopců. Za pultem stála rozložitá, brunátná žena a cosi ťukala na klávesnici počítače.

Zvedla hlavu a usmála se. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Jen bych si potřeboval zavolat. Máte drobné za pět dolarů?“

Rozměnila mu bankovku za drobné, takže mohl zajít dozadu do obchodu a naházet čtvrťáky do zdířky v automatu. Vytočil číslo jediného člověka, o kterém věděl, že má nevysledovatelný telefon, Reubena. Bylo to tím, že neměl telefon vedený na vlastní účet, ale používal minuty telefonního času stovek různých osob. Stone měl za to, že mu postup vysvětlil Milton.

Mohutný muž odpověděl při druhém zazvonění. Málem začal křičet, když zjistil, že volá Stone. Když Reubena ujistil, že je v pořádku a že mu za žádnou cenu neřekne, odkud volá, zeptal se ho, jak probíhá vyšetřování.

„Nějaký chlápek od CIA jménem Joe Knox mluvil se všemi kromě mě. Asi je dost odhodlaný. Ví, že ty a Carr jste jedna a tatáž osoba. Ví, že jsi na útěku. Jestli tě najdou, Olivere, před soud se nedostaneš.“

„To už mě taky napadlo, Reubene. Jak se drží ostatní?“

„V pořádku. Jen Alex má trochu obavy.“

„Je federální agent. Ocitl se mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„Chtěl po Annabelle, aby spálila vzkaz, který jsi jí nechal. Myslím, že bych mu za to měl připsat pár bodů k dobru.“

„Vyřiď mu, že si toho vážím. Opravdu.“

Oba se na chvíli odmlčeli. „Olivere…“ začal opatrně Reuben.

„Ne, neřeknu ti, že jsem to udělal. Nebylo by to kvůli tobě moudré. Chci jen, abys věděl, že jsi byl lepší přítel, než jsem si zasloužil. Všichni jste byli takoví. Budu sledovat zprávy, a kdyby to vypadalo, že byste snad měli kvůli mně trpět, přihlásím se sám.“

„Poslouchej, umíme se o sebe postarat. Na nás nemůžou. Ale jestli se přihlásíš na policii, vloží se do toho pod záminkou národní bezpečnosti CIA a prostě zmizíš ze světa.“

„To je moje starost. Podívej, vím, že ti to moc nepomůže, ale díky za všechno.“

Reuben ještě něco říkal, ale Stone už rázně zavěsil. Jako bych si právě usekl pravou ruku. Sbohem, Reubene.

Ohlédl se a všiml si, že ho prodavačka zvědavě pozoruje. Mluvil však potichu, takže nehrozilo, že by něco z jeho hovoru zaslechla.

„Dovolal jste se?“ zeptala se příjemně.

„V pořádku. Díky.“ Dál si ho prohlížela, až na ni nakonec sám promluvil: „Máte tu některé pěkné kousky.“ Ukázal na obraz na stěně a zeptal se: „Kdo to maloval?“

Žena se zamračila. „Ach, tohle asi Debby Randolphová.“

„Má talent.“

„Ano,“ přitakala spěšně. „Já jsem Wanda. Ještě jsem vás tu neviděla.“

„Právě jsem přijel. Dorazil jsem pozdě v noci s Dannym Rikerem.“

„S Dannym?“ vyjekla překvapeně. „Slyšela jsem, že odjel z města.“

„Vrátil se, ale myslím, že jen dočasně. Jak jdou obchody?“

„Opravdu báječně, hlavně přes internet. Hodně lidem se naše věci líbí. Vrací je nejspíš do jednodušších časů.“

„Myslím, že to se hodí každému. Mockrát děkuju.“

„Doufám, že se vrátíte. Máme výprodej sošek medvíďat z uhlí. Jsou to dokonalá těžítka.“

„Určitě.“

Stone vyšel z krámku „pro dobrou náladu“ a připadal si, jako by ho od vlastní smrti dělil jen krůček. Zůstal úplně sám.

18

Asfaltka se po necelém kilometru změnila ve štěrkovou zpevněnou cestu. Stone minul kamenný kostel s nízkou věžičkou, obehnaný nasucho stavěnou kamennou zdí. Hned vedle svatostánku ležel hřbitov. Jako bývalý hrobník se Stone chvíli procházel mezi náhrobky. Objevovala se na nich stejná příjmení. Našel hrob Samuela Rikera. Z náhrobku vyčetl, že zemřel před pěti roky ve věku jedenačtyřiceti let.

Narazil i na četné náhrobky se jménem Tyree. Pod jedním, dost zašlým věkem, spočíval Lincoln Q. Tyree. Zemřel v roce 1901. Stonea napadlo, že musí být dost znepokojující procházet kolem náhrobku, na němž je vytesáno vaše jméno, ale šerif sem možná nechodil často.

Na dvou hrobech ležely ještě čerstvé květiny a příkrovy hlíny vypadaly nově. Rory Peterson zemřel před týdnem. Jméno na druhém hrobě Stonea zaskočilo. Debby Randolphová odešla k Pánu den po smrti Petersona. Zřejmě proto se žena v obchodě chovala trochu podivně. Petersonovi bylo osmačtyřicet, zatímco Debby pouze třiadvacet.

Stone pokračoval dál a u mohutného dubu se silnými větvemi, který připomínal spíš Atlase podepírajícího svět než pouhý strom, zahnul vlevo. Na jedné z větví visela cedulka s nápisem „Svatojánská farma“ a šipkou. Dalších sto metrů kráčel po štěrkem vysypané cestě, až dorazil k domu, ačkoli toto označení výrazně podceňovalo to, co před sebou uviděl. Ať už čekal cokoli, tohle tedy ne.

Jako první ho napadl výraz „honorace“. Dům byl rozlehlý, obložený bílými prkny a kamenem, s černými dveřmi a okenicemi a měl nejméně čtyři zděné komíny. Vpředu ho zdobila široká veranda podepřená vyřezávanými sloupy, na které se nabízela houpací křesla s masivními stolky a polstrovaná houpačka. Verandu zdobily květiny v zavěšených nádobách. Upravený dvorek vedl až ke kamenným zdem obklopujícím pozemek. Na vydlážděném stání byl zaparkovaný zablácený pickup a zelený Mini Cooper s bílou střechou.

Tohle všechno z peněz z restaurace s deseti stolky, osmi barovými stoličkami, dvěma kulečníkovými stoly a hrací skříní?

Práci, kterou dostal přidělenou, měl ve stájích, na které z domu skoro nebylo vidět. Příštích několik hodin strávil čištěním stání a tříděním uzd, otěží a dalšího vybavení, zatímco koně kolem ržáli a hrabali kopyty.

Stone si právě mnul rozbolavělá záda, když uslyšel blížící se dusot kopyt. Vzápětí vedle něho zastavil statný hnědák a z něho sesedl Danny. Z kapsy bundy vyndal dvě plechovky piva a jednu podal Stoneovi. „Máma mi řekla, že budete tady.“

Danny otevřel svou plechovku a trocha piva vystříkla ven. „Vidím, že dodávat pivo na koni není nejlepší nápad,“ pokrčil rameny.

„Koleno vypadá dobře,“ všiml si Stone.

„Rány se mi hojí rychle. Co děláte?“

„Kromě jiného kydám hnůj.“

„Pomůžu vám.“

„Určitě?“

„Nemám nic jiného na práci.“

Odešli do stájí. Danny uvázal koně k ocelovému háku zabetonovanému do země a popadl vidle.

Stone si prohlížel pohmožděninu na mladíkově tváři. „Nepraštil tě ten chlápek ve vlaku na druhou stranu?“

„Duke byl na mě ráno ve stájích moc rychlý. Kousnul mě do tváře, když jsem se mu snažil nasadit uzdu. Proklatý kůň.“

„Ale krásný.“

„Jezdíte?“

„Ne, když nemusím. Tomuhle místu říkáš peklo? Co tím přesně myslíš? Bazén? Dům? Nebo snad to fajnové auto zaparkované vpředu?“

„Mívám sklony k přehánění.“

„Teď ale vážně. Proč chceš něco takového opustit?“

„Je to její, ne moje.“ Danny nabral vidlemi hnůj a hodil ho do kolečka.

„Jsi její syn. Jednou všechno zdědíš.“

Danny si sundal košili a odhalil štíhlý, svalnatý trup. „Kdo říká, že to chci?“

„Jasně, to může být pravda. Jsi jedináček?“

„Přesně tak.“

„Cestou sem jsem viděl hrob tvého otce.“

„Proto máme tohle všechno.“

„Jak to?“

„Díky žalobě na tu zatracenou důlní společnost, která tátu zabila. Víte, důlní společnosti skoro pokaždé tyhle případy vyhrávají, nebo se dohodnou na mizerném vyrovnání, protože mají kolem prstu omotané ty nejlepší právníky. Jenže máma to nevzdala a postavila se jim. Uhelná společnost se odvolala, ale nakonec jim stejně nakopala zadek, prohráli a máma dostala svoje peníze. A stálo nás to jen jejího manžela – mýho tátu.“ Danny hodil do kolečka s velkou korbou další hromadu mrvy a udeřil vidlemi o plech, jako by chtěl za posledními slovy udělat vykřičník.

„Máma dál vede tu restauraci?“

„Ráda něco dělá a lidi musí jíst.“

„Celé město vypadá, že dobře prosperuje.“

„Ceny uhlí jsou nejvyšší za několik desetiletí a není dost horníků. Když je poptávka vyšší než nabídka, platy rostou. Za posledních pět let se zdvojnásobily. Vysoké platy a nízké životní náklady znamenají pro obyčejné lidi prosperitu. Jednoduché.“

„Mluvíš jako nějaký doktor ekonomie.“

„Kdepak, já jen hrával fotbal. Jenže mám oči, uši a trochu selského rozumu. Kde budete spát dnes?“

„Někde tu přece musí být nějaký motel, ne?“

„Ve městě, pár bloků od mámina podniku, hned za rohem budovy soudu pronajímají pokoje. Levné, ale čisté. Vede to tam Bernie Sandusky.“ Rozesmál se. „Řekněte starýmu Berniemu, že vás poslal Danny.“

„Proč? Udělá mi lepší cenu?“

„Ne, ale nejspíš vás vykope ze dveří.“

„Kvůli čemu?“

„Bernie má fakt pěknou vnučku Dottie. Před pár roky mě a Dottie přistihl v jednom z pokojů, jak spolu probíráme biologii.“ Znovu se rozesmál a hodil velkou hromadu mrvy na kolečko. „Fajn, už toho hnoje mám dost. Jste na to sám, chlape.“

Stone se díval, dokud Danny na koni nezmizel z dohledu. Dokončil práci a později se vydal po cestičce vinoucí se kolem nízkého kopce porostlého zakrslými borovicemi. Zdálo se, žeAbbyiny pozemky jsou nekonečné. Došel k další štěrkové cestě mířící jinudy zpátky k domu. Jak cestu sledoval, došlo mu, že ji poznává a že se po ní dostane zpátky na hlavní na opačné straně, než kudy na farmu dorazil.

Za pár minut se ocitl na nezpevněné cestě, která končila u staré stodoly na spadnutí. Uvnitř našel zaprášený šedý pickup, balíky hnijícího sena a zrezivělé traktory a další farmářské stroje.

Posadil se na nárazník pickupu a přepočítal si svou mizivou hotovost. Pomoc Dannymu ve vlaku ho skutečně vyšla draho. Jízdenka nebyla levná a autobus směrem k Divine ho stál další drahocenné dolary. Danny mu nabídl, že mu lístek zaplatí, ale Stone odmítl. Navíc si teď ještě bude muset pronajmout pokoj ve městě. Modlil se, aby mu bohatá Abby za celodenní práci dobře zaplatila a mohl pokračovat v cestě.

Měl by však dál pomýšlet na útěk? Když skákal z útesu do zátoky, mohl se napít vody a všechno skončit. Copak má ještě pro co žít?

Pro co vlastně žiju?

Uslyšel, jak venku zastavilo auto. Vstal z nárazníku a vyšel ven, kde uviděl Abby vystupovat z dodávky.

„Procházíte se po okolí?“ zeptala se bez úsměvu.

„Práci ve stájích mám hotovou. Máte to tu moc pěkné.“

„Jo,“ přitakala, ale z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Nevypadá to, že by to tady někdo ještě používal,“ prohlásil a podíval se směrem ke stodole.

„Táta s mámou tu žili padesát let. Vedli to tu jako farmu, ale my jsme tu už nejméně třicet let nefarmařili. Dům měli tamhle,“ ukázala vlevo. „Shořel, už dávno. Zůstal jen komín. Chtěla jsem ho zbořit, ale nedokážu se k tomu přimět. Víte, je to vlastně to jediné, co mi po nich zůstalo.“

„Chápu.“

„Skutečně?“

„Je těžké rozloučit se s minulostí, především když je budoucnost nejistá.“

„Marníte talent, Bene, když kydáte hnůj ve stájích. Měl byste přednášet filozofii.“

„Právě jsem se chtěl vrátit do města.“

„Musím vám zaplatit. Co kdybyste se mnou zajel ke mně domů? Můžete se tam najíst a dostanete výplatu.“

„To nemusíte.“

„Vím, že nemusím.“ Tón jejího hlasu nedovoloval odmítnout.

Za několik minut zastavili na příjezdové cestě.

„Nádherný dům.“

„Také stál hodně peněz.“

„Danny mi o tom něco říkal.“

„Předpokládám, že byste se chtěl osprchovat a převléknout. Úklid stájí není právě nejčistší práce.“

„Díky. Je mi líto vašeho manžela.“

„Hmm,“ zamumlala.

Zabouchla za sebou dveře dodávky a stoupala po schodech.

Stone pomalu vystoupil a následoval ji.

Mohl se ocitnout v kterémkoli městě v zemi. A možná to mělo být právě Divine ve Virginii.

Sakra, opravdu si umím vybrat.

19

Knox odchytil Annabelle Conroyovou, když vycházela z hotelu. Mávl jí před obličejem svým průkazem a vyzval ji, ať jde s ním.

„Myslím, že ne,“ odsekla.

„Cože?“

„Ten průkaz může být falešný a vy byste mohl být násilník. Zavolejte policistu, a jestli vaše doklady ověří, půjdu. Ale do té doby se ode mě držte dál.“

„Co třeba šálek kávy tamhle v restauraci? Jestli vám začnu sahat pod sukni, klidně začněte ječet a kopněte mě do rozkroku.“

„Měl byste vědět, že kopat umím dost dobře.“

„O tom nepochybuj u.“

„Bude to na dlouho? Mám naspěch.“

„Na tak dlouho, jak budete chtít vy.“

Knox jí nad dvěma šálky silné kávy vysvětlil, co chce.

„Nevím, kde Oliver je.“ sdělila mu po pravdě. „Spřátelili jsme se a bydlela jsem v jeho domku, ale teď je pryč a nikomu neřekl, kam má namířeno.“

„Jak jste se spřátelili a proč jste u něho bydlela?“

„Je to prosté. Pomohl mi vyřešit jeden problém, a když odjel, chtěla jsem mu dům udržovat v pořádku pro případ, že by se vrátil.“

„Ten váš problém byl již zesnulý Jerry Bagger?“

„Vidím, že jste se dobře připravil.“

„Vlastně to nebylo tak těžké. Jaký jste vlastně měla s Baggerem spor, slečno Hunterová?“ Knox ani na okamžik neuvěřil, že je to její pravé jméno, ale přinejmenším prozatím na tuto hru přistoupil.

„Co je vám do toho?“

„Zajímá mě to.“

„Proč bych vám to sakra měla říkat?“

Ukázal na šálek, který držela v ruce. „Co kdybych z něj sejmul otisky prstů a prohnal je databází? Objevilo by se mi jméno Susan Hunterová?“

„Žádný zákon nezakazuje změnit si jméno.“

„Správně, ale důvod pro změnu jména by nemusel být právě zákonný.“

„Bagger ublížil někomu, na kom mi záleželo. Chtěla jsem ho za to zničit a podařilo se to.“

„S pomocí Alexe Forda a Olivera Stonea?“

„Jo. Bagger byl lump a sociopat. FBI a ministerstvo spravedlnosti po něm šly už dlouho. Dostal, co si zasloužil. Je na tom snad něco špatného?“

„Jerry Bagger mi může být ukradený. Chci Olivera Stonea. Nebo Johna Carra. Nevím, pod jakým jménem ho znáte.“

„Znám ho jen jako Olivera Stonea. Netuším, kdo je John Carr.“

„Kdy jste ho naposledy viděla?“

„Asi před půl rokem.“

„Slyšela jste o vraždách Cartera Graye a senátora Simpsona?“

„Dívám se na zprávy.“

„Stone se s Grayem znal.“

„To jsem netušila.“

„Alex Ford se vám to nenamáhal říct? Protože on o tom všem věděl.“

„Jsme jen přátelé a přátelé si všechno neříkají.“

„Proč jste se z jeho domku odstěhovala?“

„Už mě nebavilo bydlet vedle mrtvých.“

„Stone se vám náhodou neozval? Neřekl vám, abyste se vytratila?“

„Proč by to měl dělat?“

„To mi řekněte vy.“

„Jak vám můžu říct o něčem, co se nestalo?“

„Myslím, že váš kámoš je na útěku.“

„Před čím?“

Knox vstal. „Dobrá, ale všechno ve mně bije na poplach tak silně, až mě bolí uši. Takže, jak jsem řekl i vašemu příteli Calebovi, ještě se ozvu. A nesnažte se odjet z města. To by mě naštvalo.“ S těmito slovy odešel.

20

Macklina Hayese zprávy očividně nepotěšily. Seděli s Knoxem před krbem v knihovně luxusního paláce z konce 19. století v srdci D. C., kam měl Hayes přístup dvacet čtyři hodin sedm dní v týdnu. Král špionů si mohl užívat pozlátka.

„Takže jste dnes celý den vyslýchal hlavní podezřelé a nemůžete se vykázat žádným úspěchem.“

„Nejde jen o to, co je vidět, generále. Všem jsem nahnal trochu strachu, kromě Reubena Rhodese, a toho také dostihnu. Všichni lžou. Všichni vědí víc, než jsou ochotní přiznat. Pokud jde o mě, považuju to za úspěch. Jednou udělají chybu a pak nastoupíme my.“

„Vážně pochybuju, že jim ten chlap nechal kopii svého cestovního plánu.“

„Také o tom pochybuju, ale Carr je loajální člověk. Pokud by se nám podařilo jeho přátele z něčeho obvinit a hrozilo by jim vězení, mohlo by ho to donutit se objevit.“

„Chcete říct, že by se sem přiřítil, aby své přátele zachránil? Skutečně věříte, Knoxi, že by to udělal?“

„Studoval jsem ho, zkoumal jeho kariéru, mluvil jsem s jeho přáteli. Ano, myslím, že by se to mohlo stát. A kdyby ne, nic tím neztratíme.“

Hayes dopil svou sklenku vína a zahleděl se do ohně. „Budu k vám upřímný, Knoxi. Doufám, že vám to něco dá a nebudu vás příliš nudit.“

„Pochybuji, pane, že by mě cokoli, co řeknete, nudilo. Navíc víte, že toužím po pravdivých informacích.“

Hayes jeho popíchnutí ignoroval. „Carr je vrah, to je jasné. Tehdy v noci byl v návštěvnickém středisku Kapitolu. Víme, že zabil Graye a Simpsona. Potud je to jednoduché, dál už ne.“

„Takže skutečně uslyším i zbytek?“

Hayes vstal, nalil si další skleničku – tentokrát skotské – a usrkával z ní před krbem. Při pohledu na jeho vysokou patricijskou postavu v obleku s vestou, se sněhobílými vlasy, ostře řezanou bradou, jiskrnýma očima a s broušenou křišťálovou skleničkou v ruce, Knoxe napadlo, jestli se snad neocitl v hollywoodském špionážním filmu.

Tak se podívejme, jak to vlastně bylo? Aha, jasně, moudří patrioti z osmi nejstarších a nejváženějších univerzit na východním pobřeží USA dělají, co je v jejich silách, aby jejich vlast zůstala v bezpečí, přičemž se přirozeně oblékají do drahých, na míru šitých obleků, spí s nejkrásnějšími ženami, zamyšleně pokuřují sladce vonící dýmky a zůstávají vysoko nad úrovní obyčejné lůzy. Jako jsem já a John Carr. Prostě lůzy.

Knox si okamžitě uvědomil, že podobné představy jsou vskutku pouze fantazií. Špionáž byla ošklivá, špinavá práce, která každého nutila, aby se choval stejně hnusně jako všichni ostatní. Platilo v ní jediné pravidlo, které říkalo, že žádná pravidla neexistují. Vlastně to nebyla pravda. Jedno pravidlo tu přece jen bylo. Lidé jako Macklin Hayes se tyčili nade všemi. Byli nedotknutelní. 1 z této zásady však existovaly výjimky. Stačilo se podívat na Cartera Graye, toho John Carr stáhl s sebou do žumpy.

Výborně, Johne.

„Naneštěstí,“ pokračoval Hayes, „má Carr určité informace, možná dokonce i důkazy týkající se kroků, které tato země podnikla v citlivých dobách, které by nás za určitých okolností mohly dostat do svízelné situace. Jsem přesvědčený, že si to uvědomoval i Gray. Věřím, že se snažil Carra odstranit, ale jak víme, Carr ho dostal dřív.“

„Jinými slovy řečeno, má na nás něco, co neumožňuje, abychom ho postavili před soud?“

Hayes se usmál. „Vždy jsem obdivoval vaši bystrost, Knoxi. Šetří to čas.“

„Nejsem nájemný vrah, pane. Dostal jsem od vás příkaz ho najít a budu se o to ze všech sil snažit. Ale nic víc.“

„Víc také dělat nemusíte. Pak to převezmou jiní.“

„Jestli je Carr tak chytrý, jak si myslím, tak si tohle všechno uvědomuje. Mohl nachystat způsob, jak by se v případě jeho násilné smrti odhalilo to, co nechcete. Balíček s informacemi třeba pro New York Times, kdyby snad náhodou skončil s kulkou v hlavě.“

„Najděte ho, Knoxi, a určitě se nám ho podaří přesvědčit, že by něco podobného nebylo vhodné.“

„Čím byste ho o tom chtěl přesvědčit?“

„Jak jste sám řekl, je velmi loajální.“

Knox okamžik přemýšlel. „Takže ti přátelé jsou jeho Achillova pata? Jen ve vaší verzi se nevrátí a nepůjde do vězení, ale mlčky nalehne na meč, aby jeho přátelé mohli… žít?“

„Tak by mohl ten scénář vypadat.“

„Jeden z mnoha scénářů, nebo jediný?“

„Prostě ho najděte, Knoxi, víc po vás nechci. Máte nějaké nápady?“

„Z jeho přátel jsem nic nedostal, a jestli to máme řešit tak, jak naznačujete, znamená to sledovat fyzické stopy tak daleko, jak to jen půjde.“

„Vracíte se tedy na místa činu?“

„Ano.“

„Čas hraje proti nám.“

„To pokaždé. Při vší úctě, tahle informace by se hodila dřív.“

„Jistě. Ale tak to chodí.“

„Znamená to, že se předháním s policií? Co když se k němu dostanou jako první?“

„Přijali jsme určitá opatření, aby k tomu nedošlo.“

„Co když bude mít nějaký detektiv štěstí?“

„O tom dost pochybuji, protože o Johnu Carrovi a jeho spojení s Grayem a Simpsonem nic nevědí. Máte tedy významnou výhodu. Kdyby se však k němu policie dostala první, zajistíme, aby zmizel z jejich vazby. Národní bezpečnost, Knoxi, je naprosto prvořadá.“

„Samozřejmě. Mohu se zeptat, pane, jak v tomto případě funguje posloupnost velení?“

„Zprávy podáváte mně, nikomu jinému,“ odsekl Hayes ostře.

„Ne, generále, zajímá mě, komu jste odpovědný vy?“

Hayes dopil a opatrně postavil skleničku na starožitný stolek. „Budu se tvářit, že jsem nic neslyšel. Hodně štěstí. Hlášení podávejte pravidelně.“

„Přirozeně,“ přitakal Knox s větším napětím v hlase, než se jemu samotnému líbilo. Na Macklina Hayese se dalo tlačit jen do určité míry, Knox však cítil neodolatelnou potřebu zahnat ho ještě dál. Třeba z útesu.

„Ještě jedna věc, Knoxi. John Carr je pravděpodobně nejlepší atentátník, jakého kdy tahle země měla. Skutečnost, že dokázal sám zabít tucet našich nejlepších terénních agentů se záškodnickým výcvikem třicet let poté, co odešel od divize 666, mluví sama za sebe. Bože, když byl na vrcholu sil, musel být skutečná extratřída. Jaká čest moci velet takovému stroji na zabíjení. Gray měl v tomto ohledu štěstí. Celá jeho rychlá kariéra se v podstatné míře odvíjela od Carrovy schopnosti trefovat se neustále přímo do černého.“

„Proč mi to vlastně říkáte?“

„Jen chci, abyste pochopil, na jakém hrajete hřišti. Potřebujeme ho živého, Knoxi. Než dopadne meč, musíme vědět, co byl zač. Nezapomínejte na to. Samozřejmě to možná bude vyžadovat oběti.“

Když Hayes opustil místnost, bylo Knoxovi vymezené hřiště naprosto jasné. Prostě potřebovali Carra živého.

Oběti? Samozřejmě asi netrvali na tom, že až se usadí prach, musí Joe Knox ještě dýchat.

Knox odešel z paláce, nasedl do svého roveru a vyrazil na honičku za pravděpodobně nejlepším atentátníkem, jakého kdy jeho země měla, zatímco vychytralý bývalý generál, jemuž nedělalo problémy posílat vojáky na smrt, aby dosáhl svých cílů, si kryl záda.

No nazdar.

21

Druhý den velmi časně ráno Knox začal v domku hrobníka na hřbitově Mt. Zion. Prohlédl každý jeho čtvereční centimetr, vytahal uvolněná prkna z podlahy, vyprázdnil všechny zásuvky, zkontroloval vnitřek krbu a prolistoval všechny knihy, které tu Stone měl v mnoha různých jazycích.

„Jestli zná všechny tyhle jazyky, možná už je dávno pryč ze země,“ konstatoval Knox sám pro sebe. Kromě knih nic jiného v domku nenašel. Stone ho před útěkem dokonale uklidil. Poté se Knox vydal prozkoumat hřbitov. Tady měl trochu víc štěstí, ale nakonec se ukázalo, že mu stejně bylo k ničemu. Jeho bystré oči si všimly, že s jedním náhrobním kamenem se nedávno hýbalo. Převrátil ho a našel pod ním v hlíně vykopanou malou jámu. Jenže ať už v ní dříve leželo cokoli, teď to bylo pryč.

„Špína“, o které se zmiňoval Hayes?

O dvě hodiny později stál na pozemcích za domem Cartera Graye. Rozhodl se, že nepůjde na místo Simpsonovy vraždy. Opuštěné staveniště při prvním prohledání nevydalo žádné stopy a moudře usoudil, že se tam neobjeví jen proto, že se tam vrátí.

Díval se na zátoku. Stone agentům FBI řekl, že ten, kdo vyhodil Grayův dům do povětří, mohl uniknout skokem z útesu. Došel k jeho okraji a podíval se dolů. Pořádná hloubka, ale nejspíš ne nepřekonatelná pro někoho jako John Carr alias Oliver Stone.

Dobrá, odhazuje pušku do vody a skáče z útesu. Kam pokračuje?

Ani na vteřinu nevěřil, že by Stone spáchal sebevraždu. Nikdo by neplánoval své kroky tak pečlivě, aby se nakonec zabil skokem z útesu. Přežil. Tím si byl Knox jistý.

S batohem přes rameno Knox pokračoval po hraně a sledoval trasu, kterou Stone mohl urazit ve vodě. Procházel lesy, poli a dalšími lesy, ale oči nespouštěl z břehu dole. Nakonec se zastavil. Pod útesem se rozkládala malá pláž. Stone zastřelil Graye před sedmou hodinou ráno. Knox zkontroloval tabulku přílivu a odlivu. Tou dobou musela být hladina zátoky přibližně stejně vysoko jako teď, když se na ni díval. Pozorně pohledem zkoumal balvany, až objevil cestičku mezi nimi mířící nahoru. Sledoval ji do místa, kde dosáhla vrcholu útesu. Pokračovala dál. Vydal se po ní. Po půlhodině chůze dorazil ke shluku chatrčí.

„Hledáte něco?“

Knox se ohlédl na pomenšího podsaditého muže v pletené čapce Green Bay Packers a umaštěném kabátě, který si ho prohlížel zpoza starého traktoru s chybějícím kolem.

„Byl jsem v domě Cartera Graye,“ vysvětloval Knox a ukázal muži svůj průkaz. „Jsem agent Knox.“

„To máte dobrý. Mně říkaj Leroy, protože se tak jmenuju. Tak Gray, jo? Ten důležitej chlápek, co se nechal zastřelit?“

„Správně. Předpokládám, že za vámi už někdo přišel.“

„Jo, jasně, ale už sem jim řek‘, že o ničem nevím.“

„Žijete tu sám?“

„Jo, od doby, co si před pár rokama vzal Pán k sobě moji Lottie.“

„To je mi líto. Nikdo vám tu nepomáhá? Čím se vlastně živíte?“

„Vším, na čem se dá vydělat trocha peněz. Měl sem pomocníka, ale už odešel.“

„Kdy?“

„Ten den, co zastřelili tamtoho chlápka.“

Knox se zatvářil zvědavě, ale Leroy jen zvedl ruku. „Nemusíte se vzrušovat. Byl tady, když přišli lidi od FBI. Klidně se jich zeptejte. Je starej, má chromou nohu, špatně vidí a neumí ani mluvit, jen hejká.“

„Vysoký? Malý? Hubený? Tlustý?“

„Kostnatej, ale s tou špatnou nohou se těžko odhaduje, jak je vysokej. Určitě vyšší než já. Hustý vousy a silný brejle.“

„Proč odešel?“

„Kdo sakra ví? Byl tu u mě asi čtyři měsíce. Pak prostě odešel. Víte, já s ním fakt neměl podepsanou dlouhodobou smlouvu na miliony dolarů.“ Leroy se zasmál a odplivl si.

Knox se rozhlédl kolem. „Bydlel v některé z těch budov?“

Leroy přikývl a ukázal na chatrč nejblíže cestě.

„Nevadilo by vám, kdybych se uvnitř porozhlédl?“

„Od jaký že ste agentury?“

„Federální.“

„To je mi jasný. Ale od který?“

Knox mu zblízka ukázal svůj průkaz „pro veřejnost“. „Od téhle.“

Leroy o krok ustoupil. „Dělejte, jak myslíte.“

Knox se v duchu usmál. Alespoň jednu výhodu jeho práce měla. Jinak jich však moc nebylo.

Prohlídka chatrče odhalila jedinou zajímavou skutečnost. Nezůstal v ní jediný otisk prstu, takže zařízení, které si Knox přinesl a které by otisky odhalilo, bylo k ničemu. Už to samo o sobě Knoxovi napovědělo, že je nejspíš na správné stopě. Většina lidí včetně kulhavých, poloslepých a mentálně zaostalých po sobě identifikační znaky neutírá.

Vyšel z chatrče a našel Leroye potloukajícího se kolem. „Pošlu sem kreslíře, který na základě vašeho popisu vytvoří portrét toho muže,“ oznámil mu.

„Udělám, co budete chtít.“

„To věřím.“

22

Večeře byla vynikající, z větší části pečená a dokonale zasytila. Abby ji připravila sama a Stone jí pomohl jídlo naservírovat. Jedli jen sami dva. Osprchoval se v horní koupelně vybavené jako z časopisu o architektuře. Uhelná společnost musela skutečně sáhnout hluboko do kapsy.

„Jste tedy obdivovatelka Shakespeara?“ zeptal se.

„Četla jsem jeho hry ještě na střední. Ale nikdy dřív jsem se s nimi nedokázala ztotožnit.“

„A teď už ano?“

„Možná. Je v něm všechno, co život nabízí, hlavně to zlé, jenže já ve skutečném životě prožila příliš, aby na mě udělaly dojem nějaké vymyšlenosti.“

Uprostřed večeře dorazil Danny, nahlédl do jídelny na Stonea a svou matku s plátěnými ubrousky a svátečními talíři a beze slova se otočil. Pak práskl dveřmi. Hlasitě.

Stone se za ním ohlédl a vrátil se pohledem k Abby. „Asi vám dává zabrat.“

„I tak by se to dalo říct. Máte děti?“

„Měl jsem. Dcera už nežije.“

„To je mi líto. Danny už nejspíš využil sedm z devíti životů a občas mi připadá, že mě táhne s sebou.“

„Nesouhlasila jste s jeho odjezdem? Říkala jste, že jste hodně plakala.“

„Jako každá matka, když se má rozloučit se svým jediným dítětem.“

„Takže jste ráda, že se vrátil?“

„To by nejspíš bylo trochu přehnané. Navíc je dost pravděpodobné, že než párkrát vyjde slunce, bude zase pryč. Srdce mi to už nezlomí, nebo si to alespoň namlouvám.“

„Už někdy předtím odešel?“

„Často o tom mluvil, ale nikdy nedošlo na činy. Myslím, že jsem samu sebe přesvědčila, že jsou to jen řeči. A pak mě vyvedl z omylu.“ Při poslední větě se jí hlas jemně zachvěl.

„Měl tentokrát nějaký zvláštní důvod?“

„Je těžké odhadnout, proč Danny to či ono dělá. Má tvrdou palici. Po tátovi.“

„Danny říkal, že otec zemřel v dole.“

Abby si s posledním soustem koláče dávala načas. „Zemřel. Říkal jste, že jste ztratil dítě. Co vaše paní?“

„Také zemřela. Už je to dávno.“

„Co jste od té doby dělal?“

„To i ono. Nikdy jsem nevydržel dlouho na jednom místě.“

„Odešel jste po Vietnamu z armády?“

„Ještě nějakou dobu jsem zůstal. Ale nic moc vzrušujícího jsem nezažil.“

„Nedostáváte od strýčka Sama penzi?“

„Tak dlouho jsem mu nesloužil.“

Jejich rozhovor se postupně zadrhával, až se nakonec Stone začal loučit. Odmítl její nabídku, že ho odveze zpátky do města. Přes všechen luxus vládl v domě smutek. Důvod byl jediný: zdrojem všeho toho bohatství byla smrt.

„Řekla bych, že asi brzy vyrazíte dál,“ řekla, když stála ve dveřích.

„Jsem o dost starší než Danny a stejně jsem se ještě nerozhodl, co udělám se zbytkem života. Myslím, že už by bylo načase.“

„Díky, že jste mému synovi pomohl.“

„Vypadá jako fajn kluk, Abby. Jen potřebuje trochu vedení.“

„Asi by bylo nejlepší, kdyby ho osud odvedl někam pryč a nechal ho tam.“

Zavřela dveře a nechala před nimi zaskočeného Stonea stát. Znovu si musel zopakovat, že mu do toho nic není, a vyrazil k silnici a do města. Na nebi zářily hvězdy a jiná světla nebyla široko daleko vidět. Když se přiblížil k městu, něco zaslechl. Nejprve mu připadalo, že skučí nějaké zvíře, a uvědomil si, že v téhle části země by ho nemělo překvapit, kdyby narazil na medvěda, nebo dokonce na pumu. Ale jak šel dál, stával se zvuk povědomějším.

Přidal do kroku. Přímo před sebou měl kostel a hřbitov.

Přešel silnici, vešel na dvůr kostela a na hřbitov. Když ho uviděl, zastavil se.

Danny ležel na čerstvém hrobě Debby Randolphové, hlasitě vzlykal a celý se třásl.

23

Vysoký muž vklouzl do budovy, uhnul vlevo, nastoupil do výtahu, sjel dolů, vešel do tunelu, protáhl se pod ulicemi Washingtonu D. C., dostal se do jiné budovy a vstoupil do dlouhé chodby. Když míjel jedny z dveří, otevřely se, popadla ho mohutná ruka, vtáhla ho dovnitř a zabouchla za ním.

Reuben Rhodes Alexe Forda pustil. Agent si upravil límec saka a zamračil se na ostatní, namačkané na standardních kancelářských židlích a krabicích.

„Říkals, že jsou to druhé dveře vlevo,“ vyštěkl Alex.

„Bratr Caleb se spletl,“ vysvětloval Reuben. „Myslel první dveře vpravo, jenže jsme ti nechtěli volat na mobil pro případ, že bys v něm měl sledovací zařízení.“

„Na něco takového by potřebovali soudní příkaz,“ upozornila ho Annabelle.

„To určitě,“ odsekl Reuben.

Alex se na Annabelle podíval. „Vlastně má pravdu. Jako federálnímu agentovi mi nepatří vlastní život ani mobilní telefon.“

„Za chybu se omlouvám, Alexi,“ tvářil se Caleb zničeně. „Byl jsem trochu nervózní, i když vlastně nevím proč.“ Naštvaně se podíval na Reubena. „Vlastně ano, už si vzpomínám. Protože mi Reuben volal a ječel na mě, že musím co nejdřív vymyslet místo pro naši schůzku, jinak všichni zemřeme a bude to moje chyba.“

Reuben jen pokrčil rameny. „Neřekl jsem, že zemřeme. Vysvětlil jsem ti, že všichni skončíme nadosmrti ve vězení. A také jsem řekl, že to bude z větší části tvoje chyba.“

„Jak jsi na tohle přišel?“ chtěla vědět Annabelle.

„Ten chlápek, Joe Knox, už s Calebem mluvil.“

„No a? Jak víš, že jsem mu něco řekl?“

„Calebe, stačí, aby na tebe zadupala malá skautka, a vyklopíš všechno.“

Annabelle vstala. „Fajn, máme málo času. Vypadá to, že Knox vyslýchal mě, Alexe a Caleba.“

„A vím, že zašel i do skladu, ale naštěstí jsem si vzal pár dnů volna,“ dodal Reuben.

„Reubene, pochopil jsem, že ti Oliver volal,“ obrátil se na něho Alex. „Řekl ti, kde je?“

„Nechtěl mi prozradit, odkud volá.“ Reuben jim popsal svůj rozhovor se Stonem. „A požádal mě, abych vám řekl, že je rád, že jste ten dopis spálili.“

Alex pomalu přikývl, ale mlčel.

„Existuje způsob, jak vysledovat, odkud s Reubenem mluvil?“ zajímal se Caleb.

Reuben jen zavrtěl hlavou. „Používám trochu složitější systém telefonování. Komplikovanější.“

„Chceš říct, že kradeš jiným lidem minuty,“ opravil ho Caleb.

„Každopádně mám známého, kterému věřím a který se o to pokusil. Je to opravdu profík, ale nic nezjistil.“

„Dobrá, pojďme si porovnat, co nám Knox řekl, ať víme, na čem jsme,“ navrhla Annabelle.

Alex přišel na řadu jako první, po něm Annabelle a nakonec Caleb. Když skončili, ozval se Reuben: „Calebe, omlouvám se. Vypadá to, žes to zvládl velmi dobře.“

„Omluva se přijímá,“ zabručel federální knihovník.

„Dobrá,“ přemýšlel Alex nahlas. „Knox ví, že Oliver je John Carr. Ví, co dělal u CIA. Ví, že zabil Simpsona a Graye. A moc ho chce dopadnout.“

„Navíc si myslí, že bychom ho k němu mohli dovést,“ navázal Caleb. „Jenže to bohudíky nemůžeme.“

„Ještě bohu neděkuj, Calebe. Ví, co jsme zač, i o našem spojení s Oliverem. Použijí to.“

„Jak?“

„Jako páku,“ odpověděla Annabelle. „Aby Olivera přilákali.“

„Jak to myslíš?“ vykřikl Caleb. „Použijí nás jako návnadu? Absurdní! Jsme občané Spojených států a Knox zaměstnanec vlády.“

„Tohle nefungovalo ani v padesátých letech,“ opravil ho Alex. „Slouží veřejnosti a dostal úkol. Dopadnout Olivera. A zatímco Oliver je na útěku, my jsme tu zůstali jako cíle.“

„Takže bychom se měli všichni začít skrývat?“ zeptala se Annabelle.

„To já dost dobře nemůžu,“ upozornil Alex. „Ale ty, Annabelle, by sis měla najít pořádně hlubokou noru. Reuben také. Jak jsi na tom ty, Calebe?“

„Jak nás mohl Oliver dostat do tak nemožné situace?“ reptal Caleb.

„Neměl na vybranou,“ odpověděl mu Reuben. „Jestli se nepleteme, tak v jediném dni zastřelil dva velmi důležité lidi. Po něčem takovém si obvykle nejdeš domů uvařit kávu a nečekáš, až ti tým SWAT zabuší na dveře beranidlem.“

Caleb jen kroutil hlavou. „I kdyby ty dva zabil, určitě po sobě – kromě toho dopisu – nenechal jedinou stopu, kterou by vyšetřovatelé mohli objevit.“

„Sakra, copak nic nechápeš, Calebe?“ vykřikl Reuben. „Tihle se ho nebudou snažit obvinit a soudit. Prostě ho chtějí dostat. Pak z něj vymáčknou všechny zajímavé informace a nakonec mu proženou kulku hlavou. Kdysi pracoval jako atentátník pro vládu, ale zběhl, protože ho Gray se Simpsonem podrazili a pokusili se ho zabít.“ Při posledních slovech Reuben upřel pohled na Alexe. „Oliver je na útěku už třicet let. Pak zabili Miltona. A nezapomeň, jak nám Harry Finn řekl, že Simpson přiznal, že to byl on, kdo kdysi dávno schválil likvidaci Olivera a jeho rodiny. Jestli má někdo důvody zabíjet, je to Oliver, a je úplně jedno, co říká zákon.“

„Mohli by se tedy bát toho, co Oliver třeba ví o krocích vlády v minulosti,“ přemýšlel Caleb. „Takže se ho pokusí umlčet?“

„Teď myslíš jako knihovník,“ poznamenal Reuben podmračeně.

„Mohla by ale existovat ještě jedna cesta,“ navrhovala Annabelle, „tedy taková, při které bychom se nemuseli skrývat.“

Alex se opřel o stěnu. „Jaká?“

„Najdeme Olivera a pomůžeme mu doopravdy zmizet.“

„Na to zapomeň, Annabelle. Takhle bychom je k němu jen dovedli,“ protestoval Alex.

„Kromě toho,“ přidal se Reuben, „Jsem si jistý, že Oliver má dobrý plán útěku.“

„Skutečně? Bez dokladů, bez peněz? Dala jsem mu kreditku. Teď jsem si ji ověřovala a nepoužil ji celé měsíce. Nedostane se do letadla. Takže daleko neuteče.“

„Než ho chytnou,“ dodal Reuben potichu.

„Možná se právě o to snaží,“ ozval se Alex. Zbývající tři na něho nechápavě zírali. „Dostal Simpsona a Graye. Cítil ohromnou vinu za Miltona. Třeba mu připadá, že už nemá pro co žít. Utíká, ale jen naoko. Ví, že ho dostihnou, a je smířený s tím, co to znamená.“

„Nedovolím, aby jeho život skončil právě takhle,“ prohlásila Annabelle.

„Annabelle, nespolupracovat se CIA je jedna věc, ale jestli budeš Oliverovi aktivně pomáhat na útěku před úřady, koleduješ si o vězení. Pořádně dlouhé.“

„Je mi to jedno, Alexi. Podívej, co udělal on pro mě. Riskoval všechno, aby mi pomohl.“

„Totéž udělal pro nás všechny,“ připomenul Reuben.

„Ani ty bys tu neseděl, Alexi,“ podívala se Annabelle ostře na agenta, „nebýt Olivera.“

Alex se posadil na starý stůl. „Lidi, chápu vás, jenže jsem federální agent. Nemůžu zacházet moc daleko.“

„Nechceme, abys měl problémy, takže nemusíš dělat vůbec nic,“ uklidňovala ho Annabelle, ačkoli tón jejího hlasu nebyl tak vlídný jako obvykle.

„Stačí, když přimhouříš oči,“ dodal Reuben.

„Jak se ho vůbec chcete pokusit najít?“ chtěl vědět Alex.

„To musíme ještě vymyslet. Sami,“ prohlásil Reuben chladně a podíval se na Caleba. „Ty jsi taky vládní zaměstnanec. Jdeš do toho s námi?“

„Jdu,“ přikývl Caleb.

Alex s podmračeným výrazem vstal. „Myslím, že je čas, abychom se rozloučili. Hodně štěstí!“

„Alexi –“ začala Annabelle, ale to už se za agentem zavřely dveře.

Zbývající tři členové Camel clubu se na sebe podívali.

„Ať si trhne,“ ušklíbl se Reuben. „Tak, jak najdeme Olivera?“

Podívala se na něho. „Tygr vyrazil na lov, nebo ne?“

„Správně. No a?“

„Budeme tedy sledovat tygra.“

„Máš nějaký plán?“

„Já mám vždycky plán.“

„Annabelle, holka, já tě miluju.“

24

Stone se právě chystal k Dannymu Rikerovi dojít, když se na opačném konci hřbitova objevil někdo další. Oliver se stáhl za kamennou zídku a sledoval, jak muž vyšel ze stínu do svitu měsíce. Nejprve se lekl, že se chystá Dannyho napadnout, protože se pohyboval velmi tiše. Stone už málem vyrazil chlapci na pomoc, když příchozí vzal Dannyho jemně za rameno.

„No tak, chlapče, tímhle ničemu nepomůžeš.“

Danny se podíval do očí šerifovi Tyreemu, který mu pomohl vstát.

„Je to nespravedlivé,“ zajíkl se Danny, když se opřel o mohutného šerifa.

„Spousta věcí je v životě nespravedlivá. Ale nesmíš jim, chlapče, dovolit, aby tě zničily.“

„Chci umřít.“

Tyree dal Dannymu facku. „Tohle už víckrát nechci slyšet, chlapče. Je mrtvá. Zpátky ji ničím nepřivoláš.“

Danny ukázal na hlínu. „Myslíte, že je to spravedlivý?“

„Koukej si to dát v hlavě do pořádku. Mohla si vybrat. Spáchala sebevraždu. To nikomu nepřidá. Podívej, mám tě odvézt domů?“

Danny si otřel tvář a zavrtěl hlavou. „Jste hlupák, když si tohle myslíte,“ vyštěkl.

Tyree si ho prohlížel. „Víš něco, co já ne?“

„Vím spoustu věcí, který vy nevíte. A co? Je fuk, co vím.“

„Myslel jsem, co víš o Debby.“

Danny sklonil hlavu a najednou zněl jeho hlas odevzdaně. „Ne, nic nevím. Jen drby. Vlastně jen drby.“

„Říkals, že jsem hlupák, když tomu věřím. Čemu? Že spáchala sebevraždu?“

„Tak tohle jsem neřekl, šerife,“ prohlásil Danny a zbledl.

„Jen bych rád slyšel, co mi vlastně chceš říct.“

Danny se místo odpovědi otočil a zamířil pryč.

„Danny, hned se vrať!“

„Přestaňte tu řvát, šerife, probudíte mrtvý.“

„Poslechni, chlapče!“

„Jestli jste si toho nevšiml, Tyree, už nejsem kluk.“ Danny se na šerifa ohlédl přes rameno. „Jdu domů a musel byste mě střelit do zad, abych vás poslechl.“

Stone si všiml, že Tyree položil ruku na pažbu pistole. Přikrčil se, protože opravdu nechtěl, aby ho některý z dvojice mužů zahlédl.

Počkal, až Danny zmizí, a pak sledoval, jak Tyree klopýtá ke svému hlídkovému vozu a odjíždí zpátky do města.

Neměl bych zmizet hned? Proč čekat do rána?

Přesto nakonec došel do města a pronajal si pokoj v domě, který mu doporučil Danny. Vyšel po schodech, odložil svůj pytel s věcmi, posadil se na měkkou postel a oknem sledoval hlavní ulici v Divine.

To, čeho byl svědkem na hřbitově, ho překvapilo. Byl Danny do Debby Randolphové zamilovaný? Spáchala sebevraždu? Proč Danny odjel a poté se vrátil?

„Není to můj problém,“ usoudil nakonec nahlas a odhodlanost ve vlastním hlase ho zaskočila. Podíval se na hodinky. Bylo skoro deset. V pytli měl malé tranzistorové rádio. Vyndal ho a zapnul. Chvíli musel otáčet knoflíkem ladění, nakonec však našel stanici, na které v každou celou hodinu vysílali celostátní zprávy. Znovu se posadil na postel. Vraždy významných politiků už sice nebyly hlavním tématem, ale stále se držely těsně za epidemií salmonelózy ze zeleniny.

Když popisoval nový vývoj případu týkajícího se zabití dvou vysoce postavených lidí z D. C., zněl hlas z rádia vzrušeně.

„Při vyšetřování spojily své síly FBI a ministerstvo vnitra. Vraždy senátora Rogera Simpsona a ředitele zpravodajských služeb Cartera Graye spolu bezpochyby souvisejí a jsou určitě spojeny s událostmi starými několik desetiletí, kdy oba pracovali u CIA. Vrah je údajně jejich bývalý kolega, o němž se věřilo, že zemřel již před několika lety. Úřady hlídají všechna letiště, autobusová i vlaková nádraží a hraniční přechody. O pátrání, které nabývá rozměry největšího lovu na člověka v tomto desetiletí, vás budeme průběžně informovat.“

Stone přijímač vypnul, vstal a znovu se dlouze díval z okna. Jméno vraha ve zprávách neoznámili, ale klidně mohli.

Vědí, že to byl John Carr, a vědí, jak vypadám. Navíc uzavřeli všechny únikové cesty.

Vlastně se nikdy nezabýval myšlenkou na své dopadení. Dokonce si představoval, že uteče do New Orleansu, začne nový život a zbývající roky stráví v klidu. Jenže události se vyvíjely jinak. Nejvíc ho rozčilovalo, že ho všichni budou považovat za zločince. Copak je pomsta vždycky špatná? Je napravení nespravedlnosti mimo rámec zákona za všech okolností neodpustitelné? Odpovědi na tyto otázky znal. Nikdy nedostane možnost postavit se před soud a porotu. Nikdy mu to neumožní, protože by mohl vypovědět svou verzi příběhu. Ne, to se nikdy nestane.

Oblékl si bundu. Potřeboval na vzduch, potřeboval přemýšlet. Může teď vůbec odjet z Divine? Měl by zavolat Reubenovi, to však bude muset počkat do zítřka. Teď se chtěl jen projít v šeru a tichu Divine. A přemýšlet.

Došel na hlavní ulici, odbočil vpravo a rychlým krokem pokračoval dál. Brzy nechal střed městečka za sebou a dostal se do míst, kde rostlo více stromů a světla domů označující hranice Divine zmizela.

Po dalších pěti minutách se rozhodl otočit a vrátit se zpátky, ale vzápětí uslyšel výkřik. Přicházel zepředu a vydal ho muž, který musel být k smrti vystrašený.

Stone se dal do běhu.

25

Po odjezdu z Leroyovy usedlosti v Marylandu Knox nezamířil domů. Jedna nevysvětlená otázka ho natolik trápila, že na ni stůj co stůj potřeboval najít odpověď. Nejel ani do Langley, ale do nenápadné budovy v centru Washingtonu. Předem zavolal, takže ho díky jeho armádní minulosti a službě pro vládu bez problémů přijali.

Vešel do rozlehlé místnosti plné dlouhých poškrábaných stolů, u nichž šedovlasí muži, pravděpodobně ostřílení veteráni minulých válek, pročítali hromady zažloutlých dokumentů. Místnost neměla okna a zdálo se, že v ní chybí i vzduch. Když se Knox rozhlédl, přepadl ho pocit marnosti. Na tomto místě byly uložené záznamy o příliš krátkých životech a násilných úmrtích více lidí, než by se člověk odvážil vůbec pomyslet.

Hlavní archiv záznamů Armády USA se nacházel v St. Louis. Jestliže jste nebyli nejbližší příbuzní, pro přístup k osobním záznamům jste potřebovali souhlas příslušné osoby nebo soudní příkaz. Knox nicméně zjistil něco, o čem málokdo věděl. V St. Louis nebyly uloženy všechny záznamy. Některé se skladovaly v D. C. spolu s kopiemi části těch ze St. Louis. A byly zde nejen záznamy o příslušnících armády, ale také dokumenty popisující dějiny amerických válek. Proto sem přicházela řada historiků, často se žádostmi na základě zákona o svobodném přístupu k informacím, protože armáda o sobě jen nerada cokoli prozrazovala.

Většina záznamů, do nichž se chtěl podívat, ještě nebyla digitalizovaná, některé však ano. Jakmile Knox ukázal svůj průkaz, dokázal knihovník velmi rychle najít krabice, které Knox požadoval, a poradil mu, jak se dostat ke složkám v počítači. Knox se posadil před monitor a nejprve se pustil do digitalizovaných materiálů. Rychle projížděl jeden dokument za druhým. Měl určité tušení a chtěl si ověřit, jestli se nemýlí. Vrtalo mu hlavou, proč Macklin Hayes tolik touží dostat Johna Carra. Jestli Carr zabil Simpsona a Graye, je teď na útěku. Určitě se nechystá uspořádat tiskovou konferenci a rozpovídat se o tajemstvích z minulosti. Knox chápal, že Hayes chce Carra dopadnout dříve než policie. Pokud by se totiž policisté dostali ke Carrovi jako první, mohl by se s nimi dohodnout, že výměnou za nižší trest promluví. Jenže Hayes rovněž tvrdil, že policie je v tomto pátrání omezována, což Knoxovi v podstatě poskytuje volné pole působnosti. A i kdybyse detektivové ke Carrovi nějak dostali jako první, CIA by jim ho mohla vyfouknout, přesně jak Hayes řekl, s odkazem na otázky národní bezpečnosti. Carr by nestihl ani tiskovou konferenci, ani zavolat svému právníkovi.

Proč tedy taková urputná snaha toho člověka dopadnout? Jistě by nebylo morální dovolit, aby vrah unikl spravedlnosti, ale nechat ho zmizet a dožít v klidu se jevilo jako strategicky správnější. Knoxovi připadalo, že se Hayes chová poměrně iracionálně, ačkoli v jiných ohledech byl vždy velmi racionální. Musel tu proto být ještě jiný důvod.

Knox upřeně sledoval monitor a procházel armádní záznamy mužů a žen, kteří sloužili ve Vietnamu. Když vyčerpal digitalizované soubory, musel se po poradě s jedním z archivářů, který mu ukázal, jak redukovat jejich počet, uchýlit ke krabicím s dokumenty. Neúspěšně jich prohlédl třicet. Právě se chystal pátrání skončit, vtom se mu dostal do ruky svazek papírů. První stránka okamžitě upoutala jeho pozornost.

Předklonil se a místnost kolem jako by pomalu zmizela. Četl oficiální záznamy vojáka jménem John Carr, který se v armádě rychle vyšvihl na seržanta. Především ho zaujala ta část, která se zabývala Carrovými hrdinskými činy během pěti hodin vzdálených bezmála čtyřicet let.

Přestože stál proti nejméně dvanáctinásobné přesile, dokázal Carr v podstatě sám odvrátit nepřátelský útok, zachránit svou rotu a na zádech odnést několik zraněných spolubojovníků do bezpečí. Sám zlikvidoval nejméně deset nepřátelských vojáků, většinu v boji muže proti muži. Pak se chopil těžkého kulometu a zadržoval severní Vietnamce, ačkoli kolem něho všude létaly kulky a dopadaly minometné granáty. Navíc přivolal vysílačkou leteckou podporu, která jeho mužům umožnila bezpečný ústup. Teprve poté, zmáčený vlastní krví a trvale poznamenaný ranami po kulkách a nožích, z bojiště odešel. Knox zažil boje ve vietnamské džungli na vlastní kůži a znal zmatek a hrůzu, které je vždy nevyhnutelně provázely. I on byl zraněný. I jemu zůstaly jizvy. Posílali ho do akcí, o nichž byl přesvědčený, že se z nich nevrátí živý. Podílel se i na úspěšných útocích v posledních dnech americké účasti na této válce v jihovýchodní Asii, ačkoli tou dobou již drobná vítězství pro celkový vývoj bojů nic neznamenala.

Knox přesto nikdy neslyšel ani nečetl o vojákovi, který by dokázal to, co Carr onoho dne. Bylo to skoro jako zázrak. Ve skutečnosti až nadlidské. Jeho respekt k tomuto muži a spolu s tím i obavy z jejich střetnutí se ještě zvýšily.

Za takovou odvahu se musel dočkat vyznamenání. Armáda byla ve většině věcí zoufale pomalá, nicméně odvahu a obětavost v poli odměňovala okamžitě, už proto, aby pozvedla ducha ostatních vojáků. Podobné příběhy většinou využívala i propaganda. Nezvyklé hrdinství a extrémní statečnost, které Carr v onen den prokázal, by si zasluhovaly odměnit nejenom Křížem za vynikající službu, druhým nejvyšším vyznamenáním, které mohla armáda udělit, ale podle Knoxova názoru i přímo vyznamenáním nejvyšším, Medailí cti. Byl tedy John Carr nositelem Medaile cti? Hayes se o ničem takovém nezmínil. A žádná taková informace se neobjevila v tisku ani po otevření hrobu v Arlingtonu.

Knox procházel stránku za stránkou a musel prohlédnout několik krabic, než si dokázal celý příběh poskládat.

Purpurové srdce nemohl Carrovi nikdo upřít, protože jeho zranění byla naprosto zjevná. Celkem je získal čtyři za různá zranění v jiných bitvách. Hovořilo se také o Bronzové hvězdě, ale příslušný dokument byl datovaný dost dlouho po Carrově zázračné akci v poli. Knoxovi navíc připadalo, že Bronzová hvězda, jakkoli prestižní, ani zdaleka neodpovídá tomu, co ten člověk udělal. Bronzovou hvězdu Knox považoval za jakýsi hybrid. Mohla být udělena za odvahu v boji, ale rovněž za zásluhy nebo dlouholetou službu. Stříbrná hvězda, Kříž za vynikající službu a Medaile cti, uznávaný triumvirát vyznamenání pro bojující vojáky, se daly získat jedině za hrdinství v boji.

Nakonec objevil svazek dokumentů, z nichž vyplývalo, že Carra na Medaili cti navrhl jeho přímý nadřízený. Ten vyplnil potřebné formuláře a dal dohromady všechny nezbytné podklady a svědectví. Poté je odeslal výš. Datum na dokumentu navazovalo na Carrův čin v poli, vznikl tedy dlouho před návrhem na udělení Bronzové hvězdy. Co to má všechno znamenat?

Dál se nic nedělo. Návrh jako by zmizel ze světa. Knox nedokázal najít žádný další dokument, který by se ho týkal. Ale proč? Šlo přece o dokonalý příběh. Ten člověk byl hrdina. Místo toho Carr krátce poté z armády odešel. Knox se domníval, že ví proč. Tou dobou byl přidělen k divizi 666 náležející pod CIA. Jak Knox dobře věděl, špioni často hledali své zabijáky mezi nejlepšími vojáky.

Vrátil dokumenty zpátky do krabice. Vtom si všiml, že dva sponkou spojené listy papíru sklouzly mezi vnitřní chlopeň krabice a její vnější stěnu. Knox si je málem ani nepřečetl, tak byl znechucený nevděčností armády vůči člověku, který se mohl stát legendárním držitelem nejvyššího vyznamenání.

Nakonec je však prozkoumal.

Šlo o rozkaz. Jednoduchý. Zastavoval jakékoli další posuzování návrhu na udělení Medaile cti či jakýchkoli jiných vyznamenání Johnu Carrovi. Knox procházel jednotlivé odstavce sestávající z oficiálně znějících výmluv na nedostatečné důkazy, nevěrohodná svědectví a nejasnosti v doprovodné dokumentaci. Knoxovi nic z toho nedávalo smysl, dokud pohledem nesklouzl ke jménu a podpisu důstojníka, který rozkaz vydal.

Major Macklin D. Hayes.

26

Knox pomalu zajel roverem do garáže svého domu. Než zmáčkl knoflík, aby dálkově zavřel vrata, prohlédl si ve zpětném zrcátku ulici. Určitě tam jsou, to věděl jistě, a sledují ho. Pro Hayese bylo typické, že neponechává nic náhodě.

Bývalý generál mi věří asi tolik jako já jemu.

Mohl nastat okamžik, kdy bude Knox nucený svým sledovatelům zmizet, a až se tak stane, nezbude mu než doufat, že na to stačí.

Obyčejnému občanovi by zřejmě připadalo podivné, že vládní agent jako Knox bude mít ze svého zaměstnavatele stejné obavy jako jeho případné oběti. Jenže Knoxe povolávali vždy jen v okamžicích, kdy se něco nevyvíjelo dobře a lidé na sebe začínali vzájemně ukazovat prstem, aby se zbavili viny. Svou práci občas přirovnával k práci důstojníka vnitřní inspekce policejního oddělení. Ať totiž udělal cokoli, vždy musel někoho rozčílit. A od rozčílení už není příliš daleko k tomu někoho zabít. Občas stačilo jednoduše přejít ulici, stisknout spoušť a mít vymyšlené dobré krytí.

Z toho, co se Knox dozvěděl o armádní minulosti Johna Carra, bylo jasné, že Hayes tentokrát zaručeně hraje nějakou svou hru. Beze vší pochyby už Knoxovi lhal, když poznamenal, jaká to musela být pocta velet stroji na zabíjení jako Carr. No, vždyť mu přece velel. V jeho nejlepších letech. A odmítl mu vyznamenání, které si určitě zasloužil. Co Carr provedl, že ho tak naštval? O Hayesovi se vědělo, že nikdy neodpouští, a zdálo se, že v tomto případě hodlá své pověsti dostát.

Knox strávil v archivu několik dalších hodin a snažil se na tuto otázku najít odpověď, nakonec se však musel spokojit jen se spekulacemi.

Temné myšlenky, které se mu právě teď honily hlavou, byly stejně otupující jako ty, které ho pronásledovaly během posledních nocí ve vietnamské džungli, než jeho země prohlásila válku za prohranou a stáhla vojáky domů. Knoxův prapor patřil k posledním vyslaným do jihovýchodní Asie. Strávil tam celých jedenáct měsíců, ale ty mu připadaly jako jedenáct let. Když se vrátil domů se suvenýry jako úlomek šrapnelu ve stehně a rozsáhlá sbírka opakujících se nočních můr, došel k závěru, že války nejsou tím nejrozumnějším řešením globálních problémů, především když o nich rozhodují politici, a ne profesionálové. Tehdy se propracoval k Vojenskému obrannému zpravodajství a odtud byl jen krůček k civilní CIA.

Jeho současným působištěm byla specializovaná část této agentury, o které běžný občan nikdy neslyšel a ani neuslyší. Měl dva průkazy. Jeden pro veřejnost, podle něhož pracoval pro ministerstvo vnitra, což samo o sobě vyvolávalo strach. Druhý směl ukazovat jen některým jiným federálním agentům. Prokazoval jím totiž svou příslušnost k OSU, Odboru speciálních úkolů. Tvořili ho pracovníci pěti nejdůležitějších zpravodajských agentur, řídila ho však pouhá hrstka lidí z Langley. Označení Odbor speciálních úkolů sice podle Knoxova názoru znělo poměrně obyčejně, jejich práce však v žádném případě obyčejná nebyla. Sám Knox se „speciálními úkoly“ zabýval dlouhé roky, přičemž občas musel řešit šest krizí na mezinárodní úrovni najednou.

Ve skutečnosti se podílel na všech důležitých operacích OSU za poslední desetiletí, včetně polovojenských akcí, které ho vracely na bojiště se zbraní v ruce a s odpovědností za zachování některých životů, přičemž úkolem bylo jiné lidi zničit. Na poslední chvíli se dokázal vyhnout fiasku se „zbraněmi hromadného ničení, které nikdy neexistovaly“, a následně strávil šest let na Středním východě, kde dělal věci, o nichž nesměly existovat žádné záznamy a na které se od té doby usilovně pokoušel zapomenout.

Byl tisíce kilometrů od domova, když jeho manželka zemřela na krvácení do mozku. Stačil se vrátit na pohřeb, aby se v rychlosti rozloučil se svou dlouholetou životní partnerkou a jedinou ženou, kterou kdy miloval. Dodnes se cítil, jako by ji podvedl.

Čtyřiadvacet hodin poté, co se s ní naposledy rozloučil, byl zpátky v Iráku, snažil se zjistit, kde dojde k dalšímu sebevražednému útoku a platil včerejším nepřátelům americkými penězi za to, že budou místo amerických vojáků zabíjet extremisty. Když peníze nakonec došly, toužil Knox po jediném: dostat se co nejdál. Stáhl se do bezpečného bytu v „zelené zóně“ a v soukromí vlastních zlých snů truchlil pro svou životní lásku.

Začínalo toho na něho být moc a poslední rok už Knox vážně uvažoval o odchodu do penze. Podařilo se mu dostat se ze Středního východu, kde žádný muslim nevěřil nikomu se světlou pletí, kdo se zároveň modlil k Ježíši Kristu. Odsloužil si své a mohl odejít za podmínek, které si zvolí. Když mu zavolal Hayes, byl vlastně na krátké studijní dovolené. A takhle se to zvrtlo. Znovu a znovu se mu hlavou honila jediná otázka:

Vyjde zítra slunce i pro mě?

Odešel do kuchyně, klíče odhodil na pult, otevřel lednici a vyndal si pivo. Posadil se ve své malé pracovně, aby přemýšlelo tom, co ví a co neví, přičemž zjistil, že je podstatně více toho, co neví. Vytáhl z kapsy svazek papírů. Odnesl si dvoustránkový rozkaz s podpisem Macklina Hayese. Pravděpodobně se dopustil krádeže vládního majetku, ale v této chvíli to Knoxovi bylo úplně jedno. Prohlížel si úhledný podpis.

Co se vám honilo hlavou, generále, když jste tenhle rozkaz podepisoval?

Podařilo se mu tedy objevit spojitost mezi Hayesem a Carrem. To sice měnilo smysl jeho úkolu, ale zatím netušil jak. Jednu věc to nicméně vysvětlovalo.

Bylo mu řečeno, že má Carra vystopovat, protože bývalý člen divize 666 zná tajemství, která by mohla poškodit vládu Spojených států nebo přinejmenším CIA. Pro Knoxe bylo občas těžké tyto dvě instituce oddělit. Hayes tvrdil, že podobné obavy měli Carter Gray. A že po Carrovi šel, jenže Carr se mu na kobylku dostal dřív.

Právě toto nedávalo smysl. Carr byl v Grayově domě v noci, kdy dům vyletěl do povětří. Gray tedy musel vědět, kde Carr je. Carr navíc posledních třicet let mlčel. Proč by měli mít Gray nebo Hayes a CIA strach, že vystoupí na veřejnosti právě teď?

Gray možná po Carrovi z nějakého důvodu pátral, ale ne proto, aby ho nechal zabít. Proč přikázal otevřít jeho hrob? Snažil se ho znervóznit a přimět ho k útěku? Jenže proč? Knox tušil, že odpověď leží tam, kam se nesměl dívat. Ovšem rozkaz něco nedělat dostal už mockrát. Přesto ho občas porušil.

Také Hayes musel mít pádný důvod, aby Carra odstranil z cesty. Celé roky byl přesvědčený, že je Carr mrtvý. Z výrazu jeho tváře Knox dokázal vyčíst, nakolik ho šokovalo, když došlo k otevření Carrova hrobu. Prázdná rakev? Hayes se pravděpodobně dlouhé roky cítil v bezpečí. Teď už ne, a proto využíval Knoxe, aby za něho problém vyřešil.

A co se vlastně doopravdy stalo v návštěvnickém středisku Kapitolu? Skutečně Carr všechny ty muže pozabíjel? Pokud ano, tak proč? Snažili se oni zabít jeho? Knox se v duchu vrátil k poznámkám, které četl o někom, kdo likviduje příslušníky divize 666 ve výslužbě. Byl Stone na seznamu? Šli z nějakého důvodui po něm? Tohle byla součást hádanky, kterou zřejmě nesměl vyřešit. No, uvidíme.

Co jestli Carr na Hayese něco ví? Třeba něco osobního. Tato možnost by stála za prozkoumání, už jen proto, aby si mohl v případě potřeby krýt záda. Jenže bude muset překročit stanovené hranice. A kdyby to Hayes zjistil…

Zapnul v pracovně rádio, a zatímco přemýšlel, upoutaly jeho pozornost zprávy. Úřady věděly, kdo vraždil. Všechny únikové cesty byly uzavřené.

Co to sakra znamená?

Vytočil číslo. Hayes hovor přijal po druhém zazvonění.

„Právě jsem slyšel zprávy,“ oznámil mu Knox. „Myslel jsem, že federálové zůstanou mimo. Jestli mi má někdo od FBI dýchat na krk, tak bych to rád věděl.“

„Nedělejte si starosti, Knoxi, ty zprávy jsem vypustil já. Nedovedu si představit, že by chlap jako Carr pozorně nesledoval zpravodajství. Chci, aby si myslel, že je v pasti. Lidé v pasti dělají hlouposti. Pak nastoupíme my. Jen vám usnadňuju práci.“

Hayes zavěsil.

„Polib si,“ prohlásil Knox do hluchého telefonu.

Z přemýšlení o tom, co mu Hayes řekl, ho vyrušilo zazvonění telefonu.

„Haló?“

„Pane Knoxi, tady Susan Hunterová. Ráda bych se s vámi sešla. Jde o Olivera.“

Knox se posadil. „Můžeme to vyřídit po telefonu?“

„Ne. Nikdy nevíte, kdo poslouchá.“

O tom se s ní nemohl přít. Pravděpodobně skutečně někdo poslouchá.

„Dobrá. Kdy to chcete udělat?“

„Okamžitě.“

27

Když Knox o třicet minut později dorazil, čekala Annabelle na rohu ulice v Georgetownu. Otevřel dveře u spolujezdce, aby si mohla nasednout. Pak odjel směrem na východ, do centra.

Knox se na ni podíval. Obličej měla opuchlý a oči zarudlé. Nedokázal posoudit, jestli nejde jen o šminky a něco, čím si záměrně podráždila oči.

„Jste v pořádku?“ zeptal se nakonec.

Otřela si oči. „Vlastně ne.“

„Pojďme si o tom promluvit.“

„Nechci se dostat do problémů.“

„To já také ne.“

„Jasně, ale můžete mi to zaručit?“

„Můžu, jestli jste nic neprovedla. A i kdyby, pak byste podle toho, co mi řeknete, mohla vyváznout bez trestu.“

Annabelle si nervózně hrála s prsty. „Je to složité.“

„Věřte mi, že ve své práci málokdy narazím na něco jednoduchého.“

„Co vlastně přesně děláte?“ zeptala se nepřítomně.

Zastavil, zaparkoval a vypnul motor. „Jednu věc si vyjasněme hned na začátku. Nehodlám si s vámi vyměňovat informace. Vy budete mluvit, já poslouchat. Jestli to bude stát za to, pomůžu vám. Jestli si se mnou chcete zahrávat, tak vám to neradím.“

Zhluboka se nadechla a spustila. „Oliver byl velmi tajnůstkářský. Nikdo vlastně o jeho minulosti nic konkrétního nevěděl. Všichni jsme ale tušili, že byl něčím výjimečný. Nejspíš jste viděl knihy v jeho domku. Hovořil několika jazyky. A také se choval jinak.“

„O jeho minulosti jsem dostatečně informovaný. V tomto okamžiku mě nejvíc zajímá, kde je.“

„To nevím.“

„Proč jste mi tedy volala?“

„Oliver měl nějaké informace o Carteru Grayovi. Proto také Gray svého času rezignoval.“

„Jaké informace?“

Annabelle zavrtěla hlavou. „O tom se nezmínil, ale Graye navštívil a ten druhý den rezignoval, takže muselo jít o něco dost inkriminujícího.“

„Jenže pak Gray dostal svou pozici zpátky.“

„Protože získal důkazy, které předtím držel Oliver.“

„Návštěvnické středisko Kapitolu?“ vyštěkl Knox ostře.

„Myslím. Tedy, nebyla jsem tam, ale jde o něco, co Oliver řekl těsně před svým zmizením.“

„Co ještě říkal?“

„Že je lepší, aby se nikdo nikdy nedozvěděl pravdu. Že by to mohlo téhle zemi ublížit a to že nechce.“

Knox se usmál. „Byl by z vás vynikající svědek obhajoby.“

„Víte o jeho službě v armádě?“

„Býval vynikající voják. A co senátor Simpson? Jak ten s tím souvisel?“

„Oliver tvrdil, že než se dal na politiku, pracoval pro CIA.“

„To je pravda, pracoval. Oliver ho tehdy znal?“

„Nejspíš. Tedy jestli pracoval pro CIA. Nemám jediný důkaz, že by tam Oliver někdy byl.“

„O důkazy se postarám sám. Říká vám něco pojem divize 666?“

„Oliver o nich jednou mluvil, ale nevysvětlil, o co šlo.“

„To předpokládám.“

„Byl to správný chlap. Pomohl rozbít špionážní síť. Od ředitele FBI za to dostal děkovný dopis.“

„To má dobré. Proč si tedy myslíte, že zabil Graye a Simpsona?“

„Nemám důvod věřit, že to udělal.“

„No tak, Susan nebo jak se jmenujete, je vidět, že nejste hloupá. Víte, že Carr a Stone jsou jeden a tentýž člověk. Skrývá se už třicet let.“

„Pokud ano, proč myslíte, že to dělá?“

„To mi řekněte.“

„Možná po něm někdo šel.“

„Kdo?“

„Lidé, kteří ho chtějí zabít. Myslím.“

„Říkal něco takového?“

„Jednou se mi zmínil, že u některých agentur platí, že ačkoli chcete odejít, nenechají vás. Je pro ně lepší, když zemřete, než abyste pro ně přestal pracovat.“

Její slova Knoxe zasáhla jako facka, ale nedal to najevo. Tomu bych věřil.

„Předpokládejme tedy na okamžik, že patřil k divizi 666 a měl v úmyslu odejít. Nechtěli mu to dovolit?“

„Vím, že býval ženatý a měl dceru. Jenže tvrdí, že jsou obě mrtvé.“

Knox se na sedadle opřel, jeho prsty však dál svíraly volant. „Naznačujete, že je zabil ten, kdo po něm šel?“

„Nevím. Možná.“

Knox pustil volant a sledoval provoz na Pensylvánské avenue. Myšlenky mu na okamžik sklouzly k jeho synovi a dceři. Bylo dost dobře možné, že syn je v Iráku ve větším bezpečí než dcera ve Washingtonu. Skutečně odpudivé a nepříjemné pomyšlení.

„Máte rodinu?“ zeptala se.

„Co víc mi můžete říct?“ obořil se na ni místo odpovědi. „Co vaše poslední společné dny? Napadá vás něco, co by napovědělo, kam odešel?“

„Jestli Graye a Simpsona zabil, tak si to nejspíš zasloužili.“

„Na to jsem se neptal. A mimochodem, takovéhle řeči by vás mohly dostat za mříže.“

„Dlužím Oliverovi život.“

„Vy ano, já ne.“

„Takže až ho najdete, zabijete ho?“

„Pracuju pro federální vládu. Nejsem nájemný vrah.“

„Chcete tím říct, že jestli se vám ho podaří dopadnout, proběhne s ním proces? Před řádným soudem?“

Knox zaváhal. „O tom nerozhoduju. Hodně to záleží i na něm.“

„Jo, myslela jsem si, že z vás něco takového vypadne.“

„Bavíme se tu o vrahovi, slečno Hunterová.“

„Ne, bavíme se o mém příteli, který k tomu byl dohnán.“

„Víte to jistě?“

„Znám ho. Takový prostě je. Byl schopný násilí a zabíjení? Ano. Byl chladnokrevný vrah? Ne.“

„Mám informace, které svědčí pro něco jiného.“

„Pak jsou vaše informace špatné.“

„Proč jste si tak jistá?“

„Napovídají mi to mé instinkty.“

„Vaše instinkty? Skutečně?“

„Ano, tytéž, které mi říkají, že se vám tenhle úkol ani trochu nelíbí. Vsadila bych se, že máte rodinu a sníte o odchodu do penze. Jenže vás povolali k vyřešení téhle šlamastyky a vy netušíte, která strana z vás dělá pitomce.“

O Knoxových pevných nervech svědčilo, že tváří v tvář této přesné diagnóze ani nemrkl.

„Jestli pro mě víc nemáte, odvezu vás zpátky.“

„Mám tedy problém?“

„Dozvíte se to jako první.“

V Georgetownu vystoupila z roveru. Než zavřela dveře, Knox ji ještě jednou oslovil: „Slečno Hunterová, v podobných záležitostech je dobré krýt si záda.“

Odjel.

Annabelle si přitáhla kabát těsněji k tělu a s kamennou tváří sledovala, jak kolem projel v dodávce Reuben, aby mohl Knoxe dál sledovat.

Tygr se stal lovnou zvěří.

Za minutku zastavil u chodníku stařičký chevrolet s děravým výfukem a Calebem za volantem. Annabelle nasedla a odjeli opačným směrem.

Annabelle s Calebem se na sebe podívali.

„Jen abys věděl, také nás sledují,“ upozornila ho Annabelle.

„Tak to v mém životě chodí,“ odpověděl Caleb bez náznaku hysterie.

28

Stone spěchal po blátivé cestě, vlastně jen po vyjetých kolejích v trávě, a snažil se zjistit, odkud výkřiky přicházejí. Ze tmy se vynořil podlouhlý stín. Dvojitý přívěs už nebyl „mobilní“, protože stál na cihlách. Stone cestou k němu míjel stará auta a dodávky podobné troskám po dávných bitvách. Na bočnicích přívěsu se odlupovaly vinylové pláty a schody k němu tvořily staré železniční pražce. Zdolal je jediným skokem, protože výkřiky znovu nabyly na síle.

Dveře byly zamčené. Zabušil na ně.

„Haló, co se děje? Potřebujete pomoc?“ Najednou ho napadlo, že zvuky možná vycházejí z příliš nahlas puštěné televize.

V příštím okamžiku se dveře rozletěly a stál v nich starý muž. Celý se třásl, jako by trpěl Parkinsonovou nemocí.

„Co se děje?“ křikl Stone.

Vzápětí odletěl stranou, protože kolem starce se z přívěsu vyřítil jakýsi mladík a jako podťatý se zhroutil na zem. Stone se snažil nabrat rovnováhu a překvapeně na něho zíral. Kromě očividného stavu rozrušení byl mladík navíc nahý. Vstal, doběhl k jednomu ze starých vraků na dvoře, zasténal, znovu upadl a zmítal se v hlíně, jako by dostal úder elektrickým proudem.

Stařec chytil Stonea za paži.

„Prosím, pomozte mu.“

„Co je s ním?“

„Má abstinenční záchvat. Došly mu pilulky nebo něco podobného. Úplně zešílel. Strhal ze sebe oblečení a začal to vevnitř ničit.“

Stone doběhl k ležícímu muži. Mladík mělce dýchal, měl rozostřený pohled a kůži studenou a lepkavou.

„Zavolejte záchranku,“ křikl Stone přes rameno.

„Tady žádnou nemáme.“

„Kde je nemocnice?“

„Hodinu autem.“

„Máte tu aspoň doktora?“ Stone mladíka držel a snažil se ho utišit.

„Doktor Warner má ordinaci na druhým konci města.“

„Máte auto?“

„Dodávku. Tamhle.“ Stařík ukázal na otřískaný starý dodge. „Bude v pořádku?“

„Nevím. Kdo jste?“

„Jeho děda. Přišel jsem ho zkontrolovat. Pak se stalo tohle.“

„Pomůžete mi s ním do dodávky?“

Společně dostali mladíka do kabiny, kde ho Stone přikryl dekou. Stařík se stále tak třásl, že nedokázal řídit. Stone se ujal volantu a podle starcových pokynů vyrazil k ordinaci.

„Jak se váš vnuk jmenuje?“

„Willie Coombs. Já jsem Bob Coombs.“

„Kde jsou jeho rodiče?“

„Můj syn, jeho táta, je mrtvej. A máma stojí za prd.“

Stone se podíval na Willieho. Přestal se třást a sténat a nehybně ležel. Stone mu znovu zkontroloval tep, dupl na brzdu a z přihrádky popadl kapesní svítilnu, aby se mu mohl podívat na panenky. Byly jako špendlíkové hlavičky.

„Sakra!“

„Co se děje?“

„Tohle není absťák. Je předávkovaný a zastavilo se mu srdce.“

Vytáhl Willieho z kabiny, položil ho na zem a začal mu provádět masáž srdce. Znovu zkontroloval tep a zoufale se rozhlížel, nepřestával však mladíkovi pravidelně stlačovat hrudník. Všude kolem byl jen hustý les, ani náznak světla nějakého domu.

„No tak, Willie! No tak! Neumírej mi tu. Dýchej!“

Opět mu zkontroloval tep.

Bob Coombs vypadal zmateně. „Je v pořádku?“

„Ne, není. Vlastně je mrtvý. Máme možná šedesát vteřin, než se mu poškodí mozek.“

Stone doběhl k dodávce a zvedl kapotu. Baterie neměla dostatečný výkon na to, co chtěl udělat, ale některé části motoru ano. Oběhl dodávku a začal se přehrabovat v nákladovém prostoru. Podařilo se mu objevit startovací kabely, lepicí pásku a hřebík.

Když se otočil, všiml si, že na něho Bob vystrašeně zírá. „Co s tím chcete dělat?“

„Pokusím se mu nahodit srdce.“

Vytrhl jeden kabel mířící z rozdělovače ke svíčce, do jeho koncovky vrazil hřebík a pojistil ho páskou. Kabel z kladného pólu baterie připojil k hřebíku a z negativního pólu ke kovovému dílu motoru. Klekl vedle Willieho a druhé konce startovacích kabelů mu upevnil k prstu na levé a pravé ruce.

„Bobe, nastartujte!“ křikl.

Bob sledoval kabely vedoucí z dodávky k jeho vnukovi. „Vždyť ho uškvaříte!“

„Máme málo času, Bobe, a jen jediný pokus. Rychle, nebo zemře!“

Bob skočil do dodávky.

Stone se podíval na Willieho a zkontroloval, jestli kontakty dobře drží. Mladík už začínal promodrávat. Zbývalo jen pár vteřin.

Kdysi podobným způsobem oživoval ve Vietnamu vojáka, kterému se zastavilo srdce, poté co mu střepina vytrhla kus těla. Srdce se mu tehdy podařilo rozběhnout, ale voják vykrvácel cestou do polní nemocnice.

Dodávka nastartovala.

„Přidejte plyn,“ zaječel Stone.

Bob přišlápl pedál plynu k podlaze a motor se rozeřval.

Ačkoli se Willieho nedotýkal, cítil Stone, jak bezvládným tělem probíhá proud. Účinek na mladíka byl nicméně mnohem výraznější.

Ruce i nohy mu vyletěly nad zem a Willie zhluboka nasál vzduch. Posadil se, znovu padl na záda, kašlal a lapal po dechu.

„Vypněte motor,“ křikl Stone a Bob ho okamžitě poslechl. Jediný zvuk, který se pak ozýval, jim připadal jako zázrak. Mrtvola dýchala.

Stone mu stáhl kabely z prstů a zkontroloval tep. Silný a rovnoměrný.

S Bobem Willieho naložili zpátky do dodávky. Stone vytrhl z kabelu hřebík, znovu ho připojil na svíčku a hodil startovací kabely do dodávky. Pokračovali v cestě. K lékařově ordinaci dorazili za pět minut a přenesli Willieho dovnitř. Stone Wamerovi vysvětlil, co se stalo, a předal mu mladíka do péče. Lékař se vůbec neshodoval se Stoneovými představami o venkovském doktorovi. Bylo mu necelých čtyřicet, upravený, kulatý příjemný obličej hladce oholený a na inteligentních očích nosil brýle s kovovými obroučkami. Dal Williemu injekci a někam zatelefonoval.

„Ta injekce ho prozatím stabilizuje,“ vysvětloval. „Můžete ho ale co nejrychleji odvézt do nemocnice? Volal jsem tam a pojedu za vámi ve svém autě.“

Stone přikývl. „Ale co když se mu cestou znovu zastaví srdce? Nerad bych se spoléhal na proud z baterie.“

Warner otevřel skříň a vyndal z ní přenosný defibrilátor. „Kdyby se to opakovalo, zastavte a použijeme tohle.“

„Víte, že jste mu zachránil život?“ zeptal se lékař, když nakládali Willieho do dodávky.

Bob položil Stoneovi ruku na rameno. „Vůbec nevím, jak vám mám poděkovat, pane…?“

„Jsem Ben. A ještě nemá vyhráno. Pojedeme.“

Do nemocnice dorazili za necelou hodinu. Stone šel s nimi dovnitř, když však Willieho přijali na lůžko, vrátil se ven, opřel se o dodávku a zhluboka dýchal svěží, chladný horský vzduch.

Nemocnice byla velká a nejspíš sloužila pro rozlehlou spádovou oblast.

Obešel parkoviště, aby ze sebe dostal adrenalin. Všiml si přízemní budovy obložené cihlami hned vedle nemocnice a zamířil jejím směrem.

Když uviděl ceduli na budově, uvědomil si, že je to metadonová klinika, kam každý den ráno mířila kolona dodávek. Před budovou stál ozbrojený strážný, a když si Stonea všiml, ten se na něho usmál a kývl mu na pozdrav. Strážný se ani neusmál, ani nekývl. Místo toho položil dlaň na pažbu pistole v pouzdře. Stone se otočil a vrátil se před nemocnici. Předpokládal, že strážný před klinikou hlídá, protože by se mohla stát cílem drogových dealerů nebo narkomanů. Stone věděl, že tekutý metadon sám o sobě nezpůsobuje drogové opojení, a že se právě proto používá k tomu, aby se narkomani zbavili závislosti na drogách. Jenže v kombinaci s jinými léky, napříkladtabletami proti úzkosti, může vytvořit potenciálně smrtící směs.

Asi po hodině vyšel ven Bob s tím, že Willie je mimo nebezpečí a v nemocnici zůstane.

„Co zjistili?“ zeptal se Stone.

„Říkali, že se něčím předávkoval.“

„Já to věděl. Máte tušení, co to mohlo být?“

„Doktor z pohotovosti se mě taky ptal. Když jsem přišel do přívěsu, držel Willie v ruce dýmku na crack. Pokoušel se ji přede mnou schovat, ale stejně jsem ji zahlíd.“

Stone zavrtěl hlavou. „Crack je stimulant. Měl by panenky rozšířené, ne stažené. Byl předávkovaný, ale ne stimulanty.“

„No, možná se pletu a bral něco jinýho,“ uznal váhavě Bob.

Stone se na něho zvědavě podíval, ale nevypadalo to, že by stařík chtěl ještě něco dodat. Stone ho odvezl zpátky k Willieho přívěsu. Bob se mu pokusil za pomoc zaplatit, ale Stone peníze odmítl.

Nakonec Bob vysadil unaveného Stonea před ubytovnou. Zatímco Stone stoupal pomalu po schodech, uvědomil si, že nehledě na lov, který na něho úřady pořádají, bude muset z Divine co nejdříve odjet, už jen proto, aby si trochu odpočinul.

29

Do příštího rána se o Stoneově hrdinství dozvěděli skoro všichni obyvatelé Divine. Bob Coombs patrně popisoval zázračnou záchranu svého vnuka každému na potkání a historka se rychle šířila.

„Nikoho takhle chladnokrevnýho jsem v životě neviděl,“ opakoval Bob stále dokola a měl na mysli Stonea.

„Slyšel jsem, že sloužil ve Vietnamu,“ přidal se jiný muž. „Pod tlakem se nezhroutí.“

„Skutečný americký hrdina,“ prohlásila jedna dáma. V rozhovoru se svou přítelkyní pak ještě skoro šeptem dodala: „Jen škoda, že marnil čas s Williem Coombsem.“

Ráno se za Stonem zastavil také šerif Tyree, aby mu poblahopřál a poděkoval. „Kromě těch pilulek je Willie fajn kluk.“

„Pracuje v dolech, že?“ ověřoval si Stone.

„Jak to víte?“

„Jizvy a zranění na rukách. Navíc má v kůži zažraný uhelný prach. Už to ví jeho matka?“

„Shirley? Pochybuju, že by ji to zajímalo.“

Stone usoudil, že bude lepší se nevyptávat. „Bob Coombs říkal, že jeho syn, Willieho otec, je mrtvý.“

„Jo. Nehoda na lovu. Neměl oranžovou vestu a někdo si ho spletl s jelenem. Abby mi přikázala, abych vám vyřídil, že pro vás má ještě nějakou práci. Za stejné peníze.“

„Hned tam vyrazím.“ Po včerejších rozhlasových zprávách se v přítomnosti ochránce zákona cítil ještě nepříjemněji.

Když dorazil do Ritiny restaurace, Abby už pro něho měla připravenou snídani. Vešel dovnitř a zákazníci se na něho usmívali a mávali mu na pozdrav. Několik horníků ho přišlo poplácat po zádech za to, že pomohl jejich kolegovi.

„Jaké to je, stát se hrdinou?“ zajímala se Abby a nalila mu hrnek kávy.

„Jsem hlavně rád, že je kluk v pořádku. Jenže má před sebou ještě dlouhou cestu. Je jasné, že má problém s drogami.“

„To většina horníků. Willie Coombs je ale hodný kluk. Na střední hráli s Dannym v jednom mužstvu. Tehdy byli nejlepší kamarádi, ale pak se spolu přestali bavit.“

„Proč?“

„Dokud jsme byli všichni chudí, bývalo to trochu jiné. Když jsme později dostali vyrovnání, Williemu se nejspíš zdálo, že mu Danny něco dluží. Jasně, nějaké peníze jsme mu dali, ale většinu utratil za drogy, tak jsme toho nechali.“

K jejich stolu přišel vysoký hubený muž. Jako jediný v podniku byl v obleku a měl kravatu. Šedivé vlasy měl módně přistřižené a pečlivě učesané na pěšinku. Oči měl také šedé a živé, v obličeji hluboké vrásky a výraz, který se obvykle objevuje u profesorů.

„Bene, seznamte se s Charliem Trimblem. Vydává místní noviny.“

Stone se musel držet, aby nevyskočil a neutekl.

„Rád bych s vámi o vašem zážitku s Williem udělal rozhovor,“ usmíval se Trimble. „Není to jen úžasný příběh, ale zároveň to jasně ukazuje, že bychom tu měli obnovit program dobrovolných záchranářů.“

Abby se podívala na Stonea. „Nevadí vám to?“

„Vždyť jsem neudělal nic moc výjimečného,“ vysvětloval opatrně. „Nechci žádnou publicitu jen proto, že jsem někomu pomohl.“

Trimbleův úsměv se ještě rozšířil. „A navíc jste skromný. To se bude v příběhu dobře vyjímat. Položím vám jen několik otázek, Bene. Můžeme si popovídat tady nebo v mé kanceláři.“

Stone vstal. „Jestli pro mě, Abby, máte ještě nějakou práci, budu moc rád.“ Podíval se na Trimblea. „Omlouvám se, pane Trimble. Bob si s vámi určitě rád popovídá. Pomohl stejně tolik jako já. Možná i víc.“

Trimble vypadal zaraženě. „Ani pár otázek?“

„Ne, je mi líto.“

Abby mu přinesla seznam prací. Trimble seděl u svého stolku, pil kávu a pozorně si Stonea prohlížel. Ten přímo cítil, jak ho propaluje pohledem.

První polovinu dne strávil prací v restauraci a druhou v Abbyině domě. Každou chvíli však zoufale přemýšlel, jak vyřeší svůj problém. Jestli z Divine odejde, nejspíš ho dopadnou. Kdyby tu zůstal, někdo by si mohl dát dvě a dvě dohromady a jednoho rána by do městečka dorazili federálové. Stoneovi se v životě nestávalo často, že by nevěděl, jak dál.

Když se večer vracel na ubytovnu, uviděl před ní stát Boba Coombse. Stařík vypadal nervózně, pohupoval se na nohách zepředu dozadu, ruce měl vražené do kapes a oči skloněné k chodníku. Stone přešel ulici.

„Zdravím, Bobe. Je Willie v pořádku?“

Bob se nejistě rozhlédl. „Můžeme si promluvit někde v soukromí?“

Stone ho odvedl do svého pokoje. „Co se děje?“

„Dopoledne jsem mluvil s Williem a s doktorama ve špitále a nějak to nechápu.“

„Co přesně?“

„Bylo to tak, jak jste říkal. Ty drogy, co Willie bral, neodpovídaj tomu, co se mu stalo.“

„Byl to crack?“

„Jo, Willie říkal, že jo.“

„Možná se spletl.“

Bob zavrtěl hlavou. „Vím, že si některý lidi myslej, že je Willie vypatlanec, jenže není. Je to chytrej kluk, jen se sám zabíjí v dolech. Začal tam dělat hned po střední a vypadá, jako by tam strávil třicet let. Tak to prostě chodí. Jenže když tvrdí, že to byl crack, tak se můžete spolehnout, že to crack byl.“

Stone si ho prohlížel a zatím nechápal, proč mu to všechno Bob říká. „No, Bobe, jestli si myslíte, že se něco děje, měl byste si promluvit se šerifem.“

„Napadlo mě, jestli byste se do toho nemoh‘ vložit vy.“

„Já? Vložit? Jak?“ nechával si Stone opatrně otevřená zadní vrátka.

„Zachránil jste Williemu život. Je vidět, že se vyznáte. Napadlo mě, jestli byste za Williem nezašel, nepromluvil si s ním a nezkusil, co by se dalo zjistit.“

„Nejsem soukromý detektiv.“

„Víte, ztratil jsem syna. Zůstal mi už jen Willie. Nemůžu o něj taky přijít. No, tohle jsem vám chtěl říct. Jestli za Williem zajdete, díky. A jestli ne, stejně děkuju za všechno, co jste udělal.“

„Byl za vámi ten chlápek od novin? Trimble?“

„Jo. Ptal se. Řek‘ jsem mu, co jste udělal. Tvrdí, že napíše článek. A taky říkal, že jste s ním nechtěl mluvit.“

„Nerad si pouštím pusu na špacír. Je z Divine?“

„Ne, kdepak, přestěhoval se sem na penzi. Koupil domek kus dál po řece a nakonec převzal místní noviny.“

„Takže předtím pracoval jako novinář?“

„Jo, přesně tak.“

„Kde?“

„Jednou mi to někdo říkal. Ve Washington Post.“

Sakra práce!

„Podívejte, Bene, kdybyste se toho ujal, moh‘ bych vám zaplatit.“

„Zajděte za šerifem, Bobe. Je to jeho práce. Ne moje.“

„Ale –“

„Je mi líto, Bobe. Nejde to.“

30

O něco později Stone zašel do obchodu s uměním a udělal to, do čeho se mu skutečně nechtělo, jenže neměl na vybranou. Zavolal Reubenovi.

„Olivere, řekni mi, kde jsi,“ vyzval ho Reuben okamžitě.

„Jen poslouchej, Reubene. Potřebuju nějaké informace.“

Na lince se ozval další hlas. Annabelle.

„Olivere, chceme ti pomoct. Ale musíš nám říct, kde jsi.“

„Nechci vás do toho zatahovat, Annabelle. Tak se přestaňte pokoušet mi pomáhat. Stejně si to nezasloužím.“

„Je mi jedno, jestli jsi ty dva zabil. Jde mi o tebe.“

Stone se zhluboka nadechl. „Vážím si toho, Annabelle, skutečně si toho vážím.“ Podíval se na prodavačku Wendy, která ho od pultu pozorovala. Usmál se a odvrátil se tak, aby mu neviděla do obličeje.

„Olivere? Jsi tam?“

„Podívej, hodně pro mě znamená, že mi chcete pomoct, skutečně. Ale jestli mám trpět, tak jen já sám, ne vy všichni.“

„Ale –“

Zarazil ji. „Jestli mi opravdu chceš pomoct, dej telefon zpátky Reubenovi.“

Několik vteřin slyšel jen její zrychlený dech, pak se znovu ozval Reuben. „Co potřebuješ?“

„Ozval se vám znovu Knox nebo někdo jiný?“

„Ne.“ Reuben v podstatě nelhal, protože Knoxe kontaktovala Annabelle sama. Vlastně teď parkovali v ulici, kde tajný agent bydlel, a čekali, jaké budou jeho další kroky

„Ve zprávách říkali, že hlídají všechna letiště a autobusovái vlaková nádraží.“

„Taky jsem to slyšel.“

„To je dost rozsáhlá akce. I na FBI.“

„Spolupracují s ministerstvem vnitra, které také uvolnilo všechny zdroje. Pátrá i spousta policajtů na ulicích.“

„Říkals, že Knox ví, že to udělal John Carr a že já jsem John Carr.“

„Správně. V novinách se ale neobjevila žádná zmínka o tom, že se z Johna Carra stal Oliver Stone.“

„Pustili do oběhu nějakou mou fotku?“

„Pokud vím, tak ne. Alespoň ne veřejně. Jenže netuším, co se může dít v pozadí.“

Stone se opíral o stěnu a studoval miniaturního medvěda vyřezaného z kusu uhlí. „Nevíš, jestli si myslí, že jsem ještě někde v okolí?“

„Ajsi?“

„Reubene!“

„Jo, zabij mě, že mám péči. Nic konkrétního, ale musíš počítat s tím, že všechna místa v okolí několika set mil od Washingtonu D. C. budou pod dozorem.“

Stone si povzdychl. „Díky za informace, Reubene. Doufám, že už nebudu muset volat.“

„Olivere, počkej –“

Stone zavěsil, vrátil se do obchodu, a když procházel kolem Wendy, dokonce se na ni dokázal usmát.

„Slyšela jsem o Williem,“ oslovila ho. „Udělal jste to fakt chytře.“

„Jsem rád, že jsem pomohl.“

„Mluvila jsem o tom s manželem. Sloužil v armádě. Řekla jsem mu, že prý jste byl také voják. Chtěl vědět, kde jste působil.“

„Ve Vietnamu,“ vysvětlil jí Stone a zavřel za sebou dveře.

Vrátil se na ubytovnu a sbalil si svých několik věcí. Cesta autobusem z místa, kde je vysadili z vlaku, do blízkosti Divine trvala tři hodiny. Pamatoval si přibližný směr, kterým přišli, ale úzké klikaté silničky si vybavit nedokázal. Vzpomínal na noc, kdy sem s Dannym dorazili na korbě pickupu s čuníkem. Vzpomněl si na věže věznice Mrtvá skála. Na hlavní ulici v Divine. Na teplou postel nad Ritinou restaurací. Na brokovnici u obličeje následující den. Na podmračenou Abby Rikerovou, která se však později už smála.

Počkal, až padne tma, a vyrazil z města. Silnice ho vedla podél cesty směřující k Willieho přívěsu. Za několik minut si všiml, že se k němu blíží reflektory auta, proto ze silnice rychle uhnul, takže se dostal na vedlejší, kde se mohl ukrýt do křoví, které ji lemovalo, a počkat, až auto přejede. Řidiče projíždějícího kolem zahlédl jen na zlomek vteřiny a dál vůz sledoval, dokud nezajel za zatáčku a koncová světla nezmizela z dohledu.

Stone se podíval na hlavní silnici a rozhlédl se oběma směry. Krátce nato se objevily další reflektory a přiměly ho znovu se ukrýt. Nehodlal nic riskovat a skrývat se na poslední chvíli. Pokud šlo o něho, mohl v každém z projíždějících aut sedět státní policista s jeho digitální fotografií na monitoru laptopu v kabině.

Pokračoval raději po prašné cestě, ale vzápětí zůstal stát. Před Willieho přívěsem parkovalo auto a uvnitř se svítilo. Prohlédl si vůz pozorněji a zjistil, že jde o malé dvoudvéřové infinity. Podíval se dovnitř. Na předním sedadle ležela dámská kabelka a auto páchlo cigaretovým kouřem. Obešel přívěs. Přední dveře byly pootevřené. Zevnitř zaslechl tlumenou ránu.

Rychle vyběhl po schodech a křikl: „Jste v pořádku?“

„Kdo jste? Kdo je tam?“ ozval se vylekaný ženský hlas.

Vzápětí se ve dveřích objevila vysoká odbarvená blondýna, širokou postavu nacpanou do úzkých džínsů, nohy v botách na vysokých podpatcích. V prstech levé ruky držela cigaretu. Mohlo jí být už hodně přes padesát, ale kvůli silným vrstvám mejkapu se její věk nedal odhadnout přesněji.

„Jsem Ben, ten, co Williemu včera večer pomohl.“ Její tvář se mu zdála povědomá. „Nejste Willieho matka? Shirley Coombsová?“

Potáhla z cigarety a nepřítomně přikývla, tvářila se však ještě podezíravěji. „Jak jste to poznal?“

„Jste si hodně podobní.“ Stone jí přes rameno nakoukl do přívěsu. Sledovala jeho pohled a chvatně vysvětlovala: „Přišla jsem to sem zkontrolovat, když jsem se dozvěděla, co se Williemu stalo. Máme tu lidi, kterým by se hodilo, že je v nemocnici. Mohli by dostat chuť na jeho věci a tak.“

Stonea napadlo, že to, co má syn v přívěsu, nejspíš zajímá také matku.

„Už jste za ním byla?“

„Brzy se tam chystám. Je to daleko a moje auto už má to nejlepší dávno za sebou.“

Stone se ohlédl na vůz. „Mně připadá jako nové.“

„Jo, jasně, ale je to vrak. V jednom kuse mě zlobí.“

„Je tedy uvnitř všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Willie není zrovna příliš pořádný, takže těžko říct. Ale řekla bych, že ano.“

„Potřebujete s něčím pomoct?“

„Ne,“ vyhrkla rychle, vlastně až příliš rychle. „Chci říct, že už jste nám hodně pomohl. Kdyby nebylo vás, Willie by zemřel. Moc vám za to děkuju.“

„Bylo štěstí, že jsem se tu objevil. Ale Bob na tom má také velké zásluhy.“

Zamračila se. „Jasně. Starý Bob rád lidem pomáhá, hlavně těm, které má rád.“

„Vás do té skupiny nezahrnul?“

„Dalo by se říct, že podobně se na mě dívá celé město.“

Dobrá. „Je mi líto, co se stalo vašemu manželovi.“

Nastražila se. „Kdo vám o něm řekl? Bob?“

„Ne, šerif Tyree. Zmínil se o nehodě na lovu. Skutečná tragédie.“

„Ano, tragédie.“

Stone si ji zkoumavě prohlížel. „Doufám, že Willie bude v pořádku,“ prohlásil po krátkém nepříjemném tichu.

„Sakra, určitě bude. Má čtyři brokovnice, kulovnici na jeleny, dva lovecké luky, dodávku, vlastní postel, kabelovku a propanové topení, tábornická kamna, na kterých si může uvařit, a peníze z dolů. Proč by se sem neměl vrátit? Můj synáček v životě míří vysoko, co?“ Usmála se, ale úsměv jí rychle pohasl. „Podívejte, už musím jít,“ omlouvala se. „Ještě jednou děkuju za záchranu dítěte.“

Zavřela za sebou dveře a prošla kolem Stonea.

Díval se, jak nasedá do auta a odjíždí pryč.

Přehodil si pytel přes rameno a zamířil zpátky k hlavní silnici.

O pět minut později ho málem srazila rychle jedoucí dodávka. Uskočil stranou, překulil se a vstal právě v okamžiku, kdy z kabiny dodávky vyletěl muž a tvrdě dopadl na asfalt. Stone se k němu rozběhl a obrátil ho na záda.

Byl to Danny. Silně potlučený, ale stále dýchal. Pak Stone zvedl hlavu. Dodávka zastavila. Zatímco ji pozoroval, otočila se, zamířila k němu a zastavila jen pár metrů od místa, kde klečel vedle Dannyho. Vystoupili z ní tři muži s baseballovými pálkami.

31

Joe Knox seděl doma, před sebou měl šálek kávy a zvažoval svůj další krok. Přitroublý kreslíř od CIA, kterého si vyžádal, aby zpracoval Stoneův portrét, se cestou k Leroyovi ztratil. A když konečně dorazil na místo, byl pro změnu pryč Leroy, protože odplul na své lodi. Leroy neměl telefon, takže Knoxovi nezbylo než poslat na místo dalšího agenta, aby se pokusil venkovana najít. Dokud nebude mít k dispozici portrét, ustrne pátrání na mrtvém bodě. A jestli byl Leroy do všeho zapletený a utekl, když ho Knox tak příhodně varoval?

Takovou školáckou chybu by Hayesovi nikdy nevysvětlil.

Rozhodl se znovu si projít vše, co zjistil ve středisku vojenských záznamů, pro případ, že by mu to něco napovědělo. Po půlhodině nebyl ani o píď dál. Možná by se měl vrátit zpátky do dokumentačního centra a podívat se na další dokumenty. Archivář by pro něho určitě vyhledal další krabice. Nejspíš by to ani netrvalo –

Pomalu odložil šálek kávy. V příští vteřině utíkal k telefonu. Zjistil číslo do dokumentačního centra a rychle ho vyťukal. Za minutu, během níž ho několikrát přepojili, uslyšel hlas muže, který mu už jednou pomohl. Knox se představil a položil mu otázku.

„Jak jste tak rychle našel, co jsem potřeboval? Jako by ty krabice už byly nachystané.“

„No, po pravdě řečeno, byly,“ odpověděl muž na druhém konci linky trochu zaraženě. „Chci říct, že se před pár měsíci kontrolovaly. Přibližně před půl rokem a je to ostuda, že je nikdo od té doby neuklidil. Poslední dobou tu máme málo lidí,“ dodal rychle, jako by se bál, že Knox je nějaký inspektor armádních archivů a snaží se ho usvědčit.

„Takže ty záznamy někdo nedávno prohlížel?“ zeptal se Knox důrazně. „Můžete mi říct, kdo to byl?“

Muž se na minutku omluvil. Když se vrátil, měl požadovanou informaci k dispozici: „Jmenoval se Harry Finn. V záznamech je uvedeno, že sloužil v oddíle SEAL u námořnictva. Měl patřičné doklady a bezpečnostní prověrku, aby mohl nahlížet do krabic, které jste kontroloval. Pomohlo vám to?“

„Hodně, díky.“ Knox hovor ukončil a následující hodinu strávil pátráním po Harrym Finnovi, bývalém příslušníkovi SEAL.

Za další hodinu zastavil svůj rover, vystoupil, vyšel po několika schodech a zazvonil u dveří. Po chvíli se otevřely a před Knoxem stál vysoký mladík, který si ho zle měřil pohledem.

„Jste Harry Finn?“

Finn neodpověděl. Pohled mu instinktivně sklouzl za Knoxe.

„Jsem sám. Tedy tak sám, jak to jen za takovýchto okolností jde.“

„Za jakých okolností?“

„Můžu jít dál?“

„Kdo sakra jste?“

Knox mu ukázal svůj průkaz. „Přišel jsem si s vámi promluvito Oliveru Stoneovi. Možná ho znáte pod jménem John Carr.“

„Nemám vám co říct.“

„Nevím, proč jste se zajímal o jeho armádní záznamy, ani jestli jste jeho přítel nebo nepřítel. Aleje na útěku a dříve či později ho někdo najde. A pak…“ Knox pokrčil rameny.

Finn se už chystal něco říct, když Knoxovi zazvonil mobil.

V podstatě to čekal, už když se ohlédl přes rameno a o kus dál v ulici uviděl zaparkovaný černý sedan. Ani jeho zkušené oko si však nevšimlo nenápadné bílé dodávky parkující ještě o něco dál. Volal Macklin Hayes a jako obvykle šel přímo k věci.

„Co tam sakra děláte, Knoxi?“

„Kde?“

„Harry Finn je mimo vaši působnost.“

Knox sešel ze schodů a otočil se zády k Finnovi. „To mi nikdo neřekl.“

„Tak vám to říkám. Jak jste na něho vůbec narazil? Souvisí to s vaší návštěvou v armádním archivu?“

„Jak vás napadlo nechat mě sledovat, pane?“ Knox mužům v černém sedanu zamával.

„Co jste zjistil?“

„Nic moc. Bojoval ve Vietnamu. Dobrý voják. Pak prostě zmizel. Nejspíš ho naverbovali do –“ Knox se ohlédl na Finna a usmál se. „Do té sekce, která neexistuje.“

„Okamžitě odejděte a už se k tomu domu nevracejte.“

Spojení se přerušilo. Knox vrátil telefon do kapsy a obrátil se k Finnovi.

„Asi vás potěší, že jste oficiálně nedotknutelný. Tedy můj šéf to aspoň tvrdí. Neměl byste ale zapomínat, že okolo Carra se děje něco skutečně divného. Už jsem mluvil s jeho přáteli, včetně té dámy, která říká, že se jmenuje Susan Hunterová. Prozradila mi, že Carr měl proti Carterovi Grayovi nějaké důkazy, ale Gray si je prý vzal, pravděpodobně v návštěvnickém středisku Kapitolu. Podle vašeho výrazu usuzuju, že to celou dobu víte. Možná jste byl dokonce u toho. Snažím se vám tu vysvětlit, že jsem dostal za úkol Carra najít. Nic víc. Ale až ho najdu, a pište si, že to dokážu, převezmou to jiní lidé. Apochybuju, že budou postupovatv jeho nejlepším zájmu. Nevím, jestli vám na tom záleží, a je mi to úplně jedno.“

Podal Finnovi na rozloučenou ruku. Předal mu přitom vizitku s kontakty na sebe.

„Hezký den, pane Finne.“

Vracel se zpátky ke svému roveru a Finn ho celou dobu pozoroval.

Knox si nebyl jistý, proč to udělal. Vlastně možná ano. John Carr riskoval pro tuhle zemi život a jeho vlast ho zradila. Ať pak udělal cokoli, nebylo to správné.

***

Annabelle v bílé dodávce vyťukala číslo. Harry Finn telefon po chvíli zvedl. Popsal jí, co mu Knox říkal, a ona na oplátku informovala jeho.

„Můžeme mu věřit, Annabelle?“ zeptal se Finn.

„Ze začátku jsem mu nevěřila, ale teď už si nejsem jistá. Vypadá to, že se ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„Co budeme dělat?“

„Nic. Možná budu někdy později potřebovat tvou pomoc. Lépe řečeno, bude ji potřebovat Oliver.“

„Oliverovi hodně dlužím. Až mě bude potřebovat, pomůžu.“

32

Stone se zvedl a zároveň si pravou rukou rozepínal opasek. Vytáhl ho z poutek a pevně ho držel za přezku. Okovaná špička druhého konce se houpala několik centimetrů nad silnicí.

Muži ho s připravenými pálkami obstoupili.

„Moc bych na tebe nesázel, dědku,“ prohlásil jeden.

V příštím okamžiku se válel na asfaltu a tvář měl celou od krve. Špička opasku ho zasáhla těsně pod oko.

Zatímco se svíjel a s dlaněmi přitisknutými k obličeji ječel, jeden z jeho kamarádů udělal krok směrem ke Stoneovi a vší silou máchl pálkou. Stone se před úderem sehnul, páskem švihl směrem k mladíkovu obličeji a rozsekl mu tvář. Mladík zařval vzteky a znovu na Stonea zaútočil. Pálkou máchal dopředui dozadu. Stone uskočil stranou, ale přesto dostal silnou ránu do paže. Upustil opasek, otočil se a do nezasažené ruky chytil pálku chlapce, který ještě sténal na zemi. Jediná rána do kolene druhého útočníka ho srazila na asfalt, druhá do zátylku mu už nedovolila vstát.

Zbývající útočník odhodil pálku a utíkal pryč. Stone se otočil a hodil za ním ukořistěnou pálku. Prosvištěla vzduchem a zasáhla chlapce do zad. Zaječel, padl na silnici, ještě se však zvedl a utíkal dál. Stone vyrazil za ním, ale zastavil se, když uslyšel Dannyho zasténat. Vrátil se k němu, zatímco pickup rychle odjížděl.

„Danny, Danny, slyšíš mě? Můžeš vstát?“

Stone se rozhlédl. Jeden mladík v bezvědomí. Druhý se ještě válel po zemi. Měl strach, jestli třetí nejel pro posily. Navíc ho nesnesitelně bolela paže.

„Můžeš chodit, Danny?“

Dannymu se konečně podařilo na Stonea zaostřit pohled a přikývnout. Stone ho zvedl na nohy, ale poraněnou paží mu projížděla ostrá bolest. Přesto dokázal Dannyho na cestě podpírat. Došli k Willieho přívěsu. Stone naložil Dannyho do pickupu a odběhl do přívěsu. Našel tam klíčky k autu, utíkal zpátky, nastartoval a vyrazil.

Nejprve zajel do ordinace doktora Wamera, ale nikdo tam nebyl. Pokračoval proto do nemocnice.

Danny se o něho na předním sedadle opíral. Obličej měl od krve a jedna paže mu bezvládně visela. „Vydrž, Danny, jedeme do nemocnice.“

Danny cosi zamumlal.

„Cože?“

„Zavolejte mámě.“

Stone sledoval, jak Danny opatrně sahá do kapsy a vyndává z ní svůj mobil. Volant ovládal jen koleny, telefon otevřel, v rychlých volbách našel správné číslo a stiskl tlačítko volání.

Po několika zazvoněních telefon zvedla. „Ahoj.“

„Abby, tady je Ben. Mám s sebou Dannyho. Přepadli ho nějací kluci s baseballovými pálkami. Vezu ho do nemocnice. Sejdeme se tam.“

Musel jí přičíst k dobru, že nezačala křičet ani plakat. Jen hlesla: „Už jedu.“

O necelou hodinu později Stone znovu odbočil na parkoviště u nemocnice. Napůl odnesl Dannyho ke vchodu na pohotovost. Zatímco na něm pracovali lékaři, na parkoviště dorazila s kvílejícími pneumatikami i Abby, vyskočila ze svého MiniCooperu a spěchala dovnitř. Stone na ni počkal u vchodu a odvedl ji k Dannymu, který ležel na vozíku před ošetřovnou.

Vzala syna za ruku a v očích se jí objevily slzy. „Sakra, Danny, co se stalo? Kdo ti to udělal?“

„Byla to jen nehoda, mami,“ zamumlal. „Neměj strach. Odejdu po svých. Občas jsem v pátek večer dostal větší nakládačku.“

Abby se podívala na Stonea. „Nehoda?“

Potřásl hlavou.

„Musíme ho přijmout na lůžko,“ oznámil jim lékař. „Uděláme nějaká vyšetření. Zdá se stabilizovaný, ale mohl by mít vnitřní krvácení.“

„Bude v pořádku?“ zeptala se vystrašeně Abby.

„Musíme provést několik vyšetření, paní. Postaráme se o něho a dáme vám vědět, jak na tom je.“

V příštím okamžiku je personál poslal pryč.

Abby se zastavila a lehce zavrávorala. Stone jí položil ruku kolem ramen a odvedl ji na židli v čekárně.

„Říká, že to byla nehoda.“

„Žádná nehoda. Tři chlapi. Urostlí, odhodlaní a s baseballovými pálkami.“

„Jak to víte?“

Stone jí hned neodpověděl. Něco ho totiž právě napadlo. Jeden z těch, které zbil, mu byl povědomý. Snažil se vzpomenout, kde už ho viděl, ale nedokázal si ho zařadit.

„Bene?“

„Co? Aha, protože když se vypořádali s Dannym, šli po mně.“

„Jak to, že jste v pořádku?“

Stone se dotkl svého pasu. „Stálo mě to opasek, ale dva jsem dost ošklivě zranil. Třetí utekl. Musím zavolat Tyreemu a ohlásit mu to. Máte na něj číslo?“

Podala mu svůj telefon, aby si mohl zavolat.

Oznámil šerifovi, co se stalo, a popsal mu trojici útočníkůi jejich pickup. Pak souhlasně přikývl na něco, co mu Tyree řekl. „Dobrá, budeme tam,“ odpověděl.

Vrátil telefon Abby. „Chystá se sem, aby sepsal oznámení, ale nejdřív se chce podívat na místo činu.“

„Nemůžu uvěřit, že se něco takového stalo.“ Jenže z jejích slov vycítil něco, co ho zaskočilo.

„Když jsem vám volal, nezdálo se, že vás překvapilo, že Dannyho někdo přepadl.“

Nepodívala se na něho.

„Abby, vím, že jsem tu cizí, ale ty chlápky jsem viděl zblízka a bylo to velmi osobní. Kdyby se Dannymu nepodařilo vyskočit z toho pickupu, byl by mrtvý. A také by se mohli vrátit, aby dokončili rozdělanou práci.“

Rukou si otřela slzy. „V Divine se dějí určité věci. Divné věci.“

„Jaké? Proto odsud Danny odjel? Je někdo naštvaný, protože se vrátil?“

„Nevím, proč odjel. Neřekl mi to.“

„Abby, viděl jsem Dannyho plakat jako malé dítě nad hrobem Debby Randolphové.“

Překvapeně se na něho podívala. „Debby Randolphové?“

„Ano. Znala jste ji? Byl do ní zamilovaný?“

„Na střední spolu měli párkrát rande. Jenže teď chodila s Williem.“

„Jak zemřela?“

„Spáchala sebevraždu. Brokovnicí v kůlně za domem svých rodičů.“

„Proč měla potřebu se zabít?“

„Nevím. Hádám, že byla v depresi. Tyree to prošetřuje.“

„A Danny odjel z Divine hned po její smrti?“

Abby žmoulala v dlaních papírový kapesníček a pomalu přikývla.

„Zmínil se před vámi poslední dobou o Debby?“ vyptával se dál Stone.

„Ne.“ Znovu si otřela oči.

„O jakých divných věcech tedy mluvíte?“

„Prostě divných.“

„Abby, můžete být konkrétnější?“

„Těsně před Dannyho odchodem tu došlo k vraždě.“

„Někoho zavraždili? Koho?“

„Chlápka jménem Rory Peterson.“

„Jeho hrob jsem také viděl. Kdo ho zabil?“

„Nevím. Tyree i tenhle případ ještě vyšetřuje.“

„Čím byl Peterson?“

„Účetním. Pomáhal vést i městský fond.“

„Městský fond?“

„Divine si prošlo mnoha obdobími rozkvětu i úpadku, takže jsme se rozhodli zkusit to jinak. Všichni do něj vložili nějaké peníze. Podniky i obyčejní lidé. Sama jsem dala víc, protože jsem měla víc peněz. Vše jsme uložili na investiční účet a ten si vedl skutečně dobře. Rory vedl účetní knihy. Fond vyplácí čtvrtletní dividendy, což je pro mnoho lidí z města jako dar z nebes. Mohou udržovat své podniky v chodu, protože jinak by je neutáhli. Jiným to pomohlo ponechat si své domy, splatit dluhy, prostě přežít hubené časy.“

„Říkala jste, že účetnictví vedl Peterson. Nemohl si něco ulívat pro sebe a někdo mu na to přišel?“

„Nevím. Rory měl nějaké kontakty v New Yorku. Odtamtud vlastně pocházel. I proto si fond vedl tak dobře. Využíval zkušeností některých lidí, kteří tam spravují velké soukromé investice. Alespoň to tvrdil. Podle dividend, které jsem dostávala, se mu ti známí vypláceli.“

„Mohl v tom být Danny nějak zapletený? Nebo Debby?“

„Neumím si to představit. Danny nikdy nepatřil k lidem, kteří by se nějak zvlášť zajímali o své peníze. Má podstatně přízemnější zájmy. Debby byla umělkyně a s fondem neměla nic společného.“

„No, ti chlapi dnes taky nevypadali, že přijeli z Wall Streetu.“

Abbyin mobil začal zvonit. Zvedla ho a po chvíli ho podala Stoneovi. „To je Tyree,“ vysvětlila.

„Bene, jsem na místě, o kterém jste mluvil,“ řekl mu šerif. „Nikdo tu nebyl. Nic jsem nenašel. Žádné pálky, žádnou krev ani opasek.“

„Museli se vrátit a všechno uklidit.“

„Jak je na tom Danny?“

„Dělají mu nějaká vyšetření.“

„Ptal jste se ho, kdo mu to udělal?“

„Tvrdil, že to byla nehoda.“

„A víte jistě, že nebyla?“

„Ne, pokud se tu nakládačka od tří chlápků s baseballovými pálkami nepovažuje za nehodu.“

„Jedu si promluvit s Dannym. Co Abby?“

Stone se na ni podíval. „Drží se.“

„Půjdu se podívat, kde se tu dá sehnat kafe. Chcete taky?“ zeptal se, když jí vracel telefon.

Zavrtěla hlavou a pokusila se o úsměv. „Ne, díky. Nehnu se odtud, dokud mi neřeknou, že Danny bude v pořádku.“

Stone se vydal hledat automat na kávu a cestou si protahoval bolavou paži. Vzápětí si něco uvědomil. Willie Coombs ještě ležel v nemocnici.

Crack a panenky jako špendlíkové hlavičky. A teď Dannyho málem utloukli. Navíc tu byla ještě ta mrtvá žena.

Káva počká, rozhodl se. Nejdříve si chtěl promluvit s Williem.

33

Knoxovi zabzučel mobil. Displej ho informoval, že mu volá někdo s utajeným číslem. Okamžik váhal, ale nakonec hovor přijal.

„Ano?“

Vteřinu mu trvalo, že si zařadil Harryho hlas. „Finne?“

„Přemýšlel jsem o tom, co jste říkal, a myslím, že byste asi měl něco vědět.“

Knox hmátl na kuchyňskou linku po bločku na poznámky a sundal čepičku z pera. „Poslouchám.“

„V návštěvnickém centru jsem tehdy byl se Stonem. Pro lidi z CIA by to neměla být žádná novinka. Byli tam i Carter Gray a senátor Simpson.“

„Co jste tam všichni dělali? Nějaká oslava před zahájením provozu?“

„Prováděli jsme výměnu. Mého syna za senátora Simpsona.“

Knox zadržel dech. „CIA unesla vašeho syna?“

„A my na oplátku zajali senátora Spojených států.“

„Proč právě Simpsona?“

„On, Gray a Stone už na sebe v minulosti narazili. Neskončilo to dobře.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že jsme všichni dohromady velcí přátelé.“

„Každopádně jsme provedli výměnu, dali Grayovi všechno, co chtěl, včetně mobilního telefonu, ve kterém měl Stone uloženou nahrávku.“

„O co v té nahrávce šlo?“

„Nevím. Ale ať to bylo cokoli, Gray kvůli tomu rezignoval na post šéfa tajných služeb.“

„Nějaká špína?“

„Nejspíš ano.“

„Takže jste provedli výměnu a oni vám pak nechtěli dovolit odejít?“

„Dalo by se říct, že Gray měl poněkud jiné představy o tom, jak to místo opustíme.“

Knox si rychle dělal poznámky a na okraj papíru čmáral otazníky. „Na něco se vás zeptám. Při té potyčce zemřel Milton Farb?“

„Je mrtvý, nebo ne? Stone nás všechny vedl ven připravenou cestou. Věděl, že se ho Gray pokusí podvést, proto měl záložní plán. Ale když jsme odcházeli, jeden z Grayových lidí Miltona zabil. Stone se tam vrátil.“ Finn se odmlčel. „Šel jsem s ním.“

„Proč?“

„Zachránil mého syna. Zachránil mě a všechny, na kterých mi záleželo. Dlužil jsem mu to.“

„Dobrá. Chápu.“ Knox držel čepičku pera mezi zuby. Vyndal ji a pokračoval.

„Ještě jednu věc. Než Simpson tehdy z budovy odešel, něco na Stonea křikl. Co?“

„Řekl, že to byl on, kdo dal příkaz k útoku na Stoneovu rodinu v době, kdy Stone sloužil u divize 666 a Simpson pracoval v CIA. Tehdy mu zabili manželku a dcera po útoku prostě zmizela. Stone unikl a od té doby je neustále na útěku. Vzali mu, Knoxi, všechno, co měl. Všechno.“

„Proč by takhle útočili na někoho z vlastních řad?“

„Chtěl odejít. Měl už všeho dost. Ale nechtěli mu to dovolit,“ vysvětlil Finn jednoduše.

Knox se posadil na židli, a zatímco vstřebával, co se právě dozvěděl, díval se oknem na malou předzahrádku svého domu. „Proč mi to všechno říkáte?“

„Mám dva důvody. Kvůli něčemu, co se stalo už hodně dávno, jsme já a moje rodina pro vládu nedotknutelní. Nepůjdou po nás, ať řeknu nebo udělám cokoli.“

„Ano, také mám ten dojem. A druhý důvod?“

„Stále mám nějaké kontakty uvnitř a prověřil jsem si vás. Odhadl jsem vás na čestného chlapa v těžkém postavení. Než tohle skončí, budete možná potřebovat záchranné lano víc než kdokoli jiný.“

„Doufám, že se pletete, ale vaší pomoci si vážím.“

„Ještě jedna věc. Jestli se snažíte vypátrat Olivera Stonea, nehodlám vám popřát hodně štěstí.“

„To chápu.“

„Nejenom proto, proč si myslíte.“

„Můžete mi to vysvětlit?“

„Tehdy v noci měl v návštěvnickém centru Kapitolu třicet let starou odstřelovačskou pušku s podřadným zaměřovačem. Proti němu stál vycvičený a po zuby ozbrojený paravojenský tým šesti mužů z CIA. Odešel odtamtud, oni ne. Nic podobného jsem, Knoxi, v životě neviděl, a to jsem sloužil u oddílu SEAL a byl v podstatě na všech nejvýbušnějších místech světa. Oliver Stone je ten nejoddanější chlap, s jakým se můžete setkat. Nikdy vás nezradí. Drží slovo a za své přátele by bez váhání položil život. Ale jakmile má v ruce pistoli nebo nůž, přestává být člověkem. Zná způsoby zabíjení, o jakých jsem nikdy ani neslyšel. Takže až ho najdete, je tu dost velké riziko, že to nebudete vy, kdo setkání přežije. Jen jsem si říkal, že byste to měl vědět.“

Finn zavěsil. Knox seděl, díval se z okna a bezmyšlenkovitě čmáral perem po papíře.

Tyto Finnovy informace, jakkoli zajímavé a zarážející, by na Knoxově misi neměly nic změnit.

Přesto se to stalo.

Knoxe vůbec nepřekvapilo, že CIA nemá čisté ruce. Tak to prostě v tomto oboru chodí. Ačkoli však byl veteránem zpravodajského světa, kdesi hluboko uvnitř cítil zlobu v podstatě nad vším, co mu řekl Finn o Johnu Carrovi a o tom, jak mu tato země opakovaně ničila život.

Existují správné a špatné věci, ačkoli hranice mezi dobrým a zlým se postupně stírá. Totéž, jak věděl, se dá říct o spravedlnosti a nespravedlnosti. Neexistují jednoduché odpovědi, a ať se rozhodnete jakkoli, polovina lidí vás za to bude nenávidět, zatímco druhá polovina vám zatleská. A nejhorší na tom je, že obě budou mít svým způsobem pravdu.

Jak to vše Knox zvažoval, začínalo mu připadat, že John Carr by si – bez ohledu na to, co možná udělal během deštivého rána před několika dny – zasloužil žít jako svobodný člověk. O tom však Knoxovi nepříslušelo rozhodovat. Jeho mozek vyšetřovatele mu napovídal, aby prověřil vše, co mu kdo napovídal. Teprve pak se uvidí.

34

Návštěvní hodiny v nemocnici už dávno skončily, ale Stone našel rozumnou sestřičku, která ho na oddělení pustila, když jí vysvětlil, jaký je jeho vztah k pacientovi.

„Jistě,“ přikývla sestra. „Doktor Warner nám o tom vyprávěl. Koho by ale napadlo použít baterii z auta k nastartování něčího srdce?“

Někoho, kdo byl ve válce.

Willie seděl opřený na posteli a byl připojený k infuzní soupravě. Další kabely od něho vedly k monitoru, po němž přebíhaly křivky a čísla.

Když Stone vešel dovnitř, Willie otevřel oči a vyjekl: „Kdo sakra jste?“

„Ben. Pomohl jsem tvému dědečkovi tě sem dostat.“

Willie mu podal ruku na pozdrav. „Děda mi o tom říkal. Asi vám vděčím za život.“

„Vypadáš, že už je ti líp.“

„O moc líp se necítím.“

„Řekli ti, jak dlouho si tě tu nechají?“

„Ne. A pořád nevím, co se mi vlastně stalo.“

„Předávkoval ses.“

„To vím. Ale nevím jak.“

„Co ti našli v krvi?“

„Doktoři říkají, že kromě jiných věcí taky oxycodon.“

„To by mohlo být.“

„Jenže já žádný neměl. Ta sračka je dost drahá, když na ni nemáte předpis. Bavíme se o dvou stech dolarech za tabletu na ulici.“

Stone si k posteli přitáhl židli a posadil se. Willie Coombs měl delší hnědé vlasy a pohledný obličej, přestože se mu kolem očí a koutků rtů začínaly tvořit vějíře vrásek. Připomínal Dannyho Rikera, jen byl životem více opotřebovaný. „Dobrá, cos tedy měl a co sis vzal?“

„Hele, vy jste nějakej tajnej?“

„Víš, kdybych byl, měli bychom tu jasný případ navádění k zločinu.“

Willie si dlouze povzdychl. „Jsem unavený a je mi to jedno. Obvykle si seženu nějaké fentanylové náplasti. Vymačkám z nich šťávu, převařím ji a vpíchnu si to do chodidla. Docela to s člověkem zamává, skoro jako heroin.“

„Fentanyl? Něco jako China White?“ ověřoval si Stone.

„Přijde mi, že se v drogách nějak vyznáte.“

„Říkals, že to tak děláš obvykle.“

„Léky na předpis došly. Tak jsem si sehnal na ulici nějakej obyčejnej crack. Nikdy jsem takovéhle problémy neměl.“

„Billy mi říkal, že to byl crack.“

Willie se zatvářil překvapeně. „Když vám to řekl, proč se mě sakra vyptáváte?“

„Pokaždé si věci ověřuju.“

„Určitě nejste polda?“

„Ani náhodou. Jenže crack je stimulant. Měl bys mít panenky rozšířené na sedm osm milimetrů. Nějako špendlíkové hlavičky.“

„Nevím, co na to říct.“

„Jak můžeš brát crack a chodit pracovat do dolu?“

„Měl jsem pár dní volna. Byl jsem na nemocenské,“ vysvětlil Willie rychle.

„Víš jistě, že sis tehdy večer nevzal oxycodon?“

„Nevzal bych ho, ani kdybych ho měl.“

„Proč ne?“

„Doktor Warner mi ho napsal, když jsem si před pár rokama v dole poranil ruku. Měl jsem na něj nějakou alergickou reakci, tak jsem ho ani nebral.“

„Měls ještě něco jiného? Vzpomeneš si na něco? K jídlu nebo k pití?“

„Pár piv. A u Rity jsem si koupil jídlo s sebou.“

Stonea tato informace zaujala. „Jaké jídlo?“

„Burger, hranolky a talíř grilovaných nachos.“

„Takže ses najedl, něco vypil a pak sis vzal crack?“

„Jo. Začal jsem blbnout a nesouvisle mluvit, ale byl jsem sám, takže to bylo fuk. Než jsem si šel lehnout, vzal jsem si pár tylenolů. Ten ale beru každou noc. Bylo mi teprve třiadvacet, ale občas si připadám jako šedesátník.“

„Tylenol?“

„Pak si pamatuju, že se objevil děda. Hned nato to začalo být opravdu divné.“

„Kdo všechno ví, že každý večer bereš tylenol?“

„Nijak se tím netajím. Tady bere léky spousta lidí.“

„Jo, už jsem si všiml,“ přitakal Stone suše. „Takže to v podstatě mohl vědět kdokoli?“

„Kam tím, pane, vlastně míříte?“

„Jestli ti někdo zaměnil tylenol za oxycodon, vysvětlovalo by to, jak se ti dostal do krve. Kolik sis jich vzal?“

„Dva, aspoň myslím.“

„Zůstaly nějaké v lahvičce?“

„Několik.“

„Vzpomeneš si, jestli vypadaly jako tablety tylenolu?“

Willie se posadil a hadička infuze i kabely od monitoru se napnuly. „Myslíte, že se mě někdo pokusil zabít? Kdo by to sakra dělal?“

„To bys měl vědět lépe než já, Willie.“

„Pochybuju, že by po mně někdo šel kvůli mý široký posteli, puškám a loveckým lukům. Kromě toho totiž moc věcí nemám.“

„Řekněme, že nešlo o peníze. Má na tebe někdo zlost?“

„Kvůli čemu?“

„Nenaštval jsi někoho? Nepřebral jsi někomu holku?“

„Měl jsem holku,“ vyštěkl Willie. „Jenže je mrtvá.“

„Debby Randolphovou?“

„Jak to víte?“

„Maloměsto. Slyšel jsem, že spáchala sebevraždu.“

„Jo, to řekli.“

„Ty to vidíš jinak?“

„Jaký by sakra měla pro sebevraždu důvod? To mi vysvětlete.“

„Viděl jsem nějaká její díla v obchůdku s uměním. Měla talent.“

Willie se na okamžik zatvářil pyšně. „Uměla kreslit i malovat. A vyráběla sošky z hlíny. V kůlně za domem svých rodičů si zařídila ateliér. Tam ji taky její máma našla,“ dodal skoro šeptem. „Proto jsem si vybral nemocenskou. Po pohřbu jsem se vrátil do práce, jenže, člověče, v hlavě jsem to měl všechno pomíchaný.“

„To chápu, Willie. Věř mi.“

„Chcete vidět její fotku?“

Stone přikývl. Willie sáhl do šuplíku nočního stolku a vyndal peněženku. Vytáhl z ní fotografii a podal ji Stoneovi.

Willie a Debby stáli vedle sebe. Vysoký Willie se nad drobnou Debby tyčil jako věž. Měla světlé vlasy, nakažlivý úsměv a přátelský pohled.

„I z fotografie je vidět, že musela být opravdu milá.“

Willie pomalu přikývl a upíral pohled na tvář mrtvé dívky.

Stone si fotografii prohlížel a došel k závěru: „Nevypadá jako někdo, kdo by se chystal spáchat sebevraždu.“

„Požádal jsem ji o ruku a souhlasila. Byla neuvěřitelně šťastná. Pak už jsem se jen dozvěděl, že je mrtvá.“ Rty se mu chvěly a po hubených, bledých tvářích mu stékaly slzy. „Proto jsem se po její smrti vrátil k drogám. Nic jiného jsem neměl.“

„Řekl jsi někomu, že se budete brát?“

„Ne. A poprosil jsem ji, ať o tom s nikým nemluví, než seženu prstýnek. Chtěl jsem jejím rodičům dokázat, že to myslím vážně. Už jsem na něj měl skoro našetřeno, jenže jednou jsem se vrátil ze šichty a dozvěděl se o její smrti. Nemohl jsem tomu uvěřit.“

„Kdy ji našli?“

„Časně ráno. Říkají, že už byla nějakou dobu po smrti.“

„Výstřel nikdo neslyšel?“

„Její rodina žije na samotě. Všichni sousedi jsou hodně daleko.“

„Ale říkals, že se to stalo v kůlně za domem.“

„Její máma nic neslyšela, protože bez naslouchátka v uchu je v podstatě hluchá. Táta Toby je řidič náklaďáku, a když Debby zemřela, byl na cestě v Kansasu. Takže jestli nemá sloní uši, taky nic neslyšel.“

„Čí pušku použila.“

„Tobyho brokovnici.“

„Říkals šerifovi Tyreemu o svých pochybnostech?“

„Mockrát a hodně nahlas. Jenže se mě pořád ptal, kde mám důkazy. Na pušce byly jen její otisky prstů a otisky prstů jejího táty. Byla úplně sama. Nikdo neměl důvod ji zabíjet, takže došli k závěru, že spáchala sebevraždu. Fakt chytrý řešení.“

„Napadl tě nějaký důvod, proč by někdo chtěl Debby zabít?“

„Nikdy nikomu neublížila. Byla ten nejmilejší člověk pod sluncem. A na nikom jiném mi nezáleželo.“

„Nebyla před smrtí nervózní nebo kvůli něčemu naštvaná?“

Pokrčil rameny. „Ne, pokud vím, tak ne.“

„Kdy jsi s ní naposledy mluvil?“

„Kolem jedenácté tehdy večer. Připadala mi v pohodě.“

„Překvapilo by tě, kdybych ti řekl, že její smrt velmi těžce nese i Danny Riker?“

Willie si otřel oči několika ubrousky, sbalil je do kuličky a hodil do odpadkového koše. „Nejspíš ne.“

„Proč?“

„Než jsme se dali dohromady, dokonce s Dannym chodila. Jenže Danny na střední chodil skoro se všema holkama, takže fakt o nic nešlo.“

„Danny je také tady v nemocnici.“

„Cože? Co se mu stalo?“

„Nějací chlapi ho ošklivě zmlátili. Napadá tě důvod?“

„Ne. S Dannym už si nejsme tak blízcí.“

„Ale bývali jste přátelé, že?“

„Ti nejlepší.“ Willie se odmlčel. „Přišel mě sem navštívit.“

„Kdy?“

„Včera odpoledne. Hezky jsme si pokecali. O fotbale na střední a tak.“

„Hráli jste v jednom týmu.“

Willie se usmál a Stone najednou pod uhelným prachem spatřil mladého člověka. „Jo, a že jsme byli nějakej tým. V nejvyšším ročníku udělal sedmatřicet přihrávek na touchdown, z toho osmadvacet mně. Oba jsme mohli hrát za Virginskou polytechniku. Jenže mě chytili, jak řídím pod vlivem, a sebrali mi stipendium. Danny si navíc poranil koleno. Dny slávy skončily.“ Jeho úsměv se vytratil a mladík zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Danny tedy neříkal nic, co by vysvětlilo, proč ho přepadli?“

„Ne, nic takového. Říkal, že mu je té věci s Debby strašně líto. A abych se vykašlal na prášky. Prý znova přemýšlí o odjezdu z města a chtěl, abych jel s ním. Vyrazili bychom na západ a začali znovu.“

„Šel bys do toho?“

„Možná. Nic mě tu teď nedrží.“

„Váš vztah se prý změnil potom, co Rikerovi přišli k těm velkým penězům.“

„Hodně jsem o tom přemýšlel. Jasně, měli hodně a já nic. Jenže mi nic nedlužili. Danny musel nejdřív přijít o tátu a tak. Vím, jaké to je.“

„Slyšel jsem, že tvůj otec zahynul na lovu. Také pracovalv dolech?“

„Ne. Byl strážný ve věznici Blue Spruce. Omylem ho zastřelil jeden z jeho nejlepších kamarádů.“

„Kdo?“

„Rory Peterson.“

„Peterson? Ten, co ho později zabili?“

„Jo, ale to se stalo teprve nedávno. Táta zemřel už před víc než dvěma roky.“

Stone se podíval na hodinky a vstal. „Musím už jít.“

„Bude Danny v pořádku?“

„Nevím. Ztloukli ho opravdu ošklivě. Ty se teď ale starej hlavně sám o sebe.“

„Jak to myslíte?“

„Jestli se tě někdo pokusil zabít záměnou tablet, pravděpodobně to zkusí znovu.“

35

Knox se pozdě večer vypravil do Langley, aby si promluvil s několika lidmi, které znal už dlouho. Přesto jim věřil stejně jako všem ostatním v této komplikované době. Zajímavé bylo, že nikdo z nich Macklina Hayese příliš nemiloval. Položil jim otázky, které položit potřeboval, a dostal odpovědi. Některé ho překvapily, jiné ne. Byl to jen začátek, ale i tak měl víc informací než před několika hodinami.

CIA v době, kdy John Carr zmizel, přišla o důležitého člověka. Max Himmerling, jemuž kolegové přezdívali „Einstein“, se právě chystal k odchodu do penze, když zahynul v zahraničí při nehodě vrtulníku. Jeho tělo našli tak ohořelé, že ho museli identifikovat podle záznamů zubaře. Knoxe tento příběh zaujal, protože vypadal jako typický postup Cartera Graye v případech, kdy se potřeboval zbavit agenta, který provedl něco neodpustitelného. Himmerlingovi táhlo na sedmdesát, nebyl v nijak vynikající fyzické kondici a pro vládu v Langley pracoval posledních třicet let. Proč se proto najednou ocitl v hořícím vrtulníku kdesi na Blízkém východě? Nikdo ze CIA ani vlády Spojených států se neodvážil okolnosti jeho smrti zpochybňovat. Jestli Himmerling něco provedl, muselo to být cosi do nebe volajícího, protože pro CIA a Cartera Graye byl velmi cenný. A přestože to nikdo neřekl nahlas, z toho, co Knox dokázal zjistit, vyplývalo, že to snad mohlo nějakým způsobem souviset s Johnem Carrem. Zjistil ještě něco. Záznamy o divizi 666 nebyly skartovány, jak se domníval. CIA, která je známá tím, jak nerada se loučí s jakýmikoli dokumenty ze své minulosti, ať se zpětně jeví jakkoli politicky nekorektní, je někam přemístila.

To přivedlo Knoxe k další fázi jeho „paralelního“ vyšetřování.

Musel objet několik míst a uvědomoval si, že ho Hayesovi lidé sledují na každém kroku. Měl však dobré krytí, protože vyšetřování prováděl právě pro Hayese. Po mnoha slepých uličkách v hledání se dostal na správné místo. Do docela nového a přísně tajného podzemního archivu CIA uprostřed tří set akrů pozemků dvacet mil západně od sídla prezidenta Thomase Jeffersona nedaleko Charlottesville ve Virginii. CIA pozemky zakoupila před více než dvaceti roky za velmi výhodnou cenu, takže americké daňové poplatníky vyšly na pouhých jedenáct milionů dolarů. Šlo však o zdaleka nejméně finančně náročnou součást projektu.

Na pozemcích stály stodoly, stáje, padoky a krásný cihlový dům v koloniálním stylu, který údajně patřil nadnárodní korporaci sídlící v Belgii, která ji údajně používala pro firemní akce. A vskutku, několikrát ročně se na štěrkové příjezdové cestě objevovaly dlouhé konvoje limuzín a SUV s vlámsky hovořícími řediteli vybavenými fotoaparáty. CIA stálo udržování tohoto mýtu přibližně milion dolarů ročně a považovala to za velmi dobře vynaložené peníze.

Rychlostní výtahy v domě a dvou stájích umožňovaly přístup do složitého podzemního labyrintu betonových tunelů, bunkrů a místností chráněných proti jakémukoli odposlechu. Připomínalo to tu kulisy k bondovce, ve skutečnosti však po celé zemi existovalo několik takovýchto zařízení. Jen dvakrát jakési zvídavé duše dokázaly otevřít dveře těchto struktur, konkrétně na pacifickém Severozápadě a v Nevadě, a zjistily, co se uvnitř doopravdy děje. Knox se nikdy nedozvěděl, jak tito nešťastníci skončili. Týmy CIA specializující se na dezinformace nejspíš zpracovaly nějaký scénář hovořící o únosu mimozemšťany. I takovou cenu bylo nutné zaplatit za bezpečí Američanů. Tedy kromě těch, kteří tak nešťastně otevřeli dveře, které měli nechat zavřené.

Výstavba celého podzemního labyrintu stála americký lid něco přes miliardu dolarů, z nichž se jediný cent nikdy neobjevil v rozpočtu vlády Spojených států. Stavební dělníci byli převedeni jinam, ačkoli v podstatě netušili, kde přesně pracovali. Uchovávání tajemství je drahá legrace a CIA měla více tajemství než kdokoli jiný. Vláda naopak měla stovky miliard dolarů na financování podobných projektů. Na této úrovni si nikdo nepronajímá sklady někde v garážích, ale staví betonová města pod rozpadajícími se stodolami.

Cestou výtahem do hlubin Knox už snad posté pečlivě zvažoval svůj další krok. Měl v podstatě veškeré bezpečnostní prověrky, jaké mohl mít, ale nedisponoval správnými povoleními, aby se dostal tam, kam právě teď potřeboval. Jediný člověk, který mu toto povolení mohl vydat, byl Macklin Hayes. Aby ho přiměl spolupracovat, musel Knox šéfa špionů obelstít a přechytračit. Potil se v podpaží i poté, co vystoupil z výtahu do prostor, v nichž byla udržována neměnná teplota šestnáct stupňů Celsia.

O několik vteřin později už kráčel pevným krokem ke svému cíli. Cestou absolvoval důkladnou bezpečnostní prohlídku, při které ho muž s kamennou tváří zkontroloval ze všech stran a úhlů a teprve pak ho neochotně pustil dál. Bylo jasné, že špionům se nelíbí ani jejich spolupracovníci, kteří přijdou na návštěvu a chtějí si prohlédnout, co zde hlídají. Knox měl na své straně jednu výhodu. Marshalla Saunderse, přítele, který tu pracoval. Do půl hodiny poté, co prošel bezpečnostní identifikací, se konečně dostal do jeho kanceláře.

„Dlouho jsme se neviděli, Joe,“ přivítal ho Saunders, vstal od stolu a potřásl si s Knoxem rukou. Všichni tady dole nosili svetry a Knox jen v lehké bundě se začínal třást zimou.

„Dost jste to tady od mé poslední návštěvy vylepšili, Marshi,“ upozornil Knox.

„Rozpočtové škrty na nás ještě nedolehly. Nejspíš asi máme štěstí.“

Ale oba muži dobře věděli, že v tomto případě zdaleka nesehrálo svou roli pouze štěstí. Nemůžete škrtat rozpočet něčeho, o čem nevíte.

„Nechci plýtvat tvým časem. Dělám nějakou práci pro Macklina Hayese, o které nemá nikdo vědět.“

„Přesně tohle mi řekli. Mimochodem, jak se má generál?“

„Pořád stejně.“ Knox nechal svého přítele, ať si jeho odpověď přebere, jak mu bude vyhovovat. Marshall, jehož všichni oslovovali Marshi, sloužil tři roky přímo pod Hayesem. Znamenalo to, že jestli se po smrti dostane do pekla, bude mít docela dobrou představu o tom, co ho tam čeká.

Knox mu vysvětlil, na jaké dokumenty se chce podívat, a jeho přítel se najednou tvářil nejistě. „Budu mu kvůli tomu muset zavolat.“

„To je mi jasné,“ přitakal Knox. „Abych pravdu řekl, cestou jsem o tom dost přemýšlel, protože jinak bych si souhlas už obstaral. Myslím, že to nebude problém.“ Odmlčel se a s nejzářivějším úsměvem, jaký dokázal vyloudit, dodal: „Na druhou stranu, jestli nečekaně zmizím, budeš vědět, že jsem to neodhadl správně.“

Marsch se nad tímto krutým žertem ani nepousmál a Knox cítil, jak se mu strachy sevřel zadek.

Marsch vytočil číslo a po chvíli předal sluchátko Knoxovi.

Jako když hrom v dálce ohlašuje přicházející bouři, ozval se ve sluchátku Hayes: „O co jde, Knoxi?“

„Jen jsem přemýšlel o novém úhlu pohledu, pane, ale potřeboval bych si pár věcí ověřit.“

„Vysvětlete mi ten nový úhel pohledu. Ale nejdřív řekněte Marshovi, ať vypadne.“

Knox se na svého přítele podíval. Ten okamžitě pochopil, zvedl se a odešel. Jestli ho rozčílilo, že byl vykázán z vlastní kanceláře, byl zkušený agent dostatečně rozumný, aby to nedal najevo.

Knox se předklonil a sevřel sluchátko. „Narazil jsem na stopu, která mě přiměla zapřemýšlet o jedné části Carrovy minulosti.“

„Konkrétně o které?“

Knox nezaváhal. „O době u divize 666.“

„Knoxi –“

„Vím, co jste mi prve říkal, ale mám teorii. Jestli Carr sloužil u divize 666 a jeho bývalé kolegy někdo zabil –“

„To je zakázané území.“

„Vím, že Finn a jeho příběh jsou nepřístupné, ale jestli chci Carra vystopovat, musím pochopit, co má za sebou.“

„Nemyslím, že se to vztahuje –“

Knox tuto námitku předvídal a skočil mu do řeči. „Se vší úctou, pane, jestli chcete rozhodovat, co s případem souvisí a co ne, pak si na tuhle práci sežeňte někoho jiného.“

„Nesnažím se –“

„Chcete-li výsledky, generále, pak potřebuju mít své vyšetřování pod kontrolou. Požádal jste mě, ať tuhle práci odvedu. Tak mě ji nechte dělat!“

Knox čekal na odpověď a snažil se klidně dýchat. Sázel na to, že Flayes zareaguje určitým způsobem, ale pravda byla taková, že za podobné porušení subordinace mohl čelit nepříjemným následkům. Velmi nepříjemným. Možná ho vykopnou někam do Afghánistánu, kde ho čekají na hranici s Pákistánem nepříjemnosti s Usámovými hochy.

„Poslouchám.“

Knox automaticky pokračoval. „Carr ví, že po něm jdeme. Už dlouho je na útěku. Jak jste říkal, je loajální ke svým přátelům. Chce se od nich dostat co nejdál. Přesto potřebuje nějaký úkryt a pomoc.“ Odmlčel se, aby dal Hayesovi možnost vyslovit to sám. Musel to vyslovit generál.

„Myslíte, že by mohl požádat o pomoc někoho ze staré divize 666?“

Díkybohu. „Víte, generále, podívejte se na to takhle. Zastřelil Graye a Simpsona a podařilo se mu utéct. Nemůže jít za svými přáteli – civilisty. Ví, že po něm jde celá mašinerie, takže musí hledat nějaký úkryt. Tihle lidé z divize 666 už budou v penzi a dobře poschovávaní. Kdybych našel některého, s nímž si byl Carr blízký, mohli bychom ho buď nenápadně hlídat, nebo z něho informace dostat jinak. Stručně řečeno, ale mohlo by to fungovat. Vím, že je vám jedno, jak se dopracujeme k výsledkům, hlavně je musíme přinést. Víte stejně dobře jako já, že čím déle je Carr na svobodě, tím větší je pravděpodobnost, že udělá něco, čím nám skutečně ublíží.“

Když Knox říkal nám, měl samozřejmě na mysli vám.

Znovu trpělivě čekal. Ve sluchátku skoro slyšel, jak bývalému vojákovi pracuje mozek, když zvažoval prakticky všechny možné dopady a souvislosti Knoxova návrhu.

Prakticky všechny. Doufal jen, že ten skutečný důvod ho nenapadne.

„Možná by to stálo za ověření,“ uznal Hayes nakonec.

„Jen aby bylo jasno, jde pouze o okrajový aspekt pátrání.“ Knox se rozhodl generálovi předhodit něco, co by ho uklidnilo. „Zároveň budu sledovat i ostatní stopy. Doufejme, že nás některá někam dovede.“

„Dejte mi k telefonu Marsche, ať můžu tenhle návrh schválit.“

„Díky, generále.“ Parchante.

Hayes si s Marshallem promluvil a za dvacet minut už Knoxe vedli do jedné z nejlépe střežených částí jednoho z nejtajnějších zařízení Spojených států amerických.

36

Stone našel Abby právě v okamžiku, kdy se na pohotovost vřítil Tyree.

„Jak je Dannymu?“ zeptal se, když si jich všiml.

„Právě tu byl doktor a říkal, že na rentgenu vypadá všechno v pořádku,“ vysvětlovala mu otřesená Abby. „A nejspíš nemá žádné vnitřní krvácení.“

Tyree si klekl a vzal ji za ruku. „Díkybohu za to. Mluvilas s ním?“

„Ne.“

Šerif se podíval na Stonea. „Připadá mi, že jste vždycky ve správnou chvíli na správném místě. Nejdřív Wiilie a teď Danny.“

„Našli jste nějaké stopy po těch, kteří ho napadli?“

„Doufám, že mi něco řekne Danny. Je šance, že bych si s ním mohl promluvit?“

Stone ukázal na muže v bílém plášti. „Tamhle je doktor.“

Tyree spěchal za lékařem. Stone se otočil k Abby. „Chcete, abych vás odvezl domů?“

„Ne. Raději budu tady. Sama bych nejspíš zešílela strachy.“

„Mohl bych s vámi zůstat.“

„Už jste pro nás udělal dost. Zachránil jste Dannymu život. Znovu. Opravdu nevím, jak vám poděkovat.“

„Abby, před chvílí jsem mluvil s Williem. Říkal mi, že ho tu Danny včera navštívil. Prý se bavili o tom, že by z města odjeli spolu. Někam na západ.“

„Ví Wiilie, proč by někdo chtěl Dannymu ublížit?“

„Ne, ale ptal jsem se ho na Debby Randolphovou. Říkal, že s Dannym na střední škole nějakou dobu chodila, ale nebylo to nic vážného.“

„Nejsem si jistá, jestli Danny dokáže mít vážný vztah. Pro něho je to vše jen zábava a hra.“

„Ale Willie nevěří, že Debby spáchala sebevraždu. Víte, požádal ji o ruku a ona souhlasila. Mluvil s ní kolem jedenácté tehdy v noci, než ji našli mrtvou. Měla prý dobrou náladu.“

„Nevěděla jsem, že se měli brát.“

„Hádám, že to drželi v tajnosti. Takže tady máme Willieho v nemocnici s předávkováním léky, které si nevzal. Debby se bezdůvodně sama zabila, a teď navíc málem zemřel Danny. Musí to spolu nějak souviset.“

„Nechápu jak.“

„Willie také říkal, že jeho otce nešťastnou náhodou zastřelil Rory Peterson.“

„Ale to se stalo už přede dvěma roky.“

„Přesto by to mohlo být důležité.“

„Můžeme jít na pár minut ven? Potřebuju na vzduch.“

Když vyšli před nemocnici, zaslechli z oblohy hukot. Stone zvedl hlavu.

„Vrtulník?“

Přikývla a také stroj sledovala pohledem. „Letí na Mrtvou skálu. Přepravuje vězně.“

„Proč je tam jednoduše neodvezou?“

„Většina vězňů, kteří tam mají strávit zbytek života, pochází z daleka, hlavně z měst. Silnice tu za moc nestojí a je na nich hodně míst, kde by se dala nachystat past. Když ale váš kamarád letí ve vrtulníku tři sta metrů nad zemí, těžko ho osvobodíte.“

„Chápu.“

Podívala se na něho. „Co jste vlastně dělal, když jste narazil na Dannyho?“

Stone pozoroval Willieho pickup, ve kterém měl ještě uložený svůj pytel s věcmi. „Byl jsem na cestě z města,“ přiznal provinile.

„Fajn. Souviselo to nějak s tím, že o vás Trimble chce psát?“

Pokusil se o překvapený výraz. „Jak to myslíte?“

„Danny mi řekl, že jste přijel s ním, protože ve městě, kde vás oba vyhodili z vlaku, se objevilo vládní auto.“

„Myslím, že se plete.“

„Jestli máte nějaké potíže –“

„Nemám, Abby.“

„Chtěla jsem říct, že jestli máte nějaké potíže, chci vám pomoct.“

„Proč? Vždyť mě skoro neznáte?“

„Zachránil jste mého syna. A neumím vysvětlit proč, ale připadám si, jako bych vás znala celý svůj život.“

Stone sklopil pohled a podrážkou šoupal po chodníku. „Vaší nabídky, Abby, si vážím. Skutečně.“

„Přesto odjedete?“

Krátce se na ni podíval. „To jsem neřekl.“

„Ale neřekl jste ani, že neodjedete. Všichni máme nějaké problémy. Nemusíte tu zůstat a pomáhat nám řešit ty naše. Není to váš boj.“

„Proč se neodstěhujete vy? Peněz máte dost.“

„Utéct z rodného města? Ne, díky. Na to mě neužije.“

„Jenže Danny odjel.“

„Nechtěl to udělat. Donutila jsem ho.“

Stonea překvapila. „Cože? Proč?“

„Tady pro něho není to správné místo. Co tu má? Práci v dolech nebo ve věznici?“

„To je všechno? Nešlo také o ty divné události, o kterých jste se zmínila?“

„To není vaše věc, Bene. Jestli potřebujete jet dál, jeďte.“ Zaváhala. Stonea napadlo, že by mu chtěla říct něco víc. „Raději půjdu zpátky a zkontroluju Dannyho. Můžu se podívat i na Willieho.“

Nechala ho stát na chodníku. Stone se posadil na nízkou cihlovou zídku. Hodinu nato tam ještě seděl a zoufale se snažil rozmyslet si, co má dělat.

Všiml si, že začínají přijíždět horníci pro své dávky metadonu. Podíval se na hodinky. Ještě nebylo ani pět ráno. Dál pozoroval, jak na kost vyhublí muži vystupují z aut a trousí se na kliniku, než vyrazí na dvanáctihodinovou směnu v jámách pekelných, kde budou svá těla nesnesitelně trápit. To povede k dalším bolestem a větším dávkám léků proti bolesti. Celý cyklus se uzavře a nebude z něj úniku.

Všechno proto, aby v Americe mohla svítit všechna světla.

Po několika minutách se muži s poněkud oživlýma očima vraceli ke svým zaprášeným chevroletům a forkám.

Začnu svítit svíčkami a vařit na ohni.

Stále ještě seděl na zídce, když z nemocnice vyšel Tyree a oznámil mu, že Danny odmítl mluvit o tom, kdo ho napadl.

„Myslím, šerife, že jednoho z těch útočníků jsem už viděl. Jen si nevzpomínám kde.“

„Jakmile si vzpomenete, dejte mi vědět.“

Hodinu po Tyreeho odjezdu vyšla ven i Abby. Oči měla zarudlé a hrbila se.

„Danny bude v pořádku. Brzy ho převezou na normální pokoj. Myslím, že někam vedle Willieho.“

„To je báječné, Abby.“

„Říkal, že jste ty chlapy pořádně zmlátil.“

„Měl jsem štěstí.“

„Jednou to možná mohlo být štěstí, ale nevěřím, že dvakrát po sobě.“

„Asi mě v armádě naučili jeden dva triky. Chcete, abych vás odvezl domů?“

„Ne, ale pojeďte za mnou. Připravím nám oběma snídani.“

„Abby, byla jste vzhůru celou noc. Tohle nemusíte.“

„Jestli nemáte v plánu zmizet z města hned teď, tak prostě pojeďte ke mně domů, Bene.“

Dívali se jeden druhému do očí.

„Zůstanu. Aspoň prozatím,“ souhlasil nakonec Stone.

37

Když byl v Charlottesville hotový, Knox vyrazil do centra D. C. Z toho, co se dozvěděl, se mu málem zatočila hlava. John Carr býval příslušníkem divize 666. Tři členy jeho týmu někdo před přibližně šesti měsíci zabil. Případ nejenom nebyl uzavřený, ale na první pohled bylo vyšetřování předčasně ukončeno. Knoxe napadlo, jestli imunita Harryho Finna nějak nesouvisí s výsledky šetření. Nicméně nad tím dlouho nepřemýšlel. Nebyl to totiž jeho problém a vlastních měl dost.

V oficiálních záznamech se nepsalo nic o tom, že by Carr chtěl od divize 666 odejít. Knox to ani nečekal. Osobní pocity, navíc nepříliš příznivé osobní pocity, by nikdo nikdy oficiálně nepřiznal. Carr však míval rodinu. Takovéto informace se zaznamenávaly obzvlášť pečlivě, protože mohly být důležité pro bezpečnost nebo vyhodnocování hrozeb. Carr byl od jistého data před třiceti lety oficiálně veden jako pohřešovaný. Po srovnání s jinými údaji, které zjistil již dříve, Knox objevil, že jen o několik dnů později se seržant John Carr jakýmsi zázrakem znovu přihlásil do armády. Krátce poté za tajemných okolností zemřel a byl pohřbený na Arlingtonském hřbitově. Bylo skutečně zajímavé sledovat, jak je možné účinně přepisovat historii nejenom v měřítku národů, ale i jednotlivců.

Stone a Carr byl jeden a týž člověk. Toto podezření měl už dlouho, ale bylo příjemné, mít ho potvrzené. Stone utekl od divize 666. Krátce nato byla do země na Arlingtonském hřbitově uložena prázdná rakev a Carrovo jméno se ocitlo na bílém náhrobku.

Později dopoledne si Knox nalil hrnek kávy a vypil ho u kuchyňského pultu, zatímco pohledem přejížděl po osobních věcech, které v místnosti zůstaly po jeho manželce. Po její smrti toho v domě moc nezměnil. Patřil sice jim oběma, ale ve skutečnosti spíše Patty. Knox trávil více času v cizině než doma. Prostě měl takovou práci. Tohle byl její prostor. Po její smrti si tu Knox připadal tak trochu jako v podnájmu.

V centru D. C. zamířil do střediska archivace novin, vedeného vládou Spojených států. Federálové bezpochyby utráceli hodně peněz, ale něco z toho, co za ně pořídili, se občas hodilo. V posledních dnech své služby u divize 666 byl Carr vyslán do Brunswicku v Georgii. Oficiálně vystupoval jako instruktor v tehdy relativně novém Výcvikovém středisku federálních ochránců zákona. Podle záznamů, které Knox našel, byl Carr dost často mimo své pracoviště. Knox dokonce zjistil, že několikrát v době, kdy Carr ve výcvikovém středisku nepobýval, někde ve světě zmizely nebo byly zavražděny osoby, na nichž měly Spojené státy zájem.

Knox procházel archivy a hledal jednu určitou zprávu. Po hodiny trvajícím pátrání, při němž mu pomáhalo, že znal přesně týden, v němž má hledat, ji našel. Obtížně srozumitelný článek v jedněch brunswických novinách popisoval zmizení místního manželského páru a jejich dvouleté dcery. Pod zrnitou fotografií bylo uvedeno, že je na ní Claire Michaelsová. Její manžel John a dcera Elizabeth rovněž zmizeli. John Michaels podle článku pracoval jako instruktor ve Výcvikovém středisku federálních ochránců zákona. Údajně se hovořilo o možnosti, že do události byli zapleteni místní odpůrci federálních institucí, kteří si Michaelsovy vybrali právě kvůli Johnovu zaměstnání. Knox hledal další články o průběhu pátrání, ale na žádné nenarazil. CIA vše velmi důkladně pohřbila a svedla podezření na logického, nicméně spíše vymyšleného nepřítele.

Knox si prohlížel starou černobílou fotografii Claire Danielsové, jejíž kopii si v archivu pořídil. Přemýšlel, jestli útržky fotografie téže ženy teď nejsou rozseté v hrudníku alabamského senátora. Kdyby se rád sázel, klidně by vsadil spoustu peněz na to, že na fotografii vlepené v novinách, které Simpson onoho osudného rána četl, byla Claire, manželka Johna Carra.

Dobrá, Finn tedy mluvil pravdu. Carrovi vyvraždili rodinu, protože chtěl odejít. Knoxovi se nechtělo věřit, že by vláda zacházela s člověkem, který jí dlouhá léta věrně sloužil, takovýmto způsobem, ale dobře věděl, že se to klidně mohlo stát.

Odešel do své pracovny plné knih. Pátral po muži, jehož zradila vlastní vláda. Ano, z důkazů bylo jasné, že Graye a Simpsona zabil Carr. Knox se zadíval na fotografii své zesnulé ženy na stěně. Co by však udělal on, kdyby našel dvojici mužů, kteří zabili Patty? Posadil se do křesla a zamyšleně zíral na podlahu. Nemohl s čistým svědomím prohlásit, že by se nezachoval podobně jako Carr.

A jako by to nestačilo, Carra ve Vietnamu zradil právě člověk, pro něhož teď Knox pracoval. Válečný hrdina se nikdy nedočkal ocenění. Voják v Knoxovi to považoval za velkou nespravedlnost. Bylo těžké bojovat. Bylo těžké přežít i bez nějakého pitomce, který vám odmítl dát něco, co jste si právem zasloužili. Knox stále nevěděl, proč Hayes připravil Carra o jeho vyznamenání. Pokud však mohl odhadovat, chyba byla spíš na Hayesově straně než u hrdiny, který dobrovolně vstoupil do armády.

Vyvstávala před ním základní otázka: Co bude dělat dál? Musí onoho člověka hledat. Jenže až ho najde, možná se zachová podle svého svědomí. Což by znamenalo, že v podstatě zradí svého zaměstnavatele. Pomůže nepříteli. Může mu to zničit kariéru, připravit ho o penzi a možná by ho to stálo svobodu, v nejhorším případě i život.

Kvůli muži, s nímž se nikdy nesetkal, ale o němž nejspíš věděl víc než ti, kdo se považovali za jeho přátele.

Stojí John Carr za to?

Odpověď neznal. Aspoň zatím ne.

38

Abby a Stone právě dosnídali. Stone měl hlad jako vlk, Abby se však jídla stěží dotkla.

Podíval se na její skoro plný talíř. „Nezapomeňte, že se z toho Danny dostane.“

„Jo, tentokrát. Neměl se sem vůbec vracet.“

„Říkala jste, že jste chtěla, aby odešel, protože si tu nikdy nesežene slušnou práci? Vždyť máte spoustu peněz.“

„Nejde o peníze! Stejně se mu nelíbí, jakým způsobem jsem k nim přišla.“

„Zabili vám manžela, Abby. Jak jinak jste se mohla domoct spravedlnosti? Firmu prostě nemůžete poslat do vězení.“

„Za to, co udělali mému manželovi, měl někdo ve vězení skončit.“

Vstala, nalila si další hrnek kávy a posadila se vedle Stonea.

„Víte něco o dobývání uhlí z kopců?“

„Asi jen tolik, že bych se tím v žádném případě nechtěl živit.“

„Můj manžel pracoval na šachtě, které se říká nora. Asi nevíte, jak taková nora vypadá, co?“

„Malá šachta, obvykle jen jedna parta na šichtu a předák. Moc tam lidem neplatí, nemáte ani zdravotní pojištění. Jenže když párkrát neprojdete testem na drogy, bývají tyhle nory trochu méně razantní než velké doly.“

„Takže váš manžel měl problém s drogami?“

„Chlapi jsou z toho, jak na čtyřech rvou ze země uhlí, hodně zničení. Samovi ještě nebylo čtyřicet a už měl za sebou tři operace páteře. Jednou mu ruka uvízla v drtiči, kterým se rozmělňují velké kusy uhlí. I po několika operacích vypadala hrozně. Trpěl nesnesitelnými bolestmi a léky, které mu na klinice dávali, po nějaké době už nedokázaly utrpení tlumit. Každý den šňupal rozdrcený oxycodon v hodnotě šesti set dolarů.“

„Copak ti lidé nemají možnost požádat o pomoc při odvykání? Jinou, než je metadonová šťáva?“

„Tak dlouho jsem Sama prosila, až to zkusil. Rvalo mi srdce, když jsem ho viděla, jak po pár dnech abstinence trpí. Ale nevydržel to.“

„To je mi líto, Abby.“

„Důlním společnostem je všechno jedno, hlavně když máte negativní test moči a přijdete do práce. Ty vydělávají peníze a v Americe si lidé mohou topit a svítit.“

„Jak vlastně váš manžel zemřel, Abby?“

Odložila hrnek a zadívala se někam za Stonea, možná do okamžiku v minulosti, kdy její manžel zahynul. „Když jste tři sta metrů pod zemí, musíte dávat pozor na spoustu věcí. Kromě sesuvu však existují i další dvě velké hrozby. Kysličník uhelnatý a metan. Ten první vás udusí, druhý vás roztrhá na kusy. Sama dostal metan, protože čidlo, které mu firma dala, aby ověřil přítomnost metanu u nové sloje, bylo vadné. A oni to věděli. Exploze způsobila sesuv. To je celé.“

Stone nevěděl, co říct, proto se jen díval na své ruce.

„Ano, právě teď zažíváme ohromný boom. Uhlí a zemní plyn z kopců přímo tryskají. Jedna věc je ale divná.“

„Jaká?“

„Většina lidí tady používá k topení a vaření propan nebo dříví, ne uhlí nebo zemní plyn. Nikdo jiný totiž asi nezná cenu, za kterou se tyhle věci dobývají ze země, tak jako my. Chápete, co chci říct?“

„Ano.“

„Kluk s čistou močí po střední škole může hned začít pracovat v dolech za dvacet dolarů na hodinu. Tolik nikde jinde nedostane. Jenže do pětatřiceti má nemocná záda, je zničený a s plícemi plnými prachu vypadá spíš na sedmdesátníka.“

Konečně se na něho podívala a zaostřila pohled. V koutku pravého oka měla velkou slzu.

„Zůstanete, nebo odejdete?“

„Nenechám vás tu takhle, Abby.“ Jestli Stonea jeho vlastní slova překvapila, nedal to na sobě znát.

Natáhla ruku a stiskla mu paži. Bezděčně sykl bolestí.

„Co se děje?“ zeptala se vystrašeně.

„Nic, jen… Nic to není.“

„Bene, o co jde?“

„Jeden z těch chlápků s pálkama mě trochu praštil do paže.“

„Ach, dobrotivý bože, proč jste nic neřekl?“

„Nic to není, Abby.“

„Svlékněte si košili.“

„Cože?“

„Košili dolů!“

Pomalu se svlékl. „Panebože!“ vyjekla.

Na levé paži měl pod ramenem ohromnou podlitinu, která se postupně rozšiřovala až k předloktí.

Odběhla k mrazáku, vyndala sáček s ledem a přiložila mu ho na modřinu. „Jste sice hrdina, ale nemusíte se chovat jako hlupák,“ mračila se. „A jestli –“

Zírala na jeho hrudník a druhou paži. Stone její pohled sledoval ke starým jizvám od nože a kulek.

Tázavě se na něho podívala.

„Jizvy přece nemusí mít jen horníci,“ řekl tiše.

***

Za hodinu se do pokoje vrátila. Všiml si, že se převlékla, a podle vůně poznal, že se osprchovala a umyla si vlasy. Zatímco mu prohlížela rameno, nevyzpytatelně se na něho dívala. „Je to lepší?“

„Ano, je to dobré.“

„Výborně.“ Předklonila se a políbila ho. Zároveň ho objala v pase a nehty mu zlehka zabořila do zad. Než si stačil uvědomit, co se děje, cítil Stone, že jí polibek oplácí. Její rty chutnaly sladce.

Stone ji přitiskl k sobě, ale vzápětí se odtáhl.

„Abby, nemyslím –“

Položila mu dlaň na ústa. „V pořádku. Teď myslet vůbec nemusíš. Pojď.“

Vzala ho za ruku a odvedla ho nahoru do ložnice. Zavřela dveře a naznačila mu, ať se posadí na postel. Stoupla si před něho a svlékla se.

Byla v kondici a dobře rostlá na správných místech. Když si ji Stone prohlížel, nemohl najednou polykat. Všiml si, že na levém boku má drobné tetování ve tvaru křížku. Přitiskla se k němu, horká ňadra se mu opírala o hrudník. Začala mu rukama mnout ramena a záda a jemně mu sténala do ucha. Po hmatu mu svlékla kalhoty. Netrvalo ani minutu a leželi spolu v posteli.

O něco později odpočívali na zádech, bok po boku. Rukou ho držela za paži a hladila ho po vlasech.

„Od Samovy smrti jsem s žádným mužem nebyla.“ Překulila se na břicho a rukama si podepřela bradu. „Ani jednou.“

„Muselas mít dost příležitostí, Abby. Jsi… překrásná.“

Políbila ho na tvář a usmála se. „Příležitosti ano, ale chuť ne.“

„Ani s Tyreem?“

„Víš, mezi námi jde o něco jiného. Známe se od dětství. Jednou jsme spolu měli na střední rande a nějak to mezi námi nezajiskřilo. Myslím, že by teď chtěl víc. Nikdy se neoženil, ale já k němu v tomhle ohledu nic necítím.“

„U mě už je to také hodně dlouho. Hodně dlouho.“ Napadlo ho, jestli by Claire nesouhlasila s tím, co právě udělal. Po desetiletích samoty by ho snad pochopila.

„Nedostatek příležitostí nebo touhy?“

„Obojího.“

Otočil se na bok a pohladil ji po zádech. Protáhla se, usmála a Stone jí úsměv oplatil. Stužky ve vlasech jí povolily a několik neposlušných pramenů se jí houpalo před očima. Opatrně jeden odhrnul stranou a odhalil zelenou panenku, která se na něho dívala.

„Napadlo tě někdy odjet z Divine?“ zeptal se.

„Napadá mě to v jednom kuse.“

„A proč jsi to nikdy neudělala?“

„Asi se bojím. Divine je zapadákov, ale dobře to tu znám. Je těžké se prosadit v novém místě.“

„Asi ano.“

Znovu si lehl na záda.

Schoulila se vedle něho a nohou mu přejížděla nahoru a dolu po té jeho. „Napadlo tě někdy, že by ses mohl usadit?“

„Mockrát. Dokonce jsem si jednou myslel, že už jsem našel to správné místo, ale nakonec se ukázalo, že to byl omyl.“

„Co se stalo?“

„Prostě to nevyšlo.“

Zazvonil telefon. Abby se podívala na hodiny. „Kdo může volat v tuhle dobu?“

„Nemocnice?“

„Mluvila jsem s nimi těsně před snídaní. I s Dannym. Byl v pořádku.“

„Třeba volají z restaurace. Lidi se možná chtějí nasnídat U Rity.“ Stone byl rád, že může převést hovor jinam.

„I tam jsem už volala. Pomocníci tam otevřou.“

Natáhla se přes Stonea a zvedla sluchátko. Stone jí položil ruku na zadek a jemně jí ho stiskl. Usmála se, chytila ho za ruku a předstírala, že právě dostává na zadek. Pak toho nechala.

„Cože? Hmm,“ podívala se na Stonea. „Ne, tady není. Dobrá. Jasně, až ho potkám, zeptám se ho. Dobrá, jasně.“

Zavěsila sluchátko do vidlice, do klína si položila polštář a se zkříženýma nohama se posadila.

„Kdo to byl?“

„Charlie Trimble. Slyšel o Dannym a o tom, cos udělal. Chce ti položit pár otázek. A zdá se, že tentokrát je dost odhodlaný.“

„No báječně, ale názor jsem nezměnil. Na žádné otázky odpovídat nebudu.“

„Bene, poslyš, jestli to nechceš udělat, je to tvoje věc. Ale když budeš Charlieho urputně odmítat, začne pátrat. Jestli by mohl přijít na něco, co nechceš, aby objevil, tak by asi bylo rozumné dát s ním řeč. Soustředí se pak na to, co se děje tady, ne na tebe.“

Stone otevřel ústa, ale vzápětí je zavřel. „Jak to, že jsi tak krásná a chytrá? To není fér.“

„Asi jsem měla štěstí na sudičky. Co já vím?“

„Máš na něj číslo?“

„Ano, ale klidně můžeš zajít do redakce. Je to jen blok od restaurace. Nemůžeš ji minout.“

„Zavolej mu a vyřiď mu, že se zastavím během odpoledne.“

Vstal, aby se mohl obléknout.

„Odpoledne? Do té doby můžeme stihnout spoustu věcí,“ prohlásila s hranou vyzývavostí.

„Zní to báječně, ale je tu něco, co nemůžu odkládat.“

„O co jde?“ zeptala se, jakoby trochu uražená.

„Až to zjistím, řeknu ti to.“

Oblékl se a odvezl Willieho pickup zpátky k obytnému přívěsu. Po několikaminutovém pečlivém pátrání našel lahvičku od tylenolu. Prázdnou. Vzal si Willie poslední tablety a zapomněl na to? Nebo to byly tablety oxycodonu? Proč by však nechával v zásuvce prázdnou lahvičku? Rozhlédl se po kutlochu, který Willie Coombs nazýval svým domovem, a usoudil, že prázdná lahvička v zásuvce s léky v takovémto prostředí nic nedokazuje. Přesto by mohla být důležitá. Třeba právě ji hledala Shirley Coombsová.

Dal si lahvičku do kapsy, vyšel z přívěsu a chystal se nasednout do pickupu.

V příští vteřině ležel Stone v bezvědomí na zemi a z rány na hlavě mu crčela krev.

39

Stone se opatrně zvedl do sedu. Ruce a nohy se mu třásly, hlava ho bolela a zvedal se mu žaludek. Dotkl se rány na hlavě. Krev na ní už byla zaschlá a ztvrdlá. Určitě musel být v bezvědomí hodně dlouho. Na chvíli se posadil na bobek, pomalu dýchal a snažil se nepozvracet.

Nakonec se s námahou postavil na nohy a rozhlédl se. Tedy spíš se o to pokusil. Neviděl si ve tmě ani na špičku nosu. Zvedl ruku a nahmatal nízký, tvrdý strop.

Byl v nějaké jeskyni. Nadechl se a málem se pozvracel. Ne, byl v dole. V uhelném dole. Udělal několik opatrných kroků a zůstal stát.

Trrr-trrr.

Stone pomalu o krok ustoupil. Připadalo mu, že tam bude hadů nejspíš víc. Ocitnout se v naprosté tmě s chřestýši na dosah připomínalo hodně zlý sen. Většina lidí by ztuhla na místě a čekala na uštknutí a na smrt. Stone nebyl hloupý, proto se také bál. Strach ho však neparalyzoval. Rozpažil. Pravá ruka se dotkla stěny, levá však nic nenahmatala. Ukročil vlevo a prsty narazily na další stěnu. Šachta tudíž byla úzká, což nebylo dobře, protože po zdech prostě chodit neuměl. Znovu zvedl ruce nad hlavu a dotkl se nízkého stropu. Věděl, že chřestýši ve tmě moc dobře nevidí. Jsou však schopní vnímat tělesné teplo a z vibrací země cítí všechny pohyby.

Hrozilo mu opakované uštknutí bez možnosti dostat se odtud ven. Jak dlouho bude trvat, než najdou jeho tělo? Nebo kosti? A pak mu to došlo. Proto ho nezabili a mrtvolu nepohodili na místě, kde by ji někdo brzy objevil. Měl tu zemřít, aniž se o tom kdokoli dozví. Lidé si prostě řeknou, že odjel z města. Nebylo nutné nic vysvětlovat ani vypracovávat krytí. Přesto vycítil, že jde o něco víc. Ten, kdo ho napadl, ho mohl odnést do dolu, z něhož by nikdy nenašel cestu ven. Žádní hadi nebyli nutní. Nebo ho mohli zastřelit a nechat ho tady. Nechtěli mu však způsobit jen smrt, chtěli, aby také trpěl. Chtěli, aby zemřel strašnou smrtí, sám, ve tmě. V tom okamžiku ho zachvátila panika. Ne ovšem z důvodů, které byly na první pohled zřejmé.

Abby.

Byl u ní. Mohli to vědět. Mohlo je napadnout, že jí něco řekl. Nevěděli však jistě co. Mohli po ní jít jen pro jistotu.

Stone hmatal po stropě, až se jeho prsty dotkly něčeho, co považoval za podpěru. Takovéto podpěry pomáhají držet masu horniny a brání tomu, aby z ní padaly kameny a zavalily chodbu, za což byl Stone pochopitelně vděčný. Důležitější však bylo, že k podpěře byla připevněná drátěná klec se žárovkou. Světlo nesvítilo, ale to on nepotřeboval. Stačila mu klec.

Ustoupil dál od chřestýšů a ruce držel pod stropem. Asi o metr a dvacet centimetrů dál nahmatal další vzpěru a další klec se světlem. A ještě další ve stejné vzdálenosti.

Počítal s tím, že hady někdo vysypal mezi něj a vstup do šachty, proto opatrně postupoval směrem, odkud se ozývalo chřestění jejich ocasů. Chřestýši jsou hluší, takže neslyší ani vlastní chřestění, které je instinktivním signálem pro kořist nebo predátora, že had je nablízku, stočený a připravený zaútočit. Při každém opatrném kroku Stone čekal, že mu některý z hadů vstříkne do nohy smrtelný jed. Když se dostal k první výztuze, které se před chvílí dotkl, zvedl ruku a chytil se kovové klícky na světlo. Modlil se, aby ho unesla, přitáhl se do vzduchu a nohy zvedl k hrudníku. Poraněná ruka ho hodně bolela, ale raději se plně soustředil na to, co dělá, a na bolest nemyslel. Ve výcvikovém středisku divize 666 ve Vražedných horách získal takovéto návyky navždy. Tamní instruktoři totiž byli mistry v navozování všech typů utrpení, fyzického i duševního.

Rozhoupal se dopředu a dozadu a poté se švihem posunul dopředu s rukou nataženou jako opice šplhající po mřížích. Pevně sevřel druhý košík se světlem. Kolena držel co nejvýš, pustil se prvního světla a přesunul se celý. Netušil, jestli by chřestýš dokázal zaútočit do výšky a uštknout ho třeba do zadku, ale ve skutečnosti se to vůbec nechtěl dozvědět.

O čtyři vzpěry dál, poté co minul jedno světlo a málem spadl, zůstal zavěšený na rukách s vysoko vytaženými koleny a poslouchal. Chřestění přestalo. Přesto se ještě nehodlal spustit na zem. Přeskakoval dál, dokud nenatáhl ruku a nenahmatal jen stěnu.

Sakra!

Copak celou dobu postupoval špatným směrem? Nebo se hadi přeplazili za něho, zatímco ležel v bezvědomí? Nebo ten, kdo ho sem odtáhl, odhadl jeho myšlenky a umístil hady tak, aby se přes ně vzdaloval od vchodu? Nebo to všechno je skutečně jen ošklivý sen a každou chvíli se probudí?

Protože už měl ruce unavené, Stone opatrně spustil nohy a stoupl si na pevnou zem. Znovu rozpažil a pokusil se změřit šířku šachty. Nahmatal to, o čem se domníval, že je konec slepé uličky, jenže na druhé straně nenašel nic. Pokračoval proto dál, ale stále se mu nedařilo nic najít. Na okamžik ho to zmátlo, vzápětí si však uvědomil, o co jde.

Pitomce.

Musel se dostat do ohybu šachty. Zorientoval se, prsty se dotýkal stěny a pokračoval dál. Celou dobu poslouchal, jestli nezaslechne hady. Po deseti minutách narazil na dřevěnou přepážku.

Vstup do šachty musel být pobitý prkny, protože u podlahy uviděl tenký proužek světla. Zvážil možnosti. Nebylo to nic složitého, v podstatě totiž neměl na vybranou. Ustoupil o několik kroků a ze všech sil se rozběhl proti zábraně, což vedlo jen k tomu, že s odřeným ramenem skončil na zadku na zemi. Začal se zvedat, ale nakonec se zarazil. Prsty nahmatal cosi kovového, napůl schovaného v hlíně. Bylo to dlouhé a tenké. Když tu věc pevně sevřel v dlani, poznal, že je to tyč s plochým koncem, podobná velkému šroubováku.

Natlačil spodní konec tyče do jednoho boku dřevěné stěny a začal páčit. Cítil, jak hřebíky v rámu trošku povolily. Zkusil jiné místo, opíral se celou vahou těla o tyč, nohy mu v hlíně podkluzovaly. O dvacet minut později byl celý zpocený, ale horní pravý roh dřevěné stěny povolil a do šachty proniklo světlo. Povzbuzený úspěchem se Stone znovu pustil do práce a po dalších dvaceti minutách úsilí dokázal vypáčit desku dostatečně daleko z rámu, až nakonec povolila a spadla na zem.

Svoboda.

Zhluboka si oddechl. Chvíli rychle mrkal, aby přivykl ostrému světlu, a pak se rozhlédl po okolí, jestli pozná, kde by mohl být. Nepoznal. Ke vchodu do šachty vedla polní cesta, která měla černou barvu. Nejprve nechápal proč, pak mu to došlo. Roky po ní jezdily náklaďáky s uhlím. Jejich pneumatiky zapracovaly černý prach a kousky uhlí do červeného jílu a černá nakonec zvítězila. Podíval se na své oblečení. I to bylo celé černé. Oprášil se a vyrazil po cestě. Dával pozor pro případ, že by se ti, kteří ho napadli, schovávali někde blízko, aby se ujistili, že se mu nepodařilo uniknout setkání s hady.

Po míli chůze vyšel z lesa a dostal se na štěrkovou cestu. Když mu začal štěrk chrastit pod nohama, na něco si vzpomněl a sáhl do kapsy bundy. Prázdná lahvička od tylenolu byla pryč. Výborně. Připadalo mu, že má prasklou lebku, a navíc přišel o jedinou stopu, kterou našel při pátrání ve stále nebezpečnějších ulicích Divine.

Podařilo se mu zastavit náklaďák a svezl se k Ritině restauraci. Dovnitř vešel zadním vchodem a zjistil, že tam Abby není. Zavolal jí z restaurace domů, ale telefon nikdo nezvedal. Utíkal k Willieho přívěsu, naskočil do pickupu a co nejrychleji vyrazil na Svatojánskou farmu. Našel ji, jak jde ke svému autu.

„Co se ti sakra stalo?“ vyjekla, když ho uviděla.

Popisoval jí, čím prošel. Jen na něho beze slova zírala. „Ach bože, Bene,“ dokázala ze sebe dostat teprve po chvíli. „Co se to děje?“

„Mluvilas s Dannym?“

„Před chvilkou. Právě jsem se chystala za ním zajet.“

„Snažil jsem se ti dovolat od Rity.“

„Myslím, že jsem slyšela telefon zvonit, ale sušila jsem si vlasy. Co budeš dělat?“

Stone o tom chvíli přemýšlel. Co udělá? „Zajdu za Trimblem. Pak se sejdu s Tyreem a zjistím, co vypátral.“ Vzal ji za ruku.“Abby, chci, abys byla opatrná. Vím, že máš brokovnici. Co pistoli?“

„Sam dvě měl. Jsou nahoře v komoře.“

„Umíš z nich střílet?“

„Ptáš se holky z hor, jestli ví, jak se střílí z pistole?“

„Dobrá, beru to jako ano. Říkalas, že máš dvě. Nevadilo by, kdybych si jednu půjčil?“

„Nevím o nikom, kdo by ji právě teď potřeboval víc.“

Zašli do domu a Stone vyndal pistole. Obě nabil a jednu podal Abby.

„Rád bych s tebou zůstal ve spojení, ale nemám mobil.“

„Můžeš si vzít Dannyho. Přinesla jsem ho domů z nemocnice.“ Podívala se na jeho špinavé oblečení. „Za Charliem takhle jít nemůžeš. Osprchuj se a převlékni.“

Stone se ohlížel po pickupu. Ještě ho nenapadlo ho zkontrolovat. Podíval se na ložnou plochu a zjistil, že jeho vak je pryč.

„No, problém je, že se nemám do čeho převléct.“

„Pojď. Máš přibližně Dannyho velikost.“

Zavedla ho do Dannyho pokoje a nějaké oblečení mu vybrala. Když vyšel ze sprchy, měl vše pečlivě připravené, včetně kalhot, košile, ponožek a spodního prádla.

Oblékl se, a vybavený mobilním telefonem a pistolí, Abby objal. „Díky. Sejdeme se pak v nemocnici,“ řekl.

Díval se, jak odjíždí. Sám vyrazil opačným směrem na schůzku s Trimblem. Dál měl v plánu vyhledat Tyreeho. Nesmí udělat chybu. Jinak by mohl skončit buď šest stop pod zemí, nebo nadosmrti škrábat špendlíkem čárky kalendáře na stěnách cel federální věznice.

40

Přijela dodávka, vystoupil z ní nějaký muž a doběhl ke Knoxovým dveřím. Když mu Knox otevřel, muž mu předal balíček a odešel.

Knox se posadil ve své pracovně, do počítače vložil DVD a na monitoru se objevily obrázky. Portrétista a Leroy se konečně sešli. Knox se díval na digitální skici muže s vousy, což měl údajně být John Carr. Portrétista na Knoxovo přání zpracoval také obrázky, na nichž odstranil vousy a brýle. Knox je porovnal se starými fotografiemi Johna Carra z dob jeho služby v armáděi s novějšími, které objevil ve složkách CIA. Podle jeho názoru na nich byl jeden a týž muž. Vytiskl si několik barevných kopií a vyběhl ze dveří.

S hvízdajícími pneumatikami vyrazil ve svém roveru z příjezdovky.

O kousek dál v ulici nastartoval dodávku Caleb a sledoval ho.

„Vypadá to, že náš honicí pes vyčenichal stopu,“ prohlásila Annabelle a odložila dalekohled.

Knox nejprve zajel na Státní letiště a Annabelle ho sledovala dovnitř. Asi o hodinu později se vrátil ke svému SUV a odjel.

Annabelle naskočila do dodávky.

„Vypadá to, že na letišti neuspěl. Uvidíme, kam míří teď.“

***

Další Knoxovou zastávkou bylo nádraží Union Station. Za obvyklých okolností by celou oblast nechal přímo zaplavit obrázky maskovaného Johna Carra, vložil by je do databáze metropolitní policie, předal by je všem leteckým společnost a agenturám pro ochranu zákona, ale tentokrát to nešlo. Pokud by lidé z FBI poznali v muži s rozcuchanými vousy člověka, kterému umožnili, aby jim proklouzl mezi prsty, určitě by chtěli vědět, proč se o něho CIA tak zajímá. A přes veškeré Hayesovo ujišťování, že dokáže FBI držet stranou, si Knox nemohl být nikdy jistý.

Na nádraží Knox zaznamenal úspěch, který by mohl znamenat průlom. Prodavačka jízdenek byla přesvědčená, že člověka z kresby, Stonea s vousy a brýlemi, poznává. Platil v hotovosti za jízdenku, ale pokladní si nepamatovala, jaké jméno měl uvedené v řidičském průkazu.

„Vzpomenete si, kterým vlakem jel?“

„Jo. Moc lidí tu v hotovosti neplatí. Koupil si lístek na Crescent do New Orleansu.“

„Mohl bych mluvit s někým z toho vlaku? Třeba s průvodčím?“

Žena zvedla telefon. O několik minut později Knox zopakoval svou prosbu náčelníkovi v jeho kanceláři. I ten několikrát zatelefonoval a oznámil Knoxovi, že má štěstí. Jeden z průvodčích ze Stoneova vlaku se právě vrátil do města. Náčelník mu zatelefonoval a průvodčí asi za hodinu dorazil. Ukázali mu kresbu, ale muže na ní nepoznal. Knox mu podal další podobiznu, tentokrát bez vousů a bez brýlí.

„Jo, to by mohl být ten, co se zapletl do rvačky.“

„Rvačky?“

„Složil ve vlaku tři kluky, kteří byli o hodně mladší než on.“

„Opravdu?“

Průvodčí začal vysvětlovat, co se stalo, a vyprávění zakončil tím, že Stone a ostatní muži zapletení do rvačky vystoupili na nejbližší stanici. Řekl Knoxovi i jméno města.

„Nechtěl se mi nijak prokázat. Místo toho navrhl, že vystoupí z vlaku. Trochu podezřelé, nemyslíte?“

„Máte jména těch ostatních?“

„Kdepak. Prohlásili, že také vystoupí, a udělali to. Ušetřili mi práci s vyplňováním hlášení pro policii. Chuligáni pitomí.“

„Popište mi je. Jednoho po druhém.“

Když si Knox zapsal všechny informace, podíval se na náčelníka. „Můžete obstarat záznamy o jízdenkách pro tu jízdu?“

„Ano, ale nedokážeme k nim přiřadit tváře.“

„Seznam osob si vezmu tak jako tak. Něco by z něho mohlo vyplynout.“

Náčelník seznam vytiskl a podal ho Knoxovi.

„Takže jde o něco velkého?“ zeptal se průvodčí potěšeně.

„Tak velkého, že o tom nejspíš nikdy neuslyšíte. A důrazně vám oběma, pánové, doporučuju, abyste zapomněli, že jsem tu byl.“

Knox spěchal ven z nádraží a Annabelle se mu držela v patách. Jeho rover vyrazil od chodníku a dodávka jela za ním.

Rover nabral rychlost a hrozilo, že Calebovi a Annabelle ujede. Když se Caleb začal v hustém provozu proplétat mezi auty, aby neztratili pronásledované auto z očí, Annabelle mu řekla, že to není nutné.

„Ale vždyť ho ztratíme.“

„Ne, neztratíme.“ Z tašky vyndala malé zařízení. „Když jsem v Georgetownu seděla v jeho autě, dala jsem pod sedadlo vysílač. Má dosah přibližně dvacet mil.“

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Promiň. Mám teď hodně o čem přemýšlet.“

Caleb si chvíli mumlal cosi pro sebe a pak řekl: „To byl moc dobrý nápad. Dát mu tu věc do auta.“

„Navíc se tahle můžeme držet zpátky pro případ, že by si kontroloval zpětné zrcátko.“

„Působí na mě dojmem člověka, který to dělá často.“

„Na mě taky.“

„Takže Oliver odjel vlakem?“

„Vypadá to tak.“

Knox uhnul na mezistátní 66 a pokračoval na západ. Když projeli Gainesville, rover z dálnice sjel.

„Nevěřím, že tudy jezdí vlaky,“ prohlásil Caleb.

„Uvidíme, kam má namířeno.“

Po dvaceti minutách Annabelle zaklela: „Sakra! Tím končí můj dokonalý plán.“

Sledovali, jak Knox nasedl do vrtulníku, který se v oblaku prachu zvedl ze země.

„Co teď?“ chtěl vědět Caleb.

„Zpátky na nádraží. Jak nejrychleji to dokážeš.“ Zkoumavě si Caleba prohlédla. „Počkej ještě.“ Popadla fotoaparát. „Sundej si tu kšiltovku a mikinu.“

„Proč?“

„Potřebuju si tě vyfotit.“

Pořídila fotografii. „Cestou se někde ve městě stavíme ve fotolabu. A taky budu potřebovat přístroj na laminování a pár dalších drobností.“

„Co chceš dělat?“ zajímal se Caleb a rozjel dodávku.

„Budeš muset změnit profesi.“

41

Vrtulník dopravil Knoxe asi třicet mil od města, kde Stone vystoupil z vlaku. Tam na něho čekal pickup. Vrtulník mu zařídil Macklin Hayes, kterého velmi potěšilo, když mu Knox do telefonu sdělil, že se konečně chytil dobré stopy.

Jeho pokyny byly naprosto jasné. Najít Carra, ale nezasahovat.

„Zavolejte mi a já to převezmu.“

Tím jsem si jistý, generále.

Když Knox dojel do města, rozhodl se, že začne na prvním místě, které bude vypadat slibně. Jeho modlitby byly takřka vzápětí vyslyšeny. Nad chodníkem se klenul poutač restaurace místními zvané „One T“. Zaparkoval, vešel dovnitř, posadil se k pultu a objednal si něco k jídlu. V podniku nebylo mnoho hostů, ale přesto doufal, že kdyby se sem Carr zašel najíst poté, co ho vysadili z vlaku, někdo by si mohl vzpomenout, že ho viděl.

Ukázal portrét, položil několik otázek a za půl hodiny vyšel ven, aniž věděl více, než když vcházel dovnitř.

Ani obsluha za pultem, ani místní štamgasti buď neměli pozorovací schopnosti, nebo neradi o někom dobrovolně poskytovali komukoli informace. V odpověď na kreslený portrét se mu dostávalo jen zamítavého zavrtění hlavou. Ani jeho služební průkaz nic nevyřešil. Spíš ještě ublížil. Knox nesměl zapomínat, že v těchto končinách je federální vláda možná ještě méně oblíbená než Usáma bin Ládin.

Zjistil, že nedaleko je autobusové nádraží, to však bylo zavřené a hned tak nemělo otevřít. Místní patrně nepotřebovali denně cestovat.

Knox se posadil do svého pickupu a studoval mapu. Terén kolem byl divoký a viděl jen několik málo měst, navíc daleko od sebe, které spojovaly dvouproudé a klikaté silnice. Rozhodl se, že si najde nocleh a ráno začne znovu. Až otevřou autobusové nádraží, bude se tam muset vrátit. Poptá se lidí, kteří tam pracují, ale protože fungují na směny, někteří se do města vracejí až po několika dnech. Přesto počítal s tím, že na autobusovém nádraží nějaké informace získá, pokud se do té doby nedozví nic důležitého. Nejspíš existovalo jen málo způsobů, jak se dostat z tohoto zapadákova, a autobus se mu zdál nejslibnější. Carr jím mohl odjet, poté co byl donucen vystoupit z vlaku.

Motel byl žlutě natřená betonová barabizna a ceny v něm tak nízké, že je Knoxovy diety státního zaměstnance bez problému pokryly. Pokojovou službu nahrazovaly sušenky a limonáda v automatu před malou recepcí. Ukázal místnímu manažerovi portrét, ale ten jen zavrtěl hlavou a vrátil se k televizi a plechovce piva. Knox strávil další hodinu na ulicích a ukazoval skici chodcům i prodavačům v obchodech. Buď člověka z portrétu nikdo neviděl, nebo se k tomu nehodlal přiznat.

Knox se oblečený posadil na postel, žvýkal miniaturní sendviče se sýrem a s burákovým máslem a upíjel dietní kolu. Procházel televizní kanály od válek přes přírodní katastrofy ke korupčním skandálům, ESPN a NASCAR, až se nakonec rozhodl pro kanál TV Land, kde mohl sledovat desítky let starou epizodu ze seriálu Happy Days.

Carr byl lovná zvěř, Knox lovec. Tak alespoň byly oficiálně rozděleny role. Ve skutečnosti se situace mohla kdykoli obrátit a díky Carrovým schopnostem se tato hrozba v blízké budoucnosti jevila jako poměrně reálná. Po tom, co se Knox dozvěděl, měl velké obavy i kvůli možnému útoku zezadu, protože tam číhal mistr pastí a špinavých her Macklin Hayes.

Vyndal mobilní telefon a vyťukal číslo.

„Haló?“

„Ahoj, Melanie. Tady táta.“

„Hele, právě jsem na tebe myslela. Nechceš se večer sejít? Mám dva lístky na muzikál Wicked.“

„Promiň, zlato, nemůžu. Jsem mimo město.“

„Kde? V Paříži? Amsterodamu? V Kábulu? Tikrítu?“ Její hlas sice zněl spokojeně a vesele, Knox nicméně svou dceru znal natolik dobře, že z jejích obyčejných slov vycítil obavy.

„Kousek západně od tebe. Tak trochu na venkově.“

„Teroristi se skrývají na kombajnech, tati?“

„To se nedá nikdy vyloučit, zlato. Ozval se ti v poslední době bratr?“

„Mám tu o něho dnes z rána e-mail. Zní to dobře. Poslal i fotky. Stejně tam ale jsou i špatné zprávy. Jejich působení v oblasti mělo skončit za čtyři týdny, jenže právě se dozvěděli o jeho prodloužení o dalších šest měsíců. Taliban se očividně vzpamatoval a útočí. Mark tvrdí, že z Iráku stahujeme dvacet tisíc vojáků a přesunujeme je do Afghánistánu, takže by tam mohl skončiti on.“

Knox v duchu zaklel. „Vím, že nemůže napsat, kde přesně je, ale působí teď někde na bojové linii?“

„Napsal jen, že se snaží držet hlavu dole a odvádět svou práci.“

Knox pěstí udeřil do záhlaví postele. „Podívej, co bys řekla, kdybychom naplánovali nějakou společnou akci, až se vrátí? Někam vyrazíme. Třeba do Středomoří. Jen my tři. Odpočinout si a nabrat síly. Platím.“

„To zní báječně. Ale Středomoří je drahé a já nejspíš vydělávám víc peněz než ty. Co kdybych také přispěla? Mark je bez peněz. Za službu vlasti nedostává vlastně ani minimální mzdu.“

„Kdepak. Platím já. A ty si koukej šetřit.“

„Proč?“

„Aby ses o mě mohla ve stáří postarat. Nebudu tuhle blbou práci dělat až do smrti.“

Při posledních slovech se tón jeho hlasu změnil a dcera si toho okamžitě všimla.

„Tati? Je všechno v pořádku?“

„Jistě, zlato. A dám ti radu do života: Nemrhej báječnými lístky do divadla na staré dědky, jako jsem já. Vezmi s sebou někoho milého, hezkého a mladého. Taky bych se chtěl dožít vnoučat, chápeš? Zdaleka nemládnu.“

„Jo, jistě.“

„Brzy se zase ozvu, zlato.“

„Ahoj, tati. A… dávej na sebe pozor.“

„To dělám pokaždé.“

„Tati?“

„Ano?“

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“

Knox nechtěl s odpovědí váhat, ale z jakéhosi důvodu to stejně udělal. „Všechno bude v pořádku, Mel.“

Ukončil hovor a hodil telefon na postel. Cítil se teď hůř než před telefonátem. Věděl, že svou dceru polekal, a právě teď s tím nemohl nic udělat. Možná ji chtěl vystrašit. Nebo aspoň připravit na možnost, že se nevrátí domů, nebo že dokonce bude muset identifikovat jeho mrtvolu.

Rozhlédl se po neuspořádaném interiéru svého pokoje. V kolika takových dírách v neznámých městech a zemích strávil svůj život? Odpověď byla jednoduchá. V příliš mnoha.

Lehl si na záda na postel a připadal si osamělejší než kdy v minulosti.

Tak muzikál Wicked? Prokletí? Víš, zlato, o prokletých bych ti mohl hodně vyprávět. Ale mám strach, že bys pak svého tátu nenáviděla, takže bych si radši prohnal hlavou kulku.

Mobil mu začal pípat.

Volal Hayes. Věděl to, aniž se podíval na displej. Nechtěl hovor přijmout, ale musel. Oficiální protokol, což znamenalo, že se nechce dožít převedení na tajnou operaci třeba v Teheránu nebo v Pchjongjangu.

„Joe Knox.“

„Kde jste?“ vyštěkl Hayes.

„Na lovu.“

„Kde přesně lovíte?“

„V jihozápadní Virginii.“

„To není dost přesné.“

„Abych pravdu řekl, vlastně si ani nejsem pořádně jistý, kde jsem, a signál je tu dost špatný, pane. Skoro vás neslyším.“

Hayes zvýšil hlas. „Už jste ho viděl?“

„Kdyby ano, hned bych vám zavolal. Jen se snažím jít po stopě a upřesnit lokaci.“

„Proč jste nenechal vrtulník, aby vás dopravil až na místo?“

Protože by pak věděli, kde jsem. „Když vrtulník vysadí federála v takovémhle místě, vyvolává to podezření. Jestli tu Carr někde je, okamžitě by zmizel. Hodlám se tu porozhlédnout a dám vám vědět.“

„Knoxi, uvědomte si, že nepostupujete podle předpisů.“

„Dělám, co můžu v rámci všech omezení, která stanovují, co můžu vědět a kam se můžu vypravit.“

„Jakmile se něco dozvíte, okamžitě volejte Knoxi. Jakmile se něco dozvíte.“ Generál zavěsil.

Knox zvedl oči právě v okamžiku, kdy v televizi začínal oblíbený seriál.

„Polib si, blbečku,“ prohlásil Knox hlasem jednoho z hrdinů na obrazovce.

42

Annabelle s Calebem nakráčeli na nádraží Union Station a zamířili přímo k pokladní, s níž hovořil Knox. Annabelle jí ukázala svůj falešný odznak FBI.

„Agenti Hunterová a Kelso. Byl tu před nějakou dobou muž, který se vyptával a ukazoval vám fotografii? Nejspíš se představil jako Joe Knox a tvrdil, že pracuje pro ministerstvo vnitra.“

„Ano, byl tu,“ přitakala žena nervózně.

Annabelle si hlasitě povzdechla. „Tak to máme velký problém.“

Žena se na ni vystrašeně dívala. „Jaký problém? Pomohli jsme agentu Knoxovi, jak to jen šlo.“

Do rozhovoru se vložil Caleb. „Problém je v tom, že se nejmenuje Knox a nepracuje pro ministerstvo vnitra.“

„Dobrotivý bože,“ vyjekla žena.

„Přesně tak, dobrotivý bože. Musím hovořit se všemi, s kým mluvil. Okamžitě!“

Za několik minut už seděli v kanceláři náčelníka. Byl zdei průvodčí z vlaku, který se na nádraží zdržel, aby vyplnil jakési formuláře, a zavolali ho, když o to Annabelle požádala.

„Mysleli jsme, že je federál.“

„Samozřejmě. Nejspíš vám přikázal, že o tom, co vám řekl, nesmíte s nikým mluvit, že?“ zeptala se Annabelle.

„Přesně tak.“

„Obávám se, že to z jeho strany byl pokus zamést stopy.“

„Ale jeho průkaz vypadal věrohodně,“ bránil se náčelník.

Caleb zvedl svůj průkaz, aby si ho mohli dobře prohlédnout. Stále ještě byl teplý, protože ho Annabelle vyrobila v dodávce cestou sem. „Já pracuju pro ministerstvo vnitra. Všimli jste si, že v horním pravém rohu fotografie bylo umístěno malé písmeno ‚e‘ v zrcadlové podobě, jako na mém průkazu?“

Muži od dráhy se podívali jeden na druhého a zavrtěli hlavami. „Nevěděl jsem, že tam má být,“ prohlásil náčelník.

„Protože je to tajné,“ ozvala se Annabelle. „Lidé pak nemohou účinně padělat naše průkazy. Chápu, má to i druhou stránku, protože když je to tajné, lidé by o tom neměli vědět. Ale myslím, že oznámení o tomto bezpečnostním prvku bylo předáno na určitou úroveň federálních vládních úřadů a státních firem. Vy jste státní firma, nebo ne?“

„Tak napůl,“ odpověděl náčelník. „A rovnou vám říkám, že se nám z federální vlády neobtěžovali nic takového vysvětlit. Víte, většina se jich spíš ptá, jestli tahle země vůbec nějakou železnici potřebuje. Přitom dálnice jsou přeplněné a nebe plné letadel, takže se všechny civilizované země světa snaží budovat čím dál víc železnic. Člověk by řekl, že to snad někomu konečně dojde.“

„Na příštím jednání o rozpočtu se za Amtrak přimluvíme,“ prohlásil Caleb sarkasticky. „Jenže právě teď potřebujeme co nejrychleji dokončit tuhle práci.“

„Počkejte, neměli byste nosit takové ty vesty s nápisem FBI na zádech?“ zajímal se průvodčí.

„Jasně,“ přitakala Annabelle netrpělivě. „Když stojíme někomu za dveřmi a chystáme se ho zatknout. Ne když tajně pátráme po špionovi.“

Caleb se na ni ostře podíval a rychle zavrtěl hlavou. Zahrál svou roli dokonale.

„On je špion?“ vyjekl náčelník.

„Ano, je,“ přiznala neochotně. „Potřebuju přesně vědět, co jste mu řekli.“

Oba muži se rozhovořili a Caleb si dělal poznámky. „Neobviňuju vás z toho, co se stalo,“ uklidňovala je Annabelle, když skončili. „Doufám, že se nám ho na základě vašich informací podaří dopadnout.“

„Držte nám palce,“ dodal Caleb. „Budeme to potřebovat, protože má docela slušný náskok.“

Oba se rychle rozloučili a vrátili se do dodávky.

„Dobrá práce, Calebe,“ pochválila ho Annabelle.

„Na vysoké jsem hrával v ochotnickém kroužku. Měl jsem určité sny. Ne o Hollywoodu, bože, to ne. Snil jsem o jevišti.“

„Takže jsi chtěl hrát na Broadwayi a skončil jsi jako knihovník? Jak to?“

„Herectví jsem miloval, ale byla tam jedna potíž, přes kterou jsem se nikdy nedokázal přenést.“

„Jaká?“

„Tréma. Hodiny před každým představením mi bývalo zle. Hodně jsem hubl a musel jsem moc často měnit kostýmy, až jsem to nakonec vzdal.“

„Aha, ale dneska jsi byl hvězda.“

43

Rozhovor s Charliem Trimblem probíhal lépe, než Stone čekal. Novinář kladl uctivé, nicméně připravené otázky. Po chvíli se však situace začala měnit. Reportér seděl ve svém starém otáčecím křesle a výraz pohledu, který na Stonea upíral, způsobil, že se Oliver začal cítit nejistě.

„Jste mi povědomý, Bene. Nesetkali jsme se někdy?“

„Myslím, že ne.“

„Byl jste někdy ve Washingtonu?“

„Nikdy.“

Trimble se opřel a prsty poklepával po desce stolu. „Proč jste sem přišel?“

„Jen jsem si chtěl být jistý, že se Dannymu nic nestane.“

„To je všechno?“

„Proč by ne?“

Než stačil Trimble položit další otázku, Stone ho předběhl. „Co víte o úmrtích Debby Randolphové a Roryho Petersona?“

V prvním okamžiku se zdálo, že Trimblea otázka zaskočila, dál se však tvářil zkoumavě. „Proč vás to zajímá?“

„Nějací lidé se pokusili zabít Dannyho. Navíc si myslím, že se obětí pokusu o vraždu stal i Wiilie.“

„Mluvil jsem o tom s Bobem Coombsem. Máte nějaké důkazy?“

„Jen to, co mi Wiilie řekl, a to, co doktoři našli v jeho krvi.“

„Wiilie je závislý na drogách a takovým lidem se nedá příliš věřit.“

„Mluvil jste s ním?“ zeptal se Stone ostře. Trimble zavrtěl hlavou. „Pak byste neměl hodnotit jeho důvěryhodnost, nemyslíte?“

Trimble nejprve zrudl, ale vzápětí se usmál. „Máte pravdu. Měl bych si s ním promluvit.“

„Vraťme se tedy k mé otázce. Danny a Willie se oba stali cílem útoku. Oba znali Debby. Willie s ní byl dokonce zasnoubený.“

„To jsem nevěděl.“

„Zdá se, že to nevěděl nikdo. Debby údajně spáchala sebevraždu. Willie si myslí, že je to hloupost. Mluvil s ní večer předtím, než ji našli mrtvou. Byla prý veselá.“

„Šerif Tyree to všechno prověřil. Vypadalo to naprosto šíleně, ale veškeré důkazy naznačovaly, že Debby opravdu spáchala sebevraždu.“

„Když víte, jak na to, je poměrně jednoduché nastrojit vraždu tak, aby vypadala jako sebevražda.“

Trimble se na něho zkoumavě podíval. „Vy o takových věcech něco víte?“

„Jen se snažím dobrat pravdy, pane Trimble.“

„Prosím, říkejte mi Charlie. Proč jste tak odhodlaný zjistit, jak to bylo? Jste tu přeci jen pár dní.“

Stone si promnul rameno a podrbal se na hlavě. „Řekněme, že nemám rád, když se mě někdo snaží vystrnadit pryč.“ A taky je tu Abby. „Jak zemřel Peterson?“ zeptal se.

„Výstřel z pušky. Nejspíš při vloupání. V kanceláři měl trezor, který někdo násilím otevřel. Zmizela hotovost, nějaké složky a jeho počítač. Tyree pracoval i na tomhle případu, ale moc toho nezjistil, alespoň mně se s ničím nesvěřil. Pochopte, je tu jediný ochránce zákona.“

„Mohl povolat státní policii.“

„To mohl.“ Trimble se usmál. „Nebo svého bratra.“

„Bratra?“

„Howarda Tyreeho. Ředitele věznice Blue Spruce.“

„Nikdy se o něm nezmínil.“

„No, nejsem si jistý, nakolik dobře spolu ti dva vycházejí. Takže návrh povolat bratra na pomoc byl z mé strany jen chabý pokus o žert. Tyree je v tom sám.“

Stone po několika dalších minutách redakci Divine Eagle opustil a zamířil na schůzku se šerifem.

Našel ho, jak v budově městského vězení prochází nějaké úřední spisy.

Když Tyreemu řekl, co se mu stalo v důlní šachtě, ochránce zákona málem spadl ze židle. Jak Stone pokračoval ve vysvětlování, Tyree začal přikyvovat.

„V nemocnici potvrdili, že Willie měl v krvi oxycodon,“ prohlásil šerif, jakmile Stone domluvil. „Willie na něj ale má alergii. Nikdy by si ho dobrovolně nevzal. Navíc je bez předpisu pekelně drahý.“

„Takže se ho někdo pokusil zabít,“ ujišťoval se Stone.

„Vypadá to tak. Navíc to bylo vlastně docela mazané. Zneužívání léku na předpis je tu dost rozšířené. Vyšetřováním těchhle věcí trávím hodně času. Černá skvrna na jinak docela hezkém místě k životu. Nemůžete ale zavřít každého, kdo je závislý, protože by tu nakonec nezbyl nikdo, kdo by dělal v dolech. Pokoušíme se zbavit je závislosti, dáváme jim každý den dávku metadonu, ale to nestačí. Všichni policajti v celém apalačském uhelném revíru vědí, že bojují předem prohranou bitvu. Ale nemáme dost lidí ani prostředků a nevíme, kam dřív skočit.“

„Tahle oblast je poměrně odlehlá. Odkud se všechny ty léky berou? Není tu přece lékárna na každém rohu.“

„Existuje ale spousta jiných zdrojů. Falešné lékárny na internetu, dodávky z mexické hranice. Hodně horníků rozházelo za tyhle věci celé jmění a rozbilo si manželství. Říká se tu, že metamfetaminy tě udrží vzhůru a oxy v rauši.“

„Šerife, jsem si jistý, že mezi Dannym, Williem a smrtí Debby Randolphové existuje souvislost.“ Stone šerifovi popsal, jak Willie požádal Debby o ruku a že s ní mluvil večer před její údajnou sebevraždou.

„O tom zasnoubení jsem neměl tušení, ale vím, že Willie je přesvědčený, že nespáchala sebevraždu. Pořád mi to opakoval. Jenže všechny důkazy ukazovaly na sebevraždu.“

„Kdo prováděl pitvu?“

„Doktor Warner. Není sice profesionální patolog, ale kvalifikovaný ohledávač. Navíc to vypadalo naprosto jasně. Strčila si hlaveň brokovnice do pusy a stiskla spoušť.“

Při posledních slovech uhnul Tyree pohledem. Stone si toho všiml: „Nechci vám říkat, jak máte dělat svou práci, ale ženy se jen málokdy zastřelí. A se všemi drogami tady kolem bych spíš tipoval, že spolyká nějaké prášky a zemře v tichosti.“

„Vím. Taky mi to nesedí.“

„Viděl jsem onehdy v noci Dannyho ležet na Debbyině hrobě,“ podotkl Stone opatrně.

„Vy jste tam byl?“ zajímal se překvapený Tyree.

„Za tou kamennou zídkou. Slyšel jsem nějaké zvuky a šel jsem se podívat, co se děje. Už jsem se chystal dojít až k Dannymu, když jste se objevil vy.“

Tyree vypadal nejistě. „Jedna z nejšílenějších věcí, jaké jsem kdy viděl. Vůbec jsem nechápal, co tam dělá. Prostě jsem to přičítal tomu, jaký Danny je.“

„Jak to myslíte?“

„Je nepředvídatelný.“

„Odjet z města ho donutila Abby.“

Tyree se na židli opřel a na Stonea se zamračil. „Nikdy se neobtěžovala mi o tom říct,“ prohlásil ublíženým tónem. „A vám to řekla?“

„Hádám, že se o něho bála. A podle toho, co se mu po návratu stalo, zřejmě měla pravdu. A možná se bála svěřit se vám.“

„Proč?“

„Představujete tu zákon. Co jestli se Danny zapletl do něčeho, co není tak úplně legální?“

Tyreeho zlost ustoupila. „Asi to chápu. Mimochodem, váš popis těch chlápků teď rozesílám na státní policii a do úřadů šerifů v dalších městech. Povědomí mi ale nejsou, a to tu v okolí znám skoro každého.“

„Víte, byla tma a všechno se seběhlo dost rychle. Neměl jsem čas si je pořádně prohlédnout, takže ani ten popis není dokonalý. Ale viděl jsem Shirley Coombsovou čmuchat kolem Willieho přívěsu těsně předtím, než napadli Dannyho. Myslím, že něco hledala.“

„Jako co?“

Stone mu řekl o prázdné lahvičce od tylenolu. „A Joshe Coombse zastřelil jeho kamarád Rory Peterson. Zajímavá shoda náhod.“

Tyree zamyšleně přikyvoval.

„Spousta věcí je tu divných,“ poznamenal Stone.

„Jasně, ale jak je spojit dohromady? V tom je ta potíž.“

Stone vstal. „Mám namířeno do nemocnice podívat se na Dannyho a Willieho.“

„Výborně, tak vyřiďte Dannymu, že by mi měl přestat lhát. Myslím, že přes něho se můžeme dopracovat k jádru toho, co se děje. Jsem si tím jistý. A jakmile bude jeho příběh venku, nikdo už po něm nepůjde.“

„Řeknu mu to.“

Cestou ven si Stone všiml brokovnice s dlouhou hlavní. Ležela na stole a byla opatřená visačkou.

„Co to je za zbraň?“

„Touhle brokovnicí se zastřelila Debby.“

„Můžu?“

„Klidně.“

Stone pušku zvedl. Nejprve ji držel za pažbu, pak za hlaveň. Když ji pokládal zpátky, tvářil se zamyšleně.

„O co jde?“ zeptal se Tyree zvědavě.

„Nevím jistě. Ještě se ozvu.“

Stone si však ve skutečnosti jistý byl. Měřil metr osmdesát pět a měl extrémně dlouhé paže. Změřil si, že s ústím hlavně v ústech by na spoušť dosáhl. Jen tak tak. Vzpomněl si na fotku Debby, kterou mu ukázal Willie. Neexistoval způsob, jak by to udělala drobná dívka.

Někdo ji zabil.

Vyšel ven. V tom okamžiku si všiml vývěsky na přízemní budově přes ulici.

Účetní služby – Peterson.

Přešel na protější chodník a nakoukl do jednoho z oken. Uvnitř uviděl psací stůl, skříně na šanony, poličky a uschlou květinu. Jinak to vypadalo, že místnost byla vyklizená. Žádný počítač, tiskárna ani fax. Všiml si, že si ho prohlížejí nějací lidé kráčející po druhém chodníku. Usmál se na ně a zamířil pryč. Znovu přešel na protější stranu ulice a předstíral, že si prohlíží výlohy. Minul pekařství, a když se rozhodl vejít dovnitř, uviděl stát u pultu Boba Coombse.

„Zdravíčko, Bobe, jak se vede Williemu?“

Bob se usmál. „Doktoři říkaj‘, že už brzo půjde domů.“

„Chci se za ním dnes zastavit. Jezdil jsem jeho pickupem a doufám, že mu to nebude vadit.“

„Po tom, co jste po něho udělal, si můžete používat, co chcete.“

Bob si koupil hrnek kávy a několik koblih, zatímco Stone obdivoval nedokončenou malbu venkovské louky na stěně za pultem. Bob se Stonea zeptal, jestli si dá také kávu, ten však nabídku odmítl.

Oba vyšli ven. „Tuhle večer jsem narazil na vaši snachu,“ ozval se Stone. „Říkala mi, že jí celé město přisuzuje za něco vinu. Nevíte za co?“

Bob se zakousl do koblihy a mračil se. „Jde o Joshovu smrt.

Vlastně v ten den ani nechtěl jít na lov, ale Shirley do něho neustále hučela, že v té sezóně ještě nezastřelil jediného jelena. Víte, Josh byl dobrý lovec a Shirley nemá zvěřinu nijak ráda. Neumí ji připravit, pokaždé ji zkazí. Jen se tak snažila Joshe rozčilovat a popichovat. A když s tím nepřestávala, Josh se nakonec tehdy ráno vypravil na lov sám. Byl skutečně rozčílený.“

„Jak to víte?“

„Josh mi cestou do lesa volal a řekl mi, co se stalo. Za hodinu byl můj chlapec po smrti.“

Když se oba muži rozloučili, Stone se ohlédl k budově soudu. Parkoval před ní bílý cadillac s poznávací značkou SMPZ. Vzápětí ztuhl překvapením.

Proč má Shirley Coombsová namířeno k soudu?

44

Po dlouhé jízdě Annabelle a Caleb dorazili do města, kde Stone s Dannym vystoupili z vlaku. Annabelle se rozhodla pro rychlý průzkum centra, a nakonec se usadila u pultu ctihodného podniku „One T“. Po obou stranách vedle ní sedělo několik dalších lidí, všechno muži. Od mnohých z nich se dočkala zvídavých pohledů. Na některé se usmála, jiným lehce pokývla na pozdrav pro případ, že by se jí později mohli hodit.

„Odkud jste?“ zeptala se servírka, zatímco jí nalévala kávu do hrnku.

„Z Winchesteru ve Virginii.“ Podle Annabellina názoru jí to dodávalo tak trochu venkovský nádech.

„Mám v těch místech sestřenici. Žije na koňské farmě.“

„Krásný kus země,“ souhlasila Annabelle. Usrkávala kávu a pročítala si jídelní lístek. „Zdejší krajina mi to tak trochu připomíná, jen je tam víc rovina.“

Muž vedle ní se zasmál. Byl urostlý, vysoký a na sobě měl farmářskou košili, džínsovou bundu s vyšitým portrétem slavného závodníka série NASCAR a odřené vysoké boty. „Myslím, že všude je větší rovina než tady kolem.“

„Byl jste někdy na vrchovině?“ zeptala se Annabelle.

„Ne, madam, to tedy nebyl.“

„Hory jsou tam vyšší než tyhle kopce, ale zdaleka ne tak hezké. Jen kameny a hlína a nahoře sníh. Jen málo stromů. Tyhle hory jsou celé zelené.“

„Jen tu projíždíte, nebo hledáte místo, kde byste se usadila?“ zajímala se servírka, která předala do kuchyně Annabellinu objednávku a vrátila se k pultu.

„Vlastně ani jedno. Někoho hledám. Možná jste ho tu viděli.“

Servírka a Annabellin soused se na sebe podívali.

„O koho jde?“ zeptal se muž opatrně.

„O mého bývalého manžela. Ten parchant zmizel z města a dluží mi výživné na dvě děti za celý rok.“

„Hajzl,“ málem si odplivl muž. „Jak vypadá?“

Annabelle mu popsala Knoxe.

„Mohl by to být ten chlápek, co se tu vyptával, než mi skončila směna,“ usoudila servírka a bezmyšlenkovitě si čmárala do objednávkového sešitu. „Federál. Aspoň to o sobě tvrdil. Moc se ptal a to nemám ráda.“

„Skutečně je federál,“ potvrdila Annabelle. „A dobře vím, že mu strýček Sam platí dost, aby mohl přispívat na ošacení a jídlo pro své děti. Dostala jsem tip, že se pohybuje někde v téhle oblasti. Proto jsem sem přijela. Už mě unavuje, jak se objevuje a mizí, jak se mu zachce. Myslíte, že mu vadí, že nemám ani na pořádné léky pro syna? Trpí těžkým astmatem. Jednou málem zemřel.“

„Hajzl,“ zopakoval muž v džínsové bundě, dal si do úst velké sousto sušenek s omáčkou a urputně žvýkal, jako by tím chtěl dodat svým slovům váhu.

„Kdybyste ho potkali, nic mu neříkejte.“ požádala je Annabelle. „Je ozbrojený a klidně bude střílet. Věřte mi, je lepší ho nerozčilovat. Mockrát už si na mě vybíjel zlost.“

„Chcete říct, že vás ten parchant tloukl?“ zeptal se muž v bundě, když polkl sousto. Zároveň se nadzvedl na barové stoličce.

„Hlavně opatrně, chápete?“ zdůraznila Annabelle. Pokaždé když promluvila, objevilo se v její řeči více místního přízvuku, jako by ho od spolusedících vstřebávala. Rukou ho znovu donutila se posadit.

„Jaký tedy máte plán?“ zeptala se servírka, kterou malé drama, jež se před ní odvíjelo, velmi zaujalo.

„Najít toho hajzla.“ Annabelle jí podala lístek s telefonním číslem. „Kdybyste ho viděla, zavolejte mi, prosím.“

Servírka přikývla. „Můj starej mi udělal něco podobného. Trvalo mi osm let, než jsem z něj peníze vyrazila.“

„Doufám, že budu mít víc štěstí. Dá se tu někde ubytovat?“

„Do Skipová motelu kousek odtud nechoďte,“ poradila jí servírka a po rtech jí přeběhl úsměv.

„Proč ne?“

„Protože právě tam se ubytoval, zlato. Nebo se mě aspoň ptal, kde by se mohl uložit, a já mu poradila tenhle motel. Zkuste to u Lucy na opačném konci města. Má pár pěkných pokojů k pronajmutí.“

„Díky. Takže u Skipa?“

„Přesně tak, zlato.“

Servírka vyzvedla u okénka za pultem Annabellin talíř a položila ho před ni. „Jak teda chcete toho hajzla dostat?“

„Někoho jsem si přivedla,“ prohlásila Annabelle. „Taky pracuje pro vládu a chytá federály, kteří páchají podobné zločiny.“

„Sakra,“ zavrtěl hlavou muž v džínsové bundě. „Takže i na tohle mají úřad? Už se nedivím, proč platíme tak vysoký daně.“

„Zmlkni, Herky,“ okřikla ho servírka. „Copak nevidíš, jak je mladá paní nervózní?“

„Omlouvám se,“ zahuhlal Herky a se sklopenýma očima si nacpal do úst kus párku.

„Takže se chystáte toho sraba dorazit?“ zajímala se servírka.

„Tak nějak. Kdybyste ho zahlédli, jen mi zavolejte. Já se zatím porozhlédnu u Skipa. Díky za radu.“

Annabelle dojedla a objednala něco s sebou pro Caleba.

Vyšla z jídelny a opatrně se rozhlédla, jestli nezahlédne Knoxe. Vrátila se k dodávce a popsala Calebovi, co se dělo.

„Takže nejspíš bydlí ve Skipově motelu. Můžeme se tam přesunout a zjisti, jestli objevíme nějaké stopy. Kdyby ne, udělala jsem si tu pár dobrých známých.“

Caleb se podíval na talíř s jídlem. „Všechno je to smažené,“ prohlásil znechuceně.

„Pomiň, Calebe, ale nic jiného tu nemají.“

„Ani trochu jogurtu? Nebo ovoce? Máš představu, jak vysoký mám HDL cholesterol? A triglyceridy mám úplně mimo tabulku.

V podstatě můžu každým okamžikem umřít.“

„Je to prostě jídlo, Calebe. Tam uvnitř jedí mohutní chlapi celé půlky hovězího a sklenici džusu tam neuvidíš. Co se navíc stalo s tím novým Calebem? S neohroženým bojovníkem s nabitými pistolemi?“

Caleb si ji podmračeně prohlížel. „Sakra, co se dá dělat. Nejspíš nás tu stejně oba zabijí.“ Ušklíbl se a zakousl se do tlustého plátku opečené slaniny.

45

Když Stone vešel do přijímací místnosti soudu, nikdo uvnitř nebyl. Chvíli čekal a pak se rozhlédl po stozích krabic opřených o stěnu. Došel k nim, jednu otevřel a podíval se dovnitř. Byla plná právních dokumentů. Muselo jít o jednu z dodávek ověřovacích dokladů dolů, o níž hovořil soudce Mosley. Vyndal papír, který vypadal jako potvrzení o dodání. Osmdesát velkých krabic. Stone se rozhlédl po tyčících se věžích z krabic a přemýšlel, jak si může soudce Mosley udržet zdravý rozum při procházení takovéto spousty mozek otupujících dokladů.

Zaslechl někoho přicházet, položil dodací list na jednu z krabic a spěchal zpátky před přijímací pult uprostřed místnosti. V příštím okamžiku vešla vnitřními dveřmi Shirley Coombsová. Oči měla upřené na hromádku papírů v ruce. Zvedla pohled, a když uviděla Stonea, vyjekla.

„Vy tu pracujete?“ zeptal se.

S rukou na hrudi přikývla. „Vylekal jste mě.“

Stone se rozhlédl kolem. „Takže jste soudní sekretářka?“

„Soudní úřednice. Už mnoho let. Proč? Copak nevypadám na soudní úřednici?“ zeptala se ledově. „Nebo snad vypadám jen jako obyčejná sekretářka?“

„Byl jsem za Williem. Vede si dobře.“

Shirley se zabývala dokumenty na svém stole. „Také se za ním brzy chystám.“

To určitě. „Před budovou parkuje cadillac se zvláštní espézetkou.“

„SMPZ?“

„Přesně tak.“

„To je auto soudce Mosleyho.“

„Co ta zkratka znamená?“

„Se mnou přijde zákon.“ Shirley to pronesla tónem, který naznačoval, že Stone musí být pořádný idiot, když si to neumí domyslet sám.

„Abych nezapomněl, našla jste ve Willieho přívěsu, co jste hledala?“

„Promiňte?“

„Myslím, že jste v přívěsu nechala lahvičku tylenolu. Měl jsem ji u sebe, ale později jsem ji ztratil,“ prohlásil Stone. Významně se na ni podíval a promnul si temeno hlavy. Proč chodit kolem horké kaše?

Shirley se tvářila, jako by na ni mířil pistolí. „Nic jsem tam nenechala.“

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě že to vím jistě. Navíc sama beru advil. Už od doby, co se ho lidé začali bát.“

„Willie si myslel, že v lahvičce ještě pár prášků zbylo, ale když jsem ji našel, byla prázdná. A teď zmizela. Možná ji někdo chtěl.“

„Proč by měl někdo chtít prázdnou lahvičku?“

„No, mohly tam zůstat nějaké zbytky.“

„Zbytky čeho?“

Stone jasně poznal, že lže. Vyčetl to z každého hnutí jejího obličeje i z toho, jak se jí chvěl hlas. Byla to ona. Pokusila se zabít vlastního syna.

Kdo mě ale hodil do šachty s hady, protože paní Soudní Úřednice na jehlových podpatcích a s dlouhou cigaretou mezi prsty by to nezvládla.

„Ničemu z toho, co Willie říká, nemůžete věřit. Pořád je zfetovaný.“

„Bral stimulanty, ne léky na tlumení. Ale v nemocnici v jeho krvi našli oxycodon, což je tlumicí lék.“

„Willie v polovině případů neví, co do sebe cpe. Nejspíš zapomněl, co vzal.“

„Nebo někdo chtěl, aby to tak vypadalo.“

Nevraživě se na něho podívala. „Co tím chcete říct?“

„Jen to, že někdo možná chtěl, aby to vypadalo, že se nešťastnou náhodou předávkoval.“

Znechuceně si odfrkla. „Proč by někdo marnil čas a pokoušel se Willieho zabít? K čemu by to někomu bylo? Nemá ani žádné peníze, nic.“

„Peníze nebývají jediný důvod k vraždě.“

„A co tedy?“ zeptala se takřka s obavami.

„Willie mi řekl, že požádal Debby Randolphovou o ruku. Věděla jste o tom?“

Shirley zrudla. Chvíli se přehrabovala v kabelce, až z ní vytáhla cigaretu a zapalovač. „Ne, Willie nejspíš nepovažoval za nutné svěřit se s tím vlastní matce.“

„Takže jste Debby znala?“

„Všichni v Divine se vzájemně znají,“ pokrčila odevzdaně rameny a zapálila si.

„Mohl by s tím někdo ve městě nesouhlasit?“

Vyfoukla kouř a dívala se na Stonea. „Co je vám vůbec do toho? Nejste místní. Neznáte nás. A jen proto, že jste Williemu pomohl, nemusím odpovídat na žádné vaše otázky.“

„Říkal jsem si, že byste mi třeba chtěla pomoct pro případ, že se někdo opravdu pokusil zabít vašeho syna.“

„Pane, Willieho se nikdo zabít nepokusil.“

„Jenže já ho viděl málem zemřít, a navíc tvrdí, že si lék, který ho málem dostal, nevzal. Víte, takové věci člověka donutí k zamyšlení.“

Podívala se na spoustu krabic naskládaných v řadách po deseti a po šesti na výšku. „Mám tu hodně práce.“

„Jasně. Chcete pomoct? Můžete si mě levně najmout.“

„Myslím, že byste měl odejít. Okamžitě.“

Stone se otočil a vyšel ven.

Jakmile byl pryč, otevřely se jiné dveře a do místnosti pomalu vešel soudce Dwight Mosley. Kravatu měl povolenou a rukávy košile vyhrnuté.

„Někdo tu byl, Shirley? Zdálo se mi, že vás slyším s někým mluvit.“

„To já jen sama se sebou, pane. Jen sama se sebou. Víte, jak to občas bývá.“

„Ano, to vím.“ Usmál se a zmizel zpátky za dveřmi.

Shirley potáhla z cigarety a zamyšleně se dívala na stěnu.

46

Joe Knox ležel jen ve spodním prádle na tenkém kusu molitanu, který se tvářil jako matrace, a pokoušel se spojit jednotlivé body. Carr zabil dva muže, dva velmi významné muže, a poté co se mu v převleku za vousatého, pajdavého venkovského hlupáka podařilo proklouznout kolem federálů, zmizel. Ve vlaku se dostal do problémů a skončil v tomhle zapadákově. Ale Knox netušil, kde by mohl být právě teď. Vyptával se po okolí a zjistil, že autobus odjel téhož večera, kdy se sledovaný muž objevil ve městě, což znamenalo, že měl velké, velké štěstí. Touhle dobou už mohl být kdekoli.

Sedl si, natáhl si kalhoty a ponožky a obul si pohorky. Opláchl si obličej, prstem si vyčistil zuby a dlaní si uhladil vlasy. Jestli se pátrání protáhne, koupí si nějaké oblečení a toaletní potřeby, které se mu nevešly do cestovní tašky, kterou vždycky nosil s sebou. Oblékl si košili a zkontroloval mobilní telefon. Žádné zprávy, ale signál v téhle nadmořské výšce uprostřed pustiny výrazně kolísal.

Hayes tedy byl hlavním organizátorem tohoto dramatu a Knox jeho věrným útočným psem. No, výraz „věrný“ by v téhle chvíli bylo možné zpochybnit. Knox žvýkal žvýkačku a díval se z okna Skipová motelu. Když se včera večer ubytovával, narazil přímo na dotyčného Skipa, staříka, který toho moc nenamluvil, ale jehož ruce k sobě přitáhly hotovost vysázenou na pult rychlostí mnohem mladšího člověka. Starý Skip patrně ještě nepřišel na chuť kreditkám.

Hayes měl na Carra vztek z důvodů, o nichž se s Knoxem nehodlal bavit, ale které se stávaly čím dál zjevnějšími, jak Knox přemýšlel o nabízejících se možnostech. Jestli Knox splní úkol a Carra dopadne, nejspíš tomu člověku nikdo nepřečte jeho práva, nebude si moci zavolat právníkovi ani se nedočká soudu. Proč však zabíjet muže málem vyznamenaného Medailí cti? V dobách, kdy byl Macklin Hayes majorem, by se takovým vojákem ve své jednotce pyšnil. Carr musel svého nadřízeného něčím hodně naštvat. Z dokumentů vyplývalo, že nižší šarže nijak neprotestovaly proti tomu, aby byl Carr vyznamenán nejvyšší americkou medailí. Vše se zarazilo u Hayese. Co Carr udělal, aby si vysloužil takové zavržení a nenávist, která přetrvala celých třicet let?

Knoxovo dilema bylo jasné. Jestli svou práci úspěšně odvede a Carra dopadne, v podstatě ho tím odevzdá popravčímu. Jedna jeho část Knoxovi napovídala, že mu do toho nic není, že to není jeho boj. Splň úkol, vypořádej se s ním a začni si užívat penzi.

V létě Řím, děti, jachtink ve Středomoří, víno, jídlo. Děti.

Proč jen muselo Patty prasknout to proklaté aneuryzma v hlavě…

Druhá část Knoxe se na tuto teorii vrhla jako stopadesátikilový zápasník v ringu. Jestli Carr ty muže zabil, měla by mu být dokázána vina a měl by se dočkat potrestání. Jakmile totiž dovolíte slizkým a chytrým chlápkům jako Hayes v podobných záležitostech rozhodovat a hrát si na bohy, vše se rozpadne. To už byste rovnou mohli odmítnout demokracii a povolat zpátky Stalina. Staré dobré Spojené státy americké by skončily. A na tom se Knox nehodlal podílet. Před dvaceti roky by se možná zachoval jinak, ale ne dnes, ne teď. Přišlo mu to zábavné a tak trochu na hlavu postavené, ale věřil teď na zásady, které dělaly Ameriku Amerikou, víc, než když před mnoha desetiletími začínal dělat svou práci. Tehdy byl jen nezkušený, neohrabaný mladík s vojenským zázemím, toužící udělat si ve zpravodajských kruzích jméno. Pro splnění tohoto cíle byl ochotný udělat cokoli, často se pohybovat na hraně zákona a občas i za ní. Při pohledu zpět nebyl na tyto chvíle příliš pyšný, alespoň částečnou útěchu mu však poskytovala skutečnost, že svými činy zachraňoval životy a nakonec se znovu ocitl na správné straně. Znal hodně takových, kteří poslední krok nezvládli. Hayes k nim naprosto jasně patřil.

Ne, že by Knox nebyl cynik. Práce, kterou vykonával, se nedala tak dlouho dělat, pokud by už dávno nepřekročil onu pomyslnou hranici. Zkušenosti bez cynismu byly jasnou známkou toho, že člověku přestává fungovat mozek, aniž si toho dotyčná osoba všimne. Od určité doby chodil na každou poradu s vědomím, že se vlastně vůbec netýká toho, co měla na programu, ale že o skutečných cílech mu nikdo neřekl.

Oblékl si bundu, jednou rukou nahmatal peněženku a druhou klíče od pronajatého auta. Mohl by také utéct někam do hor a nechat Hayese, aby si na tuhle práci našel jiného lokaje. Po pravdě řečeno, jeho ochota vypátrat Carra se vytrácela tím víc, čím více se o něm dozvídal a čím více toho zjišťoval o pravděpodobných důvodech, proč chce Hayes zničit válečného hrdinu, který se nikdy nedočkal svého ocenění.

Došel k autu a přemýšlel, jestli má ještě jednou zkusit štěstí ve „One T“. Rozhodl se, že by to nemuselo být marné, ale že to nechá na později. Nejprve se chtěl projet po okolí a zjistit, co mu v noci zakrývala tma. Velmi pochyboval, že by takto narazil na Johna Carra. Teď už vyrážel i s jiným cílem než uprchlíka objevit. Částečně dokonce doufal, že se mu to nepodaří. A nejenom proto, že střet s Johnem Carrem, prvotřídním vládou najímaným atentátníkem, by pro Knoxe pravděpodobně neskončil nejlépe.

Svou roli začínalo hrát i pojetí spravedlnosti, na které Knox ještě tak docela nezapomněl, zatímco jeho nadřízený asi ano.

47

„Tady ho máme,“ prohlásila Annabelle. Ze zaparkované dodávky pozorovali, jak Knox odjíždí.

„Co budeme dělat?“ chtěl vědět Caleb.

„Sledovat ho.“ Zvedla přístroj. „Mám tu ještě jedno sledovací zařízení, které mu můžu připevnit na auto.“

Caleb se rozjel. „Musím přiznat, že jsi vždycky připravená.“

„Počkej, až uvidíš, co veze Reuben.“

Z uctivé vzdálenosti se drželi za Knoxem, který jezdil po okolí, až nakonec zaparkoval před „One T“ a vešel dovnitř.

„Teď to teprve začne být zajímavé,“ podotkla Annabelle a škodolibě se usmála.

***

Knox se posadil k pultu. Herky, který seděl ob dvě židle vedle a právě zpracovával třetí talíř jídla, zvedl hlavu, zamračil se a přešel ke Knoxovi právě v okamžiku, kdy dorazila servírka, aby převzala objednávku.

„Takže jste se vrátil?“ zeptala se servírka.

„Napadlo mě, že se vám třeba přes noc vrátila paměť,“ odpověděl Knox.

„Víte, spíš jsem se ještě víc ujistil, že jsem měl pravdu, když jsem vás posledně poslal do hajzlu.“

Knox potlačil přirozený vztek a snažil se o klidný tón. „Hele, neměli byste někomu, kdo dělá pro strýčka Sama, prokazovat víc úcty?“

Herky se posunul ještě blíž a udeřil Knoxe do paže. Agent se na mohutného muže podíval. „Máte nějaký problém?“

„Ne, nemám,“ prohlásil Herky, ale jeho podmračený výraz svědčil o opaku.

Servírka poodešla, aby si mohla zatelefonovat.

„Máte děti?“ chtěl vědět Herky.

Knoxe překvapil, přesto odpověděl. „Jo, dvě. Proč?“

„Tak proč se o ně nestaráte?“ zavrčel Herky a kousl do preclíku.

„O čem to sakra mluvíte? Mé děti jsou dospělé a pryč z domova. Měly by se starat spíš o mě.“

„Hajzle,“ ucedil Herky mezi sousty.

„Cože?“

„Nechals manželku a děti na holičkách, hajzle,“ obořil se na něho Herky.

„Herky!“ okřikla ho servírka. „Mlč!“

„Doris, tenhle chlápek nechává svou ženu a děti o hladu.“

„O hladu? Moje žena je po smrti. Kdo vám navykládal,že –“

Herky do něho znovu strčil. „Nejradši bych vás vzal dozadu, chlape, a naučil vás správnýmu chování.“

„To bych vám neradil.“

„Na rady ti seru!“

Herky napřáhl mohutnou pěst. Knox ji chytil, zkroutil Herkymu paži za záda a obličej mu vrazil do talíře s míchanými vajíčky.

„Hej!“ zaječela servírka a ostatní muži ve „One T“ se začali zvedat, aby pomohli svému kamarádovi.

Knox vytáhl svůj odznak a pistoli. „Všichni si zase sedněte, protože jinak strávíte pořádně dlouhou dobu ve federální věznici někde hodně daleko odsud.“

Kromě Herkyho, který prskal žloutek a bílek, všichni znehybněli.

Knox se ohlédl na servírku. „Kdo vám tady hergot napovídal –“

Servírka udělala chybu, když se podívala ke dveřím.

Knox vyběhl ven a pohledem zkoumal obě strany ulice.

***

Annabelle se opatrně dívala z dodávky, jejíž přední část se náhle ocitla v Knoxově zorném poli. Telefon, na který jí volala servírka, nestačila ani odložit. „Sakra, museli se nějak prozradit. Calebe, zpátečku a pomalu, hodně pomalu couvej.“

Caleb ji poslechl, a jakmile se dostali do místa, kde na ně Knox neviděl, zacouval na parkoviště, přeřadil a vyrazil rychle pryč.

„To bylo o fous, ale aspoň že jsem mu stihla připevnit na auto sledovací zařízení.“ Podívala se na malý přístroj, který měla položený na klíně. „Je v pohybu. Jedeme, ale opatrně.“

***

Knoxovi bylo jasné, že je mu někdo v patách, ale nevěděl kdo. Hayes by se nejspíš rozhodl pro přímější cestu. Mohlo tedy jít o někoho z Carrových přátel? Tu kočku s hbitým jazykem?

Onoho agenta Tajné služby? Jak by ho však dokázali vysledovat až sem? Cestou na autobusovou stanici se neustále díval do zpětného zrcátka. Nádraží sice mělo otevřít až druhý den, Knox však už měl čekání po krk. Nelíbil se mu pocit, že se za ním někdo plíží. Byl odhodlaný obrátit celé tohle město naruby a najít někoho, kdo mu něco řekne.

Na zavřené dveře stanice bušil tak dlouho a tak silně, až se objevil zjevně rozčílený muž středních let. Knox přitiskl ke sklu svůj odznak. Když muž zjistil, kdo ho ruší, zbledl a okamžitě odemkl.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal se ustrašeně.

„To doufejte.“

Za dvacet minut měl svou odpověď a spěchal zpátky k autu.

Muž na stanici Carra poznal. Cestoval ještě s jedním mladíkem. Nasedli do autobusu mířícího ještě dál na jihozápad. Dokonce se podařilo sehnat i řidiče autobusu, který si vzpomněl, kde dvojici vysadil. V podstatě v pustině, ale pro začátek to mohlo pomoci.

Knox sešlápl pedál plynu až k podlaze.

Začínal si uvědomovat, že jediný způsob, jak přežít, znamená Johna Carra najít.

48

Knox uháněl po silnici a snažil se přijít na to, jak ho sem někdo dokázal sledovat. Ani Macklin Hayes se všemi svými možnostmi by to nezvládl. Jako by přesně věděli, kam –

Málem se převrátil do příkopu. Smykem odbočil na takřka neviditelnou cestičku. Zastavil, motor nechal běžet, rozepnul si bezpečnostní pás a pečlivě prohledal kabinu. Nic nenašel. Prohlídka vnějšku vozidla však výsledek přinesla. V ruce držel malé sledovací zařízení s magnetem na přichycení, které objevil v blatníku jednoho ze zadních kol. Zatímco zařízení zkoumal, začal se mu na rtech rodit úsměv.

***

Annabelle řídila a Caleb sledoval malou obrazovku.

„Jak nám to jde?“ zeptala se.

„Je asi míli před námi a pokračuje rovně.“

Po jedné straně měli takřka vertikální stěnu hory a na druhé téměř osm set metrů svahu, přičemž žádná svodidla nikde neviděli. „Zdá se, že Oliver jel autobusem.“

„Podle toho, jak Knox vyběhl ze stanice, bych řekla, že je to dost pravděpodobné.“

Podíval se na ni. „Co Reuben?“

„Mluvila jsem s ním. Je kousek za námi,“ odpověděla. „Dožene nás, až se Knox příště zastaví.“

Caleb si prohlížel okolí. „Hodně pusté místo.“

„Čekal jsi snad, že se Oliver ubytuje někde na předměstí?“

„Občas je nejlepší se schovat tam, kde je spousta lidí.“

„Jo, a někdy taky ne. Pokud víme, může být tady někde v těch horách. Tomu chlápkovi, co zaútočil bombou na potratovou kliniku v Severní Karolíně, se to vyplatilo.“

„Ale nakonec ho chytili,“ zdůraznil Caleb.

„Dobrá, ale –“

„Sakra!“

„Co je?“

Caleb sledoval drobnou obrazovku zobrazující pohyb Knoxova vozu.

„Otočil to. Jede rovnou k nám.“

Annabelle se podívala na monitor a ověřila si, že se červený bod znázorňující Knoxe rychle blíží.

„Rychle odboč,“ vykřikl Caleb.

„Kam? Do skály nebo do propasti sedm set metrů hluboké?“

„Tam!“ Caleb ukázal prstem k tenkému proužku hlíny mezi stromy v místě, kde se sráz na okamžik vyrovnal.

Annabelle do trhliny zajela. Oba se otočili a pozorovali silnici. Za necelou minutu po ní projela cisterna firmy Exxon.

Caleb se znovu podíval na monitor. „Máme problém.“

Annabelle jeho pohled sledovala. „Našel zařízení a upevnil ho na cisternu. Sakra!“

Caleb nepřítomně přikývl a odhodil přístroj na sedadlo. „Co teď?“

Annabelle zařadila zpátečku, vycouvala na silnici a rychle vyrazila. „Pojedeme dál a budeme se rozhlížet. S trochou štěstí na jeho stopu zase narazíme.“

„Nemyslím, že bychom měli tolik štěstí.“

„Já ale ano.“

„Jak to?“

„Protože jsem Irka. Vždycky si necháváme něco v zásobě.“

49

Joe Knox se poprvé po dost dlouhé době cítil dobře. Zbavil se svých pronásledovatelů a mohl vyrazit dál. Podíval se na mapu, kterou měl položenou na sedadle vedle sebe. Chlápek z autobusového nádraží mu poměrně podrobně popsal, kde Carr a jeho známý vystoupili. Knox v duchu provedl hrubý odhad. Mohl být od onoho místa vzdálený přibližně hodinu cesty.

Když se tam ocitl, zpomalil a rozhlédl se. Skutečně se nacházel uprostřed pustiny. A možná ne. Okamžik mačkal tlačítka na navigaci a na displeji se zobrazilo několik nepříliš vzdálených městeček. „Tazburg, Mise, Divine, South Ridge.“ Cesty k nim vedly různými směry. Pro které se tedy má rozhodnout? A co udělá, až se do některého z nich dostane? Zkušenosti z posledního malého města nebyly právě nejlepší. Zapřísáhl se, že už nikde nebude ukazovat svůj služební odznak. Navíc bude všude považován za tak trochu podezřelého cizince. Pokud by však Carr v některém z těchto měst byl, mohl se už s místními lidmi seznámit a Knox by se dostal do situace, která by se mu asi vůbec nelíbila. Řidič autobusu navíc tvrdil, že Carra doprovázel nějaký mladík. Byl z některého z těch měst? Pokud ano, řidič mu neřekl, z kterého.

Zastavil u krajnice, nechal motor běžet a prohlížel si obrazovku navigace. Povzdychl si. Sakra, i ti nejzkušenější zpravodajci se občas musí uchýlit k něčemu tak triviálnímu.

Zavřel oči a přitiskl prst k displeji. Když se znovu podíval, prst oddálil a ukázalo se jméno města. Měl pětadvacetiprocentní šanci, že jde o to správné.

Tazburg, stát Virginia. Dobrá.

Zařadil rychlost a znovu vyjel na silnici.

***

Zatímco Joe Knox si užíval vzácné okamžiky vnitřního klidu, Annabelle bušila pěstmi do věnce volantu. Jezdili stále dokola a snažili se znovu zachytit stopu, když však potřetí projeli kolem téže benzínky, odbočila na parkoviště, vztekle zastavila a právě teď se mračila na psa, který se vyhříval u stojanu na huštění pneumatik a co chvíli se stočil, aby si mohl olíznout genitálie.

„Takhle to nepůjde, co?“ zeptal se Caleb.

„To si piš!“ vyštěkla Annabelle.

„Máš nějaký jiný nápad?“

Vztekle se na něho podívala. „Proč to musím být pokaždé já, kdo přichází s nějakým nápadem? Nevíte, pane kongresový knihovníku?“

„Ptám se jen proto, že náhodou jeden mám,“ odpověděl Caleb nevzrušeně.

Poklepávala prsty po volantu a čekala, co z něho vypadne.

„Chceš ho slyšet?“ ujišťoval se Caleb.

„Jasně!“ vykřikla.

„Nemám rád, když na mě někdo křičí.“

Naklonila se k němu. „A byl bys radši, kdybych tě vytáhla z téhle popelnice a nakopala ti zadek?“

Caleb položil ruku na kliku dveří a zdálo se, že je připravený utéct. „Co kdybych ti ten nápad prostě řekl?“

Annabelle svírala volant tak pevně, až jí zbělaly klouby prstů. „To by mě skutečně potěšilo,“ procedila skrz zaťaté zuby.

„Vidíš, copak je tak těžké chovat se přátelsky?“ Podívala se na něho tak vztekle, že raději rovnou pokračoval. „Dobrá. Vrátíme se do toho města, kde místo večeře servírují poukázku na infarkt. Zajdeš na autobusové nádraží, jako obvykle si vymyslíš nějakou snůšku lží, třeba i ukážeš nožku, koupíš si jízdenku a necháš řidiče, aby tě vysadil přesně tam, kde vystoupil Oliver. Možná dokonce zaslechl, co si ti dva povídali. Budu tě sledovat v dodávce, a až se tam dostaneš, vyzvednu tě a budeme pokračovat. Přinejmenším se tak dostaneme někam, kde Oliver určitě byl. Co ty na to?“

Vlastně musela uznat, že jeho plán zní poměrně dobře. Zařadila rychlost, vyjela na silnici a zamířila zpátky do města.

Calebovi zapípal mobil. Volal Reuben. Několik minut spolu hovořili, pak Caleb zavěsil.

„Tak jak?“ zajímala se Annabelle.

„Říká, že je asi dvě hodiny odsud. Vysvětlil jsem mu náš plán a sejdeme se tam.“

„Výborně.“

„Takže se ti můj nápad líbí?“

„Řídím se jím, takže si nejspíš myslím, že na něm něco je,“ vyštěkla.

„Annabelle, mohl bych ti soukromě něco poradit?“

Zhluboka se nadechla. „Do toho.“

„Opravdu bys měla udělat něco se svým nezvladatelným vztekem.“

Nevěřícně na něho zírala. „Jsem v téhle dodávce už tak dlouho, že si pomalu nepamatuju, jaké to je být jinde. Jsem unavená, špinavá, mám strach a ničí mě to. Chápeš? Se vztekem problémy nemám.“

Caleb se vědoucně pousmál. „Tohle byl moc dobrý první krok, abys dostala své pocity ven. Jinak žádného úspěchu nedosáhneš.“

„Můžu ti ještě něco říct?“ zeptala se mile.

„Samozřejmě.“

„Buď se koukej vrátit k tomu lehce zábavnému testosteronovému Calebovi, nebo vypadni z auta a do D. C. se vrať, jak chceš. Třeba pěšky.“

Jak se dalo čekat, dál jeli mlčky.

50

Knox vjel do Tazburgu a minul místní policejní stanici. Zaparkoval a pozoroval, jak policisté vcházejí dovnitř a vycházejí ven. Někteří pokračovali pěšky, jiní nasedali do zablácených SUV a někam spěchali. Centrum města tvořily cihlové a dřevěné budovy.

Některé se o sebe opíraly, vedly k nim staré telefonní dráty a před nimi šikmo k chodníku parkovala auta. Cestou sem projížděl dlouhým tunelem proraženým rovně částí hor. Jako by překročil hranici.

Vjaké zemi to jsem?

Vyndal Carrovy fotografie a osvěžil si je v paměti. Zařadil rychlost a pomalu se rozjel. Měl v úmyslu prozkoumat všechny křižující se ulice, jednu po druhé. Nezdálo se, že by mu to mohlo zabrat víc než pět minut. Pak se chystal něco sníst, ale neukazovat ani svůj odznak, ani fotografie. Jen si sedne a bude se dívat. Měl jednu velkou výhodu. Docela dobře věděl, jak Carr vypadá, zatímco Carr o něm neměl ani ponětí. Byl rozhodnutý této skutečnosti co nejlépe využít. Když to k ničemu nepovede, zajde nakonec na policejní stanici a pokusí se něco zjistit tam. Alespoň nějaký plán tedy měl.

Po třech hodinách, během nichž navštívil tři místní zaplivané podniky a vypil víc kávy, než kolik dělalo jeho žaludku a močovému měchýři dobře, usoudil, že pátrání nikam nevede.

Zaparkoval před policejní stanicí, zašel dovnitř, ukázal svůj odznak a vše, co mohl, vysvětlil místním policistům, aby pochopili, o co mu jde. V podstatě to ovšem znamenalo, že se místní ochránci zákona kromě „špionské“ hatmatilky příliš nedozvěděli. Samozřejmě je zaujalo, že by se někde v okolí mohl skrývat nebezpečný desperát, příliš nápomocní však nebyli. Nikdo neviděl nikoho, kdo by se byť vzdáleně podobal muži na fotografii. Až jeden z mladších policistů prohlásil, že kdosi, kdo by se mohl hledanému trochu podobat, ve městě žije už třiašedesát let a shodou okolností je to jeho táta. Knox jim uctivě poděkoval a zpátky k autu málem utíkal.

Než za sebou stačil zabouchnout dvířka, zazvonil mu mobil.

Volal Hayes. Šéf špionů byl nespokojený, jenže vzato kolem a kolem, Knox ho vlastně nikdy neviděl spokojeného. Pobýval s ním v Berlíně v době, kdy padla zeď. Zatímco všichni kolem zvedali číše se šampaňským a pronášeli vítězné přípitky, Hayes jen usrkával sodu a pro sebe si bručel, že už bylo načase.

„Ano, pane?“

„Všiml jste si snad někdy, že bych vydával zbytečné rozkazy?“

„To ne, pane.“

„Když jsem vám dal rozkaz,“ ječel Hayes, „abyste mě pravidelně informoval, jistě jsem neměl na mysli tak dlouhé intervaly, jaké se vám nejspíš právě teď hodí.“

Knox sešlápl plyn a spořádané městečko Tazburg nechal rychle za sebou. Nechtěl, aby ho megatunový Hayesův výbuch, ke kterému se nejspíš schylovalo, srovnal se zemí.

„Víte, generále, jste velmi zaměstnaný člověk, a kdybych zjistil něco podstatného, dozvěděl byste se to první.“ Než se stačil Hayes znovu rozkřičet, Knox ještě rychle dodal: „Ale vlastně jsem se vám právě chystal zavolat. Zúžil jsem oblast pátrání na čtyři místa. Jedno jsem právě prohlédl a mířím na druhé.“

„O jaká místa jde?“

Knox tušil, že tato chvíle nastane. „Při vší úctě, pane, mohu se zeptat, proč to chcete vědět?“

„Proč chci vědět, kde probíhá vaše pátrání? Nejste zfetovaný, Knoxi?“

„Ne, naprosto čistý a střízlivý, to vás ujišťuju. Jestli však máte v plánu zaplavit oblast agenty, byl by to podle mého názoru naprosto chybný postup. Dívají se tu na nás podezřívavě, a pokud vím, Carr se tu už seznámil s nějakými lidmi, kteří by ho mohli skrývat.“

„Proč by to dělali?“

„Mocná zlá vláda jde po utiskovaném veteránovi z Vietnamu. Mohl jim o své minulosti navyprávět cokoli. Věřte mi, pane, už jsem minul tolik pickupů s brokovnicemi a puškami na jeleny ve stojanech za oknem a s nálepkami ‚Díky za návštěvu, teď koukej padat!‘ na náraznících, abych poznal, že tu moc přátelská atmosféra nevládne. Na železničním viaduktu bylo dokonce třímetrovým písmem nasprejováno ‚Federálové jsou na hovno‘. Podle toho, jak byla barva vybledlá, bych soudil, že tam je ten nápis už dost dlouho a že se ho nikdo nepokusil odstranit.“

„Kde jste, Knoxi! Chci to vědět!“

Fajn, čas na plán B. Přidal plyn, stočil okénko a telefon vystrčil ven do proudu vzduchu. Vyklonil se za ním a křičel do mikrofonu: „Generále… míli… hranice… hodinu… berg.“

„Knoxi!“ zuřil Hayes. „Ztrácíte se mi.“

Knox předstíral, že ho neslyší. Rozhodl se riskovat a doufat, že ho jeho dcera právnička vyseká ze žaloby za porušení subordinace. Ačkoli Hayes by se nejspíš s žádným procesem nezdržoval a nechal Knoxe jednoduše zmizet.

„Pak… potom… hlášení… pátrání… západ… stopy.“ Celá tato situace mu připadala natolik absurdní, že měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál.

„Sakra, Knoxi!“

Knox telefon vypnul, vytočil okénko a uhladil si vlasy. Při troše štěstí se mu možná podařilo Hayese natolik rozčílit, že ho najdou ležet mrtvého s obličejem na stole jako oběť Knoxem způsobeného srdečního infarktu.

Zamířil do dalšího města na seznamu.

51

Cestou nemocniční chodbou Stone zaslechl smích. Když došel do Willieho pokoje, objevil i jeho zdroj. Danny s Williem leželi na sousedních postelích a Abby seděla mezi nimi.

Ve chvíli, kdy Stone vešel dovnitř, všichni zvedli hlavy.

Danny měl obvázanou hlavu, jedno oko nateklé a rány v obličeji. Do sedu se zvedal jen s obtížemi a bolestí. Jakmile však uvidělStonea, okamžitě se usmál svým obvyklým sebejistým způsobem.

„Hele, koho sem čerti nesou. Spasitele lidstva, nebo aspoň dvou blbečků z hor.“

Abby se usmála. „Chlapcům už je lépe. Hlavně od chvíle, co je dali najeden pokoj.“

„Vidím.“ Stone si přitáhl židli a posadil se vedle ní. „Jak je, Danny?“

„Myslí mi to líp než kdykoli předtím. Vidíte, pár kopanců do kebule mi udělalo v hlavě pořádek.“

„Škoda, že se ti to nestalo, když jsi ještě hrával fotbal,“ popichoval ho Willie. „Vzpomínáš na ten příšerný zápas v semifinále v prvním ročníku? Měl jsem před sebou volno, ale tys radši hrál na jistotu. Málem nás to stálo hru.“

„Hra byla v pohodě. Problém byl v tom, že jsem koukal po roztleskávačkách soupeře. Jedna z nich se pořád předkláněla, asi aby mě rozptýlila.“

„Jsou věci, které se nikdy nezmění,“ povzdychla si Abby. „Kluci nikdy nedospějí, jen jsou větší, mají víc vlasů a lidé o nich začnou mluvit jako o mužích.“

„Tyree se mi zmínil, že za tebou byl,“ obrátil se Stone na Dannyho.

Chlapcův výraz se okamžitě změnil. Podíval se k oknu a nezvykle zmlkl.

„Ti lidé tě málem zabili, Danny. Málem dostali i mě.“

„To je mi líto, Bene. O tebe vůbec nešlo.“

„Co byli zač?“

„Pořádně si nepamatuju. Doktoři říkaj‘, že jsem měl otřes mozku.“ Znovu se podíval na Stonea a rozzářil se. „Na střední už jsem jich pár zažil. Co, Willie?“

„Jo, to jo. Vždycky ses držel míče moc dlouho.“

„Musel jsem, abyste se vy chcípáci dostali pryč. Kdybys běhal trochu rychleji, byl by na tom můj mozek líp.“

Willie se zašklebil.

„Hned jak odsud vypadneme, tak s Williem odjedeme do Kalifornie. Že jo, Willie?“

Willie přikývl. „Mluvili jsme o tom včera večer. Máme to celý vymyšlený.“

„Víte jistě, že za to nemůžou prášky proti bolesti?“ zeptala se pro jistotu Abby.

„Víme. Divine není pro nás dva dost velké. Co, Willie?“

„To teda není.“

„Dostane se z dolů a ze mě bude filmová hvězda. Willie mi bude dělat agenta.“

„Co vy dva o něčem takovém můžete vědět,“ povzdychla si Abby skepticky.

„Jak to vidím já, tak herci jsou jen dobře placení lháři. Zapamatujou si pár řádek textu a opakujou je. Pamatuješ, mami, jak jsi mi vždycky tvrdila, že dokážu papouškovat úplný hlouposti?“

„To je pravda, paní Rikerová,“ přidal se Willie.

„Kalifornie je odtud hodně daleko,“ řekla potichu.

Danny se na ni podíval. „Chceš, abych tu zůstal?“

„Ne, zlato, chci, abys byl šťastný. A v bezpečí. Takže jestli to znamená, že musíš odjet do Kalifornie, nedá se nic dělat. Třeba se za tebou zajedu podívat.“

„Víš co? Až se mi začne dařit, koupím ti dům hned vedle Brada Pitta. Ale musíš mi ho občas půjčovat, abych mohl šmírovat paní Pittovou.“

„Dobrá, Danny, dobrá,“ souhlasila, ale vypadala polekaně.

Danny si toho také všiml. Vyndal paži zpod pokrývky a vzal matku za ruku.

„Mami, to bude v pohodě. Ano? Slibuju.“

„Jasně. Já vím.“

„Takže si na nic z poslední noci nevzpomínáš?“ nevzdával se Stone.

„Ne,“ prohlásil Danny pevně. „Ale slibuju, že jestli si vzpomenu, budete první, komu to řeknu.“

Stone se chystal odpovědět, ale dovnitř vešla zdravotní sestra. „Willie, pan doktor tě propouští domů. Právě ti připravujeme papíry. Máš odvoz?“

„Přijel jsem tvým pickupem, takže tě můžu odvézt,“ nabídl se Stone.

„Výborně, ale musím zavolat dědovi. Bude tam chtít být, až se vrátím.“

„Hele, Willie, nezapomeň na Kalifornii.“

„Jak bych mohl.“

Oba mladíci si na potvrzení dohody plácli.

„Jak dlouho se zdržíš?“ zeptal se Stone Abby.

„Pár hodin. Nechceš se zastavit na večeři?“

„Hele, vy dva, co se to děje?“

„Víš, pane Filmová Hvězdo, nejsi jediný, kdo má nějaké sny,“ prohlásila Abby a lehce se při svých slovech začervenala.

***

Cestou do města se Stone Willieho zeptal na něco, čemu nerozuměl.

„Říkals, že ti Debby volala večer předtím, než ji našli mrtvou. Odkud?“

„Z pekařství. Měla tam nějakou práci a chodila tam po zavíračce. Lidi, co nakupujou muffiny a koláče nechtějí čichat bravu. Nebylo by to dobrý pro obchod.“

Stone si vzpomněl na nedokončenou malbu na stěně. „A pekařství je přímo naproti kanceláře Roryho Petersona.“

„Přesně tak. Proč?“

„Protože ho také zabili.“

„Jenže ve městě. A o den dříve. Debby byla v domě rodičů.“

„Ne. Debbyino tělo našli až druhý den. Ale sám jsi říkal, že už byla nějakou dobu mrtvá. Možná ji zabili už pozdě večer. Stejný večer jako Petersona. Jeho tělo nejspíš našli ve stejný den ráno.“

„Dobrá, jenže dům jejích rodičů stojí dobrých patnáct mil od města.“

„Ale volala ti z pekařství v jedenáct hodin a měla dobrou náladu. Řekněme, že Petersona zabili přibližně tou dobou nebo o něco později. Malba v pekařství je na přední stěně, takže měla dobrý výhled na ulici a na protější domy.“

Willie se narovnal. „Chcete říct, že možná viděla, kdo zabil Petersona?“

„Přinejmenším mohla vidět někoho vcházet do kanceláře. Pak se třeba šla ze zvědavosti podívat, nebo si jí vrazi všimli a odvlekli ji, protože byla potenciální svědek. Zavezli ji do domu jejích rodičů, zabili a nastražili všechno tak, aby to vypadalo jako sebevražda. Nikdo by ta dvě úmrtí spolu nespojoval.“

„Sakra,“ kroutil Willie hlavou. „Dává to smysl. Musíme o tom říct Tyreemu.“

„Mám to v plánu.“

Když odbočili na dvorek před Willieho přívěsem, všimli si zaparkovaného pickupu Boba Coombse. Willie vystoupil, zároveň se otevřely dveře přívěsu a v nich stál usmívající se Bob. Mával jim na přivítanou. Willie vyběhl po schůdcích, aby dědu objal, zatímco Stone, který ho měl v úmyslu následovat, ještě obešel pickup, aby vyzvedl Willieho tašku.

Právě zavřel dveře pickupu, když mu síla výbuchu podtrhla nohy a srazila ho obličejem do bláta. Zatímco kolem padaly trosky, otřesený Stone zvedl hlavu. Tam, kde stál přívěs, teď nezůstalo vůbec nic, takže viděl až na les vzadu. U hlavy mu přistálo cosi velkého. Syčelo to a stoupal z toho kouř. Nejprve nepoznal, co to je.

Nakonec si uvědomil, že jsou to pozůstatky Willieho Coombse, něco málo z toho, co po něm na zemi zbylo.

Stoneovi padla hlava do bláta a zůstal nehybně ležet.

52

Annabelle a Caleb se vrátili na autobusovou stanici a zjistili, že se stejný řidič právě chystá o něco dřív proti jízdnímu řádu vyrazit na trasu, po níž jel i Stone. Annabelle se posadila přímo za řidiče a neustále mu kladla otázky, zatímco Caleb je sledoval v dodávce. Po půl hodině jízdy si Annabelle všimla motocyklu Indián z roku 1924 se sajdkárou vlevo. Motocykl nejprve autobus předjel, vzápětí však zpomalil a zařadil se až za dodávku.

Vydechla úlevou. Dorazil velký Reuben Rhodes. Jeho svaly se jim určitě budou hodit. Požádala Reubena, aby s sebou vzal několik věcí, které považovala za potřebné. Spokojeně přikývla, protože dobře viděla, že sajdkára je plná.

O několik hodin později Annabelle z autobusu vystoupila na klikaté silnici obklopené z jedné strany skalní stěnou a s hlubokým srázem na druhé straně. Podle toho, co jí řekl řidič, tu vystoupil i Stone a jeho známý.

Než zavřel dveře, řidič ještě poznamenal: „O ty dva je nějak velký zájem. Co se děje?“

„Nemůžu o tom mluvit. Národní bezpečnost.“

„Tak národní bezpečnost, jo? Vypadali spíš jako párek pobudů.“

„Kdybyste utíkal před federály, za koho byste se vydával?“

„Asi vám rozumím.“

„Jste si jistý, že si nepamatujete, jestli se nezmínili, kam vlastně mají namířeno?“

„Kluk jen vstal a chtěl, abych je vysadil právě tady. Ten starší vystoupil s ním.“ Odmlčel se. „Kluk měl na sobě studentskou bundu. Takovou tu sportovní.“

„Nevšiml jste si názvu školy? Vysoká? Střední?“

„Moc jsem si ho neprohlížel.“

Annabelle zvedla list papíru, na který si během rozhovoru s řidičem dělala poznámky. „Tohle jsou všechna města v okolí? Víte to jistě?“

„Dámo, tolik jich tu zase není, věřte mi. Ať se vám daří.“

Zavřel dveře a odjel.

Annabelle počkala, až dorazí Caleb a Reuben a seznámila je s tím, co zjistila. „Knox dělá totéž co my, ale má náskok,“ prohlásila.

„Jasně, jenže my jsme tři,“ upozornil ji Ruben. „Můžeme se rozdělit. Já si vezmu dvě města a vy ta zbývající.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Caleb.

„Přivezl jsi všechno, co jsem chtěla?“ zajímala se Annabelle.

„Jo, ale připadám si, jako bych s sebou tahal hollywoodský sklad rekvizit.“

„Nikdy nevíš, co se může hodit. Můžeme to přeložit do dodávky.“ Když byli hotovi, podívala se na papír s poznámkami. „Já s Calebem si vezmeme Mise a Tazburg. Ty, Reubene, pojedeš do South Ridge a Divine.“ Z tašky vyndala mapy a podala je Reubenovi. „Mám je z autobusového nádraží. Vypadá to, že ta města jsou od sebe vzdálená dvě tři hodiny. Není to žádná dálka, ale spojují je jen vedlejší klikaté silnice a jsou mezi nimi hory.“

„Klikaté silnice. Dokonalé cesty pro mého indiána,“ prohlásil Reuben a poplácal motocykl po nádrži.

„Mně se na nich spíš dělá špatně od žaludku,“ pokrčil ramenyCaleb. „Neber to jako stížnost,“ dodal rychle, když se na něho Annabelle škaredě podívala.

„Budeme ve spojení mobilními telefony. Kdybychom něco zjistili, můžeme se za pár hodin sejít.“ Podala Reubenovi fotografii. „Tohle je Knox. Jen pro případ, že bys na něho narazil.“

„Díky,“ poděkoval Reuben, nasedl na motocykl a nasadil si přilbu a staré brýle.

„Co když najdeme Olivera ve stejné chvíli jako Knox?“ chtěl vědět Caleb.

„Pak ho přesvědčíme, aby nechal Olivera odejít s námi,“ pokrčil rameny Reuben.

„To neudělá, Reubene.“

„Ale udělá, když budeme dostatečně přesvědčiví.“

„Nemůžeme zabít federála,“ vyjekl Caleb. „Ani nový, testosteronový Caleb by na to nepřistoupil.“

„Calebe,“ oslovila ho Annabelle, „budeme se tím zabývat, až přijde čas. Právě teď chci najít Olivera. A čím déle tu budeme postávat, tím větší šanci má Knox, že ho vypátrá první.“

Reuben nožní pákou nastartoval motocykl a motor se s řevem probral k životu. Zasalutoval svým přátelům, podíval se na mapu a vyrazil na východ.

Annabelle se chystala usednout na sedadlo řidiče, ale Caleb ji zastavil. „Budu řídit,“ prohlásil, rychle naskočil a zasunul klíček do zapalování.

„Proč?“

„Neumíš jezdit do zatáček. Moc autem cukáš. Proto se mi dělá špatně.“

„Fakt? A co když budeme muset jet opravdu rychle?“

„Nasedej!“

„Cože?“

Caleb nastartoval a Annabelle stihla naskočit na poslední chvíli. Přidal tak rychle, že ji setrvačná síla vyhodila na zadní sedadlo.

„Co to sakra děláš?“ zaječela a narovnávala se.

„Až přijde správná chvíle, budu tvůj řidič.“

Povedlo se jí přelézt zpátky na přední sedadlo a okamžitě se připoutala, protože řezal jednu zatáčku za druhou skoro stovkou. Když se na něho podívala, uvědomila si, jak profesionálně pracuje s volantem a jak hladce zvládá zatáčky dodávka, která určitě nebyla na podobný terén stavěná.

„Jak to děláš, Calebe?“

„Umím řídit, rozumíš? Mělas mě vidět u domu chlápka jménem Tyler Reinke. Tam jsem ze svého starého chevroletu udělal skoro letadlo.“

„To vidím, že umíš řídit, ale jak to?“

Povzdychl si. „Proč myslíš, že si tolik let nechávám ten rozhrkaný chevrolet?“

„Nevím. Napadlo mě, že škudlíš nebo nemáš špetku vkusu. Možná od obojího trochu.“

„No, peníze sice nerozhazuju, ale vkus mám. Ne, jde o mého tátu.“

„O čem to mluvíš?“

„Můj táta byl závodník. Závodil na oválech.“

„Neříkej!“

„Když přestal aktivně jezdit, pracoval v týmu Richarda Pettyho v soutěži NASCAR.“

„Cože? V týmu ‚Krále‘ Richarda?“

Caleb přikývl. „Byl jsem jeho učedník.“

„Cože?“

„Slyšelas dobře.“

„Tys byl učedník Richarda Pettyho? Nekecej!“

„Annabelle, na motokárách jsem začal závodit v šesti. Pak jsem přešel na autokros a nakonec na sériové automobily, kde jsem patřil k nejlepším nováčkům. Skončil jsem první v juniorské verzi závodů NASCAR a chystal jsem se s Pettyho pomocí zahájit zářnou kariéru. Měl jsem jezdit jako dvojka v týmu Billyho Nelsona. Ten tým třikrát po sobě vyhrál Winstonův pohár a Bobby Mallard, jejich jednička a čtyřnásobný vítěz v Daytonu, měl být můj učitel. Všechno bylo báječně rozjeté, ale v jediném okamžiku se to rozpadlo.“

„Co se stalo?“

„Jel jsem kvalifikační kolo v Darlingtonu. Té dráze se přezdívá ‚sponka na papír‘, protože má její tvar. Jiní jí říkají’Černá vdova‘. Podle mě to sedí.“

„Co se tedy stalo?“

Caleb se zamračil. „Ta dráha nic neodpouští. Vyjel jsem v rychlosti dvě stě sedmdesát kilometrů za hodinu ze zatáčky číslo čtyři, dostal jsem smyk a narazil bokem do zdi. Nechal jsem na ní pořádný kus laku. Jenže vzápětí mi vybuchla pravá přední pneumatika a ztratil jsem nad autem kontrolu. Tenkrát se ještě nepoužívaly záchytné sítě, takže jsem přeletěl dvě zídky a přistál přímo mezi mechaniky.“

„Bože!“

„Svými mechaniky,“ upřesnil Caleb smutně. „Svými osobními mechaniky.“

Annabelle zalapala po dechu. „Tvůj otec mezi nimi nebyl, nebo ano?“

Caleb se na ni podíval. Oči měl vlhké. „Vyšel jsem z té nehody jen s několika škrábanci, ale táta strávil v nemocnici celé měsíce, než se ze zranění vylízal. Pak už jsem závodit nedokázal. Nedokázal jsem podřadit, sešlápnout plyn, ani dostat auto do smyku. Tak jsem toho nechal. Změnil jsem celý život. Ze závodníka se stal knihovník, jen abych se od toho minulého světa dostal co nejdál. Ale ten chevrolet jsem si nechal. Bylo to jedno z prvních aut, se kterými jsem závodil. Nastříkal jsem ho tou hnusnou šedou, abych schoval čísla a pruhy. Číslo dvacet dva. Sice na to nevypadá, ale pod kapotou má pořádně silný motor. Dvojité karburátory, upravená vačka, něco přes čtyři sta koní a plynový penál, který mě nikdy nenechal ve štychu. Kdykoli jsem ho potřeboval, byl připravený. Před lety jsem to jednou v noci vyzkoušel na rovné silnici v Centreville. Vytáhl jsem to až na dvě stě třicet.“

„Calebe, je mi to moc líto.“ Jemně mu stiskla rameno.

Chvíli jeli mlčky.

„Dostal jsem tě, co?“

Znovu se na něho podívala. Vesele se usmíval.

„No tak? Učedník Richarda Pettyho? Já?“

„Celé sis to vymyslel? Ty parchante!“ Prudce ho udeřila do ramene, ale v očích měla obdiv.

„No a? Myslíš, že jsi jediná, kdo umí dobře lhát? Celý život jsem strávil mezi knihami, Annabelle. Dokážu dát dohromady jakýkoli příběh.“

„To ale nevysvětluje, proč umíš tak dobře řídit.“

„Vyrostl jsem na úbočí hor v Pensylvánii. První, co jsem řídil, byl nakladač na polní cestě, proti které tahle silnice vypadá jako dálnice.“ Odmlčel se. „A když mi bylo osmnáct, opravdu jsem nějakou dobu závodil. Většinou ale jen na prašných oválech. Jenže po třetí nebezpečné nehodě jsem se rozhodl raději věnovat knihám. Pořád jsem ale velký fanda NASCAR.“

„Calebe, z téhle stránky tě vůbec neznám.“

„No, víš, každý má nějaké tajemství.“

„Zjišťuju, že vy z Camel clubu jich máte víc než ostatní.“

53

Stone otevřel oči a spíše vycítil, než viděl lidi kolem sebe.

„Bene?“

Otočil hlavu doprava a zaostřil na Abby, která stála vedle něho a držela ho za ruku. Podíval se jí přes rameno a uvědomil si, že leží v nemocničním pokoji.

„Co se to sakra stalo?“ zeptal se a pokusil se posadit.

Abby a někdo druhý ho jemně zatlačili zpátky.

„Hlavně klid, Bene.“

Byl to Tyree, který stál vedle postele na opačné straně.

Stone si položil hlavu na polštář. „Co se stalo?“ zeptal se znovu.

„Co si pamatuješ?“ chtěla vědět Abby.

„Vezl jsem Willieho domů a probudil jsem se tady.“

„Vyletěl do povětří,“ vysvětlil mu Tyree. „Jeho přívěs. Vybuchl.“

„Co Wiilie? A co Bob? Ten tam byl taky.“

Abby mu stiskla ruku. „Oba jsou mrtví.“ Hlas se jí zlomil.

„Jak se to stalo?“

„Asi propanová bomba. Nic jiného by takhle nevybuchlo,“ vysvětloval Tyree. „Stačilo pár metrů a bylo by i po vás. Měl jste štěstí, protože jste stál za pickupem. Ten zadržel větší část tlakové vlny.“

Stone chvíli přemýšlel. „Vzpomínám si, že vedle mě něco dopadlo.“

Abby si s Tyreem vyměnili pohledy. „Asi jen nějaké trosky,“ odpověděla rychle.

„Jak se to mohlo stát?“

„Právě to prověřuju,“ prohlásil Tyree. „Vypadá to, že měl v přívěsu plynový sporák, několik plynových bomb a spoustu munice.“

„To je mi úplně jedno. Nebyla to náhoda,“ vrtěl hlavou Stone. „Určitě ne.“

„Mám na to podobný názor,“ přitakal šerif. „Jen potřebuj u nějaké důkazy.“

Stoneovi se podařilo se napůl posadit. „Počkejte. Cestou domů jsme si s Willym povídali o Debby.“ Popsal Tyreemu a Abby, proč se domnívá, že Debby mohla vidět, kdo zabil Petersona.

Tyree si mnul bradu. „Tuhle možnost jsem si neuvědomil. Willie se mi totiž nikdy nezmínil, že tu noc byla v pekařství. Ale věděl jsem, že Debby sebevraždu nespáchala.“

„Jak to?“ podivili se Stone a Abby jednohlasně.

„Neměla dost dlouhé paže, aby si mohla strčit hlaveň do úst a stisknout spoušť.“

Stone se na něho podíval s narůstajícím obdivem. „Přesně totéž mě napadlo, když jsem tu brokovnici viděl. Willie mi ukázal fotku Debby. Všiml jsem si, že byla dost drobná.“

„Tyree, nikdy jste se nezmínil, že nevěříte, že Debby spáchala sebevraždu,“ podivila se Abby.

„Protože jsem nevěděl, kdo ji zabil. Ani proč. Bylo mi jasné, že to musel udělat někdo místní, tak jsem ho radši nechal žít v přesvědčení, že jsem jen venkovský buran. Mohl by udělat chybu, a navíc jsem tak mohl nenápadně pokračovat v pátrání.“

„Venkovský buran tedy zaručeně nejste,“ podotkl Stone a obdivné se na Tyreeho podíval.

„Ví už Danny o Williem?“ zeptal se Stone.

Abby přikývla. „Tak ho to rozčílilo, že mu museli dát něco na uklidnění. Brečel jako malé dítě.“

„Konec snů o Kalifornii,“ zavrtěl Stone hlavou.

„Cože?“ nechápal Tyree.

„To je na dlouhé povídání,“ odpověděla Abby.

„Musíme se dát do práce, Tyree, než zahyne někdo další.“ Stone se znovu začal zvedat.

Tyree ho zatlačil zpátky na lůžko. „Hej, hej. Právě vás málem zabil výbuch a doktoři říkají, že musíte den dva zůstat v klidu.“

„Den nebo dva nemáme.“

„Začnu se rozhlížet. Díky tomu, co jste mi řekl, se teď můžu na problém podívat z úplně nových úhlů.“

„Danny a Abby potřebují ochranu,“ prohlásil Stone.

„Já?“ nechápala Abby.

„Podívej, co se stalo Bobovi. Je jim jedno, koho zavraždí.“

„Souhlasím,“ přitakal Tyree. „Mám pár chlapů, ze kterých jsem před časem udělal zástupce. Jednoho přidělím sem k Dannymu a druhý bude hlídat Abby.“

„Tyree, to není nutné.“

„Stejně to uděláme, Abby. Kdyby se vám něco stalo, nedokázal bych se s tím srovnat. Tedy, chci říct, že se vám nic nestane. Chápete?“

Zdálo se, že důraz, který na svá slova kladl, zaskočil i samotného šerifa. Lehce se začervenal.

„Dobrá,“ souhlasila Abby váhavě.

„Co tedy budete dělat?“ zajímal se Stone.

Tyree si přitáhl židli a posadil se. „Říkal jste, že Dannyho zmlátili tři chlapi. Víte, nechce se mnou o tom mluvit, ale myslím, že nejméně jeden z nich byl horník.“

„Proč?“ zeptal se Stone.

„Jak říkám, když jsem zašel za Dannym do nemocnice, zarytě mlčel. To mi ale nebránilo prohlédnout mu oblečení. Měl na něm uhelný prach. Odvodil jsem si z toho, že ho tam nejspíš zanechal jeden z útočníků, protože pokud vím, Danny nikdy v dole nebyl.“

„To je pravda,“ souhlasila Abby. „Proč by ale chtěl nějaký horník Dannyho mlátit?“

„Sakra, věděl jsem, že už jsem ho někde viděl,“ vyhrkl Stone. Tyree i Abby se na něho podívali. „Hned první den u tebe v restauraci. Tyree odešel a ty, Abby, jsi měla nějakou práci vzadu. Danny dojedl a odcházel, když se mu ten mohutný chlap postavil do cesty. Zeptal se Dannyho, jestli tu tentokrát hodlá zůstat, nebo se chystá zase utéct. Byl to jeden z těch s baseballovými pálkami.“

„Jmenuje se nějak?“

Stone se krátce zamyslel. „Lonnie.“

„Lonnie Bruback?“

„Popište ho,“ požádal Stone Tyreeho. „Ano, to je on,“ přitakal po chvíli. „Bude mít na tváři šrám od mého pásku.“

„Lonnie pracuje na střídavé směny v dole číslo dva v Cinch Valley. Vůbec jsem netušil, že se s Dannym znají.“

„Pokud vím, tak se spolu nestýkali,“ dodala Abby. „U nás doma nikdy nebyl. Není… Jak to jen říct…“

„Abby má zbytečné zábrany. Lonnie je prostě verbež. Mockrát už jsem s ním měl co do činění. Většinou jen drobnosti, drobné krádeže, podvůdky, no a samozřejmě je závislý. Díky za tip, Bene. Hned to prověřím.“

„Řekl někdo Shirley o Williem a Bobovi?“ vzpomněla si Abby.

„Já ne, ale předpokládám, že už to ví. Taky se u ní zastavím.“

„Dobře bych ji prověřil, šerife,“ upozornil ho Stone.

„Myslíte, že je v tom Shirley nějak namočená?“

„Řekněme, že většina ženských nerýpe do svého manžela, aby šel lovit, tak dlouho, až jí ho domů přinesou mrtvého. Není to moc velká náhoda?“

„Myslíte, že to bylo nastražené?“

„Nenapadlo by mě to, kdyby tím střelcem nebyl právě Rory Peterson, kterého pak někdo zabil.“

„Dobrá.“ Tyree zahákl palec za pouzdro pistole. „Koho by napadlo, že to jednou bude v Divine připomínat Divoký západ?“

Když odešel, přisunula si Abby židli blíže k posteli a vzala Stonea za ruku. „Přinesla jsem ti tašku s oblečením. Je ve skříni.“

„Díky, Abby.“

„Taky jsem ti z kapsy vyndala Dannyho mobil a uklidila ho do nočního stolku.“

„Nebude ho Danny potřebovat?“

„Nemyslím, že právě teď má náladu se s někým bavit.“

„Je mi moc líto všeho, co se ti stalo.“

„Řekla bych, že tys trpěl víc než já. Všechno se zdá tak složité. Nejsem si jistá, jestli vůbec někdy zjistíme, co se stalo.“

Při svých posledních slovech sklopila pohled a Stone si uvědomil, že zná důvod. „Abby, i kdyby byl Danny zapletený do něčeho protizákonného, jsem si jistý, že ne do vraždy.“

Zvedla hlavu. „Copak umíš číst myšlenky? To je dost znepokojivé.“ Povzdychla si. „Svého syna znám, nebo si to aspoň myslím. Jenže existuje i možnost, že jede v něčem hodně špatném.“

„Něco ti povím. Když nás podruhé napadli ti kluci z vlaku, Danny jednoho z nich srazil pěstí do břicha. Ten kluk se vzpamatoval a Dannyho znovu praštil. Tvůj syn ho mohl klidně dorazit, ale neudělal to. Prohlásil, že není sportovní tlouct někoho, kdo leží. Takhle přece chladnokrevný vrah nemluví.“

„Přišla jsem o Sama. Nemůžu přijít i o Dannyho.“

Vzal ji za ruku a přitáhl si ji blíž. „Nepřijdeš, Abby. Slibuju.“

54

Reuben měl potíže. Dojel do South Ridge a málem vrazil přímo do Joea Knoxe, který se procházel ulicemi malého městečka. Po necelé hodině znovu nasedl do svého pickupu a odjel. Vzrušený Reuben zavolal Annabelle a setkání jí oznámil. Cestou z města, kdy se snažil držet Knoxe na dohled, Reuben prorazil pneumatiku. Zajel ke krajnici a znovu zavolal Annabelle.

„Zůstaň, kde jsi,“ vyzvala ho. „Prověříme naše dvě města a vyzvedneme tě.“

„Proč sem nezajedete hned? Mohli bychom sledovat Knoxe.“

„Než se k tobě dostaneme, bude dávno pryč. A jestli Olivera v South Ridge nenašel, mohli bychom ho objevit první. Kam myslíš, že měl namířeno?“

Reuben se podíval na mapu a rozhlédl se kolem sebe. „Jestli mám hádat, tak bych řekl, že do Divine.“

„Fajn. Zavolej, kdyby se něco dělo.“

Reuben ukončil hovor, smutně se podíval na prázdnou pneumatiku a kopl do ní. Po mnoha letech ho motocykl poprvé nechal na holičkách. Navíc s sebou obvykle vozil v sajdkáře náhradní duši, jenže tentokrát musel naložit krámy, které po něm chtěla Annabelle, a proto ji vyndal.

Posadil se vedle silnice a přemýšlel. Jestliže bylo South Ridge první město, v němž Knox pátral, pak mu zbývala ještě další tři. Pravděpodobnost, že se Oliver skrývá v Divine, byla jedna ku třem. Nic moc, ale zároveň ne nemožné. Nezbývalo než držet palce, aby se v Divine nenacházela hlavní výhra pro federálního agenta a nejspíš rozsudek smrti pro Olivera.

***

Melanie Knoxová se několikrát neúspěšně pokoušela otci dovolat. Skutečnost, že na její telefonáty neodpovídal, nebyla samao sobě překvapivá. Poslední rozhovor s ním však způsobil, že měla obavy. V jeho poznámkách bylo cosi fatalistického. Jako by se rozhodl užívat si každý okamžik, protože nevěděl, jestli tu ještě zítra bude.

Z náhlého popudu zastavila taxi, nechala se odvézt k otcovu domu a řidiče požádala, aby na ni počkal. Když odemkla dveře, překvapilo ji, že neslyší varovné pípání alarmu. Její otec bezpečnostní systém při odjezdu vždy pečlivě zapínal. Jakmile rozsvítila, málem se rozkřičela.

Všude kolem byl nepořádek. Nejprve ji napadlo, že se do domu někdo vloupal, a v záchvatu paniky vyběhla ven pro případ, že by lupiči ještě zůstali v domě. Řidiči taxíku vysvětlila, co uvnitř našla. Požádala ho, aby zavolal policii, jestliže se do pěti minut neobjeví. Rychle se vrátila do domu, v hale vzala do ruky těžkou vázu a opatrně postupovala dál. Dveře nechala pro všechny případy otevřené.

Během necelých pěti minut zjistila, že v domě nikdo není. Vyklonila se z okna ložnice v patře a mávnutím dala řidiči znamení, že je vše v pořádku. Pak se pustila do podrobnějšího průzkumu. Věděla, že otec má v domě dva trezory. Jeden v ložnici a druhý za panelem v garáži. Oba zůstaly nedotčené. Stejně tak se nezdálo, že by se ztratilo něco cenného.

Zbývala jediná možnost. Ať se do domu vloupal kdokoliv, nehledal cennosti. A musel znát kód otcova alarmu.

Zašla do otcovy pracovny a rozhlédla se. Věděla, že si tam ukládá věci týkající se práce, ačkoli si uvědomovala, že by nic důležitého nenechal jen tak ležet bez dozoru. Rozsvítila, sklonila se a začala probírat hromádky papírů na podlaze. Za půl hodiny našla jen jeden zajímavý. Seznam jmen. Žádné z nich neznala, ale jedno upoutalo její pozornost.

Alex Ford byl agent Tajné služby přidělený k washingtonské úřadovně FBI. Netušila, jak se na seznam v otcově domě dostal. Jedno však věděla jistě. Zavolá mu a zjistí, jestli náhodou neví, na čem její otec pracuje.

Nastavila alarm, zamkla dveře a doběhla k taxíku. Když se udýchaná posadila na zadní sedadlo, uvědomila si, že se otcova „práce“ nakonec obrátila proti němu. Nebezpečně.

55

Alex Ford seděl v kuchyni a pomalu pojídal talíř polévky, kterou zapíjel pivem. Od posledního setkání s Camel clubem či lépe řečeno tím, co z něho zůstalo, měl hlavu plnou starostí. Zajel k domu na hřbitově Mt. Zion v naději, že by se tam Annabelle mohla vrátit. Několikrát se neúspěšně pokusil zavolat Reubenovi. Caleba v knihovně také nenašel. Prý nečekané soukromé záležitosti, vysvětlili mu, když mu tam volal.

Dobře věděl, do čeho se pustili. Společně se snažili zachránit Olivera. Z hloubi duše doufal, že se jim to podaří.

Když zazvonil telefon, jen tiše zasténal. Předpokládal, že mu volá jeho nadřízený, aby ho přemluvil k neplaceným přesčasům při ochraně někoho málo významného. No, dnes nebude mít čas. Měl nahraných několik televizních pořadů, na které se ještě nestačil podívat, musel dojíst rajskou polévku a ještě mu zbývaloi několik piv.

„Haló?“

Sice to byl jeho nadřízený, ale o přesčasy nešlo. Oznámil Alexovi, že bude mít každým okamžikem hosty. A že s nimi má plně spolupracovat.

„O koho jde?“ chtěl vědět Alex.

Ale šéf už zavěsil.

O necelých třicet vteřin později se ozvalo zaklepání na dveře, což Alexovi napovědělo, že jeho šéf je s „hosty“ ve spojení a právě jim dal zelenou. Zbytek piva vylil do výlevky, zastrčil si košili, upravil kravatu a otevřel dveře.

Alex měřil metr osmdesát pět, ale bělovlasý muž s vyzáblou tváří, který stál za dveřmi, ho převyšoval nejméně o pět centimetrů.

„Agente Forde, jmenuju se Macklin Hayes. Potřeboval bych si s vámi promluvit.“

Alex ustoupil stranou, aby host mohl vejít dovnitř, zároveň se mu však podíval přes rameno, jestli je sám. Nikoho dalšího si nevšiml, o Hayesovi však věděl dost, aby mu bylo jasné, že by bez doprovodu nikam nevyrazil. Zavřel dveře a ukázal Hayesovi, kde se může posadit.

„Díky.“

Alex si vybral židli naproti generálovi a snažil se tvářit nenuceně.

„Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Pokud vím, byl za vámi v určité záležitosti jeden z mých podřízených, jakýsi Joe Knox.“

Alex přikývl. „Ano, byl. Ptal se na někoho, koho jsem znával.“

„Na Johna Carra?“

„Ptal se na Carra, ale nikoho, kdo by se tak jmenoval, neznám.“

„A co Oliver Stone? Znáte člověka, který si nechává říkat Oliver Stone?“

„S tím se seznámila většina agentů Tajné služby, kteří sloužili u ochranky Bílého domu.“

„Vy jste si s ním však byli bližší, ne?“

Alex pokrčil rameny. „Nejspíš bych ho označil za svého známého.“

„Byli jste o hodně víc než běžní známí. Teď mi řeknete vše, co víte o jeho plánech zabít Cartera Graye a senátora Simpsona. A jestli jste mu pomohl utéct. V nejhorším případě se z vás stane spolupachatel, v nejlepším to bude znamenat, že vás využíval.

V tak důležité záležitosti obojí znamená doživotí.“

No, ty tedy neztrácíš čas, co? „Vůbec netuším, o čem mluvíte.“

Hayes vytáhl z kapsy kabátu list papíru a podíval se na něj. „Takřka dvacet let u Tajné služby, vynikající záznamy. Byl jste v ochrance prezidenta v Pensylvánii, když ho unesli.“

„Byl jsem jediný, kdo přežil.“

„Takže jste tam byl, když zmizel. Máte něco společného s tím, že se znovu objevil? A ještě víc mě zajímá, jestli jste se se Stonem spřátelili.“

„Opakuj u, že –“

Hayes ho nenechal větu dokončit. „Slyšel jste někdy o Vražedné hoře? O zmizelém agentovi CIA jménem Tom Hemingway? O důkazech, že váš kamarád Stone vyhrožoval Carterovi Grayovi? Nebo o bývalé ruské špionce jménem Lesja?“

Alex samozřejmě o všem, co zmínil Hayes, věděl, ale mlčel, protože v podstatě nemohl říct nic, co by mu nepřitížilo.

„Beru vaše mlčení jako ano.“

„Oliver pomohl rozbít špionskou organizaci operující v D. C. Byl do ní zapojen i jeden váš zaměstnanec. Neslyšel jste o tom? Obdržel za to poděkování od ředitele FBI.“

„To má dobré, ale pochybuju, že by to něco znamenalo, až bude dopaden a obviněn z dvojnásobné vraždy.“

„Co přesně ode mě chcete?“

„Chci vědět, na co přesně se vás Knox ptal, a chci vědět, co jste mu řekl.“

„Proč se ho nezeptáte? Určitě všechno uvedl v nějakém důkladně sepsaném hlášení a –“ Alex se zarazil. „Copak vy nevíte, kde agent Knox právě je?“

„Nepřišel jsem vám odpovídat na otázky, ale chci je klást. Navíc vím jistě, že vám váš nadřízený u Tajné služby přikázal, abyste plně spolupracoval.“

Následující dvě minuty Alex Hayesovi popisoval, o čem se s Knoxem bavili.

„To je všechno?“ zeptal se Hayes viditelně nespokojený. „Musím Knoxe poslat na přeškolení v metodách výslechu.“

„Tvrdil, že se ještě vrátí a bude mít další otázky. Určitě mu vyřídím, že ho hledáte,“ neodpustil si Alex drobné rýpnutí.

Hayes vstal. „Něco vám řeknu. Jestli zjistím, že cokoli z toho, co jste mi dnes řekl, není pravda, nebo že jste mi zatajil cokoli důležitého, budete pěkně dlouho hnít na samotce v Castle.“

„V Castle? To je armádní věznice v Leavenworthu. Nejsem voják.“

„Vlastně slouží i pro vězně obviněné ze zločinů proti národní bezpečnosti. Abych však odpověděl na vaši otázku, jste to, co chci, abyste byl.“

Jakmile se za Hayesem zavřely dveře, uvědomil si Alex, že zadržuje dech. Zhluboka vydechl a zůstal stát na nejistých nohách. To už se mohl rovnou přidat k ostatním z Camel clubu a pomáhat jim najít Olivera, protože to vypadalo, že ve vězení skončí tak jako tak.

Telefon znovu zazvonil. Nejspíš mu volá jeho šéf, aby ho pokáral, že nedostatečně spolupracoval, a zeptal se, jak se mu bude líbit, když ho postaví mimo službu bez nároku na mzdu.

Kupodivu se mýlil. Identifikace volajícího ho překvapila.

„Agent Ford? Jmenuji se Melanie Knoxová. Můj otec je Joe Knox. Někdo se mu vloupal do domu a nedaří se mi ho sehnat. Našla jsem tam jen seznam, na kterém je uvedeno i vaše jméno.“

„Kdy se vám ozval naposledy?“ Když mu odpověděla, pokračoval. „Já s ním mluvil o něco dříve a od té doby jsem o něm neslyšel. Možná šlo skutečně jen o vloupání. Měla byste zavolat policii.“

„Nic cenného se neztratilo. Oba trezory zůstaly nedotčené.“

„Nevím, jak bych vám mohl pomoci.“

„O čem s vámi mluvil?“

„Obávám se, že vám to nesmím říct.“

„Agente Forde, mám o otce skutečně strach. Když se mi naposledy ozval, mluvil divně, jako by si nebyl jistý, jestli to není úplně naposledy. Opravdu si myslím, že má potíže.“

Možná právě proto ho Hayes poctil návštěvou. Jeho věrný pes zběhl ze stopy a generál operoval naslepo. „Když jste s ním mluvila, naznačil vám, kde by mohl být?“

„Říkal něco o tom, že je západně odsud, na venkově. Ještě jsem žertovala o teroristech na kombajnech. Odpověděl, že jeden nikdy neví.“

„Slečno Knoxová, tohle opravdu není můj obor.“

„Jsem právnička se soukromou praxí a spoustou konexí, a i když mi otec nikdy přímo neřekl, co pro vládu dělá, vím, že řeči o ministerstvu zahraničí jsou jen krytí. Můžete mi alespoň tohle potvrdit? Prosím?“

Alex váhal, ale prosebný tón jejího hlasu ho nakonec přesvědčil. „Podle mého názoru pracuje jako vyšetřovatel u CIA, neboje s ní přinejmenším nějak spojený.“

„Pracuje na něčem kritickém?“

„Ano. Pátrá po někom, kdo nechce být nalezen.“

„Může být ten člověk nebezpečný?“

„Většina lidí, kteří se skrývají, může být nebezpečná.“

Zdálo se mu, že zaslechl, jak zasténala. „Co mám dělat?“ zeptala se. „Máma je mrtvá. Bratr slouží u námořní pěchoty v Iráku. Co mám dělat, agente Forde? Neznám nikoho, na koho bych se mohla obrátit.“

Alex se posadil a zíral do prázdna. Jako by se mu dvacet let u Tajné služby z ničeho nic vypařilo z paměti. Jestli Hayes prosadí svou, stejně o práci přijde. Proč tedy sedět se založenýma rukama a čekat, až osud udeří?

„Dejte mi číslo, na kterém vás kdykoli seženu. Trochu se poptám a uvidíme, co zjistím.“

„Bože, mockrát děkuju.“

„Nemůžu vám slíbit, že se vám to, co se dozvím, bude líbit.“

„Agente Forde, je mi jasné, že mého otce neznáte. Ale kdybyste se dostal do problémů, nikdo by vám lépe nekryl záda než Joe Knox. Je naprosto čestný. Věřím, že to pro vás něco znamená.“

„Znamená,“ odpověděl Alex tiše.

56

Pozdě večer seděl Stone na nemocniční posteli a pozoroval stěnu před sebou. Podíval se na hodinky, otevřel zásuvku nočního stolku vedle lůžka a vyndal Dannyho telefon. Nejprve zavolal Abby, pak Tyreemu. Abby pracovala v restauraci a Tyree pátral po Lonniem Brubackovi, který se podle jeho slov snad vypařil. Kromě dvou roztrhaných propanových nádrží a zbytků sporáku prý ve Willieho přívěsu nic podezřelého nenašli.

„Požádal jsem pyrotechniky od státní policie, aby místo prohlédli. Vím, že to uslyšíte jen nerad, ale skutečně mohlo jít jen o nehodu. Willie byl pryč, plyn mohl unikat a Bob si zapálil právě ve chvíli, kdy Willie vešel do dveří.“

„Kdyby tam unikal propan, vybuchl by už dříve. Už jsem vám říkal, že jsem tam viděl Shirley, a ta měla zapálenou cigaretu. Navíc si myslím, že by Bob plyn cítil. Právě proto se do něj přidává zápachová složka.“

„Vím. Ale kdo by tak moc chtěl Willieho zabít?“ zeptal se Tyree. „Nejdřív předávkování, pak bomba.“

„Věděl, že Debby nespáchala sebevraždu. Měl v úmyslu o tom mluvit tak dlouho, dokud by nevyšla pravda najevo. Někomu se to patrně nelíbilo.“

„Jenže když ho teď zabili, víme, že se něco děje,“ připomenul Tyree.

„Ti lidé jsou dost dobří a nemáme žádný důkaz, že došlo ke zločinu. Zřejmě jim to tak vyhovuje.“

„No, já se nevzdám, dokud tomu nepřijdu na kloub.“

„Tyree, všichni si musíme krýt záda. Včetně vás.“

„Rozumím.“

Stone hovor ukončil a zamyšleně se díval na telefon. Danny měl jeden z posledních modelů se spoustou melodií a e-mailem. Stone sám nikdy s elektronickou poštou nepracoval, vždy se spoléhal na pero a papír. Prošel seznam Dannyho kontaktů. Většinou našel ženská jména. Mladík měl u každého jména zapsané i poznámky o přednostech dotčených dam a jejich digitální fotografie. Mnohé by se daly, alespoň podle Stoneova mínění, označit za pornografii.

Potřásl hlavou. Danny by se měl vážně zamyslet nad tím, s jakými ženami se stýká.

Podíval se ven. Byla tma. Opatrně vstal z postele. Byl celý ztuhlý a rozbolavělý, ale jak se pohyboval, začínal se cítit lépe. Záda a zadek už měl z těch dlouhých hodin na lůžku celé otlačené.

Vyšel z pokoje a zamířil k sesterně. Sestra ho nejprve pokárala za to, že vstal, ale nakonec mu řekla, kde najde Dannyho.

Pokračoval po chodbě a před Dannyho pokojem uviděl sedět jakéhosi muže. Jakmile k němu došel, muž vstal. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Vy jste ten zástupce šerifa, který hlídá Dannyho?“

„Přesně tak. Počkejte, vy budete Ben, že ano?“

„Ano. Můžu za Dannym?“

„Vždyť jste mu zachránil život. To víte, že můžete.“ Když Stone strčil hlavu do dveří, seděl Danny na posteli, obličej měl červený a na svět se díval jen škvírami mezi opuchlými očními víčky.

„Danny? Můžu dál?“

Chlapec se na Stonea podíval. Neodpověděl, jen ho chabým mávnutím ruky pozval dovnitř.

Stone si přitáhl židli a posadil se. „Willieho je mi moc líto.“ Danny se na něho nepodíval, pohled měl sklopený k polštáři, který si držel na břiše. Když promluvil, měl zastřený hlas. Stone si uvědomil, že je stále ještě pod vlivem tlumicích léků.

„Takhle zemřít si nezasloužil.“

„To nikdo.“

Danny na něho vrhl rozčílený pohled. „Někteří lidé ano.“

„Asi máš pravdu. Někteří možná ano.“

„Víte, že v životě nikomu neublížil?“

„Vím.“

„A Bob. Sakra, vždyť to byl stařec. Jeho taky museli zabít?“

„Kdo ho zabil, Danny? O kom to mluvíš?“ Danny se na Stonea podíval. „Jak to mám vědět?“

„Proč jsi odjel z Divine?“

„Chtěl jsem začít znovu. Už jsem vám to říkal.“

„A proč ses vrátil?“

„Do toho vám nic není.“

„Nechceš mi říct o Debby Randolphové?“

„Co bych měl říkat? Byla to Willieho holka. Člověče, moc ji miloval. Měli se brát.“

„Takže tys o tom věděl?“

Danny nepřítomně přikývl. „Moc jsem se snažil ho přimět, aby se zbavil drog. Práce v dolech ho zabíjela. Jasně, měl bolesti, to jsem chápal. Jenže jsem viděl, co ty věci udělaly s mým tátou, a nechtěl jsem, aby Willie dopadl stejně. Pak se objevila Debby a dostala ho na správnou cestu. Víte, jak to myslím? Vedl si dobře. Zničehonic zavolal a řekl mi, že ji chce požádat o ruku. Ptal se mě, co si o tom myslím. Na jednu stranu se mi chtělo křičet, aby se na to vykašlal, že je ještě moc mladý, že toho má ještě hodně před sebou a nějaké holky se taky ještě objeví. Jenže někde hluboko uvnitř jsem mu záviděl. O holky na jednu noc jsem nouzi nikdy neměl, ale on našel takovou, která ho skutečně milovala.“

„Cos mu tedy nakonec poradil?“

„Ať do toho jde. Debby jsem znal. Báječná holka a pro něho dokonalá. Chtěl, abych mu šel za svědka.“

„To zní, jako byste si vyřešili vzájemné problémy.“

„Vlastně jsme mezi sebou žádné neměli. Jen hlouposti.“

Danny se odmlčel. Stone se opřel na židli a díval se na něho, zatímco venku se ještě více setmělo.

„Viděl jsem tě plakat na Debbyině hrobě. Nechceš mi o tom něco říct?“

Danny prudce zvedl hlavu. „Není co. Bylo mi líto, že zemřela. A taky jsem věděl, jak to zničilo Willieho.“

„Nevíš náhodou, kdo ji zabil?“

„Kdybych to věděl, řekl bych to přece Tyreemu, nemyslíte?“

„Opravdu?“

„Jsem unavený. Půjdu spát.“

„Víš jistě, že mi to nechceš říct?“

„Tak jistě, jako že tu ležím jako lazar.“

Stone se vrátil do svého pokoje, ale nelehl si. Cosi mu vrtalo hlavou. Cosi, co zahlédl nebo zaslechl, možná obojí. Něco, co prostě nesedělo.

Bezděky vyndal Dannyho telefon a znovu procházel seznamem jeho kontaktů. Snažil se zjistit, jestli by mu někdo ze seznamu nemohl poskytnout jakoukoli stopu nebo vysvětlit, proč se s ním Danny odmítá bavit o tom, co se stalo. Na nikoho takového nepřišel.

Dál mačkal tlačítka a pokračoval hlouběji do pokročilého nastavení přístroje. Po chvíli se zarazil, když se na displeji objevilo jediné jméno a číslo. Tyree. Jenže číslo nebylo to, které Stone vytáčel, když se chtěl spojit se strážcem zákona. Stiskl tlačítko vytáčení a po několika zazvoněních se ozval hlas.

„Danny?“ zeptal se muž na druhém konci linky.

Stone okamžitě zavěsil. Byl to on. Byl to Tyree. Poznal jeho hlas. Proč by měl mít Danny hluboko v paměti telefonu schované druhé telefonní číslo na šerifa? Pokud mělo být toto číslo tajné, proč si ho nezapamatoval? Proč ho vkládal do telefonu, kde ho mohl kdokoli najít? Znovu se vrátil k seznamu pravidelných kontaktů. I tady našel čísla k Abby domů a do restaurace, která si mohl mladík snadno pamatovat. Z náhlého popudu zavolal Abby a řekl jí o svém rozhovoru s Dannym. O nálezu Tyreeho čísla v mobilu se jí však nezmínil.

„Abby, nemá Danny problémy s pamětí na čísla?“

„Už od střední. Podle doktorů je to následek otřesů mozku při fotbale. Chtěla jsem po něm, aby přestal hrát, jenže to měl moc rád. Málem ho zabilo, když kvůli kolenu musel přestat. Proč tě to zajímá?“

„Jen tu tak sedím a mám moc času přemýšlet. Díky.“

Zavěsil. Z chodby zaslechl dunění a vyhlédl ven právě včas, aby viděl zřízence převážet kolem náklad krabic. Tento ničím neobvyklý pohled ve Stoneovi vyvolal velmi nezvyklou reakci.

Všechno najednou zapadlo do sebe.

Šedesát, ne osmdesát krabic. Černý prach místo normálního jílu. A horníci, kteří odjíždějí z města pro svou dávku metadonu dávno před svítáním.

Jako by měl náhle zjevení, přitom však dobře věděl, že o žádný nadpřirozený úkaz nejde. Už dlouho mu něco vrtalo v podvědomí a teď to konečně vyplulo na povrch.

Ze skříně vyndal svůj pytel a rychle se převlékl.

„No tak, ať to tam je,“ mumlal si pro sebe, zatímco šmátral v pytli. Pamatoval si, že to tam dával.

Konečně v prstech sevřel pistoli, kterou mu půjčila Abby. Zastrčil si ji za pásek a zakryl ji košilí. O chvíli později opatrně vykoukl ze dveří. Když byla sesterna prázdná, potichu proběhl chodbou. Až mu sestra v noci přijde dát léky, najde jeho pokoj prázdný.

Nemohl tušit, že stejně sestry dopadnou i v Dannyho pokoji. O necelou hodinu dříve dokázal mladík obelstít svého strážného a utéct.

57

Knox dojel do Divine a nevěděl, co tam může očekávat. Bylo pozdě, tma a na hlavní ulici svítilo jen několik lamp. Jel dál, rozhlížel se vlevo i vpravo, ale pochyboval, že narazí na Johna Carra, který tu bude někde na rohu čekat na jeho příjezd. Minul restauraci, která podle vývěsky patřila jakési Ritě. Objevil budovu soudu a městské vězení, ty však vypadaly v tuto pozdní hodinu opuštěně. Přemýšlel, jestli nemá vzbudit místního šerifa, aby mu s pátráním pomohl, ale s policisty z prvního města měl špatnou zkušenost. Tentokrát zkusí jiný přístup.

Uhnul z hlavní ulice a zamířil na východ. Spoléhal však spíše na kompas v autě než na svůj orientační smysl, protože mu bylo jasné, že po mnoha hodinách jízdy klikatými silnicemi Appalačského pohoří by směr určoval jen těžko.

Zpomalil, když uviděl zbytky čehosi, co zřejmě býval obytný přívěs. V první chvíli ho napadlo, že se přes něj muselo prohnat tornádo, ale stromy ani země kolem nebyly nijak poškozené. Zastavil, vystoupil a místo si prohlédl.

Podle zčernalých potrhaných zbytků přívěsu a rozptylu trosek poznal, že příčinou byl patrně výbuch. To bylo dost neobvyklé. Samozřejmě to neznamenalo, že se někde v okolí pohybuje John Carr, ale bylo to zvláštní.

Obloukem objel centrum a vrátil se zpátky. Našel malý penzion, zaparkoval a opatrně došel ke vchodu. Celou dobu se rozhlížel, jestli někde neuvidí Carra.

Zaklepal na dveře a klepal tak dlouho, dokud po pěti minutách neuslyšel pomalu, beze spěchu se blížící kroky.

Dveře se otevřely, v nich stál drobný stařík s chomáči bílých vlasů a nedůvěřivě si Knoxe prohlížel. „Víte, mladíku, kolik je hodin?“

Knoxe nikdo mladíkem nenazval posledních dvacet let. Potlačil úsměv a odpověděl: „Omlouvám se. Dorazil jsem později, než jsem měl v plánu.“

„Vy jste měl v plánu jet do Divine?“ zeptal se stařík nevěřícně.

„To se snad nesmí?“ podivil se Knox a konečně se usmál. Doufal, že mile.

„Co chcete?“ ptal se stařík opatrně dál.

Tak úsměv nepomohl. „Zrovna teď bych se potřeboval někde vyspat, pane…?“

„Jsem Bernie. Promiňte, ale mám plno.“

Knox se ohlédl přes rameno. „V Divine teď vrcholí sezóna?“

„Pronajímám jen dva pokoje.“

„Chápu. Víte, měl jsem se tu sejít s jedním známým. Možná jste ho viděl. Vysoký, štíhlý, kolem šedesáti, nakrátko zastřižené vlasy.“

„Aha, myslíte Bena? Má tu jeden z pokojů, ale zrovna tu není.“

„Netušíte, kde je?“

„Co třeba v nemocnici?“

„Co tam dělá? Něco se mu stalo?“

„Málem ho roztrhal výbuch. Zabilo to Boba a Willieho Coombsovy a váš kámoš měl sakra blízko k setkání se Stvořitelem.“

Knox se snažil zůstat navenek klidný. „Kde je ta nemocnice? Chtěl bych se u jistit, že je v pořádku.“

„Jo, je v pořádku. Všichni jsme rádi. Ben je totiž opravdový hrdina.“

„Jak to?“

„Pomohl pár lidem ve městě. Dannymu Rikerovi, když měl problémy ve vlaku. A Williemu Coombsovi, když málem umřel na předávkování. Ben je oba zachránil. Fakt správnej chlap. Pak Dannyho tady za městem napadli a Ben ho znova zachránil. Zbil tři chlápky. Aspoň tak jsem to slyšel.“

„Jo, to je celý Ben. Vždycky musel být u všeho. Až ho v nemocnici najdu, budu ho od vás pozdravovat. Kde že ta nemocnice je?“

Bernie mu vysvětlil cestu. „Ale návštěvní hodiny už dávno skončily.“

„Zkusím se tam nějak dostat. Ale kdyby se mi to nepovedlo, je tu někdo, kdo by mi pomohl?“

„Mohl byste zkusit Abby Rikerovou na Svatojánské farmě.“ Bernie mu vysvětlil, jak se k Abbyinu domu dostane. „Slyšel jsem, že se s Benem hodně spřátelili.“

Knox staříkovi při loučení podstrčil dvacet dolarů.

„Můžete přespat v obýváku,“ usoudil Bernie a ukázal za sebe.

„Díky, možná toho využiju.“

Vrátil se do svého pickupu, aby se uklidnil. Nasedl, nastartoval a odjel. Zatímco jednou rukou řídil po klikaté venkovské silnici, druhou otevřel přihrádku na rukavice. Vyndal z ní pistoli ráže devět milimetrů a položil ji na sedadlo spolujezdce.

Johne Carre, už jdu.

58

Annabelle se podívala na svůj vibrující mobil. „Kdo by mi mohl volat uprostřed noci?“

„Co třeba Reuben?“ zeptal se Caleb za volantem dodávky.

„Ne. Tohle číslo neznám.“ Přijala hovor.

„Haló?“

„Annabelle? Jak to jde?“

„Co sakra chceš?“ vyštěkla.

„Taky tě rád slyším,“ odpověděl Alex Ford milým hlasem.

„Mám dost honičku, Alexi.“

„To je mi jasné.“

„Počkej. Odkud voláš? Tohle číslo neznám?“

„Z budky.“

„Proč z budky?“

„Protože jsem si poměrně jistý, že můj telefon doma, mobil i linky v kanceláři jsou napíchnuté.“

„A to jako proč?“ zeptala se opatrně. „Knox po tobě pořád jde?“

„Právě kvůli němu volám. Telefonovala mi jeho zoufalá dcera Melanie. Pracuje tady v D. C. jako právnička. Její táta zmizel.“

„Ne, nezmizel. Jde po Oliverovi a my jdeme po něm.“

„A kde se to celé odehrává?“

„Po zapadákovech na jihozápadě Virginie. Takže Melanii můžeš vyřídit, že její taťka je v pořádku. Aspoň prozatím.“

„To není zdaleka všechno. Jeho dům někdo obrátil naruby. Něco tam hledali, a nebavíme se tu o obyčejném vloupání. Navíc jsem měl návštěvu, člověka jménem Macklin Hayes.“

„Nic mi to neříká.“

„To se nedivím. Bývalý tříhvězdičkový armádní generál, teď pracuje pro rozvědku. Má pověst jako Carter Gray, ale prý jenebezpečnější a horší. Navíc velí Knoxovi a netuší, kde ten chlap je, což znamená, že se Knox utrhl ze řetězu.“

„Proč by to dělal?“

„Mohl třeba zjistit něco, co se mu na celé téhle akci nelíbí. Neřekl bych, že je Knox obyčejný zabiják. Je pátrač, a jestli ho Hayes nasadil na Olivera, musí patřit k nejlepším. Vypadá to, že až Knox Olivera objeví, má zavolat Hayesovu ‚těžkou vozbu‘, aby práci dokončila.“

„Co by mohl Knox zjistit, aby ho to přimělo vyrazit na vlastní pěst?“

„Netuším. Jak dlouho vám bude trvat Olivera najít?“

„Těžko říct. Zúžili jsme pátrání na čtyři města, aspoň si to myslíme. Dvě jsme už prohlédli a míříme do třetího.“

„Caleb a Reuben jsou s tebou?“

„Samozřejmě. Jsme přece Camel club, vzpomínáš?“

„Nebo to, co z něj zbylo.“

„Jo, vypadá to, že ztrácíme členstvo. Někteří se tak rozhodli dobrovolně, jiní neměli na vybranou.“

„Annabelle, snažím se pomoct, chápeš? Už jen tím, že s tebouo tom všem mluvím, hodně riskuju.“

„Nikdo po tobě, Alexi, nechce, abys riskoval. Klidně se vrať ke své zajištěné práci pro vládu.“

„Čím to, že mě tak štveš?“

„Nemůže za to moje dívčí osobnost?“

„Fajn, děvče, tak si něco zapamatuj. Jestli Knox pátrá na vlastní pěst, tak se v Hayesových očích stal cílem stejně jako Oliver. Hayes se s nimi vypořádá s oběma, včetně všech, kdo mu přijdou do cesty.“

„My tři jsme ochotní to risknout.“

„Vím, že ty ano, ale napadlo tě zeptat se těch dvou?“

„Nemusím se ptát. Už fakt, že tu jsou se mnou, jasně říká, že ano. Na rozdíl od některých jiných.“

Caleb se na Annabelle nervózně podíval.

„Dobrá, ale neříkej, že jsem tě nevaroval.“

„Jo, díky za pomoc.“ Zavěsila a odhodila telefon.

„Jestli to správně chápu, rozhovor se moc nevyvedl,“ usoudil Caleb.

„I tak by se to dalo říct.“

„Co tedy říkal?“

„Vydrž. Tamhle je Reuben.“

Mohutný muž na ně mával z potemnělé krajnice. Zastavili a během několika minut se jim podařilo naložit motocykl dozadu do dodávky. Když se znovu rozjeli, Annabelle jim oběma popsala, co jí řekl Alex. Při zmínce o Hayesovi Reuben pobledl.

„Macklin Hayes?“

„Ano,“ přitakala. „Ty ho znáš?“

Reuben přikývl. „Sloužil jsem pod ním v DIA. Také jsem pro něho pracoval v terénu v některých částech světa, kde si náš milovaný generál vysloužil pověst člověka, který klidně obětuje své lidi, když se něco zvrtne. Shodou okolností jednou obětoval i mě. Na něm ale nikdy žádná špína neulpěla. Proto ten hajzl teď je tam, kde je.“

„No, vypadá to, že právě jde po Oliverovi a po Knoxovi.“

„Hayes má tedy v plánu Olivera zabít?“ zeptal se Reuben potichu.

„Ano, ale my před ním máme náskok,“ prohlásila Annabelle, která si všimla nejistého Reubenova výrazu. „A protože tě, Reubene, podrazil, mohl by to být dobrý způsob, jak si s ním vyřídit účty,“ dodala.

„S chlápkem jako Macklin Hayes si účty vyřizovat nemůžeš,“ vrtěl hlavou Reuben. „Má za sebou celou armádu, a ačkoli má duši černou jako ďábel, je chytrý a opatrný. Nevím o případu, kdy by něco prohrál.“

„My ho zvládneme, Reubene.“

„Ale jistotu, že Knox se před Hayesem skrývá, nemáme,“ vložil se do rozhovoru Caleb. „Je to jen Alexova domněnka. Třeba stále spolupracují a Hayesova návštěva u Alexe byl jen klamný manévr.“

„To nedává smysl, Calebe,“ bránila se Annabelle.

„Dává to stejný smysl, jako že se tu potloukáme po venkově a pokoušíme se najít Olivera, kterému je v patách CIA. Skutečně je dokážeme porazit? A co když Olivera najdeme první? Co pak? Povede se nám, aby zmizel beze stopy, když po něm pase tolik lidí? Na takové věci nejsme odborníci.“

„Já ano,“ odfrkla si Annabelle.

„Dobrá, ty ano. Já ne. Takže necháme Olivera zmizet. A pak? Já se vrátím ke své práci do knihovny, když jsem předtím bez vysvětlení zmizel? Nemyslíš, že po mě půjdou?“ Ohlédl se na Reubena. „A jestli mě budou mučit, všechno jim vyklopím. Nejsem natolik naivní, abych si myslel, že něco takového vydržím. Nakonec skončím na doživotí ve vězení. Výborně!“

„Když to bereš takhle, proč jsi se mnou vůbec jel?“ zaútočila na něho Annabelle.

Místo Caleba odpověděl Reuben. „Přijeli jsme sem, protože nám na Oliverovi záleží a chtěli jsme mu pomoct.“

„A teď jste si to rozmysleli?“ zeptala se jízlivě.

„Tak jednoduché to není, Annabelle.“

„Ale je, Reubene,“ odsekla ostře. „Otázka se nezměnila, takže se musela změnit vaše odpověď.“ Přejížděla pohledem z Caleba na Reubena a zpátky. „Takže co teď? Chcete to vy dva vzdát? Vrátit se do města? Fajn, do toho. Vypadněte odsud. Nepotřebuju vás.“

Reuben a Caleb se na sebe provinile dívali.

„Zastav, Calebe,“ požádala důrazně. „Chci vystoupit.“

„Uklidni se, Annabelle,“ zvedl Reuben hlas.

„Ne, neuklidním. Nedokážu uvěřit, že vy dva a Alex jste takoví srabi, že –“

„Už sakra mlč!“ zařval Reuben.

Annabelle sebou trhla, jako by ji udeřil.

Reuben na ni upíral pohled a bylo vidět, že se ovládá jen s vypětím všech sil. „Bojoval jsem za tuhle zemi v několika válkách. Nechal jsem se pro ni postřelit. Skoro tucetkrát jsem málem umřel, když jsem Olivera doprovázel na jeho různých dobrodružstvích. Mám ho rád jako bratra, a když jsem ho potřeboval a neměl jsem nikoho jiného, stál mi po boku. Spolu jsme vešli do popravčí komory jménem Vražedná hora a málem jsme se odtamtud nedostali. A víš, kdo byl celou tu dobu s námi? Alex Ford. Riskoval vlastní kariéru, když se mohl klidně otočit a na všechno se vykašlat. Taky ho postřelili, postavil se partě opičáků z Koreje, kteří nám chtěli podřezat krky, schytal kulku místo prezidenta Spojených států a v podstatě sám nás dostal z pekla.“ Podíval se na Caleba. „A tady toho unesli, omráčili, málem ho udusili a stejně mně a Oliverovi mockrát zachránil život. Oba jsme se museli vypořádat s tím, když našeho nejlepšího kamaráda výbuch roztrhal na kusy, a pokračovat dál. Teď jsme tady, uprostřed ničeho, a pokoušíme se zachránit Oliverovi život, zatímco nám na záda dýchá hajzl, proti kterému Charlie Manson vypadá jako dobrotivá babička. Jestli si takhle představuješ sraba, pak jsme fakt poserové, dámo.“

Následující minutu byl v dodávce slyšet jen zrychlený Reubenův dech.

Annabelle se na něho dívala a na tváři se jí střídaly různé výrazy, až jeden z nich zvítězil.

„Jsem husa, Reubene. Promiň. Fakt je mi to líto.“

„Jo, jasně. Sakra.“ Ještě brunátný se díval na přístrojovou desku a nakonec udeřil masivní pěstí do sedadla.

Než Annabelle stačila cokoli říct, ozval se Caleb.

„Snad abysme raději jeli dál.“

Reuben se na něho podíval krví podlitýma očima a usmál se. „Nebylo by to poprvé. Ale doufám, že už naposledy.“

Annabelle vzala oba muže za ruce. „Právě mi něco došlo,“ řekla.

„Copak?“ zajímal se Caleb.

„Že jsem měla radši mlčet. Chovala jsem se tu jako vůdce. Ale po pravdě řečeno nejsem ani plnoprávný člen Camel clubu. Ještě jsem si to nezasloužila.“

„Už ti moc nechybí,“ prohlásil Reuben a plaše se na ni usmál.

Stiskla jim ruce a úsměv mu oplatila.

„Jak se jmenuje další město na seznamu?“ zeptal se Reuben. Caleb se podíval na mapu. „Divine.“

59

Stone byl přikrčený a pistoli měl připravenou. Nelíbilo se mu, že je na akci sám, protože však Tyree mohl být do toho, co se ve městě dělo, nějak zapletený, neměl příliš na vybranou. Pickupy už se řadily. Metadonová brigáda. Otřískaná auta a ještě opotřebovanější horníci těšící se na svou dávku. Jenže tady ji nedostanou. Muži vycházeli ze staré stodoly na vzdáleném konci pozemků Abby Rikerové a nosili těžké krabice. Nakládali je na ložné plochy pickupů a zakrývali plachtami. Pak řidiči odjížděli.

Stone se v duchu nakopl za to, že si pravdu neuvědomil dřív. Už první noc, kdy dorazil do města, viděl tuhle karavanu horníků mířit k metadonové klinice. Danny mu tehdy řekl, že jedou tak časně, protože se musí vrátit včas, aby mohli v sedm ráno nastoupit na směnu na šachtě. Cesta na kliniku a zpátky však trvala jen dvě hodiny. Stone ji sám absolvoval už třikrát a osobně viděl, jak se horníci trousí na kliniku těsně před pátou ráno.

V budově soudu viděl dodací list k bednám s právnickými dokumenty. Uváděl osmdesát krabic, ale bylo jich tam pouze šedesát. Šest na výšku, deset na šířku. Tehdy mu to nic nenapovědělo, později si však uvědomil časovou nesrovnalost v cestách horníků na kliniku a zpět. Neseděly nejméně tři hodiny, navíc tu byly chybějící krabice a ještě jedna věc.

Podíval se na trávu před stodolou. Viděl to, když tu pracoval, ale nepřikládal tomu žádný význam. Koberec trávníku byl vyježděný a země pod ním černá od špinavých pneumatik aut horníků z uhelných dolů, kteří sem přijížděli pro svůj náklad. Stejně jako cesta před šachtou s hady, jimž jen se štěstím unikl. Černé bláto, černá tráva. Měl si toho všimnout už dřív.

Otázkou tedy zůstávalo, co je v krabicích?

Jakmile si spojil všechny dílky skládačky, Stone se domníval, že i v tomto případě zná odpověď. Bude však mít šanci si to ověřit?

Jeden pickup zůstal na místě. Na korbě měl naložené krabice. Těsně předtím, než přes ně upevnil plachtu, řidič jednu z nich otevřel a vyndal z ní něco, co vypadalo jako malý černý sáček. Stone si všiml, že totéž dělali i ostatní řidiči. Potom krabici znovu zavřel a právě se chystal zajistit plachtu, když ho jeden z těch, kteří pomáhali krabice nakládat, zavolal. Společně odešli do stodoly.

Stone zasunul pistoli za pásek kalhot a opatrně vyšel z lesa. Snažil se držet co nejvíce při zemi. Měsíc byl právě v úplňku a noc nebyla zdaleka tak temná jako obvykle. Dostal se k pickupu a pohledem zkontroloval stodolu. Odhrnul plachtu a pomalu k sobě poslední krabici přitáhl. Naštěstí nebyla zalepená, jen zavřená. Otevřel ji a podíval se dovnitř.

Nemýlil se. Průhledné sáčky plné něčeho, co vypadalo jako léky na předpis. Nejspíš z řady oxycodonu. Na ulici se platí dvě stě dolarů za kus, říkal Willie. Podle toho se právě díval na miliony dolarů jen v této jediné krabici.

A černé sáčky, které si brali závislí horníci, nejspíš představovaly jejich odměnu za odvoz krabic, což byl pravděpodobně jeden z úseků trasy, která končila kdesi ve městech na východním pobřeží. Zaměstnávat závislé znamenalo pro pašeráky velkou výhodu. Udělají cokoli, aby dostali zaplaceno tabletami proti bolestem, které by si jinak nemohli dovolit. Zároveň to bylo naprosto nelítostné, což ovšem u drogových dealerů nemohlo nikoho překvapit.

Díky svému šestému smyslu stihl Stone zareagovat na někoho, kdo se ocitl za ním. Přesto se o zlomek vteřiny zpozdil.

Na krku pocítil tlak konce hlavně pistole a tichý hlas ho varoval: „Jestli se hneš, je po tobě.“

Stone cítil, jak ho muž volnou rukou zkušeně šacuje. Vytáhl mu pistoli zpoza pásku, hodil ji na zem a odkopl pod pickup.

Stone se ani nepohnul. Jen stál a v ruce držel sáček tablet.

„Co to sakra je?“ zeptal se muž.

„Nezákonné léky na předpis,“ vysvětlil mu Stone překvapeně. „Proč? Kdo vůbec jste?“

„Joe Knox, Ústřední zpravodajská služba. A vy jste John Carr.“

Stone nevěděl, jestli se mu ulevilo, když zjistil, že ho dopadla CIA, a ne pašeráci drog. V konečném důsledku v tom však nebyl žádný rozdíl. „Dobrá, pane Knoxi, právě jste se připletl k operaci pašování drog.“

„Cože?“

„Navrhuju, abychom si promluvili někde jinde.“ Stone naznačil hlavou směrem k mužům vycházejícím ze stodoly.

„Hej!“ vykřikl jeden z nich, když si všiml dvojice stojící u pickupu. V rukách mužů se objevily brokovnice a pistole a další vybíhali ze stodoly, aby jim pomohli.

„Utíkejte, Knoxi!“

Knox i Stone se rozběhli k lesu tak, aby za nimi pickup tvořil cosi jako štít. Muži utíkali od stodoly za nimi a snažili se na ně zamířit pušky.

„Co se to sakra děje?“ vyštěkl Knox v běhu.

„Načasoval jste si to stejně špatně, jako jsem si já vybral město, kde se schovám.“ Stone se ohlédl. „Pozor!“ Popadl Knoxe za rukáv a strhl ho ze stezky, po které běželi. V příští vteřině výstřel z brokovnice roztrhal větve stromu v místě, kde byl prve Knox.

Knox namířil pistoli za sebe a čtyřikrát naslepo vystřelil, aby získali čas. Vysloužil si však jen salvu kulek, z nichž jedna ho škrábla do pravé paže.

„Sakra!“ Chytil se za zraněnou ruku a utíkal dál.

Stone mu vytrhl z ruky pistoli, rychle se otočil a vyprázdnil zásobník na muže, kteří je pronásledovali. Jednoho zasáhl a mířil tak dobře, že se ostatní museli ukrýt.

„Tudy, rychle!“ pobídl Knoxe.

Přeběhli přes příkop a asfaltovou silnici a třemi skoky se dostali do lesa na její druhé straně.

„Co ruka?“

„Už jsem na tom byl hůř.“

„Máte další zásobník?“ zeptal se Stone.

Knox sáhl do kapsy a hodil mu ho. „Je mi fakt líto, že jsem vám vzal pistoli.“

„Mně taky.“ Stone zasunul zásobník do pažby a držel zbraň připravenou.

„Neutečeme jim,“ usoudil zadýchaný Knox a nervózně pozoroval pistoli ve Stoneově ruce.

„Ne, neutečeme. Vypadá to, že jsou o dost mladší než my.“

„Dost dobře střílíte.“

„Myslím, že tentokrát na tom nezáleží.“

„Jste John Carr, že?“

„Ten je mrtvý.“

„Beru to jako ano.“

Jejich směrem zamířila další salva kulek, která je přinutila uhnout na východ. Rozběhli se do svahu a oba namáhavě dýchali, i když zpomalili. Stone uklouzl na blátě a upadl. Knox se sehnul a pomohl mu vstát.

Pomalu se dostávali na vrcholek kopečku.

„Schovejte se za stromy, Knoxi. Teď máme docela slušnou pozici a nechtěl bych o ni přijít.“

Knox se ukryl a sledoval, jak Stone šplhá na silnou spodní větev a schovává se za kmen mohutného dubu. Když se z křoví vynořil první z pronásledovatelů, Stone vystřelil. Muž zaječel a spadl. Za ním se ukázali další dva. Jakmile zvedli zbraně, Stone jednoho z nich postřelil do nohy. V příští vteřině se na ně z lesa vyřítila sprška kulek. Stone palbu oplácel a mířil k předním stromům. Nakonec seskočil, připojil se ke Knoxovi a vrátil mu pistoli.

Knox vypadal překvapeně. „Uvědomujete si, že jsem vás přišel zatknout kvůli vraždě Cartera Graye a senátora Simpsona?“

„Ano, to vím.“

„Proč mi tedy vracíte zbraň?“

„Protože je prázdná.“

Znovu se rozběhli a utíkali tak rychle, jak jen byli dva muži středního věku v kopcovitém terénu schopní.

„Sakra!“ zaklel Knox.

Slyšeli, jak se zpředu blíží další muži.

„Obklíčili nás,“ lapal po dechu Stone.

Když se z křoví vynořili čtyři chlapi s namířenými brokovnicemi, Stone i Knox zůstali stát. Za nimi zahlédli další, všechny zadýchané a ozbrojené.

Knox zvedl pistoli za hlaveň, aby dal jasně najevo, že se vzdávají. „Změní se něco, když vám řeknu, že jsem federální agent a že sem míří spousta posil?“

Jeden z mužů vystřelil tak, že kulka Knoxovi proletěla jen několik centimetrů od ucha.

„Stačí to jako odpověď?“ zeptal se střelec. „Teď pomalu, hodně pomalu odhoď zbraň.“

Stone z mnoha důvodů očekával, že proti nim bude stát Tyree, ale tohoto člověka nepoznával.

„Přišel jsem jen zatknout tohoto muže,“ vysvětloval Knox a ukázal na Stonea. „Je mi úplně jedno, co se tu děje.“

„Jasně, takže si všichni půjdeme po svých a ty a ten tvůj kámoš budete mlčet. Naposledy říkám, abys odhodil tu pistoli.“

Knox se sehnul a položil zbraň na zem. Jeden z mužů vykročil a dal si ji do kapsy spolu s Knoxovou peněženkou a mobilem. Také Stoneovi odebrali vše, co měl u sebe.

Muž, který vystřelil, peněženku otevřel a zkontroloval Knoxův průkaz. Podíval se na agenta a nevěřícně zavrtěl hlavou. Pak promluvil do vysílačky.

„Máme tu velký problém.“

Po minutě hovoru vrátil vysílačku do pouzdra na pásku.

„Zabijeme je tady?“ chtěl vědět jeden z mužů.

„Ne, tady ne,“ vyštěkl ten s vysílačkou. „Musíme to nějak vyřešit. Teď je svažte,“ přikázal svým lidem.

Muži zkušeně spoutali Knoxe a Stonea dohromady a odvlekli je zpátky k silnici, kde je hodili tvářemi dolů na ložnou plochu pickupu. Nastoupili do aut a celá kolona vyrazila pryč.

Po pěti minutách sjel pickup ze silnice na mýtinu, kde smykem zastavil.

Stone to zaslechl dříve než Knox.

„Vrtulník.“

Stroj přistál vedle pickupu a vzdušný vír od jeho rotoru byl tak silný, že svázaní Knox a Stone měli co dělat, aby udrželi rovnováhu, zatímco je sundávali z pickupu a vedli k helikoptéře. Dva ozbrojení muži s nimi nastoupili do kabiny a vrtulník se zvedl.

„Kam letíme?“ zeptal se Knox.

Když jejich hlídači neodpovídali, podíval se na Stonea. „Máš tušení?“

Stone se rozhlédl po kabině vrtulníku. Předtím v okolí viděl létat jen jediný. „Myslím, že na Mrtvou skálu.“

„Co sakra je Mrtvá skála?“

Stone se podíval z okénka. „Tohle.“

Knox se na něho namáčkl a rozhlédl se po osvětlených hradbách věznice.

„Vězení s maximální ostrahou,“ vysvětlil mu Stone.

„Proč nás sakra pašeráci drog převážejí do –“ Knox se zarazil a zbledl. „Jsme v hajzlu.“

„Jo, to jsme.“

60

Annabelle, Caleb a Reuben časně ráno projížděli v dodávce ulicemi města a sledovali lidi na chodnících. Mnozí jim pohledy nedůvěřivě opláceli.

„Moc přívětiví tu nejsou, co?“ prohodil Caleb.

„Proč by měli být?“ zavrčel Reuben. „Nevědí, kdo jsme ani co chceme. Je jim jasné jen to, že nejsme místní.“

Annabelle zamyšleně přikyvovala. „Budeme muset postupovat opatrně.“

„Možná na nějakou opatrnost nebudeme mít čas,“ připomněl jí Reuben. „Knox má pořádný náskok. Klidně už se mohl k Oliverovi dostat.“

„Tamhle je jasné první místo pro pátrání,“ ukázal Caleb.

Všichni tři se podívali na úřad šerifa a věznici hned vedle budovy soudu.

„Zastav, Calebe,“ vyzvala Annabelle. „Půjdu dovnitř.“

„Chceš krýt záda?“ chtěl vědět Reuben.

„Ještě ne. Musíme si něco nechat v záloze, kdyby se věci zvrtly.“

„Jak na to půjdeme?“ zajímal se Caleb. „FBI, nebo podváděná žena?“

Zkontrolovala si ve zpětném zrcátku tvář a účes, otevřela dveře a vystoupila.

„Kdybych se nevrátila do deseti minut, jeďte pryč a sejdeme se na konci ulice.“

„Co když se neobjevíš vůbec?“ zeptal se Reuben.

„Pak musíte předpokládat, že jsem udělala chybu, jeďte a nezastavujte.“

Zavřela dveře a vešla do budovy.

„Haló?“ zavolala. „Haló?“

Otevřely se dveře a do malé čekárny vešel Lincoln Tyree.

„Můžu pro vás něco udělat, paní?“

Annabelle spočinula obdivným pohledem na vysokém ochránci zákona v dokonale nažehlené uniformě, vyleštěných botách a s mužnou bradou a zkoumavýma očima.

„Určitě. Někoho hledám.“ Vyndala z kapsy fotografii a ukázala mu ji. „Neviděl jste ho?“

Tyree si fotku Olivera Stonea prohlédl, ale nijak nezareagoval. „Co kdybyste šla dál?“ Podržel jí dveře kanceláře otevřené.

Annabelle zaváhala. „Potřebuju jen vědět, jestli jste ho viděl.“

„A já potřebuju vědět, proč ho hledáte.“

„Takže jste na něho narazil?“

Ukázal na otevřené dveře.

Annabelle pokrčila rameny a prošla kolem něho do kanceláře. Tam seděl další muž. Měl na sobě lehký bavlněný oblek a pod krkem červený motýlek.

„Tohle je Charlie Trimble. Vydává místní noviny.“

Trimble potřásl Annabelle rukou.

Tyree zavřel dveře a naznačil jí, ať se posadí. Sám si sedl za svůj uklizený pracovní stůl. Fotografii stále držel v ruce.

„Nechcete mi tedy říct, o co vlastně jde?“ zeptal se Tyree.

„Je to svým způsobem důvěrné,“ prohlásila a podívala se na Trimblea. „Omlouvám se, ale ráda bych se šerifem hovořila mezi čtyřma očima.“

Trimble vstal. „Popovídáme si později, šerife.“ Oči mu zabloudily k fotografii. Poznal, že je na ní muž, jehož znal jako Bena. „A s vámi třeba také, paní.“

„Jmenuji se Susan Hunterová,“ představila se Annabelle, když odešel. „Tady jsou mé doklady.“ Přes stůl šerifovi podala profesionálně vyrobený, ale naprosto falešný řidičský průkaz. „Muž na té fotce je můj otec. Nechává si říkat Oliver nebo John, ale možná i nějak jinak.“

„Proč tolik jmen?“ zajímal se Tyree a prohlížel si průkaz. Nakonec ho Annabelle vrátil.

„Otec před mnoha lety pracoval pro vládu. Odešel ze služby za dost podivných okolností. Od té doby je svým způsobem na útěku.“

„Za podivných okolností? Je snad zločinec?“

„Ne, ty nezvyklé okolnosti spočívají v tom, že ho kvůli něčemu, co jim provedl, hledají nepřátelé státu, aby ho mohli zabít.“

„Nepřátelé? Koho máte na mysli?“

„Třeba vlády zemí, o kterých jste už určitě slyšel. Netvrdím, že znám ten příběh celý, ale vím, že od mých šesti let do doby, kdy jsem nastoupila na vysokou, jsme se čtrnáctkrát stěhovali. Různá jména, minulost, práce mých rodičů, někdo na nás neustále dohlížel.“

„Pak jste tedy byli v jakési formě ochrany svědků?“

„Ano, tak nějak. Můj otec byl skutečný americký hrdina, pro svou zemi prováděl velmi nebezpečnou práci. Zaplatil za to nemalou cenu. Všichni už za to dlouho platíme.“

Tyree si promnul bradu. „To by hodně vysvětlovalo.“

Annabelle se v očekávání předklonila. „Takže tu byl?“

Šerif se opřel v křesle. „Ano, byl. Říkal si Ben. Ben Thomas. Jak jste ho sem vystopovala?“

„Podařilo se mu poslat mi kódovaný vzkaz. Ale nebylo to jednoduché. Už jsem pátrala ve všech menších městech v okolí. Pomalu jsem ztrácela naději.“

„No, jak říkám, byl tu, ale teď tu není.“

„Kam odešel?“

„Když jsem s ním naposledy mluvil, byl v nemocnici.“

„V nemocnici? Něco se mu stalo?“

„Málem ho zabil výbuch, ale ukázalo se, že to nebylo tak zlé. Dnes brzy ráno jsem do nemocnice zajel a zjistil jsem, že je pryč.“

„Odešel dobrovolně?“

„Na to neumím odpovědět.“

„Říkal jste, že ho málem zabil nějaký výbuch?“

„Dějí se nám tu divné věci. Nemám dost lidí a váš otec mi pomáhal. Navíc není jediný, koho pohřešujeme. V nemocnici byli mladík jménem Danny Riker. Nechal jsem ho hlídat, protože se ho nějací lidé pokusili zabít. Jenže Danny se protáhl kolem hlídače a je také pryč.“

„Netušíte, kde by můj otec mohl být?“

„Ne, paní, netuším. Je mi líto. Jsem na všechno sám a nestíhám. Jestli ale byl pod ochranou, proč utíká?“

„Před několika týdny se ho někdo pokusil zabít. Ujistil se, že jsem v pořádku, a zmizel. Podle toho, jak k útoku došlo, se domnívám, že se na něm podílel někdo zevnitř.“

„No, jestli tu hledal úkryt a klid, krůtě se zmýlil.“

„O čem to mluvíte?“

Tyree jí během příštích minut popsal, co se v Divine od Stoneova příchodu odehrálo.

Annabelle seděla a usilovně přemýšlela. Neměla v úmyslu se do událostí v Divine jakkoli zaplést, pokud však souvisely s Oliverovým zmizením, mohlo jít o jediný způsob, jak ho najít.

Nervózně svírala opěrky židle. „Neobjevil se ve městě ještě někdo? Jiný cizinec, který by se na mého otce vyptával?“

„Pokud vím, tak ne. Váš otec se ubytoval u Bernieho. To je malý penzion za rohem. Můžete se poptat tam.“

„To určitě udělám, šerife. Díky.“ Vstala a vstal i Tyree. „Je ve městě ještě někdo, s kým bych si měla promluvit?“

„No, třeba s Abby Rikerovou. Patří jí Ritina restaurace nedaleko odsud. Zdálo se, že si s Benem padli do oka.“

Annabelle přemýšlela, jestli se jí to jen zdálo, nebo zda v šerifově hlase skutečně zaslechla stopu žárlivosti.

„Ještě jednou díky.“ Podala mu vizitku. „Tady je můj telefon pro případ, že by vás ještě něco napadlo.“

Nechala Tyreeho s usouženým výrazem přemýšlet.

Před budovou na ni trpělivě čekal muž, s nímž se setkala v šerifově kanceláři.

„Nemohl jsem si nevšimnout fotografie muže, kterého hledáte,“ prohlásil Charlie Trimble. „Mluvil jsem s ním o některých věcech, které se tu ve městě staly. Nezmínil se vám o nich šerif?“

„Vraždy, sebevraždy a lidé roztrhaní výbuchem? Ano, řekl mi o nich. Takže vy jste s ním mluvil? Co vám řekl?“

„Podívejte, možná bychom se mohli na něčem dohodnout.“

„Jak to myslíte?“

„Vlastním noviny, paní. Když jsem se sem přestěhoval a pustil se do jejich vydávání, myslel jsem, že nejděsivější události, o kterých budu psát, budou autonehody nebo závaly v dolech. Jenže teď se tu začínám cítit skoro jako ve Washingtonu.“

Annabelle se na něho netrpělivě dívala. Jeho ironický tón ji rozčiloval. „Co přesně byste chtěl?“

„Vy řeknete něco mně a já povím něco vám.“

„Například?“

„Například kdo je Ben doopravdy.“

„A pokud vám to povím, co můžete nabídnout vy?“

„V tomto ohledu si budeme muset vzájemně důvěřovat. Ale rovnou vám můžu říct, že mi už na první pohled nepřipadal jako obyčejný tulák. Byl příliš zdvořilý, příliš upravený. A jeho fyzické schopnosti hovořily samy za sebe. Pokud vím, tak přepral tři muže ve vlaku, zachránil jednomu chlapci život pomocí startovacích kabelů a odrazil útok tří chlapů vyzbrojených baseballovými pálkami. To skutečně na tuláka nevypadá.“

„Ano, má určité zvláštní schopnosti.“

„Jaký je váš vztah k němu?“

„Je to můj otec.“

„Výborně. Slyšel jsem, že sloužil v armádě.“

„Ve Vietnamu.“

„U zvláštních jednotek?“

„Velmi zvláštních.“

„A odkdy se jen tak toulá po venkově?“

„Nějakou dobu pracoval pro vládu, ale sedět v kanceláři ho nebavilo.“

Trimble se na ni shovívavě usmál. „Pochybuju, že váš otec někdy seděl v kanceláři. Když mi neřeknete pravdu, nebudu mít důvod se vám svěřovat.“

„No, připadá mi, že jsem vám toho už řekla dost. Co kdybyste mi to teď oplatil?“

„Dobrá, vlastně by to bylo fér. Váš otec trávil hodně času s Abby Rikerovou a jejím synem Dannym. Problémový mladík. Tak trochu předloha pro vzorného středoškoláka z plakátu, který dosáhl svého vrcholu v osmnácti letech, ale pak už to s ním šlo jen z kopce.“

„Je na drogách? Pije?“

„Drogy nebere, ale napije se rád. Jeho matka vyhrála velký proces s důlní společností kvůli nehodě, která připravila o život jejího manžela. Mají tedy spoustu peněz a bydlí ve velkém domě, ale Danny je už nějakou dobu po uši v problémech.“

„Šerif říkal, že také zmizel.“

„Váš otec mi připadal jako správný chlap, který chce dělat správné věci. Radím vám nevěřit, že všichni tady kolem mají stejně dobré úmysly, a to včetně Dannyho, ačkoli mu váš otec zachránil život.“

„Vztahuje se tahle rada i na vás?“ zeptala se.

„Já jsem tu poměrně nový. Dvacet let jsem za svůj domov považoval Washington. Pořád tam mám dost známých, kteří mě poměrně pravidelně informují. A –“Trimble se odmlčel a vypadalo to, že se najednou dívá skrz Annabelle na něco, co mu připadalo o hodně důležitější.

„Pane Trimble?“ Annabelle se jeho výraz ani trochu nelíbil.

Trimble zamrkal, znovu na ni zaostřil, ale bylo jasné, že myšlenkami je někde jinde. „Promiňte, musím si něco ověřit,“ rozloučil se a spěchal pryč.

Annabelle doběhla k dodávce a nasedla. Rychle oba své společníky seznámila s tím, co jí řekl Tyree, a s obsahem svého rozhovoru s novinářem.

„Myslíš, že má podezření, kdo by Oliver mohl opravdu být?“ zeptal se Caleb.

„Skoro bych tomu věřila. A právě teď si nesmíme dovolit sebemenší chybu.“

„Sakra, Oliver si nemůže pomoct, co?“ vztekal se Reuben. „Musí si vybrat město, které je plné vrahů.“

„Nejdřív vyrazíme do toho penzionu. Čas běží.“

Za dalších několik minut dokázala Annabelle z Bernieho Sanduského dostat veškeré informace.

Vrátila se do dodávky. „Knox tu byl. Dozvěděl se o Oliverovi. Bernie mu řekl, že Olivera najde buď v nemocnici, nebo u Abby Rikerové na Svatojánské farmě. Jestli Knox vyrazil do nemocnice a zjistil, že tam Oliver není, nejspíš pokračoval na farmu. Jedeme.“

61

Stone a Knox seděli v betonové cele bez oken, připoutaní ke kovovým židlím přišroubovaným k prkenné podlaze. Už tu byli celé hodiny a v cele bylo tak chladno, že se oba třásli zimou. Když se dveře s prásknutím otevřely a dovnitř vtrhla skupinka mužů, oba sebou trhli. Mužů bylo pět, všichni na sobě měli modré uniformy, byli vyzbrojení pistolemi a k opaskům měli připnuté tlusté obušky. Rozestavili se do půlkruhu za oběma zajatci a ruce drželi složené na prsou.

Stone s Knoxem se natolik soustředili na tuto mini armádu, že dokud za sebou nezavřel dveře, vůbec si nevšimli příchodu dalšího muže.

Když se Stone otočil, aby si ho prohlédl, jen překvapeně zamrkal.

Byl to Tyree, ale zároveň nebyl. Každopádně ne Lincoln Tyree. Tenhle byl menší a podsaditější verzí šerifa z Divine.

Stoneovi to vzápětí došlo. Stál před ním Howard Tyree, šerifův starší bratr a ředitel tohoto místa. Na sobě měl modrou polokošili, vyžehlené khaki kalhoty a mokasíny s ozdobnými střapci. Byl hladce oholený a na očích měl brýle s kovovými obroučkami. Vůbec nevypadal jako zlý ředitel věznice s maximální ostrahou, spíš jako pojišťovák na golfu.

„Dobrý den, pánové,“ oslovil je Tyree.

Stoneovi se při jeho slovech málem zastavilo srdce. Tentýž hlas zaslechl, když vytočil číslo z Dannyho mobilu. Ředitel věznice a šerif měli velmi podobný hlas.

Parchant!

Když Tyree vešel dovnitř, strážní se okamžitě postavili do pozoru. Posadil se ke stolu naproti Stoneovi a Knoxovi. V ruce držel složku, otevřel ji a cosi v ní četl.

Za minutu si sundal brýle a podíval se na Stonea. „Anthony Butcher, trojnásobný vrah, který měl kliku, protože vraždy spáchal ve státě, který nevěří na trest smrti. Byl jste proto místo k popravě odsouzen na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění. Za posledních dvanáct let jste prošel čtyřmi věznicemi, včetně věznice s maximální ostrahou v Arkansasu, protože trpíte nezvladatelnou agresivitou.“ Znovu se podíval do složky. „A také máte problém s úctou k autoritám.“

Stone se podíval na Knoxe a vrátil se pohledem k Tyreemu. Skutečně se v něm vzmáhal nezvladatelný vztek z toho, co se oběma stalo. Uvědomoval si, že by to neměl dělat, ale nemohl si pomoci. „Na kolik taková složka vyjde, Howiel Při tom, co děláš, se asi dost hodí.“

Ředitel zaklepal prstem na stůl a jeden ze strážných mu podal obušek, ručník a silnou gumičku. Tyree vstal, pečlivě omotal ručník kolem obušku a zajistil ho gumičkou.

V příštím okamžiku Stone dostal ránu do obličeje a začal silně krvácet.

Tyree se posadil a zakrvácený obušek odložil na stůl. Pečlivě kapesníkem, který vytáhl z kapsy kalhot, otřel kapku Stoneovy krve ze skla brýlí a vrátil se ke zkoumání složky.

„Díky ručníku nezůstává tolik stop,“ zamumlal klidným tónem. „Dost nám to pomáhá při zajišťování pořádku. Vězni mají spoustu času a stěžují si i na drobnosti.“

Prolistoval složku a ukázal na Knoxe. „Ty jsi Richard Prescott alias Richie Patterson z velkého státu Mississippi. Při ozbrojené loupeži v Newarku před jedenadvaceti roky jsi zabil dva lidi, a než ses dostal do vězení, vraždil jsi ještě jednou. U vás doma tě nechtěli, takže až do konce života budeš naším hostem.“ Mluvil tónem, jako by recitoval nezáživnou přednášku před posluchárnou plnou nových studentů.

„Jmenuji se Joseph P. Knox a pracuju pro Ústřední zpravodajskou službu. Do čtyřiadvaceti hodin bude tohle místo plné ozbrojených federálních agentů a ve vězení s maximální ostrahou budete hnít vy všichni.“

Tyree Knoxe udeřil obuškem tak silně, že se židle vytrhla z uchycení a agent padl v bezvědomí na podlahu.

„Zvedněte je,“ zavřel Tyree složku.

Strážní odemkli pouta, která držela oba muže na židlích, a zvedli je na nohy.

Tyree se podíval na bezvědomého Knoxe. „Probuď ho, Georgi,“ pronesl otráveně. „Tohle by měl slyšet.“

Knoxovi vychrstli do obličeje kýbl vody. S kašláním se probral a plival vodu s vlastní krví.

Tyree počkal, až agent popadne dech, pak se před oba zajatce postavil s rukama sepjatýma za zády.

„Nacházíte se ve věznici s maximální ostrahou Blue Spruce. Nepodobá se žádnému vězení, které byste snad, pánové, mohli znát. Já jsem Howard W. Tyree a byl jsem pověřen místem ředitele tohoto výjimečného zařízení. Z celé země k nám posílají vězně, kterým dělá potíže přizpůsobit se životu za mřížemi, nebo trpí jakýmikoli jinými problémy. I vy jste se k nám dostali, protože se Blue Spruce specializuje na řešení těchto problémů. Nikdy jsme tu neměli žádnou vzpouru ani útěk. Jsme profesionálové, takže dokud budete dodržovat daná pravidla, nemusíte se obávat o vlastní bezpečnost ani ze strany svých spoluvězňů, ani ze strany milých mužů, kteří toto místo hlídají.“

Během Tyreeho proslovu kapala ze Stonea i Knoxe na podlahu krev. Vztekle na ni jednomu strážnému ukázal prstem a ten skvrny okamžitě vytřel ručníkem z obušku.

„Donucovací prostředky zde používáme pouze v nezbytně nutných případech. Abychom si udělali jasno, kde leží příslušná hranice, dovolím si malou demonstraci.“

Přestal přecházet a postavil se před oba zajatce.

„Jestliže vězeň okamžitě neuposlechne příkaz strážného, může a bude použita tato míra donucovacích prostředků.“

Tyree vzal od strážného obušek a jeho špičkou udeřil Stonea do břicha. Stone se zlomil v pase, vyzvrátil i to málo, co měl v žaludku, a zhroutil se na podlahu.

Tyree nevzrušeně pokračoval. „Nezapomínejte, že na rozdíl od jiných nápravných zařízení u nás v Blue Spruce nejsou vyžadována žádná varování a obvykle nejsou ani poskytována. Zakázané činy vězňů jsou trestány okamžitě.“ Tyree se odmlčel, aby měl Stone čas se znovu postavit, ačkoli stále lapal po dechu.

„Jestliže vězeň jakýmkoli způsobem slovně urazí strážného, bude proti němu použito následující donucovací opatření.“

Tyree udeřil stále ještě napůl omráčeného Knoxe a srazil ho na podlahu. Tiskl mu obušek ke krku tak dlouho, až začal modrat a celým tělem mu v důsledku nedostatku kyslíku zmítaly křeče.

Tyree vstal, hodil obušek jednomu ze strážných a nechal málem udušeného Knoxe znovu postavit na nohy.

Oklepal si prach z kalhot a pokračoval. „Jestliže vězeň hrozí strážnému fyzickou újmou nebo strážného fyzicky napadne, může být a také bude proti němu bez varování použita síla způsobující smrt.“

Tyree kývl na jednoho ze strážných, který vytáhl z pouzdra pistoli a podal mu ji. Ředitel se ujistil, že je náboj zasunutý v komoře, zbraň odjistil a namířil Stoneovi na hlavu.

„Proboha! To ne!“ vyjekl Knox zkrvavenými ústy.

Otevřely se dveře a další strážní dovnitř vtáhli vysokého černocha se zakrváceným a oteklým obličejem. Ruce i nohy měl spoutané, takže se pohyboval jen s obtížemi. Strážní ho postavili k části stěny obložené pryžovými deskami s četnými drobnými krátery a ustoupili stranou.

„Tento člověk před necelými pěti minutami napadl strážného,“ vysvětloval Tyree. „Považoval za popření svých lidských práv, když dostal výprask za zdvižený prostředníček poté, co onen strážný utrousil vtip na adresu jeho matky.“

Tyree se otočil a prostřelil černochovi hlavu. Vězeň padl na podlahu a vzadu na lebce mu zůstala velká výstupní rána po kulce, která se zaryla do pryže a zanechala po sobě další kráter. Na pryžové desce ulpěly i kousky mužova mozku.

„Zastřelili jsme ho na útěku, když se pokusil vzít rukojmí, což je vše řádně zdokumentováno k následné prověrce.“

Tyree vrátil pistoli strážnému a znovu začal přecházet. „Toto jsou základní pravidla. Snažíme se, aby byla jednoduchá a stručná, takže vám nebude dělat potíže si je zapamatovat a dodržovat je. Nezapomeňte také, že tu nemáte žádné soukromí, žádná práva, žádnou důstojnost a nemůžete očekávat nic kromě toho, co vám řekneme, že máte čekat. V okamžiku, kdy jste vešli do tohoto zařízení, jste přestali být lidskými bytostmi. Kvůli zločinům, jichž jste se dopustili, jste se sami vzdali práva, aby se s vámi jednalo jako s lidmi. Žádný strážný v tomto zařízení nebude váhat ukončit váš život. Kdykoli a z jakékoli příčiny. Nyní se podrobíte oficiálnímu přijetí do věznice. Nebudete-li nám působit problémy, mohu vás ujistit, že zde budete žít v relativním klidu a bezpečí, ačkoli vám nemohu zaručit, jak dlouho to bude trvat. Věznice s maximální ostrahou jsou již ze své podstaty velmi nebezpečná místa. Samozřejmě uděláme vše pro zajištění vaší osobní bezpečnosti, žádné záruky však neposkytujeme.“ Odmlčel se a postavil se před ně. „Vítejte na Mrtvé skále, pánové. Ručím vám za to, že se vám tu nebude líbit.“

62

Annabelle vstoupila do Ritiny restaurace, zůstala stát ve dveřích a rozhlížela se kolem. Polovina stolů a všechny židle u pultu byly obsazené.

„Co pro vás můžu udělat?“ Zpoza barového pultu vyšel nějaký muž a díval se na ni.

„Hledám Abby Rikerovou.“

„Není tu. Je doma.“

„Na Svatojánské farmě?“

„Kdo jste?“

„Zajít za ní mi poradil šerif Tyree.“

„Aha, tak to bude nejspíš v pořádku. Co kdybyste jí třeba zkusila zavolat?“

„Máte na ni číslo domů?“

Když Abby zvedla telefon, bylo okamžitě jasné, že plakala. Nechtěla s Annabelle mluvit, dokud se nedozvěděla, že zná Bena.

„Je to můj otec,“ převyprávěla jí Annabelle v rychlosti historku, se kterou uspěla u Tyreeho.

„Říkal, že jeho manželka a dcera jsou po smrti,“ prohlásila Abby chladně.

„Matka je mrtvá. Už hodně dlouho. O mně vám to řekl, protože se mě snaží chránit.“

„Vládní špion? Věděla jsem, že je tak trochu jiný.“

„Ano, to je celý můj táta. Prostě jiný. Netušíte, kde by mohl být?“

„Včera byl v nemocnici. S mým synem Dannym. Teď oba zmizeli. Z mnoha důvodů jsem polomrtvá strachy.“

„Šerif Tyree mi vysvětlil, co se tu děje. Asi máte důvod k obavám. Mohla bych se s vámi sejít?“

„Proč?“

„Právě teď jste ta nejlepší stopa, jaká mě může dovést k otci.“

„Už jsem vám řekla, že nevím, kde je. A nevím to ani o svém synovi.“

„Kdybychom si popovídaly, mohla byste si na něco vzpomenout. Prosím, jinou cestu neznám.“

„Dobrá.“ Abby jí vysvětlila, jak se k ní dostane, a za chvíli již Annabelle seděla naproti ní v jejím obývacím pokoji. Caleb zaparkoval dodávku stranou a zůstal v ní s Reubenem. Annabelle kladla různé otázky a Abby na ně poctivě odpovídala, ale k ničemu to nevedlo.

„Spřátelili jste se spolu?“

Abby volila slova co nejopatrněji. „Umí dobře naslouchat. Nikoho nesoudí. To je dost vzácná kombinace. Doufám, že se mu nic nestalo.“ Po tváři jí stekla slza. „Navíc na něm něco bylo.

V jeho přítomnosti se člověk hned cítil lépe.“

„Myslíte, že třeba s vaším synem odešli z nemocnice společně?“

„Nevím. Danny byl hodně potlučený. Naštěstí tu byl Ben.“ Zarazila se a podívala se na Annabelle. „Jak se ve skutečnosti jmenuje?“

Annabelle zaváhala, ale zdálo se, že Abby má o Stonea skutečně strach. „Oliver.“

„Kdyby nebylo Olivera, už bych žádného syna neměla. Takže jestli vám můžu nějak pomoct, udělám to.“

„Kdyby vás napadlo cokoli, co by mohlo být užitečné, zastihnete mě na tomhle čísle.“ Podala Abby vizitku, na rozloučenou jí stiskla ruku a odešla.

Když se vrátila do dodávky, zabraná do vlastních myšlenek, posadila na sedadlo spolujezdce.

„Co budeme dělat dál, Annabelle?“ zajímal se Caleb, zatímco Reuben si ji zvědavě prohlížel.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Trhla sebou a podívala se na něho. „Cože? Jo, v pohodě.“

„Teda, tahle Abby Rikerová musí mít peněz,“ prohlásil Reuben, když se ohlédl na veliký dům.

„Ano, a stálo ji to jen manžela.“

„Co budeme dělat dál, Annabelle?“ zopakoval Caleb otázku.

Annabelle neodpověděla, protože žádnou odpověď neměla.

Kde sakra jsi, Olivere?

63

Proces příjmu na Mrtvou skálu zahrnoval i stání v předklonu s co nejvíce roztaženými půlkami, čemuž přihlížela skupinka mužů a jedna žena. Tato žena zároveň vše natáčela, což k důstojnosti okamžiku příliš nepřispívalo. Po skončení prohlídky tělních dutin oběma vězňům oholili hlavy.

Stone zaslechl, jak jeden ze strážných uštěpačně hovoří o podezření na vši, zatímco druhý žertoval o možných zbraních ukrytých ve vlasech.

Nazí seděli skrčení v koutě, zatímco je strážní drhli ostrými kartáči, které kůži rozedíraly jako ocelové drátky. Poté je opláchli požární hadici silným proudem vody, takže si připadali jako mravenci vydaní na milost a nemilost zahradnímu postřikovači.

Oblečené do oranžových kombinéz a spoutané na rukou i na nohou je odvedli uličkou do cely. Strážní jim k bokům tiskli elektrické paralyzéry a očividně toužili po jakékoli zámince, aby do nich mohli pustit výboj o síle padesáti tisíc voltů. Dveře cely byly vyrobené z pět centimetrů silné oceli a opatřené v dolní polovině otvorem pro podávání jídla a nasazování pout a v horní polovině průhledem. Strčili je dovnitř, sundali jim těsně utažená pouta, pak za nimi zabouchli dveře a s hlasitým rachocením klíčů je zamkli.

Knox a Stone se ztěžka posadili jeden vedle druhého a očima bloudili po cele o rozměrech dva krát tři metry. Do stěny byla zabudovaná nerezová toaleta a umývadlo bez jakýchkoli prvků, které by bylo možné použít jako zbraně. Další ocelová deska představovala stůl a ve stěnách byly ještě dvě podobné, opatřené tenkými matracemi a polštáři. Patnáct centimetrů široká škvíra v betonu vyztuženém železnými pruty představovala jediné okno.

Další půlhodinu oba jen sténali, brumlali a třeli si nesčetné škrábance, boule a modřiny.

Knox se nakonec opřel o stěnu, prstem si vyviklal uvolněný zub vzadu v dásni a podíval se na Stonea. „Co se sakra stalo s řádným soudním procesem?“

„Zřejmě je poslední dobou čím dál míň oblíbený,“ odtušil Stone a mačkal si velkou bouli nad uchem.

„Překvapuje mě, že nás dali do jedné cely. Spíš bych čekal, že nás rozdělí.“

„Je jim asi úplně jedno, jestli spolu budeme mluvit, nebo ne.“

„Chceš říct, že se odsud už nedostaneme?“

„Vlastně ani neexistujeme. Můžou s námi dělat, co se jim zamane. Navíc zabil člověka přímo před našima očima. To znamená, že nečeká, že bychom proti němu někdy v blízké budoucnosti mohli svědčit. Myslíš, že nás teď odposlouchávají?“

„Pochybuju, že by jim na nás tolik záleželo, ale jeden nikdy neví.“

Stone se naklonil ke Knoxovi blíž, ztišil hlas do šepotu a botou dřel o stěnu, aby ztížil případný odposlech. „Je šance, že nás tu tvoje agentura najde?“

Knox ho ve všem napodobil. „Naděje umírá poslední. Navíc to vypadá, že právě teď jinou nemáme. Ale i kdyby nás našli, uvědomuješ si, kolik je tu míst, kam by nás mohli schovat? Kromě toho, jak říkáš, vlastně neexistujeme.“

„Taky nás můžou kdykoli zabít. Za života jsme se moc neukazovali, takže si naší smrti nikdo nevšimne. Kdo tě za mnou poslal?“

„Asi by za těchto okolností bylo dost hloupé odpovědět, že je to tajné. Macklin Hayes.“

Stoneovi přes tvář přelétl drobný úsměv. „To dává smysl.“

„Sloužil jsi pod ním.“

„I tak by se to dalo nazvat.“

„Jak bys to nazval ty?“

„Nesloužil jsem pod ním, ale přežil jsem pod ním.“

„Nejsi první, kdo něco takového říká.“

„To mě ani trochu nepřekvapuje.“

„To vyznamenání sis zasloužil. Proč ti ho nedali?“

Stone vypadal překvapeně. „Jak to víš?“

„Trochu jsem pátral. Zachoval ses jako hrdina.“

„Každý voják v mé rotě by udělal totéž.“

„Hloupost, a dobře to víš. Taky jsem tam byl. Všichni vojáci nejsou stejní. Proč ti ho tedy nedali? Díval jsem se do papírů. Zarazil to Hayes.“

Stone pokrčil rameny. „Vlastně jsem o tom nijak zvlášť nepřemýšlel.“

„Musels udělat něco, co ho fakt naštvalo, že?“

„1 kdyby, teď už by na tom moc nezáleželo, ne?“

„Tak povídej.“

„Ne, nic ti neřeknu.“

„Dobrá, další otázka. Vím, žes zabil Graye a Simpsona.“

„To máš dobré.“

„Takže se přiznáváš?“

Stone přitlačil a šoupal podrážkou o zeď ještě hlasitěji. „Teď hlavně potřebujeme zjistit, jak se odsud dostaneme. Protože jestli se nám to nepovede, bude úplně jedno, co jsem udělal nebo neudělal.“

„Fajn, poslouchám,“ pokrčil rameny Knox.

„A já ještě přemýšlím. Ale jestli utečeme, co uděláš?“

„Jak to myslíš?“

Stone se zamračil. „Moc dobře víš, jak to myslím. Co uděláš se mnou?“

„Jestli mám odpovědět právě teď, tak bych nejspíš splnil úkol a předal tě Flayesovi.“

Stone okamžik přemýšlel a nakonec přikývl. „Dobrá, to zní férově. Jen abychom věděli, na čem jsme.“

„Tak mi konečně řekni, co nás sem vlastně dostalo.“

Stone začal mluvit. Za půl hodiny skončil, ale oba dál šoupali podrážkami o stěnu.

„Sakra!“ zaklel Knox. „Takže sis nedělal legraci, když jsi říkal, že sis vybral špatné město.“ Dotkl se rány na tváři. „Mimochodem, mluvil jsem s tvými přáteli.“

„Se kterými přáteli?“

„Ty víš.“

„Jsou v pořádku? A chci pravdu, žádné lži.“ Stone se podíval Knoxovi přímo do očí.

„Nic jsem jim neudělal, a pokud vím, jsou v pohodě.“

„Nic nevědí a nic neudělali. Jestli se odsud dostaneme, nezapomeň to napsat do hlášení. Tady jde o mě, ne o ně.“

„Dobrá.“ Naklonil se přímo ke Stoneovi a zašeptal mu rovnou do ucha: „Stejně se jim ale podařilo mě sem vystopovat.“

„Víš to jistě? Tys je viděl?“

„Ne docela, ale nikdo jiný to být nemohl. Určitě je tu ta holka. Susan, ačkoli tak se určitě nejmenuje. Jsem si skoro jistý, že lidem v jedné jídelně kousek odsud něco navykládala, takže mě málem ztloukli.“

„Jestli to udělala, Knoxi, pak jenom kvůli našemu přátelství. Nemá cenu se jí mstít. Dostals mě. Hayes víc nechce.“

„Myslíš, že by jim mohlo dojít, že jsme právě tady?“

„Nejsem si jistý, protože tomu sám skoro nedokážu uvěřit.“

Knox udeřil dlaní do zdi. „Jak podle tebe prodávají drogy z věznice s maximální ostrahou?“

„Ještě jsem na to tak docela nepřišel. Ale nevypadá to, že by se museli bát nějakých svědků. Nemají totiž zaujaté, ale zajaté diváky.“

„Vězni nemusí o ničem vědět. Hádám ale, že v tom jedou všichni strážní.“

„Ne nutně,“ zamyslel se Stone.

„Proč?“

„Pracoval tu jeden strážný, který zemřel při lovu na jeleny, ale nezdá se mi, že by to byla nehoda. Jmenoval se Josh Coombs a myslím, že náhodou zjistil, co se tu děje, a zaplatil za to.“

„Coombs? Tak se přece jmenovali i ti lidé, které roztrhal výbuch.“

„Jo. Willie věděl, že Debbie Randolphová nespáchala sebevraždu. Jsem si skoro jistý, že jeho máma v tom jede taky. Využili ji, aby ho zkusila předávkovat. Když to nezabralo, nejspíš zkusili podomácku vyrobenou bombu.“

„Že by matka zabila vlastního syna?“

„V Divine? Klidně.“

Dveřmi cely otřásla silná rána. Oba muži vstali a ustoupili až k protější stěně.

„Ticho tam!“ zaječel hlas za dveřmi.

„Jo, už mlčíme,“ odpověděl Knox.

„Řek‘ sem, ať držíte hubu, hajzlové!“

Knox i Stone mlčeli a dívali se na dveře.

„Ještě slovo a vytáhnu vás ven.“

Ticho.

„Fajn, řekli ste si o to. Dojděte ke dveřím, otočte se a strčte ruce do díry. Okamžitě!“

Stone a Knox se na sebe podívali. Stone šel první. Opřel se zády o dveře a prostrčil ruce otvorem. Na zápěstí dostal těsně utažená pouta a ještě se pořezal o hranu otvoru ve dveřích. Totéž se stalo Knoxovi.

„Teď ustupte od dveří,“ vyzval je tentýž hlas.

Knox a Stone ustoupili k protější stěně.

Dveře se otevřely a vzápětí následovala rychlá akce.

Do cely vtrhla pětice mužů v tělových chráničích a se dvěma silnými plexisklovými štíty. Přitlačili jimi Knoxe a Stonea ke zdi, do očí jim vstříkli pepřový sprej a paralyzovali je elektrickými tasery. Oba zajatci padli na podlahu a ze všeho nejraději by si urputně mnuli pálící oči, jenže je znehybnil elektrický výboj, a navíc měli ruce spoutané za zády. Svlékli je do naha, zvedli do vzduchu a nesli je chodbou. Hodili je do sprchy, kde na ně namířili proudy vody, které alespoň částečně zmírnily utrpení způsobené pepřovým sprejem.

Znovu je zvedli a odtáhli do cely, v níž byly dvě ocelové pryčny zašpiněné zřejmě močí a výkaly. Hodili je na ně a spoutali. Než strážní odešli, uštědřili jim další výboj z taseru.

„Za co to sakra bylo?“ dostal ze sebe Knox, zatímco mu tělem probíhal proud.

Strážný s jedním prýmkem na rukávu ho udeřil pěstí do rtů. „Za neuposlechnutí příkazu. Tady to není jako v jinejch basách, dědku. Tohle je Mrtvá skála. Nevím, ze který basy si přišel, ale tady žádný varování nedáváme. Žádný varování. A jen abys věděl, můžu tě potrestat, kdykoli se mi zachce. Třeba proto, že mi ho stará nevykouřila, nebo protože se mi pes vysral na koberec.“

„Pracuju pro CIA.“

„Jasně. Hele, chlapi, máme tu špiona. Vsadím se, že tvůj kámoš maká pro KGB.“

Došel k vedlejší pryčně a udeřil Stonea do obličeje. „Ty seš vod KGB, dědku?“ Vzápětí sáhl rukou v rukavici Stoneovi do rozkroku a stiskl. „Na něco sem se ptal, starochu.“

Stone neodpověděl, jen se na strážného díval a pokoušel si zapamatovat všechny rysy jeho tváře pod maskou. Najednou ho poznal. Patřil k těm s baseballovými pálkami, kteří zbili Dannyho a šli i po něm. Byl to ten třetí, zbabělec, který se pokoušel utéct, ale Stoneovi se ho stejně podařilo srazit pálkou.

„Už jsi řekl kámošům, žes chtěl zdrhnout?“ zeptal se potichu.

Strážný se pod Stoneovým propalujícím pohledem nervózně zasmál a stáhl ruku. Zatímco společně s dalšími strážnými odcházel z cely, podařilo se Stoneovi i přes pouta otočit hlavu tak, aby na něho viděl. Pak se dveře zavřely.

„Hádám, že se nás budou snažit rychle zlomit,“ zasténal Knox.

„Tak to se budou muset víc snažit.“

„Myslíš?“

„Jo, myslím.“

Cosi v jeho hlase Knoxe přimělo, aby se na něho podíval. „Tys byl někdy v zajetí?“

„Půl roku. V porovnání s tím, co Vietkong považoval za humánní, je tohle místo docela ráj. Tam jsem dřepěl v jámě pod plachtou, bili mě, kdykoli se jim zachtělo, a používali takové výslechové techniky, že waterboarding proti nim vypadá jako dětská hra. A jídlo, které nám házeli do děr, se za jedlé nedalo považovat ani při vší snaze.“

„Jenže už nám, Carre, není dvacet.“

„Jsem Oliver. Carr je mrtvý.“

„Fajn, stejně nám už není dvacet.“

„Všechno je v hlavě, Knoxi. Celé tajemství je v hlavě. Když budeme věřit, že nás nezlomí, tak se jim to nikdy nepovede.“

„Jo, jistě,“ přitakal Knox, ale přesvědčený nebyl.

„Máš rodinu?“

„Syna a dceru. Kluk slouží u námořní pěchoty na Středním východě. Dcera pracuje jako právnička v D. C.“

„Taky jsem měl dceru. Ale zemřela. Co tvoje manželka?“

„Mrtvá.“

„Moje taky.“

„Claire? V Brunswicku v Georgii?“

Stone neodpověděl.

„Chlápek jménem Harry Finn tvrdil, že Simpson přiznal, že ji nechal zabít. Přikázal prý CIA, aby zlikvidovala tebe i tvou rodinu.“

Stone zíral na strop a pomalu v pevných kožených poutech povoloval a napínal ruce i nohy. „Harry je fajn chlap. Umí člověka podržet.“

„Tvé rodiny je mi líto…, Olivere,“ zamumlal Knox.

„Zkus se vyspat, Knoxi. Aspoň chvíli. Budeš to potřebovat.“

Stone zavřel oči.

Pět minut po něm totéž udělal i vyčerpaný Joe Knox.

64

„Moc času už nemáme,“ podotkl Caleb.

Všichni tři seděli u starého piknikového stolu na odpočívadle u hlavní silnice do Divine. Na stole leželo jídlo, které Annabelle koupila u Rity. Reuben se pustil do kousku smaženého kuřete a Annabelle se zkoumavě dívala na Caleba.

„Vítám jakékoli návrhy,“ řekla.

„Třeba by nám mohl pomoci Alex,“ pokrčil Caleb rameny a pečlivě ze své porce kuřete obíral kůžičku.

„Pomoct s čím? Podělat to?“

„O Alexovi jsme si něco řekli, Annabelle,“ odsekl Reuben. „Je dokonalý profesionál a hrdina. Navíc si myslím, že Caleb má pravdu.“

„Co od něj čekáte? Že se sem požene, aby nám pomohl a zničil si kariéru? Slyšeli jste ho přece.“

„Za optání nic nedáš.“

„Proč já?“

„Fajn, tak to udělám já,“ pokrčil rameny Reuben. „Cokoli, co Oliverovi pomůže.“

Annabelle si oba muže chvíli prohlížela, pak si povzdychla a vyndala mobilní telefon. „Ne, zavolám mu sama.“

„Alexi?“ ohlásila se do telefonu o minutku později.

„Annabelle? Jsi v pořádku?“

„Já –“ zarazila se. „Něco od tebe potřebujeme.“

Za pět minut zavěsila.

„Tak co?“ zeptali se Reuben a Caleb jednohlasně.

„Pomůže nám. Vlastně už je na cestě sem.“

Reuben radostně plácl Caleba po zádech, až ho málem srazil do misky s bramborovým salátem.

„Já to věděl. Přátelství je víc než oficiální povinnost.“

„No, dobře, uvidíme,“ zamumlala. „Ale do té doby nemůžeme jen sedět na zadku. Musíme dál hledat.“

Reuben zahodil kosti z kuřete mezi stromy, otřel si ústa a zmačkal ubrousek do kuličky. „Jsem připravený. Provedu průzkum oblasti a uvidíme, jestli mě něco napadne.“

„A co já s Calebem?“

„Promluvte si s dalšími lidmi ve městě. A ať je Caleb pořád s tebou. Nezapomeň, že se tu pohybuje vrah. Sejdeme se pak zase tady.“

„Starosti mi dělá ten novinář,“ přiznala Annabelle. „I kdybychom Olivera našli, ten chlápek by mohl všechno pokazit. Nelíbil se mi ten jeho pohled. Jako by mu najednou něco došlo.“

„No, třeba ho budeme muset přesvědčit, že by nebylo v jeho nejlepším zájmu se tím dál zabývat,“ navrhl Caleb.

Annabelle o jeho slovech přemýšlela. „Myslím, že bys mohl mít pravdu.“

Reuben odjel na motorce a Caleb s Annabelle se vrátili do Divine. Když dojeli na hlavní ulici, požádala Annabelle Caleba, aby zaparkoval blízko budovy soudu.

„Šerif říkal, že matka Willieho Coombse pracuje jako soudní úřednice. Zkusím, jestli se mi podaří si s ní promluvit.“

Caleb se rozhlédl kolem a rozzářil se, když si všiml knihovny.

„Asi vím, co bych mohl udělat já,“ prohlásil. „Ale jestli potřebuješ ochránce, můžu jít s tebou. Jak říkal Reuben, pohybuje se tu vrah.“

Vřele se na něho usmála. „Vážím si tvé nabídky, nebezpečný zabijáku, ale myslím, že to bude v pořádku. Kancelář šerifa je hned vedle.“

Caleb odešel a Annabelle zamířila do soudní budovy.

Ve chvíli, kdy se otevřely dveře, zvedla Shirley Coombsová oči od papírů na stole. Annabelle se představila a vysvětlila, proč přišla. Ačkoli to Annabelle nemohla poznat, ShirleyCoombsová za posledních několik dnů zestárla snad o desítky let.

„Je mi líto, co se stalo vašemu synovi.“

Shirley si ji podezíravě prohlížela. „Vy jste Willieho znala?“

„Ne, ale šerif Tyree mi řekl, co se stalo.“

„Rodiče by neměli přežít své děti,“ prohlásila Shirley smutně a zapálila si cigaretu. Prsty se jí tak třásly, že skoro nedokázala škrtnout zapalovačem.

„Ne, paní, to by neměli.“

„Přišla jsem i o manžela. Při nehodě,“ pokračovala rychle. „A táta zahynul při závalu v dole.“

„Bože, to je hrozné.“

„Ano. Život už je takový, nemyslíte?“ prohlásila sarkasticky. „Jak vám mohu pomoct?“

„Doufala jsem, že byste mi mohla říct něco o mém tátovi.“

„Toho neznám,“ vyhrkla Shirley okamžitě.

Annabelle si ji nenápadně, ale o to pozorněji prohlížela.

Fajn, teď lže.

Podívala se na hromadu krabic.

„Ano, máme spoustu práce,“ prohlásila Shirley.

„Samozřejmě. Mám o tátu velké obavy.“

„Někdo mi říkal, že mířil pryč z města.“

„Kdo?“

„Nevzpomínám si. Nejspíš jsem to zaslechla u Rity.“

„Přátelíte se s Abby Rikerovou?“

V tom okamžiku se otevřely vnitřní dveře a dovnitř vešel soudce Mosley. Na sobě měl oblek a v ruce držel čepici.

„Shirley, jdu –“ Když si všiml Annabelle, zmlkl a okamžitě se příjemně usmál.

„Koho to tu máme?“

Annabelle mu potřásla rukou a cítila, jak ji jeho prsty držely o zlomek vteřiny déle, než bylo nutné. Vysvětlila mu, kdo je a proč přišla.

„Ben mi připadal jako velmi zajímavý člověk,“ podotkl Mosley. „Je mi líto, že jsem ho nepoznal lépe. Doufám, že ho najdete. No, už musím běžet.“

„Máte namířeno do věznice, pane?“ zeptala se Shirley.

„Přesně tak.“ Soudce se obrátil k Annabelle. „Chodím tam jednou týdně řešit spory mezi strážnými a vězni. A obávám se, že jich bude opět hodně.“

„Samozřejmě.“

„Klíčem je převýchova,“ pokračoval Mosley. „Ačkoli většina obyvatel Blue Spruce už nikdy nevyjde na svobodu, stále mají právo na respekt a důstojnost.“

„Josh si to také myslel,“ vyhrkla Shirley.

Oba se na ni podívali.

Začervenala se. „Můj manžel. Pracoval tam jako strážný.“ Ohlédla se po Annabelle. „To je ten, co zemřel při… nehodě. Myslel si, že k lidem je třeba se chovat důstojně nehledě na to, co provedli, jestli jsou ve vězení nebo na svobodě.“

„Přesně tak,“ přitakal Mosley. „Musím otevřeně přiznat, že Howard Tyree není velkým příznivcem této zásady, ale právě proto je třeba mu to neustále připomínat. A má přítomnost každý týden snad dává všem jasně najevo, že je možné dosáhnout shody.“

„Howard Tyree?“ zeptala se Annabelle překvapeně.

„Šerifův bratr,“ vysvětlila jí Shirley. „Je na Mrtvé skále ředitelem.“

Mosley se na Annabelle usmál. „Oficiálně se věznice jmenuje Blue Spruce, ale místní ji nazývají Mrtvá skála.“

„Protože tam po závalu zůstala skupina horníků. Nikdy je nenašli. Celý důl uzavřeli a postavili na něm věznici,“ vysvětlovala Shirley. „Jedním z nich byl můj otec.“

Slzy Shirley rozmazaly mejkap. Annabelle a Mosley se raději dívali stranou. „Hornictví je nebezpečný obor,“ přitakal po chvíli soudce.

„Chápu,“ odpověděla Annabelle.

„Takže hezký den, dámy.“

Když Mosley odešel, Annabelle vstala. „Asi půjdu pokračovat v hledání.“

„Je mi líto, že jsem vám nepomohla,“ prohlásila Shirley upjatě. Ale pomohla, dámo.

65

Stonea a Knoxe nechali v poutech skoro šest hodin. Oba celou tu dobu prospali. Strážní, kteří je přišli odvést zpátky, byli evidentně zaskočení tím, jak dobře snášejí útrapy.

Znovu je oblékli do oranžových kombinéz a odvlekli do jejich cely. Oba zajatci se museli ze všech sil držet, aby na provokace strážných nijak nereagovali. Knox se kousal zevnitř do rtů, zatímco Stone se jen bez mrknutí oka díval před sebe a v duchu si opakoval, že bude-li trpělivý, příležitost se mu naskytne.

Za hodinu je znovu svlékli do naha, provedli jim osobní prohlídku, nasadili pouta na ruce a nohy a zavedli je do jídelny, kde jim pouta z rukou sundali, aby se mohli najíst.

Když si sedali k prázdnému stolu, Knoxovi už pořádně kručelo v břiše. Rozhlíželi se kolem po moři ostatních vězňů. Stone je v rychlosti spočítal a dospěl k číslu pět set, přičemž nejméně tři čtvrtiny z nich byli černoši. Strážní kolem však byli bez výjimky bílí.

Někteří vězni si je prohlíželi a v jejich výrazu se střídaly zvědavost, nezájem i otevřené nepřátelství. Mluvilo jen několik málo lidí. Většina se plně věnovala svému jídlu. Knox se podíval na tác, který před ním přistál.

Když obsluha odešla, pošeptal Stoneovi: „Myslíš, že k té šlichtě mají slušný cabernet?“

„Humor, Knoxi, to se mi líbí. Pomáhá ubíjet čas. Co vidíš kolem?“ naznačil Stone hlavou směrem k ostatním vězňům.

„Ubožáky jako my, ale my jsme žádný zločin nespáchali. Tedy přesněji řečeno, já se ničeho nedopustil.“

Stone nabral sousto plastovou lžičkou, jediným příborem, který k jídlu dostali. „Ve věznici už jsi někdy byl, nebo ne?“

„Ano, ale ne jako vězeň.“

„Čím je to tu jiné? Přemýšlej.“

Knox se rozhlédl. „Na to, že by to měli být nejhorší parchanti v zemi, jsou dost tiší.“

„Přesně tak. Podřízení, sražení na kolena, vystrašení. A co ještě?“

Knox si prohlížel jednu skupinku nedaleko nich. Čtyři muži, všichni černoši, bez hnutí seděli, jedli a jeden na druhého se nedívali. Všiml si jejich letargických pohybů a skelných očí. „Zdrogovaní?“

„A zdrogovaní. Víme, že prášků na to mají dost.“

„Myslíš, že právě sem míří zásilky těch léků?“

„Ne, jsou určené k prodeji, nejspíš v New Yorku, Filadelfii, Bostonu, v D. C. a dalších velkých městech na východním pobřeží. Na zklidnění těch lidí kolem používají asi jenom přebytky.“

„Nedobrovolné zdrogování vězňů? Tím přece porušují snad milion jejich práv.“

Stone najednou sklonil hlavu a začal jíst. Knox vycítil důvod a udělal totéž. Zezadu se ozvaly kroky a zastavily se za nimi.

„Mansone, zvykají si noví vězni na náš běžný provoz?“ zeptal se Howard Tyree mohutného strážného vedle sebe.

Manson měl přes pravé oko pásku, a když se po něm Stone nenápadně ohlédl, uvědomil si důvod. Manson byl ten, kterého zasáhl do oka přezkou svého opasku.

Začíná to být čím dál zajímavější.

„Dá to práci, ale nakonec je to naučíme, pane.“

Stone sledoval, jak Manson zatíná a otevírá pěsti a pozoruje ho zdravým okem. Výraz obličeje strážného byl jasně výhružný. Vytáhl z poutka obušek, jeho konec přiložil Stoneovi k zubům a zatlačil.

„Tenhle bude vyžadovat trochu víc práce, ale osobně mu všechno vysvětlím.“

„Výborně,“ pochválil ho Tyree.

Když dával Manson obušek pryč, udělal to tak, aby ho co nejvíce zaryl Stoneovi do tváře. Rána začala krvácet, ale Stone se ji ani nepokusil otřít.

„Víte,“ pokračoval Tyree, „ve většině věznic s maximální ostrahou dostávají vězni jídlo na cely a ven chodí jen po jednom. My tady v Blue Spruce jsme ale liberálnější.“ Rozhlédl se po tiché jídelně. „Dovolujeme našim vězňům pobyt ve skupině. Dobré jídlo a přátelé.“

Tyree položil Stoneovi ruku na rameno a lehce mu ho stiskl. Stone by se raději nechal uštknout od chřestýše v důlní šachtě než trpět dotek tohoto člověka. Přesto ani nemrkl a Tyree nakonec ruku zvedl.

„Díky našemu porozumění a snaze,“ pokračoval Tyree, „se dříve či později všichni naučí správnému chování. Musím ale přiznat, že cesta k tomu bývá dosti trnitá.“

Když ředitel se strážnými procházeli jídelnou, všichni vězni měli hlavy skloněné nad talíři, jako by lepší jídlo v životě neviděli.

Nejsou jen zdrogovaní, uvědomil si Stone. Jsou k smrti vyděšení, protože vědí, že je klidně zabije a nic s tím nenadělají.

Může zabít i mě a nejspíš to udělá. Jestli mě dřív nedostane Manson.

Krev z tváře si otřel teprve potom, co Tyree s Mansonem z jídelny odešli.

66

Pojidle měli povoleno třicet minut pobytu venku, tedy na vybetonovaném dvoře věznice, nad nímž se táhly sítě z ostnatého drátu. Jako sportovní pomůcky sloužila ohnutá obruč od síťky na basketbal a odřený míč.

Tak takhle vypadá ten lidský přístup, pomyslel si Stone.

Někteří vězni pomalu běhali v malých kruzích, většina však jen postávala se skloněnou hlavou. Nahoře na věžích byli rozmístění strážní s automaty AK-47, brokovnicemi a odstřelovačskými puškami tak, aby dobře viděli na všechny vězně dole. Stone si všiml, že kolem dvorku je na betonu nakreslená modrá čára.

„Když ji překročíš, třeba jen jednou nohou, ten nahoře tě zastřelí.“ Hlas patřil drobnému nervóznímu vězni s rozcuchaným šedivým plnovousem, rozčepýřenými vlasy a očima, za nimiž nebylo nic vidět.

„Díky za radu,“ poděkoval Knox. „Při předváděčce se nám o tom zapomněli zmínit.“

Vězeň se na Knoxe podíval a rozesmál se. „Hele, to bylo dobrý. Fakt dobrý.“ Podíval se i na Stonea. „Co vy dva, dostanete se někdy ven?“

„Nevypadá to na to,“ odpověděl Stone. „A ty?“

„Doživotí, doživotí, doživotí,“ odrecitoval vězeň zpěvavě. „Tři doživotní rozsudky současně, ne po sobě. To je sakra rozdíl. Jo, na to už jsem přišel. Jinak na tom ale vůbec nezáleží.“

„Rozumím.“ Stone metodicky zkoumal rozmístění věží a ochozů pro strážné i střelecké úhly. Musel uznat, že to, co viděl, na něho udělalo dojem. Muži na věžích by ani nemuseli být vynikající střelci, aby zlikvidovali vězně dřív, než by si stačil na beton byť jen odplivnout, natož se pokusit o útěk.

„Takových je tu většina? Na doživotí?“ zajímal se Knox.

„Všichni, co znám, a to jsem tu už jedenáct let. Aspoň myslím, že už je to jedenáct. Vedl jsem si kalendář, ale došlo mi místo na zdech. Stejně na tom nezáleží. Starý Donny se milosti nedočká.“

„Cos vlastně provedl, Donny?“ chtěl vědět Knox. Ačkoli z agentova hlasu byl cítit odpor, Donnymu to zjevně nevadilo.

„Zabil jsem tři malý děti,“ oznámil tak věcně, jako by mluvil o datu svého narození. Vysmrkal se do dlaní a otřel si je o kalhoty.

„Proč jsi to udělal, Donny?“ zeptal se Knox s prsty sevřenými v pěst.

„Protože mi to řekla ta děvka, proto. Byly to její děti z druhýho manželství, rozumíš? Prej prachy z pojistky. Aspoň mi to tvrdila. Donutila mě. Dala mi ňáký svinstvo, když jsem je zabíjel, byl jsem pěkně sjetej. Jeden by řek‘, že to bude polehčující okolnost, co? Ani náhodou. Okradli mě, člověče, okradli. Kde je ňáká odpovědnost?“

„Odpovědnost?“ nechápal Knox.

„Jo, člověče. Právníci, soudci, děvky, všichni na tebe kašlou. Nikdo nechce nést odpovědnost. Hrůza. Bůh chraň Ameriku, ale tohle svinstvo musíme ze země vymést.“

„Ona taky dostala trojnásobné doživotí?“ Knox jen stěží zachovával klid a slova cedil skrz zuby.

„Ta mrcha? Ne. Všechno hodila na mě. Znova se vdala, sebrala všechny prachy z pojistky a já hniju tady. U soudu říkala, že jsem maniak. A že sme si spolu užívali, člověče, to ti povím.“

„No, asi bys fakt potřeboval lepšího obhájce, ale když o tom tak přemýšlím, jsi přesně tam, kde bys měl být, Donny. Co kdyby ses teď sebral a šel se poflakovat někam jinam?“ zeptal se Knox a udělal směrem k vystrašenému vězni důrazný krok.

Než se Donny stačil pohnout, Stone ho chytil za paži, ačkoli jeden ze strážných na věži je bedlivě sledoval a prst měl při tom zaháknutý za spoušť AK-47.

„Hele, Donny, byl jsi v hodně vězeních?“ zeptal se Stone.

„Já? To si piš. Tohle je mý čtvrtý a druhý s maximální ostrahou,“ chlubil se Donny.

„Proč tě poslali právě na Mrtvou skálu?“

„Praštil jsem strážnýho. Moc se jim nelíbí, když je někdo tluče, ale když mlátěj oni nás, to je něco jinýho, co?“

„Jo, život není fér,“ přitakal Knox.

„Vsadil bych se, že si všímáš věcí kolem. Nevšiml sis tady něčeho divného?“ chtěl vědět Stone.

„Něčeho si všimnout? Člověče, dyť jsme z cely jen hodinu denně. Půl hodiny na oběd, půl hodiny na tenhle zasranej pohyb. Třiadvacet hodin a dvě jídla hnijeme na celách. To není moc času, abych si něčeho všímal.“

Zatímco se bavili, muž, který si házel s míčem, ho upustil. Míč se zakutálel za modrou čáru. Vězeň vyrazil za ním.

„Sakra!“ vyjekl Knox, který si toho všiml. „Hej, kámo!“

Muž ho buď neslyšel, nebo na něj nedbal. Překročil čáru a kulka ho zasáhla do zad. Padl obličejem na zem. Stone s Knoxem se k němu rozběhli, ale další výstřely je zastavily.

Dívali se, jak se objevili dva strážní a muže zvedli. Stone si všiml, že nekrvácí.

„Když je to poprvý, střílej gumovejma kulkama. Děsně to bolí, srazí tě to na zem, ale nezabije. Ale podruhý střílej tak, že třetího pokusu se už nedožiješ. Chápeš?“

Vrátili se do svého kouta a Stone pokračoval v přerušeném rozhovoru. „Co vězeňská knihovna? Učebny? Dílny? Je tu něco takového?“

Donny si odfrkl. „Copak? Díval ses na opakování Útěku z Alcatrazu? Rozhlídni se, člověče, copak tu někde vidíš Clinta Eastwooda? Knihovnu slibujou celou dobu, co jsem tady, a zatím jsem tu nenarazil na jedinou přiblblou knížku. Taky nám měli v televizi promítat ňáký vzdělávací pořady, ale tvrděj, že je rozbitá. Žádný dílny, nic. Třikrát tejdně sprcha na pět minut a to ti eště pokaždý strkaj do zadku pohrabáč, jako bys tam měl schovanou bazuku a chystal se je vodstřelit. To radši zůstanu špinavej. Stejně se nikam nechystám.“

V ústech mezi několika zbývajícími zuby převaloval žvýkačku.

„Návštěvy, telefonáty domů? Obhájci?“

Donny se uchechtl. „Na Mrtvé skále si musíš návštěvy zasloužit. Maximálně můžeš mít dvě měsíčně. Jak ale poděláš sebemenší maličkost, hádej co? Máš po návštěvách. A hádej, co ještě? Co jsem slyšel, tak si tu nikdo návštěvu nezasloužil posledních pět let. Já teda zaručeně ne. Když chceš telefonovat, tak na účet volanýho. A ani moje vlastní máma za mě nebude platit. Žádný obhájci sem nechoděj, protože tihle lidi se už nemají ke komu odvolat. Všichni na nás zapomněli. Už nejsme nic. Tady na Mrtvý skále umřeme, tak to prostě je. Tak si na to radši zvykněte.“ Polkl žvýkačku a vyplivl hlen.

Stone se rozhlédl po ostatních vězních. „Lidi mi tu připadají uvolnění,“ podíval se na Donnyho. „Možná až moc uvolnění.“

Donny se usmál a naklonil se blíž. „Taky sis toho všimnul? Většina těchhle chlapů je něčím nadopovaná.“

„Jaké drogy používají?“

„Nevím, ale budou dost silný.“

„Míchají je do jídla?“

Donny přikývl.

„Do kterého?“

„Do oběda nebo do večeře, ale je to jedno. Nikdy nevíš, do kterýho.“

„Tak proč vypadáš tak svěže?“

Donny na něho mrkl. „Můžu ti prozradit svý tajemství, ale co za to? To je otázka za milion.“

Stone se chystal něco říct, ale do hovoru se vmísil Knox. „Řekni nám to, a jestli se odsud dostanu, zařídím ti přeložení z Mrtvé skály.“

„Jo, jasně, prdlajs zařídíš. Stejně se odtud nikdy nedostaneš.“

„Jsem federální agent, Donny. Mám za úkol pátrat po zkorumpovaných věznicích. Myslíš, že je tohle místo zkorumpované?“

„To si piš. Ale jestli jsi federál, proč bys mě odsud měl dostávat?“

„Federálové můžou všechno, Donny. Ty pomůžeš mně a strýček Sam pomůže tobě.“

„Stejně nemáš co ztratit,“ dodal Stone.

Donny jejich nabídku zvažoval. „Dobrá. Nevěřím, že jsi federál, ale k čertu s tím.“ Ztišil hlas. „Ať dostanete na talíř cokoli, nejezte tu pitomou mrkev. Spláchněte ji do záchodu a před těma chlápkama s obuškama dělejte, že jste mimo.“

Jeden ze strážných zamířil jejich směrem a Donny se odtáhl.

„No, informace jsou to zajímavé, ale kromě té mrkve nám k ničemu nebudou. Věříš mu?“

„Snad ano.“ Stone se znovu ohlédl po věžích a ochozech. „Tohle místo je hodně dobře vymyšlené, Knoxi. Nevidím žádné slabiny.“

„Čím dál líp.“

Zazněl klakson a vězni se začali trousit dovnitř.

„Snad jenom –“ Kulka se zaryla do podlahy těsně vedle něho a kousky betonuje poškrábaly na nohách. Oba se chytili za lýtka, když se do betonu zaryla další kulka. Projektily určitě nebyly gumové.

„Ruce za hlavu!“ křikl strážný na věži do megafonu, zatímco střelec stál vedle něho a mířil Stoneovi na hlavu.

Oba zvedli ruce nad hlavu. Po lýtkách jim do bot stékala krev.

„Co to sakra –?“ nechápal Knox.

„Jdete moc pomalu,“ sykl Donny přes rameno.

„Tak proč při prvním varování nestřílejí gumovými kulkami?“ kroutil Knox hlavou, když se rychle připojili k ostatním vězňům.

„Pro nás to asi neplatí.“

„Jasně,“ zavrčel Knox.

O něco později přišla do jejich cely ošetřovatelka. Svlékli je, prohledali a spoutali, zatímco ona jen stála a pozorovala je, obklopená strážnými ze všech stran.

Otevřenými dveřmi si Stone všiml kamery upevněné na zdi. Odhadl, že kdykoli někoho vyváděli z cely, kamera viděla nanejvýš záda strážných, kteří tak mohli vězně nerušeně mlátit a týrat.

Jsme neviditelní.

Ošetřovatelka jim vyčistila rány na nohou a ovázala jim je, zatímco strážní se nad nimi jen ušklíbali.

Stone ani Knox neřekli ani slovo.

Když však ošetřovatelka odcházela, Stone jí poděkoval. „Díky, paní.“

Okamžitě dostal ránu přes ústa obuškem zabaleným v ručníku a upadl na podlahu. „S dámou nemáš co mluvit, hovado,“ zaječel jednooký Manson a sklonil se nad krvácejícím Stonem.

Ošetřovatelka se na svého ochránce vděčně usmála a vyšla z cely.

Knox pomohl Stoneovi vstát. „Musíme se odsud dostat, Olivere, nebo tu zemřeme.“

„Vím, já vím,“ přitakal Stone a otíral si čerstvou krev z obličeje. Vzápětí se zarazil.

Dovnitř do cely se díval strážný, který zavíral dveře. Nebyl to mladík s jedním prýmkem na rukávu jako posledně. Byl starší a zpod čepice mu splývaly šedivé vlasy. Těsně předtím, než se dveře zabouchly, na Stonea kývl.

67

Když se později Reuben sešel s Annabelle a Calebem na odpočívadle, neměl jim toho moc co říct. Přesto si něčeho všiml.

„Byli jsme ve všech městečkách v okolí, ale Divine je jiné.“

„Čím je jiné?“ zeptal se Caleb.

„Jsou tu peníze,“ odpověděl Reuben. „Zajímavé obchody, nová auta, opravené domy, budova soudu a vězení. Zašel jsem do kostela, dokonce jsem se chvíli pomodlil. Mluvil jsem s farářem a ten říkal, že to všechno vzniklo během posledních několika let.“

„Jaké krytí jsi použil?“ zajímala se Annabelle.

„Jsem spisovatel, který hledá malé horské městečko pro kulisy nového románu. Připadalo mi, že to všichni vzali. Asi to bude tím, že vypadám jako spisovatel,“ vysvětlil jim vesele.

Caleb si prohlížel svého mohutného přítele s dlouhými, vlnitými černými vlasy a vousy s prokvétajícími šedinami. „Spíš bych řekl, že vypadáš na bohéma, ale to už je asi puntičkářství. Ale asi chápu, jak to myslíš. Knihovna byla skutečně pěkná. Knihovnice mi řekla, že ji také nedávno opravili. Úplně nové zařízení, počítače, všechno funguje.“

„A cos jim řekl o sobě?“ zeptal se nabručeně Reuben.

„Potulný bibliofil. Myslím, že to na mě docela sedí.“

„Tos jí skutečně řekl?“ nevěřila Annabelle.

„Ne. Po pravdě řečeno jsem tvrdil, že hledám krátkodobou práci jako kuchař a že se chci podívat na inzeráty. Přijala to bez otázek, ačkoli na kuchtíka asi taky nevypadám,“ dodal upjatě.

„To tedy ne. Cos zjistila ty, Annabelle?“ chtěl vědět Reuben.

Popsala jim svůj rozhovor se Shirley a soudcem Mosleym.

„Ta ženská něco ví, to je jasné. Myslím, že bychom ji měli sledovat a pokusit se zjistit víc.“

„Docela dobrý plán.“

„Kdy sem dorazí Alex?“ zeptal se Caleb.

„Brzy. Aspoň doufám.“

„Ochránce zákona ti chybí, co?“ podotkl Reuben.

„Ne, jen už mě unavuje rozhodovat o všem sama.“

„Tak teď budeš muset rozhodnout ještě jednu věc. Kde přespíme?“

„Ve městě ne,“ prohlásila. „Co kdybychom se uložili tady v dodávce?“

„V dodávce?“ vyjekl nevěřícně Caleb. „Co koupelna a záchod?“

Annabelle ukázala do lesa. „Příroda.“

„Proboha,“ kroutil hlavou Caleb.

Reuben se rozhodl ho povzbudit. „Když může do lesa chodit na záchod medvěd, proč by nemohl knihovník?“

„A co s tím novinářem?“ odvedl Caleb hovor jinam.

„Mám určitý plán, ale potřebuju, aby mi s ním pomohl Alex.“ Podívala se na Reubena. „Proč myslíš, že se Divine tak daří?“

„Jestli to zjistíme, tak možná odhalíme, proč se tu lidé vraždí a stávají oběťmi výbuchů.“

„Myslíš, že se Oliverovi něco stalo?“ hlesl Caleb.

„Neznám nikoho, kdo by se o sebe uměl postarat lépe než Oliver,“ odpověděl po pravdě Reuben.

Aspoň doufejme, pomyslela si Annabelle.

68

Shirley Coombsová opustila budovu soudu až po sedmé večer, když se už na Divine, sevřené okolními horami, začala snášet noc. Zastavila se v obchodě, odkud si do auta odnesla tašku plnou lahví vína, a pak zašla k Ritě. Když o několik hodin později vyšla ven, nasedla do svého postaršího dvoudvéřového vozu Infiniti zaparkovaného za budovou soudu. Byla natolik ponořená do vlastních myšlenek, že si vůbec nevšimla bílé dodávky, která ji sledovala, když vyjela na ulici a zamířila k domovu.

Dojela domů a vešla dovnitř. Lehce se motala.

Caleb zastavil dodávku o kus dál. Shirley Coombsová bydlela v přízemním, umělými palubkami obloženém domku s malou verandou, ozdobenou květináči s maceškami. K samostatně stojící garáži vedla štěrková cesta. Dvacet metrů za domem začínal hustý les. Na zadním dvorku měla zeleninovou zahrádku, na ní však teď zůstalo jen několik kolíků k rajčatům. V rohu se tyčila hromada rezavých židliček a palivového dřeva. Shirley neměla žádné sousedy, její dům stál o samotě.

Reuben se naklonil mezi dvě přední sedadla a pozoroval dům, ve kterém se postupně rozsvěcela světla.

„Počkáme, až usne, a prohledáme to?“

„Co kdybys vyrazil ven a zkusil, jestli něco nezahlédneš oknem?“ navrhla Annabelle.

„Doprovodím ho,“ prohlásil Caleb.

„Proč?“

„Čtyři oči vidí víc než dvě.“

Vyklouzli z dodávky a zamířili k domu. Co nejdéle to šlo, se drželi v úkrytu za stromy. Pak přeběhli k zadní verandě.

Za pět minut se vrátili do dodávky.

„Je to, jako bys ukládala diamanty do plechovky od psího žrádla,“ prohlásil Reuben.

„Jak to myslíš?“ nechápala Annabelle.

„Myslí to tak, že uvnitř tohohle zanedbaného baráku je všechno jinak. Drahý nábytek, na stěnách skutečné olejomalby od umělců, které poznám i já, opravdové orientální koberce a nejméně jedna socha, která by z fleku mohla do muzea.“

„Shirley, soudní úřednice z malého městečka, si žije na vysoké noze,“ shrnul pozorování Reuben.

„Ale tak, aby to nikdo neviděl,“ konstatovala Annabelle. „Zvenku se snaží vypadat chudě a vsadila bych se, že domů nikoho nezve.“

„Třeba se jen ráda obklopuje pěknými věcmi,“ pokrčil rameny Caleb.

„Docela ráda bych se podívala na její výpisy z účtu,“ zamyslela se Annabelle. „Vsadím se, že budou zajímavé.“

„A dál zůstává tady,“ upozornil Reuben. „Proč?“

„Chamtivost,“ prohlásil Caleb a zbývající členové týmu se na něho podívali. „Něco tu provádí, něco u soudu, a dostává za to zaplaceno. Ale chce pořád víc, což by nedostala, kdyby odešla.“

„Myslím, Calebe, že máš pravdu. Dobrá dedukce. Na mě působila jako chamtivý člověk.“

„Jde o to, jestli to nějak souvisí s Oliverem,“ upozornil je Reuben. „Taky bychom s ní mohli jen marnit čas a Oliver by mezitím mohl mít velké problémy.“

„Jsem si skoro jistá, Reubene, že to spolu souvisí,“ zamyslela se Annabelle. „Podle toho, co mi říkal šerif, se tu Oliver do něčeho zapletl. A nevěřím, že by takovéhle malé městečko mělo dvě navzájem nesouvisející velká tajemství. Ať dělá Shirley cokoli, má to s tím něco společného. Musí. Jinou stopu stejně nemáme.“

Uplynula hodina a po ní další. Nakonec se dveře domu otevřely a Shirley vyšla ven. Na sobě měla džínsy, blůzu s dlouhými rukávy a boty bez podpatku. Nesla tašku. Podle toho, jak se cestou k autu motala, bylo jasné, že přinejmenším část koupeného vína už prohnala hrdlem.

„V tomhle stavu hodlá řídit?“ strachoval se Caleb.

Když Shirley rychle vyrazila, Caleb se držel za ní. Mířili zpátky do města a projeli jím. Shirley nakonec odbočila na prašnou cestu a zastavila před zdemolovaným přívěsem.

Otevřela dveře auta, popadla tašku, doklopýtala k torzu schůdků a posadila se. Otevřela tašku, vyndala z ní láhev vína a pokoušela se ji otevřít. Moc se jí to nedařilo a nakonec skoro polovinu vína rozlila. Láhev zahodila a zapálila si cigaretu. Pak sklonila hlavu ke kolenům a rozplakala se.

„Willie! Willie!“ vzlykala.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Shirley sebou trhla, zvedla hlavu a uviděla nad sebou stát Annabelle. Otřela si rukávem obličej, chvíli si ji podezíravě prohlížela a nakonec unaveně potřásla hlavou. „Nikdo mi nemůže pomoct. Ne teď.“ Ukázala na trosky za sebou.

„Tady zemřel váš syn?“

Shirley přikývla a potáhla z cigarety. „Co tu vůbec děláte?“

„Jen projíždím okolí a hledám tátu. Zaslechla jsem pláč. Je mi to líto, Shirley, moc líto. Vím, jak se cítíte. Ta ztráta a tak.“ Annabelle se posadila na schůdky vedle Shirley.

„Proč jste jela právě sem?“

„Šerif mi řekl, že táta jednou Willieho zachránil. Nevím, asi jsem si myslela, že tu objevím nějakou stopu. Teď se musím chytat každého stébla.“

Po tomto vysvětlení se Shirley přestala tvářit tak podezíravě. „Zajímalo ho, co se stalo Williemu,“ řekla potichu. „Přišel kvůli tomu za mnou.“

„Skutečně?“ podivila se Annabelle. „Myslela jsem, že jste spolu nemluvili.“

„Lhala jsem vám,“ přiznala Shirley. „Nebyla jsem si jistá, kdo jste,“ dodala rychle.

„Samozřejmě. Chápu.“

Shirley si nervózně přejížděla dlaněmi po stehnech. Ukázala kamsi přímo před sebe. „Spousta věcí je tu nejasných a temných. Nevšimnete si jich, dokud není pozdě.“

„Rozumím. O čem s vámi mluvil?“

„Říkal, že se někdo pokusil Willieho zabít. Že mu prý něco podstrčili do lahvičky s tylenolem. Asi si myslel, že jsem to udělala já, ale já bych Williemu nikdy neublížila. Dokonce jsem sem jednou v noci zašla podívat se, jaké léky tu má. Napadlo mě, že se ho třeba někdo pokusil otrávit. Tehdy jsem tu narazila na vašeho otce a on mě pak začal podezřívat. Jenže já svého syna milovala. Neudělala bych mu nic zlého.“

Znovu se rozplakala a Annabelle jí položila ruku na rameno. „Jsem si jistá, že se vám táta pokoušel pomoct.“

Shirley si otřela oči, zhluboka se nadechla a zklidnila se. „Teď už to vím taky. A měl pravdu. Je úplně jasné, že Willieho někdo zabil.“

„Máte tušení, kdo by to mohl být?“

„Mám, samozřejmě.“ Shirley se chvěla brada.

„Řeknete mi to?“

„Proč?“

„Shirley, ať vašeho syna zabil kdokoli, mohl jít i po mém otci, protože se Williemu snažil pomáhat.“

„Ano, to asi dává smysl. Ach, já nevím. Opravdu už nevím.“

„Také vám pomohu, ale musíte mi důvěřovat.“

Shirley chytila Annabelle za ruku. „Bože, holka, máte představu, jak je to dávno, co jsem mohla někomu v tomhle proklatém místě věřit?“

„Věřte mi a pomohu vám. Slibuju.“

Shirley se ohlédla na zbytky Willieho přívěsu. „Když táta zůstal v tom závalu v dole, všichni jsme z toho byli zničení. Jasně, lidé umírají, ale máte možnost se s nimi rozloučit a řádně je pohřbít. Nebo byste aspoň měli. Jenže při závalu je to jinak. Víte, jak to končí? Dostanete kondolenci od důlní společnosti, kterou pro jistotu sepsal nějaký právník, aby tam náhodou nějaký úředník neuvedl nic, co by se dalo použít proti nim. Přiznání viny. Víte, co myslím? Pracuju pro soudce, takže to znám.“

„Samozřejmě, hrozné,“ snažila se ji Annabelle povzbudit a dál ji držela za ruku.

„Důlní společnost nehodlala nic dělat, takže se parta horníků dohodla a vykopali paralelní šachtu s nadějí, že by se snad mohli dostat ke kamarádům za závalem. Dřeli celé dny a noci, nářadí si půjčovali od každého, kdo byl ochotný jim ho půjčit. To bylo dávno před internetem a většina lidí tu neměla ani televizi, takže se neobjevily žádné dodávky s anténami na střechách, co dorazí pokaždé, když se nějaká celebrita opije a musí k soudu. Takže nikdo nevěděl, co se skutečně děje. S mámou a ostatními ženskými jsme tam vybudovaly kuchyni a prádelnu pro záchranáře. Bože, pracovali jako šílení. Vykopali šachtu až skoro k cíli, když v druhé šachtě došlo k výbuchu. Pravděpodobně metan. Na mého tátu a na ostatní se sesunula půlka hory. Pak už se nikdo neodvážil riskovat. Ten výbuch stejně nemohli přežít. Takže šachtu zasypali a nahoře postavili tu proklatou věznici. Táta má skutečně fajnový náhrobek.

Když si tam můj Josh našel práci, ani trochu se mi to nelíbilo. Jenže říkal, že si může vybrat buď věznici, nebo šachtu. Určitě jsem nechtěla, aby kopal uhlí jako můj nebožtík táta. Takže věznice. Chtěl tam najít práci i Williemu, jenže kluk šel raději do dolů. Josh se ho ze všech sil pokoušel přemluvit, ale pak ho zabili.“

„Neříkala jste, že to byla nehoda?“

Shirley si odfrkla. „Nehoda? Jo, jasně, asi stejně jako tohle.“ Ukázala na trosky přívěsu.

„Chcete tím říct, že vašeho manžela někdo zabil? Kdo? Proč?“

Shirley se na ni dívala zakalenýma očima. „Neměla bych o tom s vámi mluvit. Neměla bych o tom mluvit s nikým. Jenže mě to trápí už dva roky.“

„Chci vám jen pomoct a chci najít svého otce. Ztratila jste syna a manžela, Shirley, je čas, aby pravda vyšla najevo.“

No tak, ženská, mluv.

„Vím, že máte pravdu. Moc dobře si to uvědomuju.“

„Pak byste se mi měla svěřit.“

Shirley se zhluboka nadechla. „Jsem strašně unavená a začíná se mi to vymykat z rukou.“

„Prosím, Shirley.“

Zdálo se, že Shirley konečně zaostřila pohled kamsi do tmy. „Na soud nám neustále chodí velké zásilky. Spousta krabic. Jenže dodací listy nikdy nesedí.“

„Jak to myslíte?“

„Dodací list uvádí třeba padesát krabic, ale dorazí jen třicet.“

„Víte, čím to je?“

„Nerada bych se dostala do potíží.“

„Nejsem od policie, Shirley. Chci jen najít svého tátu.“

„Celý život jsem byla chudá. Když se teď podíváte na naše město, vede si dobře. Všichni jsou spokojení. Proč bych z toho také nemohla něco mít? Rozumíte?“

„Rozumím. Přijde mi to spravedlivé.“

„To tedy ano. Chtěla jsem na vysokou. Brácha se tam dostal, ale Shirley ne. Neměli jsme dost peněz.“

„Aha,“ pronesla Annabelle soucitně.

Shirley se znovu napila vína. Zdálo se, že si Annabellinu přítomnost vůbec neuvědomuje. Jako by mluvila sama se sebou. „Jak jsem mohla vědět, že Joshe někdo zabije, když vyrazil na lov? Rory chtěl, abych ho poslala na jeleny a pak mu zavolala. Tak jsem ho poslechla. Jak jsem to měla vědět? To mi tedy řekněte.“

„Určitě jste nemohla nic tušit. Ale co ty krabice?“ připomněla jí Annabelle.

„Máme tu velký problém se závislostí na drogách. Lidé udělají cokoli, aby se dostali ke své dávce.“

„Takže v těch chybějících krabicích jsou drogy?“

Jestli tu Oliver narazil na velkou překupnickou operaci, je už nejspíš mrtvý. A jestli není, moc času mu nezbývá.

„Léky na předpis. Je v tom hromada peněz.“

„Jak je převážejí? Jak dostávají ty krabice s léky tam, kam potřebují?“

Shirley si zapálila další cigaretu a pohrdavě si Annabelle přeměřila pohledem. „Slečinko, máme tu spoustu závislých horníků, kteří si každé ráno jezdí na kliniku pro dávku metadonu, aby se stihli vrátit a v sedm být na šachtě.“

„Jasně,“ přitakala Annabelle, „ale jak to s tím souvisí?“

„Vyrážejí kolem druhé hodiny ráno. Vím to, protože jsem je viděla. Jedna cesta zabere tak hodinu a dávku jim dají během pár minut. Když si jich někdo všimne a zeptá se, proč jezdí tak brzo, řeknou mu, že nemůžou spát, tak radši vyrazí na kliniku a zpříjemní si ráno. Jenže já vím, co se doopravdy děje. Odvážejí odsud ty krabice a dopravují je na určená místa.“

„Dobrá, ale kde je vyzvedávají?“

Oliver to možná zjistil a vyrazil tam.

Shirley vstala a přes ohořelé kusy dřeva klopýtala ke svému autu.

„Shirley, kam jdete?“

„Co nejdál odsud. S Divine jsem skončila. Měla jsem to udělat už dávno.“

Annabelle se za ní rozběhla a chytila ji za rameno. „Prosím, Shirley, jde o mého tátu. Prosím. Nikoho jiného už nemám.“

„Už jsem toho namluvila až moc. To ten alkohol.“

„Můžete mi říct ještě něco? Cokoliv? Něco, co by mě navedlo správným směrem?“

Shirley zaváhala. Podívala se na zničený přívěs a poté zpátky na Annabelle.

„Dobrá. Ale dobře si všechno rozmyslete.“

„Souhlasím.“

„Jak se klubko změní v osla?“

Annabelle vypadala zmateně. „Cože?“

Shirley se opilecký zahihňala. „Jak povídám, přemýšlejte. Jak se klubko změní v osla? Jestli chcete svýho tátu najít, přijdete na to.“

Odklopýtala k autu a nasedla.

„Zvládnete řízení?“

Shirley vystrčila hlavu z okénka. „Sakra, zlato, ožralá řídím už od třinácti.“

Shirley odjela a Annabele doběhla k dodávce zaparkované o kus dál mezi stromy. Když nasedla, zjistila, že místo dvou tam na ni čekají čtyři muži. A ti noví dva byli ozbrojení.

69

Večeře dorazila přesně v šest třicet. Strážní otvorem ve dveřích prostrčili dva tácy. Stone a Knox si je vzali, posadili se na své pryčny a pustili se do jídla.

Knox ukázal na mrkev na talíři. Za okamžik záchod spláchl, zelenina zavířila v nerezové míse a zmizela.

Stone krájel maso, což byl poněkud problém, protože na to měl jen plastovou lžíci, když si všiml, že zpod talíře vykukuje růžek papíru. Dloubl loktem do Knoxe a papírek vytáhl. Rozložil ho a začal číst, zatímco Knox se opatrně rozhlížel přes rameno.

Měl jsem stráž u dveří, když vás ošetřovali. Přátelil jsem se s Joshem Coombsem. Zítra na dvoře. Sledujte mě. Tento vzkaz spláchněte.

Knox se Stonem se na sebe podívali. Knox vzkaz vzal, ještě jednou si ho přečetl a poslal ho toaletní mísou za mrkví napuštěnou drogou.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Stonea šeptem, zatímco pokračovali v jídle. Oba šoupali nohama po podlaze, aby jejich rozhovor nikdo neslyšel.

„Všiml jsem si, jak se na nás podíval, když zavíral dveře. Kývl na mě. Nevěděl jsem přesně, o co jde, ale naděje tu byla.“

„Poslechneme ho?“

„Musí si krýt záda. A až přijde správná chvíle, uděláme přesně to, co nám řekne.“

Za dvacet minut se ozvala rána na dveře. „Tácy,“ křikl hlas. Prostrčili je otvorem a posadili se zpátky na pryčny.

„Proč myslíš, že nás nechávají naživu?“ zeptal se Knox. „Nevědí přece, že sem pro mě nikdo nepřijde.“

„Kdyby se sem kdokoli přiblížil, dozvědí se to s předstihem. Pak nás můžou buď zabít, nebo schovat. Je tu k tomu spousta vhodných míst.“

„Proč nás tedy nezabili hned? Ne, že by mi to vadilo,“ dodal rychle.

Stone vzpomínal na šachtu s hady. Byl si jistý, že to byla Tyreeho práce. „Zabití je rychlé, chvíle bolesti a je po všem. To by se Howardovi Tyreemu nejspíš nelíbilo. Chce nás ovládat, řídit každou vteřinu našeho života. Jsem si jistý, že nakonec nás zabije, ale do té doby nám s radostí udělá ze života peklo.“

„Ten chlap se chová jako sériový vrah.“

„Taky je, jenže skončil na špatné straně mříží.“

Knox se natáhl na ocelové pryčně. „Takže teď budeme čekat?“

„Jinou možnost nevidím. Ty ano?“

Cosi udeřilo do dveří. „Ruce do otvoru!“ zaječel hlas.

„Sakra, proč teď?“ zasténal Knox.

„Nezapomeň, že jsme nadrogovaní,“ připomněl mu šeptem Stone. „Tak se podle toho chovej.“

„Jsem tak unavený, že nemusím nic předstírat.“

Dostali pouta, svlékli je a udělali jim další osobní prohlídku. Pomalu se to pro ně stávalo stejně normální jako třeba močení. Oba muži drželi hlavy skloněné a chovali se netečně, ale ne natolik, aby vzbudili podezření.

Strážní s obušky a tasery je obstoupili a vedli chodbou. Kvůli poutům na nohou mohli vězni jen šoupat nohama. Pak stoupali do schodů. Stone si domyslel, že se nacházejí v západní věži věznice, ale jistotu neměl. Jeho obvykle spolehlivý vnitřní kompas tu vůbec nefungoval.

Místnost, do které je zavedli, byla kruhová a v jejím středu stál stůl a dvě židle. Deset centimetrů široké otvory ve stěně ukazovaly, že venku už je tma. U stropu bzučela a blikala zářivka. Strážní je posadili na židle, ustoupili a čekali.

Stejně tak Stone s Knoxem. Netušili, co je čeká, ale bylo jim jasné, že to bude opět bolet.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Tyree následovaný dalšími čtyřmi strážnými, včetně toho, který Stonea prve držel za genitálie, a jednookého Mansona.

„Pánové,“ oslovil je Tyree, „musíme si promluvit.“

Stone se na něho díval s tupým výrazem. Knox držel pohled sklopený k desce stolu, jako by slovům ředitele nerozuměl.

Jeden strážný cosi pošeptal Tyreemu do ucha. Ředitel věznice přikývl. „Dobře. Samozřejmě. Dejte jim dávku, protože potřebuju jejich plnou pozornost.“

Strážný vytáhl z černé tašky injekční stříkačku. Stonea chytili a vpíchli mu cosi do ramene. Očistili jehlu alkoholem a totéž udělali i Knoxovi.

Ať bylo ve stříkačce cokoli, účinek se dostavil okamžitě. Stone cítil, jak mu buší srdce a všechny nervy v těle mu ožily. Podíval se na Knoxe a poznal, že reaguje stejně.

„Výborně,“ přikývl Tyree. „Teď je připojte.“

Strážný znovu sáhl do černé tašky a vyndal dva široké kožené opasky s připojenými černými dráty. Opasky připevnili vězňům kolem pasu a zajistili je zámky. Tyree dostal černou krabičku s tlačítky.

Stiskl jedno z tlačítek a na krabičce se rozsvítilo zelené světlo. Postavil se před vězně a soustředil pozornost na Knoxe.

„Tak dobře, pane CIA, ví někdo, žes přijel do Divine?“

„Ano.“

Tyree stiskl tlačítko. Knox se napnul, a jak mu tělem probíhal elektrický proud, začal ječet. Tyree tlačítko uvolnil, a jako by loutkář povolil dráty, Knox se zhroutil na židli, lapal po dechu a celý se kroutil.

Tyree se podíval na Stonea. „Jak se doopravdy jmenuješ?“

„Oliver Stone.“

V příští vteřině měl Stone nedobrovolně propnuté špičky nohou a připadalo mu, že mu musí srdce a mozek vybuchnout.

Tyree sundal prst z tlačítka a Stoneovi povolily svaly. Minul židli a padl na podlahu. Jeden ze strážných ho zvedl a posadil zpátky.

Tyree se opět obrátil na Knoxe. „Ví někdo, žes přijel do Divine?“

„NE!“

Okamžitě dostal další výboj. „Tak jakou odpověď chcete?“ vyjekl Knox, když se znovu zhroutil na židli.

„Pravdivou.“

„No, jedna z nich pravdivá být musela, pitomče!“

Tyree držel tlačítko tak dlouho, až Stone dostal strach, že se Knox už neprobere. Nakonec se však vzpamatoval. Byl celý zpocený a mumlal kletby.

Tyree se podíval na Stonea. „Oliver Stone?“

Fajn, kámo, uvidíme, jestli umíš rány přijímat stejně dobře, jako je rozdáváš.

Promluvil tak klidným hlasem, jak to jen po předcházejícím mučení svedl. „Ve skutečnosti se jmenuju John Carr. Před několika desítkami let jsem pracoval pro vládu jako atentátník přidělený ke speciální divizi CIA tak tajné, že o ní nevěděl ani prezident. Nepohodl jsem se se svým nadřízeným a od té doby jsem na útěku. Agent Knox je jedním z nejlepších lidí, jaké zpravodajské služby mají. Prezident Spojených států mu přikázal mě najít, protože je přesvědčený, že jsem zabil senátora Rogera Simpsona a Cartera Graye. Určitě jste o nich slyšel. Knoxová pověst nelže, protože mě nakonec vypátral. Teď jsme tady na Mrtvé skále a mučí nás parta pašeráků drog tvářících se jako správa věznice.“ Rozhlédl se po strážných. „Ale myslím, že nemusíte mít obavy. Prezident nejspíš na celou tuhle věc zapomene a nebude se jí dál zabývat. Pochybuju, že někoho zajímá, co se se mnou stalo. A co se stalo s jedním z jeho nejlepších agentů.“

Stone viděl, že jeho slova vyvolala reakci, jakou očekával. Pot a nervózní pohledy, především od mladíka s jedním prýmkem a Mansona, který vypadal, že si načurá do svých gestapáckých bot.

V příštím okamžiku Stonem projel další výboj. Když Tyree sundal prst z tlačítka, Stone se musel chvíli vzpamatovávat, protože nemohl popadnout dech a svaly mu nekontrolovatelně cukaly.

„Klidně zkuste detektor lži,“ dostal ze sebe. „Určitě tu nějaký máte, protože vidím, že se v těchhle elektrických hračičkách vyžíváte. Rádi způsobujete bolest, ale najednou to nikam nevede. Takže na to, řediteli, jděte chytře. Klidně mě připojte k polygrafu a pak se zeptejte, kdo skutečně jsem. Přesvědčíte se, jaká je pravda. Ale stejně bych si na vašem místě nedělal starosti. Nevidím způsob, jak by nás tu šestnáct vládních agentur a ministerstvo vnitra s tisícovkami dokonale proškolených lidí a rozpočtem kolem sta miliard dolarů mohlo najít.“

Konečně se dočkal správné reakce, když řediteli věznice zacukal koutek oka. Tyree položil prst na tlačítko, ale nestiskl ho. Nepodíval se ani Stoneovi do očí.

Později večer, když odezněly následky elektrických šoků, je oba připojili k detektoru lži. Dostali otázky a odpověděli na ně. Strážní pak zhodnotili výsledky, nevypadalo to však, že by je klikaté čáry na papíře uklidnily. Stone to poznal podle toho, že se na ně ředitel nepodíval přímo, když přikázal, aby je odvedli zpátky do cely.

Dobře mu tak, čeká ho bezesná noc.

Stone a Knox leželi na pryčnách, zotavovali se z příkoří a útrap dne a oba bezpochyby snili o tom, jak drží silnýma rukama Howarda Tyreeho pod krkem, dokud z něho nevyprchá život.

„To bylo chytré, Olivere,“ přerušil Knox nakonec mlčení. „Moc se mi líbilo, jak tě poslechl a dal nás na polygraf. A všiml sis jejich výrazů, když jsi na ně vychrlil fakta?“

„Všiml.“

„Co myslíš, že teď udělají?“

„Budou pátrat, aby zjistili, jestli se na ně řítí pohroma. To nám dá trochu toho, co nejvíc potřebujeme.“

„Čas,“ odpověděl Knox.

„Čas,“ přitakal Stone.

Ode dveří zaslechli zvuky a oba se připravili na další bolestivé zacházení. Jenže otvorem pro poutání jen vklouzl dovnitř kousek papíru a snesl se na podlahu. Knox ho sebral a podal Stoneovi.

„Při příštím jídle pozor na Mansona,“ přečetl Stone vzkaz.

„Napadá tě to, co mě?“ zeptal se Knoxe.

„Určitě. Ale mohli by nás zabít nebo nám spolupráci s tímhle strážným překazit.“

„Ne, když to uděláme správně.“

70

„Harry, co tu děláš?“ Annabelle přejížděla pohledem z Harryho Finna na Alexe Forda namáčknuté vzadu v dodávce.

„Alex mi popsal, co se děje. Přišlo mi, že by se vám mohla hodit pomoc.“

Hany Finn, ačkoli nebyl tak nebezpečný a zkušený jako Oliver Stone, vydal za pět normálních chlapů. V boji i v přemýšlení.

„Cos dostala z naší Shirley?“ zeptal se Reuben.

„Hodně.“ Rychle Alexe a Harryho seznámila se vším, co až dosud zjistili, včetně obsahu svého rozhovoru se Shirley.

„Jak se klubko změní v osla?“ kroutil hlavou Alex. „Co to má sakra být za hádanku?“

„Podle mě je to jasné,“ odpověděl Caleb ze sedadla řidiče. Všichni se na něho podívali. „Klubko je tkadlec, kterému skřítek Puk přičaroval oslí hlavu.“

Nechápavě na něho zírali, až se ozval Reuben: „Ty sis šňupnul nějaký knihovnický kokain?“

„Ne, ale opilá Shirley nejspíš bude docela sečtělá, protože to je scéna ze Shakespearova Snu noci svatojánské.“

„Abby Rikerová,“ vykřikla nadšeně Annabelle. „Její Svatojánská farma.“

„Výborně, to vypadá jako plán,“ přitakal Alex, ale zmlkl, když Harry zvedl ruku. Všichni pozorně poslouchali.

„Venku někdo je,“ zasyčel Caleb.

Harry a Alex vytáhli zbraně. Alex hodil svou rezervní pistoli Reubenovi, který zaujal pozici u jednoho z předních okének.

„Calebe, co kdybys raději –“

Dodávka se málem převrátila, když Caleb prudce šlápl na plyn, projel křovím a napojil se na silnici přesně v okamžiku, kdy se do boku vozu zaryly kulky.

Alex strhl Annabelle na podlahu a sklonil se.

Reuben stáhl okénko, zamířil a vystřelil dozadu. Alex s Harrym udělali totéž na druhé straně.

Caleb hnal dodávku na plný plyn.

„Víc jak sto dvacet z tohohle křápu nedostanu,“ vyštěkl. „Až budete příště chtít ujet nějakým lumpům, dejte mi pořádné auto. Bez rajčat rajčatový protlak neuděláš, sakra!“

Zmatený Alex se podíval na Harryho a na Annabelle.

„Radši se neptej,“ zavrtěla Annabelle unaveně hlavou.

Dalších pět minut Caleb řezal zatáčky snad po dvou kolech, odbočoval na různé silnice a v jednom okamžiku se pneumatiky na levé straně ocitly za hranou hlubokého srázu. Nakonec zastavil.

„Poslední dvě minuty za námi žádná světla nejsou vidět,“ oznámil. „Kam teď?“

„Na tu farmu,“ odpověděl Alex. „Rychle, ale snaž se nás nezabít.“

Opatrně se vraceli a projeli centrem Divine. Když vyjeli na opačné straně města, uviděli blikající světla policejního vozu stojícího na krajnici u vysokého svahu. Vedle něj parkovaly další vozy včetně požární stříkačky. Kolem pobíhali muži a tahali ze svahu hadice.

„Zastav, Calebe,“ požádala Annabelle. „To je šerif Tyree.“

Caleb zajel ke kraji, Annabelle vystoupila a spěchala k Tyreemu, který stál na silnici s rukama v kapsách a bez zájmu si prohlížel špičky svých bot.

„Co se stalo, šerife?“

Podíval se na ni a zamračil se. „Co tu takhle pozdě děláte?“

„Ještě hledám otce.“ Podívala se dolů ze svahu do míst, odkud stoupal kouř a kde nějací muži zavěšení na lánech prohlíželi vrak auta. Pak si všimla, že ochranný násep je v jednom místě proražený. „Nehoda?“

Šerif přikývl. „Shirley Coombsová.“

Annabelle se prudce nadechla.

Tyree se na ni překvapeně podíval. „Co je?“

„Mluvila jsem s ní asi před hodinou.“

„Kde?“

„U přívěsu jejího syna, tedy vlastně u jeho trosek.“

„Co jste tam dělala?“

„Jela jsem kolem a slyšela pláč. Byla to Shirley. Pokoušela jsem se ji uklidnit.“

„Byla opilá?“

Annabelle zaváhala, ale nakonec přikývla. „Ano.“

„Ta pitomá ženská sjela ze silnice.“

Annabelle se rozhlédla. Uviděla stopy pneumatik a kousek šedého kovu lesknoucí se ve světle reflektorů. Sehnula se, aby ho zvedla.

„Na nic nesahejte!“ vyštěkl Tyree.

Rychle se narovnala. „Ale Shirley měla červené auto, ne?“

Tyree ji vzal za paži a odvedl pryč od místa nehody. Někteří muži se na ně zvědavě dívali.

„Šerife, co se tu děje?“ chtěla vědět. „Nebyla to nehoda. Někdo do ní narazil.“

„Já vím. Jen nechci, aby to zjistili i ostatní.“

„Ale proč?“

„Protože jsem se tak rozhodl. Co vám Shirley řekla tak důležitého, aby někomu stálo za to ji zabít?“

Annabelle si nejistě olízla rty. Shirley dala jasně najevo, že v tomhle městě nikomu nevěří. Proč by tedy měla Annabelle?

„Dámo, chci, aby se celá tahle věc objasnila. Je to moje město a musím tu zajistit pořádek.“

Annabelle měla dobrý nos na lumpy a tentokrát nic necítila. „Pojďte stranou.“

Zavedla ho k dodávce, otevřela její zadní dveře a jednoho po druhém mu představila muže uvnitř. „Máte chvilku, šerife, abyste si poslechl, co jsme zjistili? Je to dost dlouhé povídání.“

„Raději zajedeme do mé kanceláře. Tady kolem je moc očí a uší.“

Za hodinu seděli v Tyreeho kanceláři. Ochránce zákona si mnul bradu, stál a nepřítomně se díval z okna. „Takže on není váš otec, ale pracoval pro vládu a už řadu let se skrývá. A vy a vaši přátelé jste agenti FBI, kteří ho mají bezpečně přivést zpátky?“

„Přesně tak,“ přikývla Annabelle. Samozřejmě se nezmínila, že po Stoneovi kvůli vraždám Simpsona a Graye pátrá také Joe Knox. Přesto odhalila šerifovi tolik pravdy, kolik jen šlo, což pro ni bylo něco úplně nového.

„Už jednou jste mi lhala a teď bych vám měl věřit? Co kdybych zavolal na FBI do D. C.? Budou vás tam znát?“

Alex vstal a ukázal mu svůj průkaz. „Já k FBI nepatřím. Na tomto případu spolupracujeme. Co kdybyste tedy zavolal na mou centrálu do D. C. a ověřil si, že jsem ten, za koho se vydávám? My zatím počkáme. Ale jestli to chcete udělat, udělejte to hned. Musíme ho co nejrychleji najít.“

Tyree zkoumal Alexův průkaz a nakonec přikývl. „Věřím vám.“ Došel ke svému stolu a posadil se na jeho roh. Annabelle se na Alexe vděčně podívala. „Vy si tedy myslíte, že to nějak souvisí s farmou Abby Rikerové?“

„Narážka nás vede přímo tam,“ přitakal Caleb.

„Netvrďte mi, že s tím má Abby Rikerová něco společného. To je šílenost.“

„Nikoho z ničeho neobviňuju,“ ozvala se Annabelle. „Ale její syn je nezvěstný.“

„Drogový gang operující z Divine?“ divil se Tyree. „A jestli Shirley říkala, že ty krabice chodily k soudu a pokaždé jich několik chybělo, musí do toho být zapletený také soudce. Chytré.

Nikoho by nenapadlo zkoumat právnické dokumenty přicházející k soudu. Koho by navíc trklo, že drogy budou rozvážet horníci cestou pro dávku metadonu?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Dovnitř vešel Charlie Trimble v khaki kalhotách a proužkované košili.

„Vím, že je pozdě, ale všiml jsem si, šerife, že ještě svítíte –“ Zarazil se, když si všiml ostatních.

„Mám nějakou práci, Charlie.“

Trimble vrhl pronikavý pohled na Annabelle. „Aha, ta dcera. Ještě hledáte svého otce?“

Annabelle se důraz, který položil na poslední slovo, vůbec nelíbil.

„Ne, po pravdě řečeno to není můj otec.“ Obrátila se k Alexovi. „Tohle je ten, o kterém jsem ti říkala. Reportér, co se snaží do všeho šťourat a udělat si jméno.“

„Jasně. Na účet národní bezpečnosti.“

„Národní bezpečnosti?“ vytřeštil Trimble oči a podíval se na Tyreeho. „O čem to ti lidé mluví?“

„Ben totiž není tím, kým jsme si mysleli, že je.“

„To už vím,“ prohlásil Trimble vzrušeně. „Jen jsem nevěděl, kdo je. Mám ten článek připravený. Ale –“

Zmlkl, když mu Annabelle před nos strčila svůj průkaz. Alex udělal totéž. „Trimble,“ začala, „neotisknete jediné písmeno o ničem, co by s tímhle případem souviselo.“

„Nemyslete si, že mě můžete zastrašovat,“ bránil se Trimble.

„Nezastrašujeme vás, jen vás varujeme,“ prohlásil Alex.

„Varujete? Před čím?“

„Jestli článek otisknete a tomu muži se něco stane, skončíte ve vězení.“

„Kde? V jakém vězení?“

„V Leavenworthu.“

„V Leavenworthu? To je vojenské vězení. Já jsem civilista.“

„Po pravdě řečeno.“ vysvětlil mu Alex, který jen stěží potlačoval úsměv, „tam končí lidé i za zločiny proti národní bezpečnosti. A jen mezi námi, budete čímkoli, čím já budu chtít.“

„Co první dodatek?“

Najednou se nad ním tyčil Reuben. „A co druhý dodatek?“ ozval se výhružně a stál tak, aby byla dobře vidět pistole v pouzdře u pasu.

„Já… Já… Nic, vlastně nic.“

Annabelle ho vzala za paži. „Trimble?“

„Ano?“ odpověděl roztřeseně.

„Jděte domů. Hned. Než se vám něco stane.“

Novinář z kanceláře málem vyběhl.

Annabelle se podívala na Tyreeho. „Myslím, že je čas podívat se tam, kde se z klubka stává osel.“

71

Tyree jel v policejním voze první a ostatní ho v dodávce následovali. Asi čtyři sta metrů před farmou zastavil a dodávka se zařadila za něj.

„Zbytek cesty půjdeme pěšky,“ oznámil, když vystoupili. „Nechci nikoho vyplašit. Máme dost času, než přijedou horníci.“

Proplétali se lesem, až se dostali na hranice farmy, kde nedaleko potemnělého domu našli vhodné místo k pozorování. Abbyin pickup i Mini Cooper parkovaly před domem.

„Na farmu vede ještě jedna cesta ke staré stodole.“ zašeptal Tyree. „Možná bychom tam měli pro každý případ někoho poslat.“

Reuben, Caleb a Harry zamířili podle Tyreeho pokynů ke stodole.

Obě skupinky zalehly a čekaly. Čekaly dost dlouho.

Alex se nakonec podíval na hodinky. „Čtyři ráno. Nemyslím, že se ještě něco bude dít. Třeba nerozvážejí každý den.“

Tyree si protáhl nohy. „Zavraždili Shirley, tak možná dodávku odložili.“

V tom okamžiku k nim přispěchal Harry.

„Viděls něco?“ zeptal se Alex vzrušeně.

„Ani živáčka, ale něčeho jsme si všimli. Pojďte.“

Spěchali za ním. Když se dostali k místu, kde na ně čekali Caleb s Reubenem, ukázal Harry do lesa přímo před vraty do stodoly. „Je vidět, že se tamtudy někdo prodíral. Jsou tam zlámané větve a polehlé křoví.“

„Pojďme to prozkoumat,“ vyzval je Tyree a vyrazil jako první. Vyndal z kapsy svítilnu, druhou sundal z opasku a podal ji Alexovi.

„S federály jsem ještě nepracoval.“

„Já jsem na tom v podstatě stejně, šerife,“ podotkl Alex suše.

Dostali se na lesní cestu.

„Podívejte,“ ukázala Annabelle před sebe.

Na cestě stál Knoxův pickup. Doběhli k němu a prohledali ho.

„Žádné doklady,“ pokrčil Tyree rameny. „Tušíte, čí by mohl být?“

Annabelle se ohlédla po ostatních a rychle přemýšlela. Souvisí to nějak s pašeráky drog? Dostal se Knox k Oliverovi a už ho zabil? Proč by tu ale nechával auto? Zabil snad Oliver Knoxe?

„Nevím,“ pokrčila rameny.

Tyree si o něco později všiml krvavých stop v lese. „Tady, tady a tam,“ ukázal paprskem světla.

„To nevypadá dobře,“ dodal zbytečně Caleb.

Annabelle začínala ztrácet naději. Nejméně jeden z mužů musel být postřelený nebo mrtvý. Ale který?

Sledovali stopu přes silnici a do svahu. I tam našli krvavé skvrny, které pokračovaly přes louku a najednou skončily. V měkké hlíně byla spousta šlápot. Annabelle ztratila svůj podmračený výraz a začala být ostražitá. Zatímco sledovali stopy, dostali se k místu, kde lidé před nimi jako by kráčeli husím pochodem.

„Něco nesli. Nebo někoho,“ vyvodil ze stop Alex.

Pokračovali po stopě zpátky k silnici, tentokrát však k jinému místu. Tam našli další stopy krve a místo, které vypadalo jako skvrna od oleje.

„Jako by tu něco nebo někoho nakládali,“ usoudil Harry.

„Pickup,“ všiml si Tyree. Posvítil na asfalt. „Kola projela olejovou skvrnou a zůstaly po nich stopy. Ten vzorek je z pickupu. Třeba je takhle vystopujeme.“

Když kolem nich pomalu začínalo svítat, stále ještě na silnici mamě hledali další stopy.

Reuben si toho všiml první. „Ten pickup projel tudy.“ Ukázal na olejovou stopu na silnici. „A pokračoval tamhle na louku.“

Utíkali přes louku. Pickup zanechal v měkké půdě poměrně zřetelné stopy, takže nebylo těžké je sledovat. Když doběhli přibližně doprostřed louky, přejel Alex paprskem svítilny kolem dokola.

„Stůj. Posviť tam ještě jednou,“ zarazil ho Harry. Alex ho poslechl. Harry se sehnul a přejel dlaní po dlouhé, úzké prohlubni.

Zvedl hlavu. „Tohle jsou stopy po ližinách vrtulníku.“ Podíval se na Tyreeho. „Kdo tady v okolí má vrtulník?“

Tyree mířil svou svítilnou na stopu a tvářil se velmi zasmušile.

„Tyree, má někdo, koho znáte, k dispozici vrtulník?“ zopakoval Alex otázku a zatahal šerifa za rukáv.

„Jo,“ přikývl šerif pomalu. „Můj pitomý bratr.“

Ozvalo se zapípání. Tyree sáhl do kapsy a vyndal mobilní telefon.

„Tyree,“ ohlásil se a poslouchal. Pak se mu málem podlomila kolena. „Cože? Kdy?“

„Co se děje?“ chtěla vědět Annabelle.

„Hned jsem tam.“

Tyree zavěsil a rozhlédl se po ostatních. „Volal ten kluk, co jsem ho nechal hlídat Abby Rikerovou. Právě se probral.“

„Jak probral?“ zeptal se Alex s obavami.

Tyree už utíkal k silnici. „Dostali Abby,“ křikl přes rameno.

72

Knox a Stone mlčky snídali a snažili se tvářit stejně letargicky jako zbývající obyvatelé věznice po včerejší dávce drog. Ve skutečnosti však bedlivě sledovali dění v jídelně.

Pomalu už dojídali, když Knox, který seděl naproti Stoneovi, takže měli možnost sledovat obě strany místnosti a nemohl je nikdo zaskočit zezadu, nenápadně zakašlal a očima naznačil, že hrozí nebezpečí zleva. Těsně předtím, než rána dopadla, zvedl Stone svůj tác a použil ho jako štít. Nůž se odrazil od tvrdého plastu. Příštím pohybem Stone Mansonovi podrazil nohy a strážný přeletěl přes stůl. Cestou sebral několik táců a plastových kelímků, až přistál na druhé straně stolu, kam strhl i dva vězně sedící vedle Knoxe. V následném zmatku shodil Knox loktem svůj tác a nedojedené zbytky skončily přímo na Mansonově hlavě.

Když přiběhli další strážní, našli Stonea s Knoxem sedět za stolem a s překvapenými výrazy pozorovat hromadu těl na podlaze.

Strážní zvedli Mansona na nohy a zjistili, že ještě drží v ruce nůž.

„Franku, co to sakra –“ začal jeden, ale Manson ho hrubě odstrčil. S řevem se pokusil přeskočit stůl a opět zaútočit na Stonea. Knox mu však přišlápl ve správném okamžiku nohu a skok se změnil v nekontrolovatelný pád. Manson padl bradou na desku stolu těsně před Stonem. Knox vstal, jako by to měl nacvičené, a zbývajícím strážným zakryl výhled.

„Raději vám uhnu, abyste si s tím psychotikem mohli poradit,“ prohlásil.

Stone při jeho slovech prudce udeřil Mansona loktem do krku. Než strážní Knoxe obešli, posunul se Stone na konec stolu a nevinně pozoroval dění.

Mansona odvezli v bezvědomí a stěží dýchajícího na vozíku. Ani ti nejvíce nadopovaní vězni v jídelně se při pohledu na něj neubránili úsměvu.

Později dopoledne stáli Stone s Knoxem na dvoře. Nikdo je za to, co se Mansonovi stalo, nepopotahoval, jen Stone dostal jednu ránu do hlavy, nejspíš za to, že žvýkal příliš hlasitě.

„Jak moc jsi ho praštil?“ zeptal se Knox.

„Dost.“

„Tvůj styl se mi líbí.“

Když procházeli kolem Donnyho, usmál se na ně a naznačil Stoneovi vítězné gesto zvednutým palcem. Strážní přecházeli na věžích a sledovali vězně dalekohledy na stativech. A puškohledy na zbraních. Ty byly neustále všem na očích jako odstrašující prostředek a ukázka síly. Stone o tom přemýšlel, zatímco se opíral o betonovou zeď. Netušil, co chce jejich postarší strážný udělat a jak.

Knox stál vedle Stonea a nenápadně obhlížel celý prostor.

Jeden vězeň dribloval s míčem. Hodil jím o zeď, znovu ho chytil a pokračoval v driblování. Jako většina vězňů, které tu Stone a Knox viděli, byl černý, mladý, vysoký a svalnatý. Zdálo se, že není omámený, takže Donny se možná o tajemství mrkve nepodělil jen s nimi. Mladíkovi míč vypadl a Stone se nastražil, protože viděl, jak utíká za míčem, který se odkutálel až za modrou čáru.

Než se tam však stačil mladý černoch dostat, jiný vězeň do něho vrazil a dostal ho tak za čáru, kde mladík padl na míč. Zazněl klakson a muži s puškami na věžích zamířili. Ozval se výstřel, ale nevyšel z věže. Všichni strážní otočili hlavy, aby zjistili, kdo střílel.

Jako na znamení najednou jeden vězeň udeřil druhého a srazil ho s rozbitým nosem na zem. Někdo opět vystřelil. Následoval hvízdot, houkaly sirény a dav vězňů se s křikem snažil dostat ze dvora pryč. Dva strážní, kteří přiběhli, aby splašený dav usměrnili, skončili na zemi a jejich čepice i obušky zmizely pod přílivem nohou.

Kdosi chytil Stonea a Knoxe za ruce a táhl je pryč.

„Zpátky na cely, okamžitě!“ vyštěkl hlas.

Stone se otočil a uviděl staršího strážného, který jim posílal vzkazy. Tlačil je s Knoxem k jednomu z vchodů do věznice.

Když míjeli skupinku vězňů přihlížejících povyku kolem, všiml si Knox Donnyho, který se smál od ucha k uchu a povzbuzoval zápasící dvojici.

Knoxovi se podařilo uštědřit mu tak silnou ránu, že Donny, vrah tří dětí, padl v bezvědomí na beton věznice na Mrtvé skále.

„Tak, tady máš tu svou odpovědnost,“ zamumlal Knox a spěchal za Stonem.

Uvnitř budovy je strážný vyvedl po schodišti a do malé místnosti, kde za nimi zavřel dveře.

„Otočte se.“

Váhavě ho poslechli.

Rychle jim nasadil pouta a obrátil je tak, aby na něho viděli.

„Máme málo času. Josh Coombs býval můj nejlepší kamarád. Slyšel jsem, že jste pomohl Williemu.“

„Ano, pomohl jsem mu. Ale asi víte, že je stejně mrtvý. Bob také. Někdo je vyhodil do povětří.“

Strážný přikývl. „Máte tušení, co se tu děje?“

„Drogy.“ Stone ho v krátkosti seznámil se situací. „Joshe zabili, protože na to přišel,“ dodal nakonec.

„Také mě něco takového napadlo. Občas něco zaslechnu, viděl jsem divné věci, ale nic, co bych mohl dokázat. Jistě ale vím, že vás dva sem odnikud nepřeložili.“

„Kolik strážných se na to dívá jako vy?“

„Nanejvýš dva tři. Zbytek má Tyree pod palcem.“

„Já pracuju pro CIA,“ vložil se do rozhovoru Knox. „Jmenuji se Joe Knox. Potřebuju se spojit s člověkem jménem Marshall Saunders a říct mu, kde jsem. Má telefon –“ Zarazil se a podíval se na Stonea. „Řekněte mu, že jsem sám,“ dokončil vzápětí větu.

„To ti nedovolím,“ prohlásil Stone.

„Nemáš na vybranou. Proto volám Marshovi, ne Hayesovi.“

„Oba Hayese známe. Jestli zjistí, žes ho podvedl, skončíš v nějaké mučírně v Afghánistánu, a to ne jako vyslýchající. Takže se vrať k rodině a žij podle svých pravidel, ne podle toho, co chce on.“

„Olivere, přece víš –“

Stone ho přerušil. „Vždycky jsem to věděl. Některé věci nezměníš.“

„Chlapi,“ pobídl je strážný, „pospěšte si.“

Knox se na Stonea ještě okamžik zkoumavě díval a pak strážnému nadiktoval telefonní číslo. Zároveň ho požádal, aby předal vzkaz, že je ve věznici s mužem jménem John Carr. „Co nejdříve Saundersovi zavolejte a řekněte mu, kde jsme.“

Poté je odvedli zpátky do jejich cely. Věznice se postupně uklidňovala.

„Udělám, co budu moct, aby s tebou zacházeli férově. Nedovolím Hayesovi, aby tě nechal zmizet,“ prohlásil Knox, zatímco seděli spoutaní v cele.

„Už jsem přece zmizel. Byl jsem neviditelný celých třicet let.“

Nějakou chvíli oba mlčeli.

„Proč ti Hayes neschválil tu zatracenou medaili?“

Stoneovi se podařilo vstát a opřít se o stěnu. „Je to tak dávno, že už si na to nevzpomínám.“

„Ale vzpomínáš. Na to místo nikdy nezapomeneš. Nikdy.“

Stone se na něho podíval. „Kdys byl ve Vietnamu?“

„Posledních osmnáct měsíců války.“

„Já tam byl o něco dřív.“ Stone měl pohled sklopený k podlaze. Nikdy dřív o těchto zážitcích s nikým nemluvil, ale teď mu bylo jasné, že už na tom v podstatě nezáleží. Buď oba zemřou tady, nebo Stone stráví zbytek života v jiné věznici. Pokud ho rovnou nepopraví.

Podíval se na Knoxe. „Macklin Hayes uměl vést boj jediným způsobem. Posílal na bojiště tolik vojáků, kolik se mu jich podařilo sehnat, a pak čekal, jak to dopadne. Ale bez ohledu na výsledek to vždycky zaonačil tak, aby v hlášeních nahoru vynikala jeho dokonalost na bitevním poli. Stejně si ale myslím, že nejblíž k boji měl, když se náhodou porvali důstojníci v důstojnické jídelně.“

„Taky jsem měl jednoho takového velitele. Plná pusa odvahy, ale do boje se mu nechtělo.“

„Hayes byl přesvědčený, že jsem ho připravil o rychlé povýšení na podplukovníka. Možná měl pravdu.“

„Jak?“

„Byly tam takové tři vesničky a na velitelství se zničehonic rozhodli, že je musíme dobýt. Nejspíš aby to doma vypadalo, že ve válce vítězíme. Pověřili tím Hayese. Hezká příležitost získat další frčku. Poslal do útoku tři roty, jednu na každou vesnici. Večer předtím svolal poradu seržantů.“

„Proč ne kapitánů?“

„Ti byli mrtví. Přicházeli jsme o kapitány a nadporučíky tak rychle, že bys tomu ani neuvěřil. Každopádně nám přikázal srovnat ta místa se zemí. Nikdo nesměl přežít.“

„Chceš říct, že jste měli zlikvidovat všechny vojáky, ne?“

„Opravdu tím myslel, Knoxi, že nesmí zůstat vůbec nikdo. Muži, ženy, děti. Nikdo. Pak jsme měli vesnice vypálit a tvrdit, že to udělal Vietkong. Měla to být součást nějaké přitroublé dezinformační kampaně, kterou Hayes naplánoval. Neustále něco takového vymýšlel. Choval se, jako by byl Machiavelli. Nejspíš věřil, že to pomůže jeho kariéře.“

„Co se stalo?“

„Dvě ze tří rot rozkaz splnily. Třetí ne.“

„A Hayes se po tobě vozil?“

„Zkoušel to, ale řekl jsem mu, že jestli to udělá, půjdu s pravdou ven. Nemohl mě obvinit, že jsem nesplnil rozkaz, protože kdyby se někdo o tom rozkazu dozvěděl, skončil by před vojenským soudem. Vidíš, věděl jsem jak na to. Nahoře na velitelství se v nepodařených misích moc nešťourali, ale kdyby se něčeho z toho chytili novináři, sežrali by Hayese zaživa. Každopádně jedna vesnice zůstala a na velitelství nebyli spokojení, takže Hayesovi trvalo o něco déle, než dostal dubové ratolesti.“

„Ale našel si způsob, jak tě potrestat. Tu medaili.“

„Tou dobou už mi to bylo úplně jedno. Bojoval jsem ve válce, která neměla konec. Všichni přátelé, které jsem tam míval, padli. Byl jsem unavený. Jihovýchodní Asie jsem měl plné zuby. Plné zuby neustálého deště, vedra, každého dne, který jsem tam strávil tím, že jsme dobývali a zase ztráceli sto metrů bláta a džungle. K čemu? K čemu to bylo, Knoxi?“

„Proto jsi přešel k divizi 666?“

Stone zaváhal. „Asi si zasloužíš to vědět.“

„Slibuju, že se to nikdo další nedozví. Jestli tě odsoudí, určitě to nebude s mou pomocí.“

„Jo, tenkrát se objevila divize 666, ačkoli nemůžu tak docela říct, že jsem k nim přešel. Dali mi jasně najevo, že nemám na vybranou. Takže jsem jen vyměnil jedno peklo za jiné. Na to jsem měl vždycky štěstí.“

„Předpokládám, že sis ve své práci vedl nadmíru dobře. Proč se tedy CIA postavila proti tobě?“

„Jak šly roky, oženil jsem se s Claire a měli jsme spolu dcerku. To bylo to nejlepší, co mě v životě potkalo. Aniž bych se chtěl nějak moc dojímat, otevřel se přede mnou úplně nový svět. Rozhodl jsem se, že jejich hru dál hrát nebudu. Už jsem nedokázal zmáčknout spoušť, Knoxi. Nenáviděl jsem sám sebe. Nemohl jsem létat přes půl světa, někoho střelit do hlavy, vrátit se domů, pochovat svou dceru a políbit manželku. Už to prostě nešlo.“

„Asi se jim to nelíbilo, že?“

„Lidé jako oni jsou přesvědčení, že jim patříš navždycky. A možná mají pravdu.“

Stone sklouzl na podlahu, zaklonil hlavu a zavřel oči. „Pomůžu ti, Olivere. Slibuju.“

„Hlavně zachraň sebe, Knoxi. Pro mě už je pozdě. Navíc můžu dostat jen to, co si zasloužím.“

73

Všichni se na několik hodin uložili k spánku v Tyreeho domě asi dvě míle od centra Divine. Dům byl poměrně malý, dřevěný a stál na pěkném svažitém pozemku s rozlehlou loukou vzadu.

Tyree uvařil velkou konvici kávy a dal dohromady něco k snídani. Oči měl opuchlé a zarudlé.

„Za to chudé jídlo se omlouvám, ale obvykle tu nemívám tolik hostů.“

„Já vlastně ani žádné jiné jídlo nepotřebuju,“ prohlásil Reuben a pil z velkého hrnku kávu.

Ještě v noci zajeli k domu Abby Rikerové a okamžitě jim bylo jasné, co se tu odehrálo. Hlavní dveře našli vyražené, nábytek rozházený a uprostřed všeho seděl šerifův zástupce se zakrváceným obličejem. Žádné stopy po tom, kdo a kam Abby odvlekl, však neobjevili. Šerif nechal okamžitě vyhlásit pátrání po pohřešované osobě, ale zatím se nikdo neozval. Šance na Abbyin bezpečný návrat se s každou hodinou snižovaly.

„Nemůžu uvěřit, že mě to nenapadlo,“ kroutil Tyree provinile hlavou.

„Přidělil jste jí ochranku, šerife,“ uklidňovala ho Annabelle.

„Earl není na takovéhle věci stavěný. Měl jsem ji chránit sám. Jestli se jí něco stane –“ Odmlčel se, sklonil hlavu a na desku stolu mu ukápla slza.

„Co myslíte, proč ji odvlekli?“ zeptal se Alex opatrně po chvilce rozpačitého ticha.

Tyree si otřel oči, zvedl hlavu a hlasitě si odkašlal. „Přemýšlel jsem o tom. Danny je pryč. Třeba měli strach, co udělá. Proto si matku vzali jako rukojmí. Ten kluk ji nesmírně miluje.“

„Myslíte, že se Danny podílel na pašování drog?“ chtěla vědět Annabelle.

„Nevím. Ale protože k tomu používají jejich starou stodolu, je to možné.“

„Ale říkal jste, že odjel z města.“

„Po Debbyině smrti. Třeba se nepohodl s lidmi, kteří zabíjejí jeho přátele.“

„Nějaká stopa po soudci?“ zeptal se Alex.

„Jaké překvapení, také zmizel.“

„Takže v tom jede a raději se vypařil,“ usoudil Harry.

Tyree přikývl. „Působil jako soudce někde v Texasu. Nějaký čas strávil v Jižní Americe. Aspoň mi to říkal.“

„Tam se v obchodu s drogami vyznají.“

„Víte,“ pokračoval Tyree, „četl jsem o tom, jak jednoduché je převézt z Texasu drogy pašované přes hranici s Mexikem. Zdá se, že existují dva způsoby, jak se dostat k lékům na předpis. Ukrást je, neboje vyrobit.“

„Vyrobit léky na předpis?“ podivil se Caleb.

„Drogové laboratoře především v Kolumbii vyrábějí tuny oxycodonu a pašují ho sem,“ začal vysvětlovat Alex. „Ta látka samozřejmě není čistá. Nějaká laboratoř v džungli nedbá na kvalitu tak jako velké farmaceutické firmy. O to jsou však jejich léky nebezpečnější.“

„Soudce tedy může mít na takové lidi spojení. Mohl by mít váš bratr kontakty na distributory ve velkých městech?“

„Osmdesát procent vězňů na Mrtvé skále pochází z velkých měst. Většina se jich pohybovala v obchodu s drogami a někoho zabila. Proto se sem dostali. Ano, kontakty mít může.“

„Jestli v tom jede váš bratr, jak se dali se soudcem dohromady? Jsou přátelé?“

„Mosley jednou měsíčně jezdil do věznice řešit spory. Když jsem se o tom doslechl poprvé, považoval jsem to za zábavné.“

„Proč?“

„Můj bratr není člověk, který by byl ochotný dělat kompromisy. Vždycky bylo buď po jeho, nebo to špatně skončilo.“

„Nezdá se, že by vás nějak překvapilo, že se z vašeho bratra stal zločinec,“ podotkla Annabelle.

Tyree se chabě pousmál. „Já byl ten syn, který získával ocenění ve sportu, a Howard ten, co se lépe učil. Prosťáček a chytřejší starší brácha. Jenže měl i svou horší stránku. Asi bych to nazval krutostí. Než jsem ho přerostl, pokaždé mě trestal, když jsem udělal něco, co se mu nelíbilo. Proto jsme si nikdy nebyli příliš blízcí. Navíc si vždycky rád užíval života, a ačkoli tam na kopci je jednička, ředitelé věznic zase nevydělávají tolik. Dokonce ani ve věznici s maximální ostrahou.“

„Peterson byl účetní. Možná vedl tomu gangu účetnictví. Mohl si něco dávat stranou a oni na to přišli,“ spekuloval Alex.

Tyree si promnul bradu. „Možná v tom mohlo být něco víc.“

„Jak to myslíte?“

„Máme tu takový městský fond. Investiční fond, který měl také na starosti Peterson.“

„Městský fond?“ podivila se Annabelle.

„Jo, lidi a podnikatelé dali dohromady nějaké peníze. Hodně přispěla také Abby. Má totiž víc peněz než ostatní. Posledních pár let si fond vedl skutečně dobře. Vyplácely se slušné dividendy.“

„Proto tedy Divine vypadá o tolik blahobytněji než podobná města,“ uvědomil si Reuben.

„Jenže za tím nemusí být vydařené investice,“ upozornil Harry.

„Ne,“ přitakal Alex. „Mohlo by to mít i jiný důvod. Využívají město k praní peněz z drog.“

„To by bylo naprosto dokonalé,“ usoudila Annabelle. „Spousta menších částek. Malý zapadákov. Kdo by je podezříval? Peníze by odtud vycházely čisté jako čerstvý sníh.“

„Co když je váš člověk nahoře ve věznici?“ zamyslel se Tyree. „Jak se k němu dostaneme? Nemáme dost důkazů, abychom mohli požádat o povolení k prohlídce.“

„Kašlu na povolení,“ vyštěkla Annabelle. „Stačí nám do té věznice proniknout, a jestli tam je, co nejrychleji ho dostat ven.“

Všichni se na ni podívali, ale Tyree se tvářil nejvíce rozrušeně.

„Nejsem si jistý, jestli je to nejlepší nápad. Můj bratr není žádný hlupák. Pokud má v celé té věci prsty, můžete se vsadit, že nás tam nepustí a nenechá nás věznici prohlédnout.“

„To nevadí, šerife. Stejně většinou nechodím hlavním vchodem. Shirley mi vyprávěla o těch zavalených hornících, a proč se věznice jmenuje Mrtvá skála. Zmínila se o rovnoběžné šachtě. Napadlo mě, víte, kde ústí a jak daleko se táhne?“

„To netuším,“ pokrčil rameny Tyree.

„Mohl bych to zjistit v místní knihovně,“ nabídl se Caleb.

„A taky zkus najít co nejvíc o věznici Mrtvá skála,“ požádala ho. „Stejně by mi ale pomohlo, kdybyste mi o tom místě řekl, co víte,“ obrátila se na Tyreeho.

„Rád, ale je tam spousta míst, kde by mohli někoho skrývat,“ upozornil ji Tyree.

„S tím počítám,“ prohlásila Annabelle.

74

Kousek od Divine se objevil další vrtulník. Přeletěl nad vrcholky stromů a přistál na parkovišti věznice Blue Spruce.

Vystoupil z něj jediný muž a beze spěchu zamířil k bráně věznice.

Trvalo několik minut, než strážný u brány zatelefonoval a vpustil návštěvníka dovnitř. Pro tak vzácného hosta se navíc obtěžoval přijít ředitel věznice osobně.

Macklin Hayes si s Howardem Tyreem potřásli rukama.

„Co tu CIA hledá?“ zajímal se Tyree upjatě.

„Myslím, že tu máte jednoho mého člověka,“ odpověděl muž ze CIA klidným tónem.

„Vůbec netuším, o čem to mluvíte.“

„Dobrá, přistoupím tedy na vaši hru. Alespoň prozatím. Jmenuje se Joe Knox. Asi metr pětaosmdesát, dozadu sčesané prošedivělé vlasy. Měl by s sebou mít ještě jednoho muže. O něco vyššího, štíhlejšího, bílé vlasy, nakrátko ostříhaný. Podle okolností se představuje jako Oliver Stone nebo jako John Carr.“

„Není tu nikdo, kdo by vašemu popisu odpovídal. Musím vás požádat, abyste odešel. Tady je věznice se zvýšenou ostrahou a návštěvníci tu nejsou vítáni. Ani ti od CIA.“ Za Tyreem se postavilo několik strážných.

Hayes se zatvářil mírně vystrašeně. „Vypadá to, že jste v přesile. Bože, co jsem si vlastně myslel?“ Položil na stůl tenký kufřík, který držel v ruce, otevřel ho a vyndal z něj složku. Z té vytáhl několik listů papíru. „Bylo to pašování drog? Ano, jistě.“ Předstíral, že jím to otřáslo. „Jsem si jistý, že jste všichni nebezpeční, takže si musím krýt záda.“ Položil ruku s dlouhými kostnatými prsty na papíry. „Tyto dokumenty čekají na podpis vrchního státního návladního, který schválí uzavření věznice a zatčení všech místních zaměstnanců.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože svými drogovými operacemi financujete teroristické organizace, které se infiltrovaly do Spojených států.“

„To je směšné.“

„Po pravdě řečeno, máme už k dispozici dostatek důkazů. Tento dokument,“ pokračoval Hayes nevzrušeně, „je zatykač na Josepha Knoxe, Johna Carra a Howarda Tyreeho. Všimněte si, že je podepsaný.“

Ředitel věznice se na papíry ani nepodíval. „Ve Washingtonu jste možná velké zvíře, ale jestli jste si toho nevšiml, tady nejsme ve Washingtonu. Takže s vámi nikam nepůjdu.“

„Vy mě nezajímáte,“ odbyl ho Hayes. „Vydejte mi Knoxe a Carra a budete mít po problémech.“

„Dobrá. Pokud by tu byli, a já netvrdím, že tady jsou, jakou mám jistotu, že vám nenapovídají něco, co byste později použil proti mně?“

Hayes se podíval na hodinky. Když opět zvedl hlavu, jeho úsměv zmizel. „Na vaše kšefty s drogami kašlu. V celkovém obraze dění jste stejně nicotní jako hemeroidy v mém zadku. Máte minutu na to, abyste mě k nim zavedl.“

„Nebo co?“ vyštěkl Tyree.

„Jste skutečně únavný.“ Hayes pomalu sáhl do kapsy, vyndal telefon a stiskl tlačítko.

V příští vteřině se z parkoviště před věznicí ozval výbuch.

Tyree a jeho muži doběhli k oknům a dívali se na doutnající zbytky auta. Z bočního kulometu vrtulníku ještě stoupal kouř.

„To byl můj cadillac!“ zaječel Tyree.

„Vím. Ověřil jsem si poznávací značku. Neplýtval bych tak drahou municí na šunku nějakého strážného. Vyjádřím se naprosto jasně. Jde o otázku národní bezpečnosti. Do cesty pátrání se nesmí postavit ani sám prezident. A vy, přítelíčku, nejste prezident. Zaveďte mě k nim. Okamžitě!“ Vzápětí ještě dodal klidnějším tónem: „A strýček Sam vám koupí nové auto.“

***

Stone a Knox seděli spoutaní u stolu. Všichni ve věznici slyšeli výbuch, ale nikdo nevěděl, co se děje. Když se otevřely dveře a uviděli, kdo v nich stojí, dostal ze sebe Knox jen: „Do haj zlu!“

„Také vás rád vidím, Knoxi,“ usmál se na oba Hayes a posadil se.

„Co tu sakra děláte?“

„Nechal jsem sledovat každého, s kým byste mohl být v kontaktu. Když jste zavolal Marshovi, byl jsem připravený. A neztrácejte čas přemýšlením, jestli vám přijde na pomoc. Už byl převelený ze země. Neměl jste mě podceňovat, Knoxi, to jste skutečně neměl.“

Ještě chvíli pozoroval zaskočeného Knoxe, pak se obrátil ke Stoneovi.

„Dlouho jsme se neviděli, Johne. Musím přiznat, že se s tebou čas nemazlil.“

„Byl ke mně přívětivější než k tobě, Macku.“

„Řekni, jaké to bylo, zabít naše staré přátele? Dmula se ti hruď pýchou, když jsi to dokončil?“

„Jasně. Ty nemůžeš vědět, jaké to je někoho zabít. Vždycky sis na to sehnal lidi.“

Hayes otevřel kufřík a vyndal z něho jediný list papíru. Podržel ho tak, aby si ho Knox mohl přečíst. Byl to připiš podepsaný Hayesem, kterým zastavil schvalování Medaile cti pro Johna Carra.

„Když jste volal a řekl mi, že místní v tomhle zapadákově by se nejspíš postavili na stranu perzekvovaného vojáka z Vietnamu, přemýšlel jsem, co jste tím mohl myslet. A také, jak jste seo tom dozvěděl. Zašel jsem do armádního archivu, kde mi velmi ochotně ukázali, co jste si prohlížel. Krabice naneštěstí nebyly inventarizované, ale kousek tohoto textu se otiskl na vnitřní stěnu kartonu. Stačilo mi to a nechal jsem své lidi prohledat váš dům. Našli tohle. Myslel jsem, že to je už dávno zlikvidované. Je jasné, že nikdo není všemocný.“

Znovu se podíval na Stonea. „Předpokládám, že vám tady John povyprávěl o naší drobné neshodě v džungli.“

„Nic jsem mu neřekl. Pracoval pro tebe. Myslíš, že bych tomu parchantovi věřil?“ vyštěkl Stone.

Hayes se na židli opřel a složil ruce do klína. „Johne, jsio hodně lepší zabiják než lhář. Vytáčky jsou můj obor a dokážu je pokaždé odhalit.“

„Nikdy na to nezapomeneš, co?“

„Proč bych měl? Kdysi dávno jsi mi ublížil. Co by to bylo za spravedlnost?“

„Spravedlnost?“ vyjekl Knox. „Upřel jste mu Medaili cti!“

„A on mi upřel povýšení, které jsem si zasloužil.“

„Srovnáváte to, co tenhle člověk udělal v bitvě, s tím, že jste musel o pár měsíců déle čekat na své pitomé dubové ratolesti?“

„Byl postradatelný. Takových jsme měli miliony, ale důstojníků s mými schopnostmi jen velmi málo. Je jasné, že tím narušil válečné úsilí.“

„Skutečně si myslíte, že bychom ve Vietnamu zvítězili, kdyby vás na podplukovníka povýšili o něco dřív?“ nedokázal uvěřit Knox.

„Přiznávám, že mám dost silné ego.“

„To už není ego. Jste psychopat.“

Hayes vyndal zapalovač a podržel ho u růžku starého dokumentu. Ten se vzápětí proměnil na popel.

„Abychom si tedy ujasnili situaci,“ ukázal na Knoxe. „Vy jste odsouzený za ozbrojenou loupež a vraždu. Ošklivá věc. To jsem tedy o vás nevěděl.“ Podíval se na Stonea. „A ty jsi Anthony Butcher. Musím tomu přiblblému řediteli věznice přiznat, že to zařídil velmi dobře. Trojnásobný vrah. Dokonalé, ačkoli lidí máš na svědomí víc.“

Vstal a zaklapl kufřík. „To bychom měli. Nechám vás tady, abyste pykali za své činy proti společnosti. Řediteli jsem přikázal, aby si na vás dva dal obzvlášť pozor. Určitě mou péči oceníte.“

„Hayesi!“ vykřikl Knox a napnul v poutech všechny svaly. „Neexistuje způsob, jak tohle zakrýt. Ani vy to nedokážete.“

Hayes se zastavil u dveří. „No, abych pravdu řekl, právě jsem se o to postaral. A ještě jedna maličkost. Na toho strážného, co za vás kontaktoval Marshe, bych se už moc nespoléhal. Víte, vysledovali jsme hovor k němu domů a já se o tuto informaci podělil se zdejším ředitelem. Jsem si jistý, že tu záležitost vyřídí.“

Potichu za sebou zavřel.

75

„Lidé z Human Rights Watch a Amnesty International i mnozí jiní se dlouhé roky snaží do Blue Spruce dostat,“ vysvětloval Caleb poté, co jim popsal, jak to podle některých svědectví ve věznici chodí. Všichni byli zpátky v Tyreeho domě, který jim teď sloužil jako základna.

„Seznam údajných porušení lidských práv je sáhodlouhý,“ pokračoval. „Ale vedení věznice odmítá povolit návštěvy jak lidí z Amnesty International, tak i všech ostatních. Bože, i Rusové těmhle organizacím dovolují navštěvovat své věznice. Když jednou v Blue Spruce použili na několik vězňů gumové projektily a někteří upadli do kómatu a zemřeli, dostali spoustu žádostí o vstup, ale všechny zamítli.“

Alex se podíval na Tyreeho. „Vím, že je to váš bratr, ale tohle všechno se děje vám před nosem a nic jste s tím neudělal?“

„Je to další důvod, proč jsme se s Howardem odcizili. Kdo myslíte, že tam poslal Amnesty International?“

„Vy?“ podivil se Caleb.

„Jednou jsem tam doprovázel transport vězňů. Když se nikdo nedíval, trochu jsem se porozhlédl. Myslím, že bratr byl přesvědčený, že mi může věřit. Zjistil jsem strašné věci a ano, oznámil jsem to Amnesty International. Howard se to později dozvěděl. Tím oficiálně skončila naše bratrská láska a od té doby mě už nikdy do Blue Spruce nepozvali.“

„Pojďme to místo nazývat jeho skutečným jménem, ano?“ požádala je Annabelle chladně. „Mrtvá skála.“

„Když se tam dějí tak hrozné věci, jak to, že ministerstvo spravedlnosti nezahájilo vyšetřování?“ nechápal Harry Finn. „Nebo přinejmenším Vězeňská správa?“

Caleb se podíval do svých poznámek. „Stávající státní a federální orgány patrně nepovažují práva vězňů za prioritu. Mluvilo se o státním vyšetřování, ale vyšumělo to do ztracena a ministerstvo spravedlnosti nic nechystá. Navíc bylo vězení poslední dva roky více méně uzavřené pro návštěvy.“

„Takže Howard Tyree má v podstatě své vlastní malé království a může si dělat, co si zamane. Včetně prodeje drog,“ zabručel Reuben, „a věznění nevinných.“

„Vypadá to tak,“ přitakal Caleb.

„Co ta důlní šachta?“ zajímala se Annabelle.

„I o té jsem našel nějaké informace,“ odpověděl Caleb a položil na stůl několik stránek, které si vytiskl v místní knihovně. „Vykopali ji souběžně se šachtou, ve které zůstali zasypaní horníci. Přečetl jsem několik novinových článků a porovnal jsem je s nákresy věznice, ke kterým jsem se dokázal dostat. Upozorňuju, že nic nevím jistě, protože stavební výkresy věznic s maximální ostrahou se obvykle na internet nedávají. Ale řekl bych, že záchranná šachta prochází až nahoru na hřeben, protože právě tam horníci zůstali. Když došlo k výbuchu, zhroutil se původní tunel, ale záchranná šachta vydržela. Vím to, protože zachránci se dostali ven v pořádku. Původní šachtu údajně zasypali u vchodu, ale o tom, co se stalo se záchrannou štolou, jsem nic nenašel.“

„Jenže kdybys stavěl věznici nad bývalým dolem a věděls, že pod ní probíhá štola, určitě bys ji zajistil.“

„Samozřejmě, ale možná existuje způsob, jak ji otevřít,“ odpověděla Annabelle, která přecházela po místnosti.

„Vím, že se Howard na konstrukci věznice podílel,“ upozornil Tyree. „Bylo by mu podobné, kdyby si ponechal zadní vrátka.“

„Proč by to ale dělal?“ nechápal Alex. „Mohli by tudy přece utíkat vězni.“

Annabelle se zastavila a postavila se proti němu. „Podle toho, co nám Caleb o Mrtvé skále říkal, to nevypadá, že by se museli útěků bát. Všichni vězni jsou drženi odděleně a poutají a šacují je, i když potřebují jen na záchod. Je tam skoro tolik strážných co vězňů, a mimo celu tráví vězni nanejvýš hodinu denně. Dokonalé kulisy pro drogový gang, jehož členové potřebují pravidelně odcházet každou noc, aby se postarali o obchod.“

„Jestli se na tom ale podílejí někteří strážní, proč prostě neodcházejí z domova?“ nechápal Caleb.

„Howard Tyree má rád všechno pod palcem.“

„To máte pravdu,“ přitakal Tyree.

„Jestli ty dodávky pravidelně přicházejí k soudu a některé krabice zamíří jinam, kde podle vás skončí?“ přemýšlel nahlas Alex.

„Ve věznici,“ odpověděl Tyree okamžitě. „Je to prosté. Do věznice každý den dovážejí zásoby, jídlo a tak.“

„Krabice se soudními záznamy jsou navíc pro takovéhle účely jako stvořené. Agenti DEA ani ICE by jim nevěnovali pozornost.“

„Takže někde cestou dodávku rozdělí,“ spekulovala Annabelle, „a krabice s léky zamíří do věznice, dokud nebudou připravené, aby je závislí horníci rozvezli jako kurýři. Čímž se dostáváme zpátky k mé otázce. Nemůžete nechat každou noc pobíhat partu strážných s krabicemi plnými pašovaných léků. Taky nemůžete každý den létat do věznice vrtulníkem, protože by to lidem začalo být podezřelé.“

„Musí používat nějaký zadní východ,“ uvědomil si Harry.

„Musí používat zadní východ,“ přitakala Annabelle jako ozvěna. „Myslím, že to bude ta záchranná šachta.“

Alex si ji skepticky prohlížel. „Takže najdeme vchod do šachty, nějak vlezeme dovnitř, ačkoli bude nejspíš zasypaný, a pak se skrz ni živí protáhneme? Nakonec pronikneme do věznice s maximální ostrahou, plné po zuby ozbrojených strážných, kteří jen tak náhodou také obchodují s drogami?“

„To zní jako plán,“ přitakal Reuben nadšeně.

„Spíš jako sebevražda,“ odsekl Alex.

„Vlastně se oba pletete,“ ujistila je Annabelle.

76

„Přísahám, že i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám, zabiju Macklina Hayese,“ mumlal si Knox. On i Stone seděli ve své cele a od okamžiku, kdy Hayes přišel, aby zatloukl příslovečný poslední hřebík do jejich rakve, uplynulo už několik hodin.

„Jenže to by bylo nezákonné, dopadli by tě a odstranili,“ prohlásil Stone a díval se úzkou mezerou, kterou tu nazývali oknem. Mířila na parkoviště, jenže byla opatřená mléčným sklem a nebylo skrz ni skoro vidět.

„Jo, tu ironii chápu, to mi věř, ale stejně to udělám.“

„Jestli se odsud dostaneme.“

„Ano, chápu i to, že se to teď zdá nemožné.“

„V tom se možná pleteš.“

„Skutečně?“ zvedl Knox hlavu.

„Radši si nedělej žádné naděje.“

„O čem to mluvíš?“

„Uvědomuješ si, že co Hayes odešel, nikdo se nenamáhal přinést nám jídlo nebo nás pustit z cely?“

„Jo. Žaludek mi to připomíná každou vteřinu. No a?“

„Něco mi říká, že náš pobyt tady se chýlí ke konci.“

„Nekrmit zbytečně někoho, kdo je už stejně mrtvý? To by přece náš ctihodný ředitel nikdy neudělal.“

„Není už důvod nás tu dál držet. Pořád existuje riziko, že sem někdo přijde a prohledá cely. Proč to riskovat?“

„Kam myslíš, že nás odvlečou?“

„Osobně jsem se přesvědčil, že tady v okolí jsou opuštěné doly. Otevřou starou šachtu a zaseji zasypou. Místní jsou zvyklí, že tyhle skály jsou plné mrtvol. Věznice tak vlastně získala svou přezdívku.“

Stone se opřel tváří o zeď a snažil se dostat co nejblíž ve škvíře vedle okénka, aby lépe viděl. Když přivřel jedno oko, spatřil v dálce hory. Stejně tak však mohly být na Marsu. Metr betonu, sto metrů otevřeného prostoru, ostnatý drát a četa odstřelovačů, které svědí prst na spoušti. To všechno stálo mezi nimi a svobodou.

Tudy cesta nevede.

„Když se dáš na tuhle práci,“ řekl Knox, „počítáš s tím, že každý den může být tvůj poslední. A vyrovnáš se s tím. Pokračuješ dál, protože to je tvoje práce a přísahal jsi, že ji budeš vykonávat co nejlépe. Sloužit své vlasti až do konce.“

„Dokud tě tvoje vlast nepodrazí,“ dodal Stone.

„Dostal jsem za úkol tě najít a skutečně jsem netušil, co mě čeká. Věděl jsem, že jsi nebezpečný, a myslel jsem si, že ses utrhl ze řetězu jako někteří jiní. Jenže čím víc jsem se dozvídal… Víš, jestli tahle země někomu dluží omluvu, tak jsi to právě ty.“

„Zajímavé. Já si říkal totéž o tobě, Knoxi.“

„Přátelé mi říkají Joe, Olivere.“

Stone se otočil a podíval se na něho. Knox stál a podával mu ruku.

Oba muži odsouzení k smrti si dlouze potřásli pravicemi.

„Co myslíš, kdy pro nás přijdou?“

„Ještě dnes.“ Stone se znovu podíval okénkem ven. „Hádám, že máme nějakých šest hodin –“ Zmlkl a vzápětí se zoufale pokusil prostrčit hlavu škvírou. Jen stěží viděl na skupinku, která vystoupila z auta a zamířila k vchodu do věznice. Jeden člověk, muž s rozčepýřenými vlasy, se od skupinky oddělil.

To snad ani nemůže být pravda.

„Co se děje?“ chtěl vědět Knox. „Co tam vidíš?“

Stone se k němu otočil a tvář mu rozjasnil úsměv. „Vidím naději, Joe. Sakra, skutečně vidím naději.“

77

„Pane Tyree? Myslím, že byste sem měl přijít,“ řekl strážný do telefonu.

„O co jde?“ vyštěkl Tyree usazený za svým pracovním stolem s výhledem na své malé království. „Mám práci.“

Strážný se obrátil ke skupině u vchodu. „Říká, že má práci.“

Alex Ford mu vytrhl sluchátko z ruky.

„Tady je Alex Ford, Tajná služba Spojených států. Jsem tu s jednotkou federálních agentů a máme pro vás několik otázek, řediteli. Jestli okamžitě nezvednete zadek a nenaklušete sem, popovídá si s vámi generální prokurátor, až vám bude číst obvinění.“

Tyreemu v jeho kanceláři telefon málem vypadl z ruky. „Vůbec netuším –“

„Okamžitě sem přijďte!“

Uplynulo šedesát vteřin a Tyree prkenně vkráčel do vrátnice.

Alex mu nejprve ukázal svůj průkaz, pak pokynul směrem k ostatním. Reuben, Caleb a Harry Finn na sobě měli modré větrovky FBI. Annabelle si oblékla bundu DEA. „Agenti Hunterová, Kelso, Wright a Tasker.“

„O co tu sakra jde?“ zeptal se Tyree naštvaně.

Alex se na něho pochybovačně podíval. „Skutečně o tom chcete mluvit tady? Nedal byste přednost soukromí? Nebo v tom tady jedete všichni?“

„V čem?“ tvářil se Tyree nechápavě.

„Tyree, přece nejste tak hloupý. Máme na vás na palec tlustou složku, ze které vyplývá, že jste docela chytrý.“

Tyree se rozhlédl po vyděšených strážných a nervózně ukázal Alexovi a ostatním k malé místnůstce vedle vrátnice.

Alex za nimi zavřel dveře. „Dobrá, vaše drogová parta se začíná rozpadat.“

„Jaká drogová parta?“

Alex se podíval na Annabelle. „Agentko Hunterová?“

Annabelle došla ke krčícímu se Tyreemu a tyčila se nad ním jako věž. „Myslela jsem, že jste větší. Prckové jako vy obvykle takhle velkým operacím nevelí.“

„Jsem ředitelem této věznice. Budete mě oslovovat –“

„Trhněte si! Buďte rád, že vám hned nenasadím pouta. Máme tu dodávky z jihu. Buď skutečný oxycontin, nebo podloudně vyráběné tablety. Chodí na adresu soudu, což jim dodává na důvěryhodnosti. Tady se do operace zapojuje místní soudce. Ten je právě na útěku. Až ho dopadneme, raději se prohlásí za svědka, než by se nechal odsoudit k smrti. Do té doby se můžete rozmyslet. Pokud jste ho tedy nezabil jako Shirley nebo Boba a Willieho Coombsovy. A nezapomínejme na Debby Randolphovou a vašeho účetního, pana Roryho Petersona. Kolik si ulil, než jste mu to zarazili?“

„Jste blázen!“

„Teprve se rozehřívám. Jak umím být šílená, to poznáte, až vás dovleču před velkou porotu, která vás odsoudí. Kde jsme to přestali? Aha. Takže část dodávky se cestou ztratí a skončí tady. Možná vrtulníkem, kterým přepravujete vězně. Pak kontraband přemístíte do zapadlého kouta farmy Rikerových, v noci pro něj přijedou horníci a rozvezou ho pod zástěrkou ubožáků, kteří si jdou pro svou dávku metadonu. A penízky se jen sypou.“ Podívala se na Caleba. „Agente Kelso?“

Caleb pokročil dopředu. „Pak využijete městský investiční fond, abyste výnosy z drog legalizovali. Tady vstoupil do hry Rory Peterson. Vedl falešné knihy a rozděloval ctihodným občanům Divine šeky, jenže podstatnou část výnosu jste si nechával vy a vaši kumpáni. Lidé v Divine se domnívali, že jim peníze přinášejí vydařené investice do akcií, jenže ve skutečnosti to byly drogy Jsem si jistý, že se při vyšetřování prokáže, že jste se na všech těch investicích majetkově podíleli.

Nakonec jste vyprané peníze převáděli do zahraničí. Peterson se stal obětí vraždy, protože vás okrádal. Joshe Coombse jste zavraždili, protože mu začalo docházet, co se tu děje. Zabili jstei Shirley, protože poté, co jste zavraždili jejího syna, jste začali mít strach, že půjde proti vám.“

„Proč bych měl sakra zabíjet jejího syna?“

Annabelle se tvářila sebevědomě, šerif jim totiž řekl, k jakým závěrům dospěl Stone. „Protože se přátelil s Debby. Ta viděla člověka, který zabil Petersona, zrovna totiž pracovala v pekařství přes ulici. Vaši lidé zavraždili Petersona a Debby a zaonačili to tak, aby její smrt vypadala jako sebevražda. Jenže Willie tomu nikdy neuvěřil a otevřeně o tom mluvil. Nejspíš jste se báli, že s ním Debby před smrtí mluvila a řekla mu, co viděla. Zkusili jste ho zabít, ale poprvé jste neuspěli. Podruhé ano.“

Tyree se sesunul na židli.

Annabelle počítala na prstech. „Takže tu máme nejméně půl tuctu vražd a k tomu federální zločin obchodu s drogami. Navíc máme důvod se domnívat, že tu proti jejich vůli držíte dva federální agenty.“

„Cože?“ vyštěkl Tyree.

„Správně, o tom jsem se zapomněla zmínit. Kde jsou? Jeden se jmenuje Joe Knox a druhý John Carr.“

Annabelle Tyreeho bedlivě pozorovala. Sice se tvářil jako hráč pokeru, ale z toho, jak těkal očima a nervózně cukal prsty, poznala pravdu.

„Vaše obvinění jsou šílená. Kde máte důkazy?“

„Důkazy získáme, jakmile toto místo prohledáme a najdeme naše dva agenty. Zbytek skládačky do sebe velmi dobře zapadá. Dopadneme soudce, a ten bude svědčit proti vám.“

„Nemůžete tu nic prohledávat bez povolení.“

„Jistě, to není problém. Budeme ho mít brzy ráno. A pro případ, že byste se chystal někam odcestovat, hlídáme všechny silnice, takže se nepokoušejte vyklouznout. Vrtulník také nechte na zemi, protože dva naše stroje jsou připravené mu zabránit v odletu.“

Annabelle se předklonila a podívala se zblízka do ředitelova zpoceného obličeje. „Mimochodem, dobře známe vaši pověst mezi vězni, kteří se sem dostali. Rád působíte lidem bolest, co, prcku? No, až vás odsoudí, zasadíme se o to, abyste se co nejvíce dostával mezi ostatní vězně. Možná tím strýčkovi Samovi ušetříme peníze za popravu. Chápete?“

„Jak se opovažujete!“ Tyree nečekaně vyskočil, aby se na Annabelle vrhl, ale Reuben ho mohutnou rukou zadržel.

„To bych vám neradil,“ zavrčel na ředitele, „protože bychom vás museli zastřelit.“

Tyree se rozhlédl a uviděl, že mu Harry a Alex míří na hlavu pistolemi.

„Uvidíme se brzy ráno, Howie,“ dodala Annabelle. „Na vašem místě bych si ještě rychle uklidila v pracovně.“

78

„Už jdou,“ upozornil Stone.

S Knoxem stáli opření o zeď a poslouchali zvuk těžkých bot na chodbě.

„Doufám, žes viděl dobře,“ prohlásil Knox nervózně. „Pouta!“ křikl hlas.

Stone udělal krok dopředu, ale Knox ho zastavil.

„Tentokrát jdu já. Většinou si vybíjejí zlost na tom prvním. Pak jim asi dojdou síly.“

„Joe, tohle nemusíš.“

„Proč by sis měl všechnu zábavu užívat jen ty?“

Knox se postavil zády ke dveřím a prostrčil ruce otvorem. Někdo ho za ně popadl a prudce jimi cukl, takže se Knox udeřil hlavou o ocel.

Potřásl hlavou, aby se zbavil bolesti, a křikl: „To byste se museli sakra víc snažit, parchanti.“

Vysloužil si za to další cuknutí, ale tentokrát byl zapřenýo dveře, takže se neudeřil. Musel se tomuto drobnému vítězství pousmát, ačkoli ho hlava bolela čím dál víc.

Dva strážní se tentokrát nezdržovali šacováním, a dokonce jim ani nenasadili okovy na nohy. Jedním z nich byl George, ten se zálibou v drcení genitálií. Manson se neobjevil, nejspíš byl stále ještě zavřený na marodce.

Nebo s trochou štěstí po smrti, pomyslel si Stone.

„Kde máte uniformy?“ zeptal se Stone George.

„Že byste měnili zaměstnání?“ dodal Knox. „Nejsem si jistý, jestli takhle mají vypadat obchodníci s drogami.“

„Mlč!“ okřikl ho strážný.

Postrkovali je po schodech a dalšími chodbami až do svažujícího se klikatého průchodu. Na jeho konci Stone ucítil vlhké bláto a kluzké kameny.

Na stropě svítilo světlo. Když k němu došli, vystoupil ze stínu další muž. Howard Tyree byl celý v černém a zdaleka se netvářil tak sebevědomě jako obvykle.

Stone si ho prohlédl. „Vidím, že dnešní návštěva dala věci do pohybu.“

„Jak se opovažuješ –“ začal Tyree, ale Knox ho přerušil.

„Proti Macklinu Hayesovi se už dlouho vede interní vyšetřování, protože je to nepříčetný pitomec. Sledují ho. Dovedl je až sem. A k vám, pitomče.“

„Kurva!“ zaklel Tyree.

„Možná byste to měl vzdát, řediteli. Je po všem,“ upozornil ho Stone.

Tyree se usmál a v obličeji měl nebezpečný výraz. „Jsou to sice federálové, ale nepocházejí odtud. Neznají okolí.“ Postrčil Stonea před sebe. „Hni sebou!“

Každým krokem se dostávali níž a níž. Na stěnách se držela plíseň a do plic jim pronikal nepříjemný zatuchlý vzduch. Nakonec došli k těžkým plechovým dveřím. George je odemkl. Všichni jimi prošli, pokračovali krátkou chodbičkou a narazili na další masivní dveře. Ty byly odemčené a dostali se jimi do staré šachty. Stoneovi a Knoxovi přikázali, aby zůstali stát, zatímco ostatní muži zamířili dál boční chodbou.

Stone si prohlížel dlouhý tunel, vzpěry a husté pletivo pod stropem, zadržující horninu. Připomínalo mu to šachtu s hady.

I dnes s ním vlastně byli chřestýši, jen v lidské podobě. Nízký strop, bláto a skála, masivní podpěry nesoucí tíhu věznice. Prostor kolem vyvolával klaustrofobii. Stone si nebyl jistý, jestli se cítil hůř v cele, nebo tady.

Svým způsobem to je asi jedno.

Vzápětí přestal filozofovat, protože uviděl, jak se vrací jeden ze strážných a vede někoho dalšího.

„Abby!“ Když došli blíž, ve Stoneovi se zvedla vlna vzteku. Ve světle svítilen Tyreeho a ostatních strážných bylo jasně poznat, že Abby ztloukli.

Stone se vrhl na Tyreeho, jenže měl ruce spoutané za zády a bez problémů ho zastavili.

„Zabiju tě,“ zasyčel na ředitele věznice.

„Já to vidím spíš obráceně,“ odsekl Tyree.

Pokračovali dál. Abby šla vedle Stonea, zatímco Knox si je zvědavě prohlížel.

„Co se stalo, Abby?“ zeptal se Stone šeptem.

„Přišli ke mně domů a odvlekli mě. Možná zabili člověka, kterého Tyree poslal, aby mě hlídal. Nejsem si jistá.“

„K čemu bys jim byla?“

„Jde o Dannyho.“

„Takže on v tomhle jede?“

Abby vzlykla a takřka neznatelně přikývla.

Stone se chystal ještě něco říct, ale na záda mu dopadl obušek.

„Dost řečí!“ vyštěkl strážný.

Stone ztratil pojem o čase. Minuty nebo hodiny, nedokázal je ve tmě v hlubinách hory sledovat. Neuměl si představit, že by tu na všech čtyřech dobýval kámen. Že by si kopal vlastní hrob.

Knoxe, Stonea a Abby najednou strážní zastavili a přikázali jim zůstat na místě. Dva strážní se rozběhli dopředu a Stone uslyšel škrábání, jakýsi pohyb a vzdychání a kletby, když hýbali s něčím hodně těžkým.

Tma vpředu najednou ustoupila.

Tyree je postrčil dopředu. Knox si se Stonem vyměnili pohledy. Nevěděli, co je během příštích vteřin čeká. Stone se držel co nejblíž Abby. Kdyby to bylo nutné, chránil by ji vlastním tělem. Napnul svaly na rukou a snažil se zbavit pout. Moc času jim už nejspíš nezbývalo.

Sklonili hlavy a najednou se ocitli ve světle měsíce. Konečně se dostali pryč z Mrtvé skály. Jenže stále byli spoutaní a kolem sebe měli strážné s puškami. Navíc to vypadalo, že už dlouho žít nebudou. Stone nemohl uvěřit, že to, co se nepodařilo mnoha zkušeným zabijákům, zvládne teď pomenší ředitel věznice v bezvýznamném koutě země. Zabít ho. Přesto když se podíval na Abby, cítil se hůř kvůli ní než kvůli sobě. Po pravdě řečeno, on už mohl být mrtvý dávno. Spáchal činy, za které by si smrt jen zasloužil. Abby však ne. Takhle by neměla skončit. Slíbil si, že udělá, co bude v jeho silách, aby ji uchránil před smrtí ve zdejších horách.

Rozhlédl se kolem. Vypadalo to, že jsou uprostřed horského lesa, když se však jeho oči přizpůsobily tmě, rozeznal širokou cestu, která vedla hustým křovím.

Tyree chytil Stonea za ruku a postrčil ho dopředu. Stone zakopl o kámen a bezmocně padl na zem. Zvedl se na kolena a podíval se na ředitele věznice.

„Celé okolí neprodyšně uzavřeli.“

„Vedou odtud cesty, které znám jen já a nikdo jiný. Myslíš, že jsem s něčím takovým nepočítal?“

Knox se podíval po strážných. „Muselo se na tom podílet víc lidí. To necháte ty zbývající federálům napospas?“

„Co se staráš? Stejně zemřeš,“ odfrkl si pohrdavě Tyree.

„Má cenu ti připomínat, že se z toho stejně nevyvlíkneš?“ chtěl vědět Stone.

„Ne, nemá.“

„A co, kdybych vám to připomněl já?“

Tyree a ostatní se rychle otočili a uviděli ze stínu stromů vycházet Alexe s pistolí namířenou na ředitelovu hlavu. Když strážní zvedli zbraně, přeletěla jim nad hlavami kulka. Ztuhli na místě.

Z pistole Harryho Finna ještě stoupal proužek dýmu, když vykročil dopředu, zatímco Reuben na strážné mířil brokovnicí. Z lesa vyšli i Caleb s Annabelle a postavili se vedle Reubena.

Tyree k sobě najednou přitáhl Abby a přiložil jí pistoli k hlavě. „Jestli neustoupíte, tak ji zastřelím,“ varoval.

„Zahoď tu zbraň, Flowarde.“

Tyree sebou při zvuku toho hlasu trhl a podíval se směrem, odkud se ozval. Uviděl, jak z lesa vystoupil Lincoln Tyree. „Poslechni, Howarde.“

Řediteli se na tváři objevil úsměv. „Moc dobře víš, že sis na staršího bráchu nikdy netroufl. Co kdyby sis přestal hrát na detektiva, vrátil se do města a dál se tvářil, že víš, co děláš.“

„Já dobře vím, co dělám, starší brácho. Zatýkám tě za tolik věcí, že na Mrtvé skále skončíš sám.“

Tyree přitiskl ústí hlavně Abby ke krku tak silně, že vyjekla bolestí. „Asi jsi neslyšel, co jsem řekl. Jestli nezmizíte, tahle ženská zemře.“

„Zahoď pistoli,“ vyzval ho znovu šerif. „Jestli ji zabiješ, nic tím nezískáš. Je po všem.“

„Nic nezískám? Nic? Tak já ti povím, co získám. Satisfakci.“

„Poslední šance,“ ozval se Alex. „Pro vás všechny. Zahoďte zbraně! Okamžitě!“

„Táhněte k čertu!“ zaječel Tyree a začal mačkat spoušť. Vystřelit však nestačil, protože do něho Stone strčil, porazil ho na zem a ředitelova pistole odletěla opodál.

„Utíkej, Abby,“ vykřikl Stone a snažil se co nejrychleji vstát.

I Tyree se začal zvedat a posadil se. Naneštěstí dopadl kousek od své pistole. Popadl ji a namířil Stoneovi na hlavu.

Ozval se výstřel a Tyreemu se do čela zaryla kulka. Na vteřinu dvě jako by si neuvědomoval, že ho zabili. Pak padl na záda a vypadalo to, že se dívá na vzdálené strážní věže věznice na Mrtvé skále, ačkoli je už nemohl vnímat.

„Kdo to střílel?“ křikl Alex.

Na otázku nikdo nestihl odpovědět, protože z ústí chodby se vynořil další muž a začal střílet. Navíc byl ozbrojený poloautomatickou puškou MP-5, která dokázala pokrýt kulkami celou hranici lesa. Stone ho spatřil dřív než ostatní. Zlomek vteřiny předtím, než muž začal pálit, podařilo se Stoneovi vstát a povalit Abby, která se utíkala schovat.

Alex, Reuben a ostatní padli na zem a nad hlavami jim létaly kulky, které rvaly kůru ze stromů a vše, co jim stálo v cestě. Na zem dopadaly kousky listí jako sníh.

Šerif Tyree vykřikl, protože ho jedna kulka zasáhla do nohy. Těžce dopadl na zem a svíral si stehno.

Stone se znovu podíval kústí šachty. Stál tam jednooký Manson. Kromě pásky přes oko měl teď ještě zpevňující límec kolem krku. Snažil se je všechny zabít.

Bože, měl jsem to s tím parchantem skoncovat, dokud jsem měl možnost.

Knox se ukryl za velký balvan, zatímco George a druhý strážný utíkali k lesu. Druhý strážný daleko nedoběhl, protože zběsilá Mansonova palba ho zasáhla do zad. Padl tváří dolů a rychle se pod ním tvořila kaluž krve.

Stone vstal a utíkal, jak nejrychleji dokázal. Skočil na George a oba padli na zem. Stone měl stále ještě spoutané ruce, takže nemohl použít pěsti. Mohl však udělat něco stejně účinného. Hlavou udeřil George přímo do obličeje a strážného omráčil. Převalil se přes něho a spoutanýma rukama šátral na jeho opasku. Nakonec prsty nahmatal klíč, našel správný otvor a pouta odemkl. Chytil Georgeovu pistoli a znechuceně se na ni podíval. Zbraň přistála na kameni a spoušť se ulomila.

V příštím okamžiku se musel Stone sehnout, protože mu nad hlavou proletěla další dávka kulek z MP-5. Abby vykřikla.

„Abby!“ Stone se jako had plazil mezi kameny. Ostré hrany mu cestou k ní rozdíraly oblečení i kůži. Dělal totéž, co nesčíslněkrát předtím v džunglích jihovýchodní Asie, nikdy dřív však pro to neměl vážnější důvod.

Knoxovi se podařilo doplazit k mrtvému Tyreemu. Vypáčil mu z prstů pistoli a plazil se zpátky tam, kam měl namířeno i Stone.

Manson stál necelé tři metry od Abby. Přestal střílet, aby mohl vyměnit zásobník. Alex, Harry a Reuben na něho zamířili palbu, ale Manson se chytře kryl za ohromným kusem skály. Když znovu vyrazil s plným zásobníkem, s jeho palebnou sílou se nemohli měřit. Abby měla zemřít první.

„Olivere!“

Stone při Knoxově výkřiku zvedl hlavu.

Knox měl ještě spoutané ruce, proto pistoli držel chodidly. Stone přikývl, Knox švihl nohama, pistole vyletěla jako z katapultu a Stone ji chytil. Měl jen zlomky vteřiny.

„Lež, Abby,“ varoval ji.

Do krve rozdrásanými prsty se zoufale pokoušela zahrabat do hlíny a dostat se tak co nejníž.

V příští vteřině stál Manson nad ní a hlaveň jeho pušky se na ni zaměřila. Alex a ostatní na něho střílet nemohli, protože jim v tom bránila skála.

Ani Stone nemohl vystřelit z místa, kde stál. První pravidlo pro všechny odstřelovače zní, že jakýkoli nečekaný pohyb zbraně nebo střelce vede k chybě. Pevná ruka, výdech, srdeční tep na šedesáti a pevně opřená zbraň – to je jediný recept na úspěšný zásah. Stone se tímto pravidlem po většinu doby, kdy působil jako jeden z nejlepších odstřelovačů, řídil.

Většinou, ne však pokaždé. Občas se totiž to, co jako plán vypadalo velmi dobře, v reálné situaci rychle zvrtlo. Když k podobnému vývoji došlo, ti pouze dobří selhávali v devíti případech z deseti.

Ti o něco lepší dokázali šanci udržet padesát na padesát.

Ti úplně nejlepší dosahovali úspěšnosti sedmdesát procent.

A pak tu byl John Carr.

John Carr, který alespoň teď povstal z mrtvých, aby zachránil ženu, která si nezasloužila zemřít rukou maniaka s výkonnou zbraní v rukách.

Stone vyskočil. Pistoli držel v nejostřejším možném úhlu, který mu ještě dovoloval vystřelit. Manson položil prst na spoušť.

Stone vystřelil. Joe Knox později tvrdil, že viděl, jak kulka zahnula kolem skály. Nikdo mu neodporoval.

Manson stiskl spoušť a automatická puška začala pálit. Jenže všechny kulky letěly vysoko nahoru, protože Manson měl najednou velkou díru v krku. Z potrhaných tepen stříkala vysoko do vzduchu krev a nějakou chvíli na umírajícího Mansona padal krvavý déšť. Pak se zhroutil na zem. Zdravé oko měl otevřené, ale už nic nevidělo.

79

Stone k Abby doběhl a pomohl jí vstát. Byla vyděšená, ale v pořádku.

Alex a Harry Finn zaškrcovali pomocí větve a kusu Finnovy bundy šerifovi Tyreemu nohu. Vysoký šerif seděl na zemi, tvář měl zkřivenou bolestí.

Stone s Abby k němu došli. Abby k šerifovi poklekla a vzala ho za ruku.

„Tyree, jste v pořádku?“

Snažil se nedávat najevo bolest. „Sakra, museli by se víc snažit, aby mi něco skutečně udělali.“

Křik je všechny donutil ohlédnout se k lesu, odkud k nim utíkal Caleb. „Rychle! Rychle!“

Rozběhli se za ním, Stone a Reuben vpředu. Prodírali se křovím a houštím.

Když Stone uviděl, na co Caleb ukazuje, cítil se, jako by právě zemřel. Doběhl k ležícímu muži.

„Danny? Danny?“

Danny Riker ležel na zádech a kousek od něho v křoví se válela kulovnice s teleskopem. Stone se však o zbraň nezajímal, protože si všiml velké rudé skvrny na mladíkově hrudníku.

Danny se na Stonea podíval a chabě se usmál. „Asi jsem se neskrčil včas,“ prohlásil.

Stone se ohlédl zpátky do míst, kde ležel Manson. První salva z MP-5 letěla právě sem. Na Dannyho košili napočítal nejméně tři průstřely, všechny v místech, kde nedovolovaly přežít, a to ani v případě, že se jim ho během několika příštích minut podařilo dopravit do nemocnice, což bylo zhola nemožné. Willieho Coombse oživil elektřinou z autobaterie, pro Dannyho Rikera však žádný zázrak v zásobě neměl.

Reuben přidřepl vedle svého přítele a zvedl pušku. „To on dostal ředitele.“

„Přesně tak,“ přitakal Danny a na okamžik se mu do hlasu vrátila síla. „Zabil Willieho. Varoval jsem toho parchanta, co ho čeká, když mu něco udělá.“ Vzápětí posmutněl. „Bene, přivedl byste sem mámu?“

Stone spíše vycítil, než zaslechl, že za ním někdo stojí. Vstal a obrátil se k Abby, která nevěřícně zírala na svého syna.

„Je mi to líto, Abby,“ řekl Stone. „Moc líto.“

Dannymu vytékala krev z koutku úst. „Mami?“

Padla vedle něho na kolena a vzala ho za ruku. Její nešťastné vzlyky vehnaly všem kolem slzy do očí. Vypadala jako dítě, které se snaží utéct před zlým netvorem z ošklivého snu. Abby se však vzápětí uklidnila, protože si nejspíš uvědomila, že její syn potřebuje, aby byla silná, že by mu neměla poslední chvíle života kazit hysterickými výlevy.

„Je mi to líto, mami. Všechno.“

Stone přiklekl a vzal mladíka za druhou ruku. Cítil, jak Danny chladne.

„Miluju tě, Danny,“ řekla Abby. „Vždycky jsem tě milovala víc než cokoli na světě.“

„Neměl jsem se do toho svinstva zaplést. Jenže jsem nechtěl pracovat v dolech. Taky jsem nechtěl peníze za něčí smrt. Rozumíš?“

„Rozumím, rozumím, chlapče.“ Oba plakali.

„S těmi vraždami nemám nic společného. To všechno ten parchant ředitel.“ Dannymu se rozostřil pohled tak, jak to Stone už viděl u mnoha umírajících.

„Miluju tě, Danny.“

Podíval se na Stonea. Když promluvil, měl tak slabý hlas, že se Stone musel předklonit, aby ho slyšel. „Já a Willie. Šampióni… Schytal to za mě. Měli jsme hrát spolu. Chápete?“

„Byli jste ta nejlepší dvojka, Danny,“ ujistil ho Stone a stiskl mu ruku. „Ta nejlepší.“

„Už žádná Kalifornie, člověče.“ Podíval se na matku. „Kalifornie…“

Prsty, kterými držel matku za ruku, najednou ochably. Abby se předklonila, svého syna políbila a objala ho. Pak už ho jen držela.

80

Členové Camel clubu seděli v Ritině restauraci. Podnik byl dnes sice pro veřejnost zavřený, ale Abby trvala na tom, že ho mohou společně s jejím domem používat tak dlouho, jak budou potřebovat. Lékaři se shodli na tom, že se šerif Tyree plně uzdraví. Stačil ještě povolat virginskou státní policii, která právě dělala v Divine pořádek. Protože došlo k převozu drog přes vnitrostátní hranice, dostavili se rovněž federálové. Knoxe a Alexe jejich vládní kolegové vyslechli, Stone, Annabelle, Caleb, Reuben a Harry zůstali stranou. Federální a místní policejní složky zajistily strážné ve věznici, mrtvoly a další stopy. Soudce Mosleyho dopadli na malém letišti v Západní Virginii, právě když nasedal na místní let na Dullesovo mezinárodní letiště v Dallasu, přičemž jeho cestovní plán zahrnoval několik zemí, které nemají se Spojenými státy uzavřenou dohodu o vydávání zločinců.

Stone a ostatní pozorovali okny restaurace dění venku. Spolu s policejními vozy a černými sedany projíždějícími kolem viděli také řadu místních občanů, kteří vypadali, jako by byli v šoku. Někteří drželi v rukách šeky na dividendy, o kterých už věděli, že pocházejí z výnosů obchodu s drogami.

Dannyho tělo společně s mrtvolou Howarda Tyreeho bylo odvezeno do márnice v Roanoke. Abby pustila synovu ruku až v okamžiku, kdy policisté zatahovali zip vaku. Teprve pak pomalu došla k silnici a pozorovala odjíždějící pohřební vůz.

Když před sebou všichni měli jídlo a kávu, Stone uprostřed kroužku svých nejlepších a zřejmě i jediných přátel povstal.

„Chci vám poděkovat za to, co jste udělali,“ řekl a podíval se na jednoho po druhém.

Reuben ho okamžitě začal krotit. „Olivere, nemusíš se moc dojímat. Ty bys pro nás udělal totéž.“

„Tys už pro každého z nás totéž udělal,“ opravila Reubena Annabelle.

Stone jen zavrtěl hlavou. „Vím, co všechno jste riskovali. Vím, co jste museli obětovat, abyste přišli sem a udělali, co jste udělali.“ Zaměřil pohled na Alexe Forda. „Především vím, cos udělal ty, Alexi. Ačkoli to bylo proti všemu, čemu jako agent Tajné služby věříš. Vážím si toho víc, než umím vyjádřit.“

Alex se vydržel Stoneovi dívat do očí jen krátce, pak sklopil pohled ke svým botám.

Když se otevřely dveře, všichni se otočili, aby zjistili, kdo přišel.

Abby se převlékla a opláchla si tvář, stopy po slzách prolitých za Dannyho však zakrýt nedokázala. Nedokázal by to ani žádný mejkap. Když Stone vstal a došel k ní, ostatní potichu restauraci opustili.

Abby a Stone se posadili ke stolku. Stone jí podal krabici s papírovými kapesníky, ale jen zavrtěla hlavou. „Žádné slzy už mi nezůstaly.“

„Tak jen pro všechny případy,“ řekl. „Co teď budeš dělat?“

„Myslíš, až pohřbím syna? Tak daleko dopředu jsem ještě nepřemýšlela.“

„Zachránil nás, Abby. Kdyby to neudělal, ty i já bychom byli mrtví. Byl to hrdina, který udělal správnou věc. Tak by sis ho měla pamatovat.“

„Říkala jsem ti, že jsem přišla o manžela. Danny byl to jediné, co mi zůstalo. A teď je také pryč.“

„Vím, že je to těžké, Abby. Těžší než cokoli jiného na světě.“

„Tys ztratil manželku, ale stále máš svou dceru.“

„Cože?“ podivil se překvapený Stone.

„Ta mladá žena venku říkala, že je tvá dcera.“

„Aha.“ Stone se zatvářil rozpačitě. „Obávám se, že to bylo jen její krytí. Moje dcera.“ Jako by se mu nechtělo pokračovat. „Jak jsem říkal, má dcera zemřela.“

„Jak?“

„Abby, to –“

„Prosím, pověz mi to. Chci to vědět.“

Stone pomalu zvedl hlavu a uviděl její prosebný pohled. „Zastřelili ji před mýma očima, když byla ještě dítě. Navíc vůbec nevěděla, že jsem její táta. Předtím jsem ji naposledy viděl, když jí byly dva roky. Po mnoha letech jsem ji našel a vzápětí ztratil. Navždy.“

Abby ho vzala za ruku. „To je mi líto, Olivere.“

„Ale dá se to přežít, Abby. Nikdy se s tím nesmíříš, ale žiješ dál. Protože jinou možnost nemáš.“

„Bojím se. Jsem sama a mám strach.“

„Nejsi sama.“

Smutně se zasmála. „Ano? Tyree? Krásné městečko Divine?“

„Máš mě.“

Opřela se na židli a podívala se na něho. „Tebe? Jak to?“

„Jsem tu. Teď.“

„Ale na jak dlouho?“

Stone zaváhal. Nechtěl jí lhát. „Musím ještě odejít.“

„Jasně, samozřejmě. Chápu,“ přikývla odevzdaně.

„Musím se ještě o něco postarat. Dát pár věcí do pořádku.“

„Fajn, to je tvoje věc.“

„Abby, myslím to vážně. Zůstanu tu s tebou, i když fyzicky budu pryč.“

Podíval se jí prosebně do očí.

„Chtěla bych tomu věřit.“

„Tak věř.“

„Kdy budeš muset odjet?“

„Brzy. Hodně brzy.“

„Víš jistě, že se ti to podaří?“

„Nebudu ti lhát, žádné záruky nemám.“

„Mohl bys mít nějaké potíže?“

„Ano.“

„Mohli by tě odsoudit do vězení?“

„To je určitě možné,“ přiznal Stone.

Tiše vzlykla a položila si hlavu na hřbet jeho ruky.

„Slíbíš mi něco?“

„Udělám, co jen půjde.“

„Jestli se nebudeš moct vrátit, nezapomeneš na mě?“

„Abby –“

Posadila se a zakryla mu ústa dlaní. „Nezapomeneš na mě?“

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ slíbil jí přesvědčivě.

Naklonila se přes stůl a políbila ho na tvář. „Protože já na tebe nikdy nezapomenu.“

Za několik minut dovnitř vešel Joe Knox. Stone se na něho podíval.

„Jsi připravený?“ zeptal se Stonea. „Musíme to vyřídit.“ Stone Abby na rozloučenou stiskl ruku a vstal.

„Jsem připravený.“

81

Dveře honosného zděného domu Macklina Hayese v Georgetownu se rozletěly tak prudce, že udeřily o stěnu a nechaly v omítce důlek.

„Co to má znamenat?“ vyštěkl Hayes a začal vstávat z křesla. Kniha, kterou četl, spadla na podlahu. Když uviděl, kdo před ním stojí, překvapeně se posadil.

„Zdravím, pane, jak jde život?“ zeptal se Knox a vešel dovnitř.

„Knoxi?“ oslovil ho Hayes nervózně. „Jak jste se dostal přes stráže venku?“

„Ach, přes tyhle? Jeden z nich je můj dobrý známý. Řekl jsem jim, že potřebuju jen pár minut. Takže si vyrazili někam na kávu.“

Generál měl v očích paniku. „Knoxi, vysvětlím vám –“

Když uviděl, že dovnitř vešel také Stone, jen zalapal po dechu. Pak si všiml, že Stone má na rukou pouta, a znovu se nadechl.

„Macku,“ oslovil ho Stone. „Máš to tu hezké. O hodně hezčí než tam, co jsem byl já a Joe. Ale to asi víš, že?“

Hayes konečně odtrhl pohled od Stonea.

„Knoxi, tímhle jste si vysloužil pořádný přídavek k penzi a cokoli, co bude v mých silách zařídit. Cokoli. Přísahám.“

„Díky, pane.“

Hayese vývoj viditelně povzbudil. Vstal, položil Knoxovi ruku kolem širokých ramen a odvedl ho stranou.

„Sem jste ho ale vodit neměl. Především, když jste poslal pryč strážné. Je nebezpečný. V poutech i bez nich.“

„Skutečně jsem ho neměl kam jinam zavést. Navíc potom, co jste nás nechal hnít v té díře, jsme neměli moc na vybranou. Po našem útěku.“

„Vy jste uprchli? Hledá vás policie?“ zeptal se Hayes nejistě. „Řekl bych, že ano. Cestou jsme totiž zabili pět šest strážných.“ Ohlédl se na Stonea. „Opravdu jich bylo šest?“

„Osm,“ prohlásil Stone netečně. „Když jsi škrtil ředitele, zabil jsem další dva.“

Knox se otočil zpátky k zaskočenému Hayesovi. „Dobrá, bylo jich tedy osm. Musím vám říct, že jsme tam dlouho nepobyli, ale z toho místa člověk brzy zešílí. Leze vám to tam na mozek. Klidně bych býval zabil i vlastní mámu.“

Hayes mu sundal paži z ramen. Ruce se mu viditelně třásly. Když promluvil, chvěl se mu i hlas. „Poslyšte, Knoxi, vím, že to, co se stalo, bylo nešťastné. Jenže jsem neměl na vybranou, dokud se nerozhodlo, co udělat s Carrem. Určitě chápete, že šlo o velmi delikátní situaci. Abych pravdu řekl, právě jsem se chystal dát svým lidem rozkaz, aby vás odtamtud vyzvedli. Věřte, že bych nenechal svého nejlepšího člověka hnít tam ani o minutu déle, než bylo nutné. Přísahám před Bohem.“

Knox smutně potřásl hlavou. „Vážím si toho, pane. Skutečně. Ale bylo by bývalo dobré tohle vědět předtím, než jsme zabili všechny ty lidi, abychom se dostali ven.“

Hayes zbledl jako křída. „Přimluvím se za vás. Na něco přijdeme. Jde o otázku národní bezpečnosti.“

„Pochybuju, že to ještě půjde. Proto jsem s sebou vlastně přivedl Carra.“

Hayesův těkavý pohled se zastavil na Stoneovi. „Mám dojem, že vám tak docela nerozumím.“

„Víte, já bych vám snad i mohl odpustit, ale on zaručeně ne. No, a protože nás teď oba hledají za vraždu, asi…“

„O čem to, Knoxi, sakra mluvíte?“

Odpověděl Stone. „Mluví o tom, že už máme na svědomí osm lidí. Myslíš, že na jednom navíc záleží? Hlavně když jdeo tebe?“

Hayes ustoupil ke stěně a přitiskl si ruce na prsa. „Knoxi, to nemůžete dovolit. Jsem váš nadřízený.“

„Byl jste můj nadřízený. Ale vždycky jsem vás považoval spíš za podřadného.“

„Jak se opovažujete –“

Knox odemkl Stoneovi pouta, z kapsy vyndal nůž a podal mu ho. Stone vražedný nástroj automaticky chytil tak, jak byl zvyklý.

„Knoxi!“ zaječel Hayes.

Stone vykročil. „Víš, kolikrát jsem tohle dělal na příkaz vlády Spojených států?“

„Knoxi, proboha!“

„Měl jste mu dát tu medaili,“ pokrčil Knox rameny.

„Dám ti tu podělanou medaili, Carre,“ sténal Hayes. „Je tvoje.“

Knox se posadil do křesla. „Jste hajzl, protože jste mu ji upřel za trest, když neposlechl váš rozkaz a nevyvraždil nevinné lidi ve vietnamské vesnici.“

„Teď už to vím. Omlouvám se. Ten rozkaz jsem neměl vydat.“

Stone přistoupil až k třesoucímu se Hayesovi, sjel po něm pohledem odshora dolů a zdálo se, že se rozhoduje, kam zasadí smrtelnou ránu.

„Taky jste neměl chodit do té věznice a dohodnout se s ředitelem, že si mě tam nechá, protože jsem zjistil pravdu,“ dodal Knox.

Stone už držel nůž u Hayesova krku.

„O tomhle jsem, Macku, snil skoro čtyřicet let,“ pronesl.

„Knoxi,“ sténal Hayes. „Prosím. Moc lituju toho, co jsem udělal ve věznici. Neměl jsem vás tam nechat. Omlouvám se. Proboha, zastavte ho!“

„Dobrá,“ pokrčil rameny Knox. „Olivere, už toho můžeme nechat.“

Stone o krok ustoupil a hodil nůž Knoxovi, který vyndal z kapsy vysílačku. „Fajn, pojďte dovnitř,“ řekl do ní.

Za pár vteřin dovnitř vtrhlo dalších pět mužů, kteří zamířili rovnou ke zmatenému a k smrti vyděšenému Hayesovi.

„Mackline Hayesi,“ oslovil ho jeden z nich, „zatýkám vás za bránění průchodu spravedlnosti, podíl na omezování osobní svobody, válečné zločiny, podílení se na obchodu s drogami, konspiraci za tímtéž účelem a za zneužití vládního majetku ke zničení civilního vozidla na veřejném místě, čímž jste se dopustil obecného ohrožení.“ Poté Hayesovi přečetl jeho práva.

Knox z kapsy vyndal DVD a hodil ho Hayesovi. „Tímhle se můžete pochlubit svým právníkům.“

Hayes se na DVD podíval. „Co to sakra je?“

„Pamatujete se na místo, kde jste se s námi ve věznici sešel a všechno nám řekl, protože jste si byl jistý, že se ven nikdy nedostaneme? To byla výslechová místnost, pitomče. Tamější ředitel si potrpěl na odposlechy. Měl tam namontovanou skrytou kameru a zaznamenal slovo od slova.“ Podíval se na zatýkající muže. „Odveďte ho. Dělá se mi z něj špatně.“

Když Hayese v poutech vyváděli ven, začal křičet. „Ten muž je John Carr. Zabil Cartera Graye a Rogera Simpsona. Zatkněte ho! Okamžitě ho zatkněte!“

„Ticho!“ okřikl ho jeden z pětice a vystrčil ho ze dveří.

Hayes v doprovodu pětice agentů zmizel. Knox a Stone vyšli z domu a kráčeli tichou ulicí Georgetownu osvětlenou pouličními lampami. Od řeky Potomac vál mírný vánek.

„Víš,“ ozval se Knox, „Hayes byl jediný, kdo po tobě šel. Hlášení jsem podával jen jemu. Všechno dělal na vlastní pěst, CIA o tom nevěděla.“

„Ano, vždycky si pamatoval všechna příkoří,“ přitakal Stone.

„Jde o to, že alespoň co se mě týká, to skončilo.“ Podal Stoneovi ruku a potřásli si. Knox pak pokračoval: „Já teď půjdu tímhle směrem,“ ukázal vpravo. „A radím ti, abys šel na druhou stranu.“

„To nemůžu, Joe.“

„Olivere, vypadni odsud a začni někde nový život. Můžu ti dát i nějaké peníze a nové doklady. Ale musíš jít. Okamžitě.“

Stone se posadil na ošlapaný kamenný schod a muže před sebou si prohlížel.

„Utíkal jsem třicet let a už mě to nebaví.“

„Ale FBI ty vraždy dál vyšetřuje. Hayes je mimo hru, takže je už nikdo nebude svádět ze stopy. Dříve či později ti zaklepou na dveře. Hlavně když Hayes bude všude vykřikovat, žes to udělal ty.“

„Já vím.“

„Co tedy chceš dělat? Budeš čekat, až si pro tebe přijdou?“

Stone vstal. „Ne, čekat nebudu. Hodlám se do toho vrhnout po hlavě. Nejdřív si ale potřebuju něco vyzvednout.“

„Něco vyzvednout? Kde?“

„Na hřbitově.“

82

Agenti Tajné služby zkontrolovali obsah krabice, kterou Stone nesl s sebou. Byla to ta, kterou před odjezdem z Washingtonu zakopal u Miltonova hrobu. Knox ho zavezl na hřbitov, kde si jivyzvedl, zavolal Alexovi Fordovi a domluvil si schůzku tam, kde se právě teď všichni tři nacházeli.

Bílý dům působil v ostrém ranním světle majestátně. Alex znal agenty, kteří měli toho dne službu u severozápadní brány, a bavil se s nimi, zatímco Knox a Stone procházeli detektorem kovů a bezpečnostní prohlídkou.

Poté je Alex odvedl po cestě do Bílého domu. Prošli kolem strážných u vchodu. Cestou k západní hale se jim na hrudnících pohupovaly návštěvnické visačky. Došli k hale a byli vpuštěni dovnitř. Stone a Alex se posadili, zatímco Knox nervózně přecházel.

„Dál touhle chodbou je Rooseveltův pokoj,“ snažil se ho výkladem uklidnit Alex. „Nad krbem tam visí obraz Franklina D. Roosevelta a na jižní stěně obraz Teddyho Roosevelta. Hned vedle je přijímací salon a vpravo Oválná pracovna. Ale ve skutečnosti tam prezident nepracuje. Má kousek odtud další kancelář, kde má větší klid.“

„Zajímavé,“ přitakal Knox, přecházel po místnosti a těkal pohledem z místa na místo. Všichni tři na sobě měli obleky. Alex a Knox se složili a koupili Stoneovi vhodné oblečení, takže teď vypadal elegantně, ačkoli se v saku a s kravatou necítil pohodlně.

„Víš jistě, že nás přijme?“ zeptal se Knox Alexe.

„Jsme v programu. Pokud tedy nezačne válka nebo někde neudeří hurikán, setkáme se s ním.“

Knox zhluboka vydechl a sesul se na židli. „Šmarjájozef!“

Jakmile to dořekl, objevila se mladá žena. „Prezident vás očekává, pánové.“

Prezident Brennan v Oválné pracovně vstal od svého stolu a se všemi si potřásl rukou. U Alexe, kterého postřelili, když se snažil zabránit prezidentovu únosu v jeho rodném městě, se zdržel déle.

„Rád vás vidím, Alexi. Věřím, že už jste se plně zotavil.“

„Ano, pane. Děkuji, pane.“

„Neumím ani vyjádřit, jak jsem vám vděčný za to, co jste tenkrát udělal.“

„Víte, pane prezidente, částečně i proto jsme zde.“

Brennan se zatvářil zmateně. „Podle programu jste chtěl, abych se sešel s vašimi přáteli.“ Podíval se na Knoxe a na Stonea. „Předpokládám, že jde o tyto pány, ano?“

„Je to poněkud složitější, pane. Byli bychom rádi, kdybyste nám věnoval několik minut svého času.“

Prezident jim pokynul, aby se posadili do křesel před krbem.

Alex začal mluvit a vydržel hovořit přes dvacet minut. Prezident Brennan, jinak známý tím, že často klade otázky, ho za celou dobu ani jednou nepřerušil. Alex mu popsal události v Pensylvánii, i to, co se stalo na Vražedné hoře, přestřelku v návštěvnickém středisku pod Kapitolem, kde padl Milton Farb a podařilo se zachránit syna Harryho Finna. Odtud převzal štafetu Knox, který byl sice v prezidentově přítomnosti nadále nervózní, ale dokázal hovořit pevným hlasem a podrobně Brennana seznámil se svou částí příběhu, včetně toho, jak byla Stoneovi upřena Medaile cti, jejich pobytu ve věznici a zatčení Macklina Hayese.

Brennan se nakonec opřel v křesle. „Bože, to je příšerné. Skutečně příšerné. Té záležitosti s Carterem Grayem se snad nedá ani věřit. Patřil k mým nejspolehlivějším poradcům.“ Podíval se na Stonea. „Vy jste tedy John Carr?“

„Jsem,“ přikývl Stone.

„A sloužil jste v jednotce nazývané divize 666?“

„Ano, pane.“

„Překvapuje mě, že jsme kdy něco takového dělali.“

„Mě to nepřekvapovalo. Prostě jsem plnil rozkazy. Svědomí mě začalo trápit až později.“

„Ale zabít vaši rodinu? Takhle po vás jít? Omlouvám se, Alexi, ale stále tomu nedokážu uvěřit.“

Stone zvedl krabici. „Mohu, pane prezidente? Mám tu něco, co by vás mělo přesvědčit.“

Brennan okamžik váhal, ale nakonec přikývl.

Stone krabici otevřel a vyndal malý diktafon. Stiskl tlačítko a ozval se jasný a čistý hlas. Byl to Carter Gray na Vražedné hoře.

„Myslel jsem, žes tu nahrávku Grayovi vrátil,“ podivil se Alex, když Stone přístroj vypnul. „A Finn tvrdil, že se dá poznat, jestli ji někdo zkopíroval, ale údajně k tomu nedošlo.“

„Než jsem Grayovi odevzdal telefon s nahrávkou, jen jsem ji pustil a nahrál to na diktafon. Lidé občas zapomínají, že existujíi jednoduché postupy.“

Znovu stiskl tlačítko a poslouchali tu část, se kterou chtěl Stone seznámit prezidenta především. Když skončila, Brennan na ně jen zíral. Začínal brunátnět.

„Chystal se mě zabít! Carter Gray se mě chystal zabít, aby mohl rozpoutat válku s muslimy!“

„Ano, pane,“ přitakal Stone. „Chystal.“

„A vy jste mě zachránil,“ obrátil se prezident na Stonea. „Ten hlas, který ho přesvědčoval, ať to nedělá, to jste byl vy. Když zabili tu dívku. Co byla zač?“

„Byla to má dcera Beth.“

Alex prezidentovi v krátkosti vysvětlil, jakým způsobem Roger Simpson s manželkou adoptovali Stoneovu dceru.

Ze všeho, co slyšel, šla Brennanovi hlava kolem. „Zabili vám ženu a sebrali dítě. Muž, který nechal vaši manželku zavraždit a pokusil se zabít i vás, odvedl vaši dceru a vychovával ji jako vlastní? A Gray, co vám to udělal? Co to málem udělal mně? Je to… neexistuje pro to správný výraz, Johne. Málokdy mi dojdou slova, ale teď opravdu nevím, co říct.“

„Ještě něco vám musím sdělit, pane.“

Knox i Alex se zhluboka nadechli a zadrželi dech.

„O co jde?“

„Carter Gray a Roger Simpson byli oba zavražděni, pane prezidente.“

„Ano, to vím –“ Prezident se zarazil a podíval se Stoneovi do očí.

„Chápu,“ přitakal nakonec. „Chápu.“ Opřel se a prohlížel si krb.

Skoro minutu nikdo nepromluvil.

Nakonec se ozval Stone: „Děkuji za váš čas, pane. Mámv plánu přihlásit se úřadům. Jen jsem chtěl, abyste ten příběhslyšel první a ode mě. Po třiceti letech lží nastal konečně čas poznat pravdu.“

Zatímco Stone a jeho dva přátelé vstali a chystali se k odchodu, Brennan si ho zkoumavě prohlížel.

„Poslouchejte, Carre. Postavil jste mě do složité situace. Nejspíš do nejbolestivější, jakou jsem doposud zažil, a to je u prezidenta ve druhém volebním období co říct. Přesto přese všechno myslím, že se má bolest zdaleka nevyrovná té, kterou vám způsobila vaše země.“ Odmlčel se a vstal. „Povím vám, co udělám. Bez vašeho úsilí bych už nebyl mezi živými a naše země by se zmítala v katastrofální válce. Vše jsem pečlivě zvážil a nechci, abyste o tom s kýmkoli hovořil, natož abyste se přihlásil úřadům. Rozumíte?“

Stone se podíval na Alexe i na Knoxe a pak se vrátil pohledem k prezidentovi. „Jste si jistý, pane?“

„Ne, nejsem,“ vyštěkl prezident. „Ale tak to prostě bude. Obvykle porušování zákona neodpouštím a nehodlám v tom v budoucnu pokračovat. Zároveň však mám i srdce, duši, smysl pro čest a spravedlnost, ačkoli mí političtí oponenti většinou tvrdí opak. Dokud se vám tedy neozvu, nebudete dělat nic, jen budete žít svůj život. Rozumíte? Vím, že oficiálně už nejste v armádě, ale jsem vůdce této země. A vy můj příkaz uposlechnete.“

„Ano, pane,“ přitakal zjevně překvapený Stone.

Když už byli na odchodu, Brennan ještě dodal: „Ach, zvažovat celou záležitost mi zabere hodně času. Mám teď tolik práce jako prezident, že se klidně může stát, že na to úplně zapomenu. Nashledanou, pane Carre. A hodně štěstí.“

Jakmile za sebou zavřeli dveře, Knox i Alex si úlevou oddechli.

„Sakra, potřebuju se napít,“ prohlásil Knox. „Pojďte, platím.“

83

Oliver Stone otevřel bránu hřbitova Mt. Zion a zamířil ke svému domku. Dveře byly odemčené, a když vešel dovnitř, všiml si, že změny, které tu udělala Annabelle, jsou pryč. Všechno bylo přesně tak, jak to opustil.

Posadil se za svůj stůl a přejel dlaněmi po starém dřevě, zhoupl se na židli a podíval se na své milované knihy. Uvařil si kávu a hrnek si vzal s sebou na prohlídku hřbitova. V duchu si poznamenával, co se musí udělat a do čeho se pustí hned zítra. Znovu se oficiálně stal hrobníkem. Sem patřil.

Večer za ním dorazili ostatní. Jednoho po druhém objal Reubena, Caleba i Annabelle a znovu jim poděkoval za všechno, co pro něho udělali. Reuben přinesl několik balení plechovek piva a Caleb láhev dobrého červeného vína. Později se k nim připojili také Alex, Finn a Knox.

Zatímco Knox a Stone seděli u krbu, Alex s Annabelle v nejvzdálenějším koutě vedli vzrušený rozhovor. Ona držela sklenku vína, on měl pivo.

„Proč jsi nám vlastně přišel na pomoc?“ zeptala se najednou.

„Přátelé nenechávají přátele umírat jen tak z hlouposti.“

„Panejo, díky.“

Přistoupil k ní blíž. „Po pravdě řečeno jsem to udělal, protože jsem si uvědomil, že jsme to vzali za špatný konec. Navíc jsem ti chtěl říct, že přes všechny ty ošklivé věci, které jsi o mě řekla, bych se s tebou rád občas sešel.“

„Takže takhle to bylo?“

„Přesně tak. Ano.“

„Znamená to, že agent Tajné služby neumí říct’prosím, vrať se ke mně‘ nějak lépe?“

„Jsme spíš silné a mlčenlivé povahy.“

Annabelle se do něho zavěsila. „Cos udělal, bylo báječné,“ pošeptala mu do ucha. „Amoc lituju všeho, co jsem tehdy řekla.“ Podívala se směrem k Reubenovi. „Pořádně mi to tenkrát vysvětlil.“

„Začněme znovu a uvidíme, kam nás to dovede.“

Reuben, který jejich rozhovor z protějšího rohu místnosti s Calebem pozoroval, prohlásil: „Ježíši, člověče, asi budu zvracet.“

„Nežárli, Reubene,“ konejšil ho Caleb. „Je mladší než ty a taky o hodně lépe vypadá. Já navíc taky nikoho nemám. Se ženami mi to nejde, stejně jako tobě. Snad ti to pomůže.“

Reuben vypil naráz celé pivo a s mumláním odešel.

Všichni se ohlédli, když Alexovi zazvonil mobil. Přijal hovor.

„Haló? Cože?“ Najednou se postavil do pozoru a málem upustil plechovku s pivem. „Ano, pane. Samozřejmě, pane. Dohlédnu, aby tam přišel. Můžete se na mě spolehnout, pane.“

Zavěsil a s výrazem naprostého překvapení se rozhlédl po ostatních.

„Kdo to byl?“ zeptal se Knox. „Snad ne prezident?“

Alex pomalu zavrtěl hlavou, došel ke Stoneovi a položil mu ruku na rameno. „Volal mi náčelník Sboru náčelníků štábů.“

„Cože?“ vyjekl Reuben a zbledl jako stěna. „Co sakra chce? Víš přece, že technicky vzato nejsem dezertér. Bylo to jen nedorozumění.“

„Volal kvůli tobě, Olivere,“ pokračoval Alex.

Stone se na něho podíval. „Proč kvůli mně?“

„Znovu vyrazíme do Bílého domu. Zítra.“

„Cože? Proč?“

Alex se usmál. „Říkal něco o jakési medaili, příteli. Dlouho upírané. Někdo prošel tvé záznamy z armády, vydal doporučení a prezident ho okamžitě schválil.“

„To je nádhera,“ vykřikl Reuben. Poplácal Stonea po zádech a i ostatní se shlukli kolem, aby mu poblahopřáli.

Když se uklidnili, obrátil se Stone k Alexovi. „Alexi, prosím, zavolej jim zpátky a řekni jim, že si jejich gesta velmi vážím, ale že to nemůžu přijmout.“

„Proč?“ zarazil se Reuben.

„Olivere,“ přesvědčoval ho Alex, „Medaile cti se neodmítá. Sakra, spousta vojáků, která ji dostala, zemřela.“

„Neodmítám ji. To by byla urážka všech, kdo si ji zasloužili. Jen chci, aby svou nabídku stáhli. Udělali chybu.“

„Žádnou chybu, zasloužíš si ji,“ nechápal Finn. „Četl jsem tvé záznamy, Olivere.“

„Možná jsem si ji zasloužil. Tehdy dávno. A tenkrát bych ji také přijal. Teď už si ji nezasloužím a myslím, že bych pošpinil památku všech, kdo ji dostali.“

„Olivere, prosím, nedělej to,“ žádala ho Annabelle. „Přemýšlej. Staneš se součástí dějin Ameriky. Kolika lidem se něco takového povede?“

„Já už jsem součástí americké historie, Annabelle. Vím, co jsem v boji dokázal. Dělal jsem to proto, že jsem nemohl dopustit, aby moji muži zemřeli. Zároveň si ale velmi dobře uvědomuju, co jsem dělal po odchodu z armády. Velmi dobře. V tom je právě ten rozdíl.“

„Jen jsi plnil rozkazy,“ připomněl mu Alex.

„Jako ovce. Lidé by se neměli chovat jako ovce.“

Caleb položil Stoneovi ruku na rameno. „Nikdy jsem nesloužil v armádě, takže se k tomu nemůžu vyjádřit. Ale jednu věc říct chci. Byl jsem na tebe moc pyšný, když ti tu medaili nabídli. Jenže teď jsem ještě pyšnější, žes ji odmítl.“

Když odešli s tím, že se zase brzy zastaví, Stone vyndal krabici, ve které měl schovanou nahrávku. Ležely v ní i další dva předměty.

Nejprve se podíval na fotografii své dcerky Beth, která vyrostla a zemřela, aniž se dozvěděla, kdo byl její otec. Pak vzal do ruky druhou zahnědlou fotku.

Byla na ní navždy zachycena jeho manželka Claire jako mladá žena a matka. Byla to právě ona, kdo mu pomáhal přežívat den po dni. Ve věznici, kde se k němu Tyree a strážní chovali neuvěřitelně brutálně, na ni myslel neustále.

Nikdy se nedokázal od tohoto obrazu odpoutat, přestože věděl, že je to jen střípek toho, co z jeho bývalé identity zůstalo. Právě tato vzpomínka udržovala při životě mladého vojáka, manžela a otce jménem John Carr. Ne zabijáka, ne vraha. Jen jeho, nebo spíše toho, kým býval.

Prsty se dotýkal její tváře a vlasů, přejížděl po lince jejích rtů. Manželka a dcera byly tím jediným, co bylo dobré v jeho životě, který jinak zůstával plný jizev, bolesti a násilí.

Stačily však vzpomínky na Claire a Beth a vše jako by odvál čas. Jako by celý jeho život někdo opláchl čistou vodou.

Posadil se a držel manželku s dcerou.

Alespoň na krátký okamžik bylo vše opět v pořádku.

Když krabici uklidil, vyndal nový mobilní telefon, který mu koupila Annabelle, a zpaměti navolil číslo. Každým dotykem prstu na klávesnici si byl jistější, že dělá správnou věc.

Koneckonců, co může člověk v jeho věku čekat? Kolik mu asi zbývá času? Uvědomil si, že už nesmí promarnit ani minutu.

Jakmile se ve sluchátku ozval hlas, řekl jen: „Abby? To jsem já.“

PODĚKOVÁNÍ

Michelle, protože jízda pokračuje. A je to právě tvé nadšení, které mě udržuje v chodu.

Mitchovi Hoffmanovi za další perfektní redaktorskou práci. Tvé trefné poznámky mě vedly všude tam, kam jsem potřeboval.

Davidu Youngovi, Jamiemu Raabovi, Emi Battagliové, Jennifer Romanellové, Martě Otisové a všem ostatním z Grand Central Publishing za to, jak dobře se o mne starají.

Aaronovi a Arleen Priestovým, Lucy Childsové, Lise Erbach Vanceové a Nicole Kenealyové za dobré rady a vřelé přátelství.

Tomovi a Patti Maciagovým a jejich báječným dětem Stephenovi, Coleen a Emily. Tall Family to opravdu umí rozjet.

Marii Reitové a Katie Jamesové z Pan Macmillan za to, že jsou vždy ochotné pomoci.

Grace McQuadeové a Lynn Goldbergové za to, že dávají světu vědět.

Doktorce Catherine Broomeové, Sohan Makkerové, doktorovi Allimu Guleriovi, Markovi Poplawskému a Harveymu Watkinsovi za technickou pomoc a za to, že dobré scény udělali ještě lepšími.

Bobovi Schulemu za jeho bezbřehé vědomosti o politice a neuvěřitelnou ochotu se o ně podělit.

Tomovi DePontovi za to, že je vynikající kamarád, výborný poradce a guru NACSAR.

Lynette, Deborah a Nataše za to, že neustále vedou naši loď správným směrem.

David Baldacci

SPRAVEDLNOST

V DIVINE

Z anglického originálu Divine Justice vydaného

nakladatelstvím Warner Books v New Yorku v roce 2008

přeložil Jiří Balek.

Jazyková redakce Pavla Svábenická

Odpovědný redaktor Tomáš Dimter

Obálka Tereza Přeučilová

Sazba Radek Nahodil

Technický redaktor Pavel Kolín

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 7599. publikaci.

Tisk EUROPRINT a.s.

368 stran, první vydání, Praha 2011

ISBN 978-80-204-2512-6

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 153 00 Praha 5-Košíře

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 347 313

na internetu:

www.mf.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai