Studna přání

David Baldacci

(2003)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Na počátku čtyřicátých let havaruje v autě americká rodina Cardinalových. Obě děti, dvanáctiletá Lou i sedmiletý Oz, nehodu přežijí bez zranění, ale událost přesto zcela změní jejich životy. Otec zahyne, matka se ocitá v kómatu, a obou sirotků se ujímá jejich prababička Louisa Mae, která žije osaměle na virginské farmě v horách. Děti, do té doby zvyklé na život ve velkoměstě, si začínají postupně zvykat na poklidné venkovské tempo života a objevovat skrytá kouzla, když do jejich osudů zasáhne další převratná změna: na pozemku poblíž farmy Louisy Mae je objevena ropa. Stará žena se ale děsí toho, jak by těžba zničila její milované hory s dosud panenskou přírodou, a odmítne proto dům prodat. Její sousedé však s vidinou obrovských zisků s prodejem neváhají a veřejné mínění v kraji se proti Louině a Ozově babičce začíná bouřit. Cardinalovu rodinu tak čeká další rána: nejenom s náhle otevřeným nepřátelstvím sousedů, ale i s justicí musí vybojovat svou životní bitvu o právo na to zůstat na místě, které si zvolili za svůj domov.

PŘELOŽILA EVA BROŽOVÁ

Copyright © by Columbus Rose, 2000

Translation © by Eva Brožová, 2003

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k.s., 2003

ISBN 80-242-1049-5

Své matce, která měk napsání tohoto románu inspirovala

Poznámka autora

Příběh Studna přání je vymyšlený, ale prostředí je kromě místních názvů skutečné. Já v těch horách byl a navíc se mi poštěstilo vyrůstat se dvěma ženami, které mnoho let nazývaly ten vysoký kopec svým domovem. Babička Cora Rose z matčiny strany bydlela posledních deset let svého života u mé rodiny v Richmondu, ale předchozích šest desetiletí žila na vrcholku hory v jihozápadní Virginii. Často na svůj rodný kraj a život tam vzpomínala. Moje maminka, která byla nejmladší z deseti dětí, na té hoře strávila prvních sedmnáct let života a vyprávěla mi ze svého dětství a mládí mnoho úchvatných příběhů. Trápení a dobrodružství, které postavy v románu prožívají, by jí určitě připadaly povědomé.

Kromě příběhů, které jsem od nijako malý slýchával, jsem si před napsáním knihy Studna štěstí s maminkou často povídal o jejím dětství, což mě v mnoha směrech obohatilo. Jakmile dospějeme, většina z nás se domnívá, že o svých rodičích a ostatních členech rodiny všechno ví. Avšak když si najdete čas klást otázky a pozorně poslouchat odpovědi, možná zjistíte, že se o svých blízkých můžete dozvědět spoustu zajímavých věcí, o kterých jste neměli ani tušení. A tak tento román zčásti zachycuje, kde a jak moje maminka vyrůstala. Ústně předávané rodinné paměti jsou na vymření, což je nesmírně smutné, protože projevují odpovídající úctu k životům a zkušenostem našich předků. Ale stejně tak důležité je, že paměti tyto vzpomínky dokumentují, neboť jakmile lidské životy skončí, osobní zkušenosti jsou navždy ztraceny. Bohužel žijeme v době, kdy se většina z nás dívá výhradně dopředu, jako by nám nic z minulosti nestálo za pozornost. Budoucnost je vždycky neotřelá a vzrušující a má pro náspřitažlivost, které se minulost nemůže jednoduše vyrovnat. Nicméně je možné, že jako lidské bytosti můžeme své největší bohatství „odhalit“ prostě tím, že se ohlédneme za sebe.

Ačkoli mám za sebou několik románů plných napětí, vždycky mě přitahovaly příběhy z minulosti rodné Virginie a vyprávění lidí žijících na místech, která zásadním způsobem omezila jejich možnosti, nicméně jim poskytla nepřeberné vědomosti a zkušenosti, které získal jen málokdo. Je ironií osudu, že jsem jako spisovatel posledních dvacet let pilně shromažďoval materiál pro své knihy a ani jednou mě nenapadlo poohlédnout se po něm ve vlastní rodině. I když, že k tomu došlo později, než pravděpodobně mělo, psaní tohoto románu pro mě bylo jednou z nejkrásnějších věcí, které mě kdy v životě potkaly.

1

Vzduch byl vlhký, bachraté, Šedivé mraky a rychm mizící modrá obloha ohlašovaly blížící se déšť. Po klikaté silnici se pohyboval slušnou, byť neuspěchanou rychlostí čtyřdveřový sedan Lincoln Zephyr z roku 1936. Vnitřek auta byl prosycen vábivou vůní teplého chleba, pečeného kuřete a broskvového koláče se skořicí, která se linula z piknikového koše stojícího mezi dvěma dětmi na zadním sedadle.

Dvanáctileté Louise Mae Cardinalové, vysoké, nohaté, s vlasy slámové barvy a blankytně modrýma očima, se říkalo prostě Lou. Bylo to půvabné děvče, ze kterého téměř jistě vyroste nádherná žena. Ale Lou bojkotovala čajové dýchánky, copánky a šaty s volánky. A vítězila. Měla to v povaze.

Lou měla na klíně otevřený zápisník a pokrývala prázdné stránky textem, stejně jako když rybář roztahuje síť. A podle dívčina potěšeného výrazu bylo zřejmé, že při každém nadhozu chytila tlustou tresku. Jako obvykle byla psaním zcela pohlcená. K té vlastnosti přišla nevinně, protože její otec byl psaním posedlý ještě víc pež dcera.

Na druhé straně piknikového koše seděl Louin bratr Oz. Tahle zdrobnělina vznikla zkratkou z jeho křestního jména Oscar. Bylo mu sedm a na svůj věk byl malý, i když podle velkých chodidel bylo zřejmé, že takový nezůstane. Neměl dlouhé končetiny a atletický půvab své sestry. Chyběla mu také sebejistota, která Lou sálala z očí. A přesto svíral svého ušmudlaného plyšového medvěda se zatvrzelým odhodláním zápasníka a měl v sobě něco, co ostatní lidi odzbrojovalo. Po setkání s Ozem Cardinalem člověk okamžitě pochopil, že je to chlapec se srdcem tak velkým a dobrým, jaké jen dokázal Bůh nízkým, nehodným smrtelníkům nadělit.

Auto řídil Jack Cardinal. Zdálo se, jako by přicházející bouřku a dokonce ani ostatní pasažéry v autě nevnímal. Štíhlými prsty bubnoval do volantu. Na jejich konečcích měl po mnoha letech strávených u psacího stroje ztvrdlou kůži a na prostředníku pravé ruky, o který opíral pero, se mu vytvořila malá prohlubeň. Znamení cti, jak často říkal.

Jako spisovatel vytvářel Jack živé krajiny hustě zalidněné nedokonalými postavami, které s každou další stránkou působily reálněji než vlastní rodina. Čtenáři často plakali, když milovaní hrdinové pod autorovým perem zhynuli, nicméně nevšední krása jazyka nikdy nezastínila neuhlazenou sílu příběhů, protože je Jack Cardinal postavil na silných tématech. Na druhé straně však člověk narazil na obzvlášť dobře vypointovanou větu, nad kterou se usmál a možná dokonce i rozesmál nahlas, protože trocha humoru byla často nejúčinnějším způsobem, jak bez námahy podtrhnout vážnou myšlenku.

Spisovatelský talent vynesl Jacku Cardinalovi obdiv kritiky a velice málo peněz. Lincoln Zephyr mu nepatřil, protože takový luxus, jako byly ať už přepychové, nebo ty nejběžnější automobily, zřejmě navždy zůstane nad jeho možnosti. Vůz si na tenhle zvláštní výlet půjčil od přítele a obdivovatele svého díla. Žena, která seděla vedle něho, si zcela jistě nevzala Jacka Cardinala kvůli penězům.

Amanda Cardinalová obvykle manželovu psychickou nepřítomnost snášela dobře. Dokonce i teď se dalo z jejího shovívavého výrazu vyčíst, že jí jeho odchod do světa fantazie, který mu vždy umožnil uniknout nudě každodenního života, ani trochu nevadí. Ale později, až rozloží na zem deku, připraví jídlo a děti si budou chtít hrát, manžela z literární alchymie vytrhne. A přesto, čím víc se blížili k parku, tím hůř se Amanda cítila. Společný výlet nutně potřebovali nejen kvůli čerstvému vzduchu a skvělému jídlu. Tenhle překvapivě teplý den na sklonku zimy byl darem z nebes z mnoha důvodů. Pohlédla na zamračenou oblohu.

Odejdi, bouřko, prosím, odejdi.

Aby zklidnila rozjitřené nervy, Amanda se otočila, podívala se na Oze a usmála se. Bylo těžké cítit se při pohledu na toho kloučka špatně, ale na druhé straně se Oz nechal snadno vystrašit. Když ho trápily noční můry, Amanda syna často chlácholila. Naštěstí pokaždé, jakmile ji spatřil, vystřídal jeho vyděšené výkřiky úsměv a Amanda toužila navždy držet svého syna v náruči a chránit ho.

Zatímco Oz vypadal přesně jako jeho matka, Lou měla Amandino vysoké čelo a otcův úzký nos a pevnou čelist. A přesto, kdybyste se jí na to zeptali, tvrdila by, že je pouze po otci. Ne že by si snad matky nevážila, spíš to naznačovalo,že Lou se vždy považovala především za dceru Jacka Cardinala.

Amanda se otočila zpátky k manželovi. „Vymýšlíš další příběh?“ zeptala se a přejela mu prsty po předloktí.

Jack se pomalu probral ze zadumání a s úsměvem na plných rtech, které byly podle Amandy, kromě pozoruhodných jiskřiček v šedých očích, jeho největší fyzickou předností, se na ni podíval.

„Odpočívám prací,“ odpověděl.

„Jsi otrokem vlastních nápadů,“ opáčila tiše Amanda a přestala ho hladit po ruce.

Když se manžel v duchu vrátil zpátky do jiného světa, Amanda pozorovala Lou, jak sepisuje vlastní příběh. Matka tušila, že dceru čeká v životě mnoho štěstí i nevyhnutelné bolesti. Nemohla žít její život místo ní a věděla, že tu a tam bude muset přihlížet jejím pádům. Přesto by jí nikdy nenabídla pomoc, protože Lou by ji vzhledem ke své povaze zcela jistě odmítla. Ale jestli k ní její dcera někdy natáhne prosebnou ruku, bude připravená. Byla by to ožehavá situace, nicméně matce s dcerou předurčená osudem.

„Jak to jde, Lou?“

Lou, s hlavou skloněnou a s rukou, která se pohybovala po papíře rozmáchlými tahy nevyzrálého rukopisu, utrousila: „Dobře.“ Amanda okamžitě pochopila, co jí chce tou odpovědí naznačit: nehodlá se o psaní bavit s člověkem, který sám nepíše. Amanda její odpověď přijala se stejnou shovívavostí jako většinu dalších věcí, které měly něco společného s dceřinou výbušnou povahou. Ale dokonce i matka někdy potřebovala polštář útěchy, na který by mohla složit hlavu, a takAmanda natáhla ruku a prohrábla synovi plavou čupřinu. Synové nebývají tak složití, a stejně jako Lou svou matku vyčerpávala, Oz ji zbavoval napětí.

„Jak se máš, Ozi?“ zeptala se Amanda.

Klouček odpověděl pronikavým zakokrháním, které se autem hlasitě rozlehlo a vytrhlo ze zamyšlení dokonce i netečného Jacka.

„Paní učitelka říkala, že jsem ten nejlepší kohout, jakýho kdy slyšela,“ prohlásil Oz, opět zakokrhal a zamával rukama jako křídly. Amanda se rozesmála, a dokonce i Jack se otočil a usmál se na syna.

Lou se na bratra ušklíbla, ale pak se natáhla a něžně ho pleskala po ruce. „To taky seš, Ozi. Mnohem lepší než já v tvým věku,“ pochválila ho Lou.

Amanda se Louině poznámce usmála a zeptala se: „Jacku, přijdeš se podívat na Ozovo školní představení, že?“

Lou poznamenala: „Mami, vždyť víš, že píše knížku. Nemá čas dívat se, jak Oz hraje kohouta.“

„Pokusím se, Amando. Tentokrát se skutečně pokusím,“ slíbil Jack. Amanda však podle jeho nejistého tónu pochopila, že Oze čeká další zklamání. A ji také.

Otočila se zpátky a upřela zrak před sebe. Na tváři se jí věrně odrážely její myšlenky. Manželství s Jackem Cardinalem: Pokusím se.

Ozovo nadšení se však nezmenšilo. „A příště budu hrát velikonočního zajíčka. Ty se na mě přijdeš podívat, že jo, mami?“

Amanda se na něj s láskyplným úsměvem podívala.

„Vždyť víš, že by tam maminka nemohla chybět,“ pronesla a znovu mu prohrábla jemné vlásky.

Ale maminka tam chyběla. Všichni tam chyběli.

2

Amanda se podívala z okna. Její modlitby byly vyslyšeny; bouřka se vyčerpala několika kapkami deště a poryvem větru, při kterém se větve stromů v parku sotva pohnuly. Potom, co pobíhali po dlouhých, točitých cestičkách v trávě z jednoho konce parku na druhý, namáhavě oddychovali. A Jackovi se muselo přiznat, že si hrál se stejným nasazením jako všichni ostatní. Jako dítě uháněl po dlážděných pěšinách s Lou nebo Ozem na zádech, kteří se řehtali na celé kolo. Jednou dokonce ztratil mokasíny, pak se nechal dětmi chytit a po vášnivém souboji si je zpátky obout. Později se, k radosti všech zúčastněných, pověsil na houpačce hlavou dolů. Přesně tohle rodina Cardinalových potřebovala.

Vpodvečer se děti zhroutily na rodiče a všichni si přímo na místě zdřímli, velká hromada divoce propletených končetin, hlubokého oddychování a spokojeného odfukování unavených, šťastných lidí při zaslouženém odpočinku. Část Amandy by tam dokázala ležet celý zbytek života a mít pocit, že dosáhla všeho, co po ní svět mohl požadovat.

Když se teď vraceli zpátky do města, do jejich maličkého, ale útulného domova, se kterým se zanedlouho rozloučí, Amanda cítila, že v ní roste stísněnost. Neměla hádky ráda, ale současně věděla, že jsou někdy nezbytné. Zkontrolovala zadní sedadlo. Oz spal. Lou měla tvář obrácenou k oknu; zdálo se, že také klimbá. Amanda měla manžela jen málokdy zcela pro sebe, a tak usoudila, že přišel její čas.

Tiše Jackovi řekla: „Musíme si promluvit o té Kalifornii.“

Jack přimhouřil oči, i když po slunci nebylo ani památky; ve skutečnosti kolem nich byla už téměř naprostá tma. „Filmové studio už získalo vlastnická práva.“

Všimla si, že to pronesl beze stopy nadšení. To Amandě dodalo odvahy a naléhala dál. „Jsi známý spisovatel. O tvých románech se už učí ve školách. Mluví se o tobě jako o nejtalentovanějším autorovi tvé generace.“

Když slyšel tolik chvály, zpozorněl. „Takže?“

„Tak proč bys jezdil do Kalifornie a nechal si od nich diktovat, co psát?“

Světlo v jeho očích pohaslo. „Nemám na vybranou.“

Amanda mu pevně sevřela rameno. „Jacku, ty máš na vybranou. A určitě si nemyslíš, že psát filmové scénáře všechno napraví, protože to není pravda!“

Když Lou uslyšela matčin zvýšený hlas, pomalu se otočila a zadívala se na rodiče.

„Dík za projevenou důvěru,“ odsekl Jack. „Nesmírně si toho vážím, Amando. Zvlášť teď. Víš, že to pro mě není snadné.“

„Takhle jsem to nemyslela. Jen bych chtěla, aby sis uvědomil…“

Lou se náhle naklonila dopředu a jednou rukou se dotkla otcova ramene právě v okamžiku, kdy se matka odtáhla. Měla na tváři široký úsměv, i když bylo vidět, že ho jen předstírá. „Myslím, že Kalifornie bude skvělá, tati.“

Jack se usmál a popleskal Lou po ruce. Amanda tušila, že Lou při té drobné pochvale zaplesalo srdíčko radostí. Věděla, že si Jack neuvědomuje, jaký vliv na to děvčátko má; že Lou při každé své činnosti zvažuje, zda ho tím dost potěší. A to Amandu děsilo.

„Jacku, Kalifornie není řešení, ne teď. Musíš to pochopit,“ pokračovala Amanda. „Nebudeš tam šťastný.“

Vyhlížel zklamaně. „Unavují mě úžasné recenze a ceny na polici, když nedokážu vydělat dost peněz, abych uživil rodinu. Celou svou rodinu.“ Podíval se na Lou a pak se mu na tváři objevil výraz, který si Amanda vyložila jako stud. Chtěla se k němu naklonit a obejmout ho, říct mu, že je tím nejbáječnějším mužem, jakého kdy poznala. Ale to mu řekla už několikrát a stejně se chystali na odjezd do Kalifornie.

„Můžu zase učit. Pak bys měl čas na psaní. Ještě dávno potom, co všichni umřeme, si lidi budou číst knížky Jacka Cardinala.“

„Rád bych někde dosáhl uznání, dokud jsem naživu.“

„Ale vždyť jsi uznávaný. Nebo nás nepočítáš?“

Jack vypadal překvapeně, spisovatel, kterého zradila vlastní slova. „Amando, takhle jsem to nemyslel. Promiň.“

Lou sáhla po svém zápisníku. „Tati, dopsala jsem povídku, o který jsem ti vyprávěla.“

Jack nespouštěl oči z Amandy. „Lou, právě si povídáme s maminkou.“

Amanda o tom přemýšlela dlouhé týdny, od té doby, co jí řekl o svých plánech do budoucnosti, že hodlá za velké peníze psát pod palmami ve slunné Kalifornii filmové scénáře. Měla pocit, že promarní svůj talent, když bude sepisovat představy jiných lidí, nahrazovat vlastní příběhy těmi, které vydělají spoustu dolarů.

„Co kdybychom se přestěhovali do Virginie?“ navrhla Amanda a zatajila dech.

Jack sevřel prsty na volantu. Na silnici nebyla žádná jiná auta, žádná jiná světla než ta, která patřila zephyru. Obloha vyhlížela jako neproniknutelná stěna zrádné mlhy, bez jediné hvězdy, která by udávala směr. Bylo to naprosto stejné, jako by se plavili nahoru a dolů nekonečným modrým oceánem.

„Co je ve Virginii?“ zeptal se ostražitým tónem.

Amanda mu s pocitem stále hlubšího zoufalství sevřela paži. „Tvoje babička! Farma v horách. Prostředí pro všechny ty nádherné romány. Celý život jsi o tom psal, ale nevrátil ses tam. Děti ještě nikdy neviděly Louisu. Panebože, ani já ji nikdy neviděla. Nemyslíš, že je to poslední šance?“

Matčin zvýšený hlas Oze probudil. Lou k němu natáhla ruku a položila mu ji na útlé zápěstí, aby ho uklidnila. Lou tak zareagovala automaticky; Amanda nebyla jediným ochráncem, kterého Oz měl.

Jack zíral dopředu. Ten rozhovor ho očividně rozladil. „Jestli všechno půjde podle plánu, Louisa se přestěhuje k nám. Postaráme se o ni. Tam nahoře už ve svém věku zůstat nemůže.“ Zachmuřeně dodal: „Život je tam moc tvrdý.“

Amanda potřásla hlavou. „Louisa ten kopec nikdy neopustí. Znám ji jen z dopisů a z toho, cos mi o ní povídal, ale tohle vím jistě.“

„Nemůžeš žít pořád minulostí. Stehujeme se do Kalifornie. Budeme tam šťastní.“

„Jacku, snad tomu doopravdy nevěříš? To ne!“

Lou se opět naklonila dopředu. Byla samá ruka, samá noha – jako by její štíhlé končetiny rostly rodičům před očima.

„Tatí, nechceš si poslechnout tu povídku?“

Amanda položila Lou ruku na paži, ale v tu chvíli si všimla vyděšeného Oze a pokusila se o uklidňující úsměv, přestože klid bylo to poslední, co cítila. Evidentně si k rozhovoru nevybrali vhodný čas. „Lou, počkej chvilku, zlato. Jacku, promluvíme si později. Až u toho nebudou děti.“ Najednou dostala příšerný strach, jak by ta debata mohla dopadnout.

„Co myslíš tím, že tomu snad doopravdy nevěřím?“ zeptal se Jack.

„Jacku, teď ne.“

„Tys ten rozhovor začala, tak se teď nediv, že ho chci dokončit.“

„Jacku, prosím…“

„Teď, Amando!“

Ještě nikdy od něho takový tón neslyšela, ale místo aby ji ještě víc vystrašil, dostala vztek. „Skoro vůbec nemáš čas na děti. Pořád cestuješ, přednášíš, zúčastňuješ se nejrůznějších akcí. Už teď chce každý mít kousek z Jacka Cardinala, i když ti za tu výsadu nezaplatí. Opravdu si myslíš, že to bude v Kalifornii lepší? Tam tě Lou s Ozem neuvidí vůbec.“

Jackovy oči, lícní kosti a rty se proměnily v neproniknutelnou masku vzdoru. Když promluvil, měl v hlase trpkost, kterou se snažil vyvolat i v Amandě. „Chceš mi tím naznačit, že svoje děti ignoruju?“

Amanda jeho taktiku pochopila, ale přestojí podlehla. Tiše odpověděla: „Možná ne úmyslně, ale jsi tak pohlcený svou prací –“

Lou málem přepadla přes opěradlo. „Neignoruje nás. Nevíš, co mluvíš. Nemáš pravdu! Nemáš pravdu!“

Amanda se na Lou krátce podívala, ale právě když se snažila vymyslet nějakou smířlivou odpověď, dcera ji předběhla.

„Tati, je to fakt nejlepší povídka, jakou jsem kdy napsala. Přísahám. Dovol, abych ti přečetla začátek.“

Avšak Jacka Cardinala, pravděpodobně poprvé v životě, žádná povídka nezajímala. Otočil se a zadíval se přímo na dceru. Pod jeho zpražujícím pohledem se výraz naděje na její tváři změnil v zoufalé zklamání rychleji, než se Amanda stačila nadechnout.

„Lou, řekl jsem ti, že teď ne!“

Pomalu se otočil zpátky. Současně s Amandou zahlédli stejný obrázek a v tu chvíli by se v nich krve nedořezal. Nad kufrem stojícího auta se skláněl muž. Byli u něho tak blízko, že Amanda ve světlech reflektorů rozeznala v zadní kapse jeho kalhot čtvercový obrys peněženky. Ani se nestihl otočit, aby spatřil, jak se k němu rychlostí padesát mil za hodinu blíží jeho smrt.

„Panebože!“ vykřikl Jack a prudce strhl volant doleva. Zephyr zareagoval s nečekanou pružností, těsně minul odstavený vůz a nechal neopatrného muže naživu. Ale to už auto vyjelo ze silnice na sráz plný vysokých stromů. Jack otočil volantem doprava.

Amanda vyjekla, a když se vůz nekontrolovatelně zhoupl ze strany na stranu, natáhla se dozadu k dětem. Cítila, že ani zephyr s těžkým spodkem neudrží rovnováhu.

Jack s vytřeštěným výrazem v očích zadržel dech. Když vůz přeletěl kluzkou silnici a přistál na protější krajnici, Amanda se vymrštila ze sedadla. Objala děti, přitiskla je k sobě a vlastním tělem se je snažila chránit před vším, co by jim mohlo v autě ublížit. Jack strhl volant zpátky, dupl na brzdu, ale už bylo pozdě. Auto sice minulo místo s hrozivými stromy, ale pak udělalo to, čeho se Amanda obávala. Převrátilo se.

Když vůz dopadl na střechu, dveře na straně řidiče se otevřely a z nich jako plavec stržený náhlým vírem vyletěl Jack Cardinal. Zephyr se znovu otočil a přerazil strom, který zbrzdil jeho pohyb. Kolem Amandy a dětí se rozlétlo roztříštěné sklo. Ozval se děsivý zvuk trhajícího se plechu smíšený s jejich výkřiky; všude byl cítit zápach unikajícího benzinu a štiplavý kouř. A Amanda při každém dalším otočení, nárazu a zhoupnutí tiskla Lou s Ozem k sedadlu silou, kterou by u ní člověk nečekal. Absorbovala každou ránu, jen aby je uchránila.

Plech zephyru sváděl zoufalou bitvu s tvrdě udusanou hlínou, ale země nakonec zvítězila a střecha a pravá strana auta se zdeformovaly. Jedna ostrá hrana zasáhla Amandu do týla; okamžitě začala krvácet. Když Amanda uvolnila svůj stisk, vůz se naposledy otočil a zůstal ležet na střeše obrácený směrem, ze kterého přijeli.

Oz natáhl ruku k matce a před zřejmě nevyhnutelnou panikou ho zachránilo jedině to, že naprosto nechápal, co se děje.

Lou se píďalkovitým pohybem vysoukala ze zničených útrob automobilu. Reflektory kupodivu stále svítily a dívka očima horečně pátrala po otci. Když uslyšela blížící se kroky, začala se vděčně modlit, že otec nehodu přežil. Pak se její rty přestaly pohybovat. V kuželech světel spatřila ležící tělo s krkem zkrouceným v nepřirozeném úhlu. Někdo zabušil rukou na auto a člověk, kterého málem srazili, něco povídal. Lou se rozhodla muže, jehož neopatrné chování právě zničilo její rodinu, neposlouchat. Otočila se a pohlédla na matku.

Také Amanda Cardinalová zahlédla v nemilosrdném světle ležícího manžela. Matka s dcerou se nekonečně dlouhou chvíli dívaly jedna druhé do očí. Zradu, hněv, nenávist – všechny tyhle strašlivé věci četla Amanda v obličeji své dcery. Zasáhlo ji to více než všechny noční můry, které ji kdy pronásledovaly. Potom od ní Lou odvrátila pohled a nechala stát zničenou matku u mrtvého. Když Amanda zavřela oči, slyšela, jak Lou volá otce, aby se k ní vrátil. Jak pláče, aby ji neopouštěl. A pak už Amanda Cardinalová neslyšela nic.

3

Hlasité vyzváněn! kostelního zvonu v sobé mělo nábožný klid. Jeho zvuky dopadaly na krajinu, kde stromy začínaly rašit a tráva se probouzela ze zimního spánku, jako vytrvalý déšť. Z hloučku domků stoupaly proužky dýmu a na jasné obloze se spojovaly. A na jihu byly vidět vznešené věže a impozantní minarety města New Yorku. Tyto chladné památníky milionům dolarů a tisícům unavených dělníků působily na pozadí modré oblohy nicotně.

Veliký kamenný kostel v polích ohlašoval zádušní mši. Hromada kamene s věží jako by poskytovaly útěchu, už když se k nim člověk přiblížil. Uvnitř tlustých zdí se rozléhal kromě svátého vyzvánění ještě jeden zvuk.

Svatý zpěv.

Chodbami se linuly velebné tóny Úžasné Milosti a shromažďovaly se u portrétů mužů s bílými kolárky, kteří strávili většinu života tím, že naslouchali mučivým vyznáním a jako balzám na duši udělovali nespočet zdrávasů. Pak se vlna písně rozlila kolem soch blahoslaveného Ježíše, umírajícího či vstávajícího z mrtvých, a posléze skončila v kropence se svěcenou vodou přímo u hlavního vchodu. Barevnými vitrážemi v oknech pronikalo do chodeb Krista a hříšníků sluneční světlo a vytvářelo duhy. Děti pokaždé, než se neochotně dovlekly na mši, nad tou přehlídkou barev „óchaly“ a „áchaly“, nepochybně přesvědčené, že nádherné duhy jsou dílem kostelů.

Dvoukřídlovými dubovými dveřmi stoupal zpěv až k vrcholku kostela, drobný varhaník šlapal měchy na člověka tak starého a opotřebovaného s překvapivou energií a Úžasná Milost se vznášela stále výš. U oltáře stál kněz, dlouhé paže vytrvale vztažené k boží moudrosti a útěše, a přestože se bránil vlně zármutku, která ho právě zaplavila, odříkával modlitbu plnou naděje. A potřeboval hodně boží opory, protože bylo vždycky těžké vysvětlit tragédii odkazem na boží vůli.

Před oltářem stála rakev. Naleštěný mahagon pokrývaly větvičky křehkého šáteru, hromada růží a několik elegantních kosatců, a přesto ten masivní blok mahagonového dřeva přitahoval pozornost stejně jako pěst na oku. Jack a Amanda Cardinalovi se v tomhle kostele brali. Od té doby ho nenavštívili a nikdo z dnešních přítomných netušil, že se sem o pouhých čtrnáct let později vrátí na zádušní mši.

Lou s Ozem seděli v přední lavici plného kostela. Oz si tiskl k hrudi medvídka, oči měl sklopené a na hladké dřevo mezi hubené nohy, které nedosáhly na podlahu, mu kanuly slzy. Vedle něho ležel zavřený modrý zpěvník; v tu chvíli chlapce píseň ani trochu nezajímala.

Lou jednou rukou objímala Oze kolem ramen, ale ani na okamžik nespustila pohled z rakve. Nezáleželo na tom, že je na ní víko. Ani štít z nádherných květin jí nedokázal zabránit, aby viděla tělo, které v ní leželo. Dnes se výjimečně rozhodla, že si vezme šaty; nenáviděné uniformy, které musela nosit, aby vyhověla požadavkům katolické školy, již s bratrem navštěvovali, se nepočítaly. Otci se vždy v šatech líbila, jednou si ji dokonce nakreslil pro knihu pro děti, kterou chtěl napsat, ale nikdy se k tomu nedostal. V bílých podkolenkách, které jí nepohodlně sahaly ke kostnatým kolenům, vypadala vytáhle. Nové černé boty jí ještě prodlužovaly dlouhá, úzká chodidla, která stála pevně na podlaze.

Lou se neobtěžovala Úžasnou Milost zpívat. Slyšela kněze říkat, že smrt je pouze začátkem, že nevyzpytatelným božím způsobem je to čas radosti, ne smutku, a pak přestala poslouchat úplně. Lou se dokonce ani nemodlila pro ztracenou duši svého otce. Věděla, že Jack Cardinal byl dobrý člověk a úžasný spisovatel a vypravěč příběhů. Věděla, že bude všem nesmírně chybět. Žádný chór, duchovní ani Bůh jí to nemuseli říkat.

Zpěv ustal, a zatímco Lou poslouchala tichý hovor dvou mužů za svými zády, kněz se opět začal modlit. Její otec ve snaze napodobit autentickou konverzaci beze studu naslouchal cizím debatám a dcera po něm jeho zvědavost zdědila. Teď k tomu měla ještě další důvod.

„Tak co, napadlo tě něco geniálního?“ zašeptal starší muž svému mladšímu společníkovi.

„Jak to myslíš? Jsme správci pozůstalosti, která neexistuje,“ zněla jeho podrážděná odpověď.

Starší muž potřásl hlavou a ještě o trochu ztišil hlas, takže ho Lou téměř neslyšela.

„Neexistuje? Jack po sobě zanechal ženu a dvě děti.“

Mladší muž krátce pohlédl stranou a sykl: „Ženu? Je to stejný, jako kdyby osiřely.“

Nebylo jasné, jestli je Oz slyšel, ale zvedl hlavu a položil ruku na paži ženy, která seděla vedle něho. Ve skutečnosti byla Amanda na kolečkovém křesle. Po jejím druhém boku seděla tělnatá ošetřovatelka s rukama složenýma na kyprém poprsí; bylo na ní vidět, že ji smrt cizího muže nedojala.

Amanda měla hlavu s krátce ostříhanými kaštanovými vlasy ovázanou silným obinadlem. Oči měla zavřené. Vlastně je od té nehody neotevřela. Lékaři dětem řekli, že pokud jde o fyzickou stránku, je jejich matka téměř v pořádku. Jediným problémem je její duševní stav.

Když později, před kostelem, odvážel pohřební vůz jejího otce pryč, Lou se na něj ani nepodívala. V mysli se s ním už rozloučila. V srdci to nikdy nedokázala. Vlekla Oze brázdami důstojných obleků a smutečních šatů. Lou byla těmi vážnými obličeji, zamženými pohledy, které pozorovaly její suché oči a sdělovaly jí svůj soucit, ústy, která chrlila proudy slov o kolektivní, zničující ztrátě pro literární svět, nesmírně vyčerpaná. V té rakvi otec nikoho z nich neleží. To jí zemřel, jí a jejímu bratrovi. A unavovali ji lidé, kteří se omlouvali za tragédii, kterou nemohli pochopit. „Moc mě to mrzí,“ šeptali. „Je to tak smutné. Takový skvělý člověk. Úžasný spisovatel. Odešel na vrcholu sil. Ještě toho mohl tolik napsat.“

„Netrapte se tím,“ začala odpovídat Lou. „Copak jste neslyšeli kněze? Je to čas radosti. Smrt je dobrá. No tak, zazpívejte si se mnou.“

Lidé si ji nejistě měřili, nervózně se usmívali a pak se odešli „radovat“ s někým, kdo měl větší pochopení pro vážnost situace.

Teď je čeká obřad na hřbitově, kde kněz nepochybně pronese další povznášející slova, požehná dětem a hodí na rakev hrst posvátné půdy, na niž hrobník nahrne dalších šest stop obyčejné hlíny, a tím tohle děsivé představení skončí. Smrt si žádá svůj rituál, protože to říká společnost. Lou k hrobu nespěchala; musela vyřešit mnohem naléhavější záležitost.

Oba muži z kostela stáli na trávnatém parkovišti. Zbaveni duchovních omezení normálními hlasy diskutovali o budoucnosti rodiny Cardinalových.

„Kéž by nás Jack nejmenoval správci pozůstalosti,“ pronesl starší muž, když vytáhl z kapsy košile balíček cigaret. Zapálil si a uhasil plamínek sirky mezi placem a ukazováčkem. „Zřejmě si myslel, že než natáhne bačkory, budu dávno v Pánu.“

Mladší muž pohlédl na své naleštěné boty a poznamenal: „Nemůžeme se na ně vykašlat a nechat je žít u cizích lidí. Ty děti někoho potřebujou.“

Druhý muž vyfoukl kouř a zadíval se za pohřebním vozem. Provázelo ho hejno kosů ve volné formaci, neoficiální suita Jacka Cardinala. Muž si odklepl popel z cigarety. „Děti patří svý rodině. Zdá se ale, že těm dvěma nikdo nezůstal.“

„Promiňte.“

Když se otočili, spatřili, jak na ně zírají Lou s Ozem.

„My máme příbuzný,“ oznámila Lou. „Prababičku Louisu Mae Cardinalovou. Bydlí ve Virginii. Tam se táta narodil.“

Na obličeji mladšího muže se mihla naděje, že by se snad mohl břemene celého světa, nebo alespoň těch dvou dětí, které mu spočívají na úzkých ramenou, zbavit. Starší muž se však zatvářil pochybovačně.

„Prababičku? Ona ještě žije?“ ujistil se.

„Před tou havárií se naši právě bavili, že se k ní do Virginie přestěhujeme.“

„A víte, jestli vás k sobě přijme?“ zeptal se mladší muž dychtivým tónem.

„Určitě,“ opáčila okamžitě Lou, i když po pravdě řečeno o tom neměla nejmenší tušení.

„Všechny?“ Tuhle otázku jí položil Oz.

Lou věděla, že bráška má na mysli jejich matku upoutanou na vozík. Nesmírně pevným hlasem pronesla: „Všechny.“

4

Jak tak Lou zírala z okna vlaku, napadlo ji, žB vlastně neměla New York nikdy doopravdy ráda. Pravdou je, že v dětství využila mnohé z jeho nepřeberných nabídek a chodívala do muzea, do zoologické zahrady a do kina. Prohlédla si svět z vyhlídkové plošiny Empire State Building, a když sledovala chování obyvatel města přemožených radostí či smutkem, pozorovala jejich důvěrné citové projevy a na vlastní oči spatřila vášnivé demonstrace veřejných protestů, smála se a výskala nadšením. Někdy chodívala do města s otcem, který jí často říkal, že rozhodnutí stát se spisovatelem není pouhá volba budoucího povolání, ale spíš výběr celkového způsobu života. A že kariéra spisovatele, jak opatrně zdůrazňoval, svou nekonečnou krásou a naprostou pomíjivostí připomíná život samotný. A Lou jeho postřehům rozuměla, když fascinovaně naslouchala četbě a úvahám nejtalentovanějších současných spisovatelů, z nichž mnozí osobně navštívili skromný dvoupokojový byt Cardinalových v Brooklynu.

Matka zavedla Lou s Ozem do všech newyorských čtvrtí a postupně je seznámila s nejrůznější ekonomickou a sociální úrovní městských obyvatel, protože Amanda Cardinalová byla nesmírně vzdělaná žena a o podobné věci se hluboce zajímala. Dětem se dostalo kvalitního vzdělání, díky němuž získala Lou úctu k lidem a ještě větší touhu dozvědět se o nich co nejvíc.

Přes tohle všechno nikdy město skutečně nemilovala. Nemohla se dočkat, až uvidí místo, které bylo cílem jejich cesty. Navzdory tomu, že Jack Cardinal strávil téměř celý dospělý život v New Yorku, kde ho obklopovaly obrovské zásoby materiálu pro literární tvorbu, které jiní spisovatelé za ta léta zúročili u kritiky nebo finančním úspěchem, rozhodl se umístit děj všech svých románů tam, kam vlak právě vezl jeho rodinu: do virginských hor, jež se tyčily do výšky ve špičce topografické boty státu. Protože její milovaný tatínek usoudil, že tohle místo stojí za to, aby o něm celý život psal, Lou se teď do Virginie těšila.

Posunula se stranou, aby se Oz taky mohl dívat z okna. Pokud bylo možné, aby se naděje a úzkost spojily v jedinou emoci, pak se právě odrážela na tváři chlapečka. S každým nádechem se zdálo, že se Oz Cardinal začne svíjet smíchy nebo hrůzou omdlí. Nakonec se však jen rozplakal.

„Odtud vypadá menší,“ poznamenal a kývl hlavou na rychle mizející město umělých světel a betonových bloků poskládaných kolem svařených ocelových paprsků.

Lou souhlasně přikývla. „Ale počkej, až uvidíš virginský hory – ty jsou teprv velký. A zůstanou velký, ať se na ně díváš, jak chceš.“

„Jak to víš? Vždyť jsi je ještě nikdy neviděla.“

„Samozřejmě že jsem je viděla. V knížkách.“

„Copak na papíře vypadají taky tak velký?“

Kdyby ho Lou neznala, myslela by si, že si z ní Oz utahuje, věděla však, že v bratříčkovi není škodolibosti, ani co by se za nehet vešlo.

„Přísahám, Ozi, že jsou obrovský. A taky jsem o nich četla v tátových knížkách.“

„Nečetlas tátovy knížky. Říkal, že seš na to ještě malá.“

„Tak jo, četla jsem jen jednu. A táta mi četl úryvky ze všech ostatních.“

„Mluvilas s tou ženskou?“

„S jakou? S Louisou Mae? Ne, ale lidi, který jí psali, tvrdili, že opravdu chce, abysme k ní přijeli.“

Oz se nad tím zadumal. „To je dobře.“

„To jo.“

„Vypadá jako táta?“

Ta otázka ji zaskočila. „Nikdy jsem její fotku neviděla.“

Bylo zřejmé, že Oze její odpověď neuspokojila. „Co když je třeba zlá a ošklivá? A jestli jo, budeme se moct vrátit domů?“

„Teď je náš domov ve Virginii, Ozi.“ Lou se na něj usmála. „A nebude ošklivá. A nebude zlá. Kdyby to byla pravda, nikdy by nesouhlasila, že si nás k sobě vezme.“

„Ale ježibaby to někdy dělají, Lou. Vzpomínáš si na Jeníčka a Mařenku? Oklamou tě, protože tě chtějí sníst. Všechny to dělají. Vím to; taky čtu knížky.“

„Dokud jsem s tebou, žádný ježibaby se bát nemusíš.“ Sevřela mu paži, aby mu předvedla svou sílu, a Oz se konečně uklidnil a rozhlédl se po ostatních cestujících jejich lůžkového oddělení.

Celou tuhle výpravu financovali přátelé Jacka a Amandy Cardinalových a kolektivně nešetřili na výdajích, protože chtěli, aby děti měly během cesty veškeré pohodlí. Nezapomněli ani na doprovod ošetřovatelky, která s nimi měla ve Virginii nějakou dobu zůstat a starat se o Amandu.

Bohužel, najatá ošetřovatelka se zřejmě domnívala, že jejím úkolem je nejen pečovat o Amandino zdraví, ale také vychovávat nezvládnutelné děti. Pochopitelně si s Lou nepadly do oka. Děti sledovaly, jak se vysoká, kostnatá žena stará o svou pacientku.

„Můžeme s ní bejt chvilku sami?“ zeptal se konečně Oz tichým hláskem. Pro něj byla ošetřovatelka napůl zmije, napůl ježibaba z pohádky a k smrti ho děsila. Připadalo mu, že se její ruka každou chvíli změní v nůž a zabodne se mu do těla. Představa, že jejich prababička je ježibaba, nesouvisela pouze s nešťastným příběhem o Jeníčkovi a Mařence. Oz ani nedoufal, že ošetřovatelka bude s jeho prosbou souhlasit, ale kupodivu se tak stalo.

Když za sebou zatáhla dveře oddělení, Oz se podíval na sestru. „Podle mě není tak špatná.“

„Ozi, šla si dát cigaretu.“

„Jak to víš?“

„Kdybych to nepoznala podle zažloutlých prstů, pak by mi úplně stačilo, jak smrdí kouřem.“

Oz se posadil vedle matky, která s rukama zkříženýma na břiše, zavřenýma očima a sotva slyšitelným dechem ležela na spodním lůžku, nicméně byla naživu.

„To jsme my, mami, já a Lou.“

Lou to podráždilo. „Ozi, neslyší tě.“

„Slyší!“ Lou, která chlapce znala jako své boty, jeho lítostivý tón překvapil. Dala si ruce v podpaží a odvrátila od něho zrak. Když se na něj opět podívala, Oz si vyndal z kufříku krabičku a právě ji otevíral. Vytáhl z ní řetízek s křemínkem na konci.

„Ozi, prosím,“ vybuchla sestra, „můžeš toho nechat?“ Nevšímal si jí a držel ruku s řetízkem nad matkou. Amanda byla schopná jíst a pít, ale z jakéhosi pro její děti nepochopitelného důvodu nedokázala hýbat končetinami ani mluvit a měla stále zavřené oči. Oze to nesmírně trápilo a současně mu to poskytovalo naději. Domníval se, že jde o nějakou drobnost, o něco, jako je kamínek v botě nebo ucpávka v trubce. Jen musí tu potíž odstranit a maminka se k nim zase vrátí. „Ozi, seš tak hloupej. Nedělej to.“

Přestal a podíval se na ni. „Problém je, Lou, že ničemu nevěříš.“

„A ty zase věříš všemu.“

Oz začal nad matkou pomalu pohupovat řetízkem ze strany na stranu. Zavřel oči a začal odříkávat slova, kterým nebylo rozumět a jimž možná nerozuměl ani on sám.

Lou stála vedle něho a nervózně ho pozorovala, ale nakonec už nemohla to jeho čarování vydržet. „Kdyby tě někdo viděl, myslel by si, že ses zbláznil. A víš co? Měl by pravdu!“ Oz se odmlčel a rozzlobeně se na ni podíval. „Zkazilas to. Aby léčba fungovala, musí bejt úplný ticho.“

„Léčba? Jaká léčba? O čem to mluvíš?“

„Chceš, aby máma takhle zůstala?“

„No, jestli zůstane, může si za to sama,“ odsekla Lou. „Kdyby se nehádala s tátou, nic z toho by se nestalo.“ Oze její slova šokovala. Dokonce i Lou vypadala překvapeně, že mohla něco takového vyslovit. Ale jak měla v povaze, nehodlala vzít zpátky nic, co jednou řekla.

Ani jeden z nich se v tu chvíli na Amandu nepodíval, ale kdyby to udělali, mohli zahlédnout pohyb, zachvění víček svědčící o tom, že Amanda svou dcera nějak zaslechla a pak spadla ještě hlouběji do propasti, která ji už tak pevně držela ve svých spárech.

Přestože si to většina cestujících neuvědomovala, jak se trať stáčela od města k jihu, vlak se postupně naklonil na levou stranu. Když se tak stalo, Amandě sklouzla paže z břicha a visela jí dolů z lůžka.

Oz ji chvíli ohromeně pozoroval. Člověk přímo cítil chlapcovo přesvědčení, že se právě stal svědkem biblického zázraku, jako když hozený kámen skolil obra. Zaječel: „Mami! Mami!“ a vzrušením téměř stáhl Lou na podlahu. „Lou, vidělas to?“

Ale Lou mlčela. Nečekala, že se matčina ruka ještě někdy pohne. Právě když se také chystala vykřiknout „Mami!“, dveře oddělení se otevřely a do kupé se jako lavina nahrnula ošetřovatelka s tváří staženou nesouhlasem. Nad hlavou se jí vznášely obláčky cigaretového kouře, jako by měla sama od sebe každým okamžikem vzplanout. Kdyby se Oz tak nesoustředil na matku, určitě by při pohledu na ženu v bílém vyskočil z okna.

„Co se tu děje?“ Než se vlak srovnal do úzkých kolejí vedoucích skrz New Jersey, několikrát se zhoupl a ošetřovatelka klopýtla dopředu.

Oz pustil řetízek na zem a ukázal na matku, jako by byl stavěči pes a čekal na pochvalu. „Pohnula se. Máma pohnula rukou. Oba jsme to viděli, že jo, Lou?“

Avšak Lou se jen dívala z matky na Oze a zase zpátky. Měla pocit, jako by jí někdo vyřízl jazyk; nedokázala pronést jediné slovo.

Ošetřovatelka Amandu zkontrolovala a nasadila ještě kyselejší výraz, protože očividně považovala vyrušení z kuřácké pauzy za neodpustitelné. Položila Amandě paži zpátky na břicho a přikryla ji.

„Vlak vjel do zatáčky. To je všechno.“ Když se sehnula, aby Amandě upravila přikrývku, spatřila na podlaze řetízek, kterým se Oz snažil urychlit uzdravení své matky.

„Co je to?“ zeptala se přísně, natáhla ruku a zvedla důkaz číslo jedna ve svém soudním sporu proti tomu chlapci.

„Jenom se tím snažím mámě pomoct. Je to takový Oz vrhl nervózní pohled na sestru takový kouzlo.“

„Hloupost.“

„Vraťte mi ho, prosím.“

„Vaše matka je v katatonickém stavu,“ pronesla žena chladným, pedantickým tónem, který měl vyvolat absolutní hrůzu ve všech nejistých, zranitelných bytostech, což se jí u Oze snadno podařilo. „Neexistuje téměř žádná naděje, že by se z bezvědomí probrala. A už vůbec jí v tom nepomůže nějaký řetízek, mladíku.“

„Prosím, vraťte mi ho,“ pronesl Oz se sepjatýma rukama, jako by se modlil.

„Už jsem ti řekla –“ Ucítila, že jí někdo poklepal na rameno, a odmlčela se. Když se otočila, Lou stála přímo proti ní. Ošetřovatelce připadalo, jako by dívka během posledních pár vteřin o několik palců povyrostla. Přinejmenším se jí protáhla hlava, šíje a ramena. „Dejte mu to!“

Ošetřovatelka při té urážce zrudla. „Mně děti rozkazovat nebudou.“

Lou bleskurychle chňapla po řetízku, ale ošetřovatelka byla překvapivě silná, a i když s ní děvče bojovalo jako o život, podařilo se jí ho nacpat do kapsy.

„Tohle vaší matce nepomůže!“ vyštěkla a při každém slově jí byl z úst cítit zápach Lucky Strikes. „A teď si laskavě sedněte a buďte zticha!“

Oz se podíval na matku. Na tváři měl zoufalý výraz, že kvůli zatáčce na trati přišel o drahocenný řetízek.

Lou s Ozem se usadili u okna a dalších několik mil mlčky sledovali západ slunce. Když se Oz začal vrtět, Lou se ho zeptala, co se děje.

„Trápí mě, že jsem tam tátu nechal samotnýho.“

„Ozi, on není sám.“

„Ale v tý bedně byl sám. A už se stmívá. Možná se bojí. To není správný, Lou.“

„Není v tý bedně, je v nebi. Právě teď si povídají s pánbíčkem a dívají se na nás.“

Oz pohlédl na oblohu. Zvedl ruku, aby tatínkovi zamával, ale pak se mu na tváři objevila nejistota.

„Klidně mu zamávej, Ozi. Je nahoře.“

„Přísaháš na holej pupík?“

„Přísahám. Jen mu zamávej.“

Oz to udělal a pak se blaženě usmál.

„Co je?“ zeptala se ho sestra.

„Nevím, ale je to fajn pocit. Myslíš, že mi taky zamával?“

„Určitě a pánbíček taky. Vždyť tátu znáš, vypráví mu příběhy a tak. Už se určitě skamarádili.“ Lou taky zamávala, a když se prsty dotkla studeného skla, na okamžik si představila, že věří všemu, co právě řekla. A bylo to fajn.

Od smrti jejich otce se zima už téměř vzdala vlády nad přírodou. Každý den jí chyběl víc, prázdnota v jejím srdci se s každým dalším nadechnutím zvětšovala. Chtěla, aby byl tatínek zase v pořádku a zdravý. A s nimi. Ale to se už nikdy nestane. Táta umřel. Měla neskutečně mučivý pocit. Podívala se na oblohu.

Ahoj, tati. Prosím, nikdy na mě nezapomeň, protože já nikdy nezapomenu na tebe. Vyslovila ta slova nezvučné, takže ji Oz neslyšel. Potom si Lou uvědomila, že možná začne sama brečet, ale nemohla, ne před Ozem. Kdyby se rozplakala, určitě by se k ní přidal a nebyl by k utišení.

„Jaký to je, bejt mrtvej, Lou?“ zeptal se Oz a dál zíral do tmy.

Po chvilce odpověděla: „Myslím, že člověk nic necítí. Ale na druhou stranu zase cítí všechno. Všechno dobrý. Jestli vedl slušnej život. Jestli ne, no, vždyť víš.“

„Ďábel?“ vyhrkl Oz očividně vyděšený, jakmile to strašné slovo pronesl.

„Toho se ty bát nemusíš. Ani táta ne.“

Oz se postupně přiměl podívat na Amandu. „Umře maminka?“

„Všichni jednou umřeme.“ Tohle by Lou nikomu neusnadnila, dokonce ani Ozovi ne, ale pevně ho objala. „Každou vteřinu jsme smrti blíž. Ale musíme žít, dokud to jde.“

Lou k sobě bratra pevně tiskla a dívala se ven. Nic netrvá věčně a ona to věděla.

5

Bylo časně ráno, kdy se začali ptáci probouzela načechrávat si křídla, z teplé země stoupala chladná mlha á slunce vypadalo pouze jako odraz ohně na východní obloze. Měli jednu zastávku v Richmondu, kde jim měnili lokomotivu, a pak vlak hladce překonal Shenandoahské údolí s natolik úrodnou půdou a příznivým podnebím, že se zde dalo pěstovat prakticky cokoli. Teď se začala krajina zvedat do výšky.

Lou spala málo, protože se dělila o horní lůžko s Ozem, který sebou v noci házel, i když ho nic netrápilo. Při kolébání vlaku, který mířil do nového, děsivého světa, se její bratr ve spánku proměnil v divokou kočku. Přestože ho Lou pevně objímala, byla od jeho kopanců samá modřina; přestože mu šeptala slova útěchy, uši jí drásaly jeho zoufalé výkřiky. Nakonec slezla dolů, bosýma nohama se dotkla studené podlahy, potmě dotápala k oknu, roztáhla záclonky a poprvé v životě spatřila na vlastní oči virginskou horu.

Jack Cardinal kdysi své dceři vyprávěl, že prý ve skutečnosti existovala dvě Appalačská pohoří. Jedno vytvořily před miliony let ustupující oceány a zemské vrásnění a tyčilo se do velké výšky, která mohla konkurovat dnešním Skalnatým horám. Tento masiv později vlivem eroze způsobené nárazy neklidných vod zmizel. Pak se planeta znovu zachvěla, jak Lou otec vysvětlil, skály se opět zvedly, i když ne tak vysoko jako předtím, a vzniklo současné Appalačské pohoří, které se rozpínalo jako hrozivé ruce mezi oblastmi Virginie a Západní Virginie a táhlo se z Kanady až do Alabamy.

Appalače zabránily předčasné expanzi na západ, poučil Jack zvídavou Lou, a udržely americké kolonie sjednocené natolik dlouho, že dokázaly získat nezávislost na anglickém království. Později jeho přírodní zdroje poháněly jednu z největších průmyslových dob, jaké kdy svět zažil. Navzdory tomu všemu, dodal otec s rezignovaným úsměvem, člověk nikdy neuvěřil, že hory ovlivňují jeho život.

Lou věděla, že Jack Cardinal virginské hory miloval a vzhlížel k strmým, rozeklaným skalám s nábožnou úctou. Často jí vyprávěl, že je v tom velebném pásu země něco magického, protože věřil, že se v něm skrývají síly, které nelze logicky vysvětlit. Lou tu a tam napadlo, jak mohla hromada půdy a kamení – navzdory své výšce – na otce tak zapůsobit. Teď poprvé pochopila důvod, protože nic takového ještě nikdy nezažila.

Pahorky pokryté stromy a hromadami břidlice, které Lou spatřila nejdřív, představovaly pouze nedospělé potomky; za těmito „dětmi“ viděla obrysy jejich vysokých rodičů, hor. Připadalo jí, že jsou směrem k nebi i do dálky bez hranic. Byly tak mohutné a široké, až působily neskutečným dojmem, přestože se zrodily přímo z kůry naší planety. A někde v nich žila žena, po které Lou dostala své jméno, ale s níž se ještě nikdy nesetkala. Při té představě cítila útěchu a zmatek zároveň. Jednu chvíli měla Lou dojem, jako by se tímhle klapotajícím vlakem přenesli rovnou do jiné sluneční soustavy. Pak se vedle ní postavil Oz, a i když nepatřil k lidem, kteří dokážou v ostatních probudit odvahu, Lou jeho malá postavička uklidnila.

„Myslím, že už tam budeme,“ pronesla a třela mu ramínko, aby ho zbavila napětí z dalšího děsivého snu. Staly se na to s matkou odbornice. Oz, jak jí řekla Amanda, má ty nejhrůznější noční můry, s jakými se kdy setkala. Ale nemá smysl ho litovat nebo jeho situaci zlehčovat, jak dceru poučila. Stačí, když člověk vezme kloučka do náruče a pokusí se ho psychických a fyzických potíží zbavit.

Lou to považovala za jakési osobní Písmo svaté: Nemáš důležitější povinnosti než starat se o svého bratra Oze. Měla v úmyslu to přikázání ctít nade všechna ostatní.

Chlapeček zaujatě pozoroval krajinu. „Kde to je? Kam jedeme?“

Lou ukázala do okna. „Někam tamhle.“

„Pojede vlak přímo kolem jejího domu?“

Lou se jeho poznámce usmála. „Ne. Někdo na nás bude na nádraží čekat.“

Vlak vjel do tunelu vyhloubeného do úbočí jednoho z kopců a ocitli se v ještě větší tmě. O chviličku později se vyřítili z černé díry ven a vlak začal prudce stoupat nahoru. Děti se vyděšeně dívaly z okna. Nad hlavou se jim klenul mostní pilíř. Vlak zpomalil a pak opatrně otestoval most jako chodidlo studenou vodu. Lou s Ozem pohlédli dolů, ale zemi pod sebou v chabém světle nezahlédli. Jako by viseli na obloze, kam je vynesl železný pták vážící mnoho tun. Náhle se vlak ocitl zpátky na pevné zemi a opět začal šplhat nahoru. Zatímco nabíral rychlost, Oz se zhluboka nadechl a zívl – snad, jak si Lou pomyslela, aby překonal pocit úzkosti.

„Bude se mi to tu líbit,“ prohlásil náhle Oz a přitiskl na okno svého plyšového medvěda. „Podívej,“ řekl plyšákovi, který, jak Lou věděla, neměl žádné jméno. Pak si nervózně vrazil palec do pusy. Usilovně se snažil s tím zlozvykem skoncovat, ale po tom všem, co se stalo, se mu to nedařilo.

„Bude to dobrý, že jo, Lou?“ zamumlal.

Lou si posadila bratříčka na klín a bradou ho lechtala na krku, až se Oz začal kroutit.

„Přesně takhle bezva to bude.“ A Lou se nějak donutila uvěřit, že říká pravdu.

6

ŽELEZNIČNÍ STANICI V RAINWATER RlDGE NETVOŘILO NIC víc než vylepšená kůlna s jediným rozbitým oknem potaženým pavučinou a otvorem pro dveře, které však v pantech chyběly. Tuhle ruinu sbitou z fošen odděloval od kolejí úzký příkop. Venku foukal prudký vítr, protože se prodíral průrvami mezi skalami a stromy, a na tvářích těch několika málo lidí, kteří tu čekali na vlak, i na zakrslém porostu bylo vidět, jakou má sílu.

Lou s Ozem sledovali, jak matku nakládají do staré sanitky. Když ošetřovatelka nastoupila do vozidla, zamračila se na své svěřence, protože očividně stále ještě nezapomněla na střet z předchozího dne.

Jakmile se dveře sanitky zavřely, Lou vytáhla z kapsy kabátu řetízek s křemínkem a podala ho Ozovi.

„Než vstala, vklouzla jsem k ní do oddělení. Měla ho pořád v kapse.“

Oz se usmál, strčil si drahocennou věc do kapsy a pak se vytáhl na špičky, aby sestru políbil na tvář. Děti stály u svých zavazadel a trpělivě čekaly na Louisu Mae Cardinalovou.

Byly vymydlené, vlasy měly pečlivě učesané – Lou si dala na Ozovi obzvlášť záležet. Na sobě měly své nejlepší oblečení, které jen stěží dokázalo zamaskovat jejich bušící srdce. Po chvilce ucítily někoho za zády.

Otočily se a spatřily mladého, vlivem povětrnostních podmínek ošlehaného černocha. Byl vysoký, se širokými rameny a mohutným hrudníkem, s pažemi jako kusy šunky, se štíhlým, ale ne útlým pasem a s dlouhýma nohama, z nichž jednu měl u kolena podivně vyboulenou. Jeho pleť měla tmavohnědou barvu příjemného odstínu. Upíral zrak na své nohy a Lou se okamžitě zadívala stejným směrem. Jeho staré pracovní boty byly tak velké, že by se do nich vešlo novorozeně a ještě by v nich trochu místa zbylo, jak si děvče všimlo. Montérky měl stejně obnošené jako boty, ale byly čisté, nebo alespoň natolik čisté, nakolik to zdejší nevlídné prostředí, samý prach a vítr, dovolovalo. Lou k němu napřáhla ruku, ale černoch ji nepřijal.

Místo toho jediným mocným pohybem zvedl všechna zavazadla a kývl hlavou směrem k silnici. Lou si to vyložila jako „ahoj“, „pojďte za mnou“ a „později vám řeknu, jak se jmenuju,“ to vše obsažené v jediném výmluvném gestu. Dal se do pohybu a děti okamžitě poznaly, že má nohu chromou.

Podívaly se na sebe a pak se pomalu vydaly za ním. Oz svíral svého medvěda a Louinu ruku. Kdyby to bylo možné, určitě by za sebou vlekl celý vlak, aby mohl v případě nutnosti rychle zmizet.

Protáhlý čtyřdveřový sedan Hudson měl zelenou barvu. Auto bylo staré, ale uvnitř čisté. Jeho vysoký, nekrytý chladič připomínal náhrobní kámen a chyběly mu dva přední nárazníky a sklo v zadním okně. Muž se posadil za volant a Lou s Ozem na zadní sedadlo. S dlouhou řadicí pákou zacházel se zručností vyplývající z dlouholeté praxe, takže převodovka ani jednou neprotestovala.

Po žalostném stavu železniční stanice si Lou nedělala o zdejší civilizaci velké iluze. Avšak už po dvaceti minutách jízdy vjeli do celkem velkého města, i když v New Yorku by takové množství budov stačilo sotva na ubohý blok domů.

Tabule oznamovala, že vstupují do města Dickens. Hlavní ulice byla dvouproudová a pokrytá asfaltem. Obě její strany lemovaly udržované domky ze dřeva a cihel. Jedna z budov byla pětipodlažní a z vývěsního štítu bylo zřejmé, že jde o hotel s přijatelnými cenami. Na ulici stálo mnoho automobilů, většinou objemných fordů a chryslerů, a těžkých nákladaků nejrůznějších značek, postříkaných blátem. Všechna parkovala šikmo před budovami.

Byly tu obchody se smíšeným zbožím, restaurace a otevřený sklad s věžemi z krabic s cukrem, papírovými utěrkami, kukuřičnými lupínky a ovesnými vločkami. Děti také zahlédly prodejnu aut s naleštěnými vozy ve výloze a hned vedle benzinovou stanici Esso, pyšnící se dvojitými pumpami se zaobleným vrškem a mužem v uniformě, který právě se širokým úsměvem plnil nádrž promáčknutého lasallu, za nímž čekal zaprášený dvoudveřový nash. Nad vchodem jedné kavárny se pohupovalo velké víčko od coca-coly a na zdi obchodu s domácími potřebami visela reklama na baterie. Podél jedné strany ulice se tyčily telefonní a elektrické sloupy z topolového dřeva a od nich se ke každé budově vinuly černé kabely. Vývěska na dalším obchodě oznamovala, že se tu prodávají za výhodné ceny klavíry a varhany. Na jednom rohu stálo kino, na dalším prádelna. Obě strany ulice lemovaly jako obrovské hořící sirky plynové pouliční lampy.

Chodníky byly přecpané lidmi. Děti spatřily všechny možné typy, od elegantně oděných dam se složitými účesy a nenápadnými kloboučky po ohnuté, umouněné muže, kteří, jak Lou napadlo, zřejmě pracují v místních uhelných dolech, o kterých četla.

Když Dickens opouštěli, minuli jednu z nejhonosnějších budov z celého města. Šlo o vilu z červených cihel s elegantním dvoupodlažním portikem, který podpírala dvojice jónských sloupů, a s příkrou plechovou střechou natřenou načerno, která se honosila věží s hodinami. Před ní v čerstvém větru vlály virginská a americká vlajka. Vznešená cihlová stavba z červených cihel však stála na základech z ošklivého, zbrázděného betonu. Tento zvláštní rozpor udeřil Lou do očí stejně, jako kdyby si někdo vzal špinavé boty k obleku. Nápis vytesaný nad sloupy jednoduše oznamoval: „Soud.“ A pak nechali poslední domky Dickensu za zády.

Lou se zmateně zavrtěla. Otcovy příběhy vyprávěly o krutých horách a primitivním životě v místech, kde se lovci choulili kolem ohníčků z hikorových větví, pekli si na nich úlovek a popíjeli hořkou kávu; kde farmáři vstávali před svítáním a obdělávali půdu, dokud nepadli vyčerpáním; kde horníci kopali v zemi a vdechovali do plic mour, který je nakonec zabil; a kde dřevorubci mocnými údery sekery a tahy pily káceli panenské lesy. Základem zdejšího života byl zdravý rozum, dokonalá znalost půdy a pracovité ruce. Po příkrých svazích a jílovitými údolími bloudilo nebezpečí a lidem a zvířatům vládlo panovačné, vysoké pohoří, které jasně určilo hranice jejich možností, jejich životů. Místo jako Dickens s dlážděnými ulicemi, hotelem, vývěskami s coca-colou a klavíry na prodej za výhodné ceny tady nemělo co dělat. Přesto si Lou náhle uvědomila, že její otec psal o časovém období před dobrými dvaceti lety.

Tiše vzdychla. Všechno, dokonce i hory a místní lidé, se zřejmě změnilo. Lou napadlo, že prababička pravděpodobně bydlí v naprosto normální vesnici s naprosto normálními sousedy. Možná má kočku a každou sobotu chodí do kadeřnického salonu, kde to páchne chemikáliemi a cigaretovým kouřem. Lou s Ozem budou na verandě popíjet oranžádu, v neděli chodit do kostela a mávat lidem, kteří budou kolem projíždět autem, a povedou téměř stejný život jako v New Yorku. A i když na té představě nebylo absolutně nic špatného, Lou v ní chyběla ryzí, úchvatná divočina, na kterou se tolik těšila. Tohle nebyl ten život, který zažil její otec a pak o něm psal, a Lou to hluboce zklamalo.

Vůz ujel několik dalších mil lesem, přes vysoký kopec a hlubokými údolími a pak Lou spatřila další tabuli. Město se jmenovalo Tremont. Tohle bude asi ono, pomyslela si. Tremont byl zhruba třikrát menší než Dickens. Před obchody, které důvěrně připomínaly ty ve větším městě, stálo asi patnáct automobilů, nebyla tu žádná vysoká budova ani soud a ulici pokrýval místo asfaltu makadam a štěrk. Lou také tu a tam zahlédla jezdce na koni, a pak jim Tremont zmizel za zády a země se zvedala stále výš. Prababička, usoudila Lou, zřejmě žije na kraji Tremontu.

Další místo, kterým projeli, ceduli s názvem nemělo, protože těch několik domků a pár lidí, které děti zahlédly, zřejmě za pojmenování nestálo. Cesta byla nyní prašná a hudson se po jejím hrbolatém povrchu kymácel ze strany na stranu. Lou spatřila nízkou budovu pošty a vedle ní naklánějící se boudu z prken bez vývěsního štítu na průčelí a s rozpadajícím se schodištěm. Nakonec zahlédla velký obchod se smíšeným zbožím s nápisem „McKenzie“ na zdi; venku stála vysoká hromada krabic s cukrem, moukou, solí a pepřem. V jednom jeho výkladu visely modré montérky, postroje a petrolejová lampa. A to bylo asi tak všechno, co se v té bezejmenné osadě podél mizerné cesty nacházelo.

Kousek za osadou minuli mlčenlivé muže se zapadlýma očima a tvářemi porostlými chomáčky vousů; měli na sobě špinavé pracovní obleky, klobouky se sklopenou střechou a neforemná bagančata a cestovali po svých, na mezku nebo na koni. V malém voze s plachtou, taženém párem mezků, se kodrcala hubená žena s vyhaslým pohledem a propadlou tváří, oblečená do ginghamové blůzy a sukně z doma tkané vlněné látky, kterou měla v pase nařasenou pomocí špendlíků. Vzadu na korbě, na režných pytlích větších než ony samy, seděla kupa dětí. Rovnoběžně s cestou pod vodárenskou věží stál dlouhý vlak s uhlím, hltavě polykal vodu a s každým lačným polknutím mu vyrazil z hrdla chuchvalec páry. Na vedlejším kopci v dálce zahlédla Lou výklopník na uhlí na dřevěných pilotách a další řadu nákladních vagonů, které se sunuly pod konstrukci jako zástup poslušných mravenců.

Přejeli velký most. Plechová tabule oznamovala, že se řeka jmenuje McCloud a nachází se třicet stop pod nimi. V odrazu vycházejícího slunce byla voda růžová a připomínala míle dlouhý klikatý jazyk. Vrcholky hor měly namodralý odstín a oblaka kouře těsně pod nimi vytvářela jemný šátek.

Protože nebyly v dohledu žádné další vesnice, Lou usoudila, že je nejvyšší čas seznámit se s mužem vepředu.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se. Znala hodně černochů, většinou spisovatelů, básníků, hudebníků a těch, kteří hráli v divadle, všechno přátele svých rodičů. Ale existovali i jiní. Během vycházek po městě potkávaly s maminkou barevné lidi, kteří nakládali odpadky, zastavovali spěchajícím drožky, nosili zavazadla, starali se o děti bělochů, uklízeli ulice, myli okna, leštili boty, vařili jídlo, pracovali v prádelně a přátelsky přijímali urážky a spropitné od bílých zákazníků.

Tenhle člověk za volantem byl jiný, protože zřejmě nerad mluvil. Lou se v New Yorku seznámila s jedním starým laskavým pánem, který pracoval jako prodavač na Yankeeském stadionu, kam si s otcem chodili občas zasportovat. Tenhle stařík, jen o odstín tmavší než arašídy, které prodával, jí vyprávěl, že barevný muž tě pustí ke slovu jediný den v týdnu, v neděli, kdy dovolí, aby se vypovídal Bůh a ženy.

Černoch pokračoval v řízení; když ho Lou oslovila, dokonce se ani nepodíval do zpětného zrcátka. S takovým nezájmem se nedokázala smířit.

„Moji rodiče mě pojmenovali Louisa Mae Cardinalová po prababičce. Všichni mi ale říkají Lou, jen Lou. Můj táta se jmenuje John Jacob Cardinal. Je to moc slavnej spisovatel. Už jste o něm asi slyšel.“

Mladík ze sebe nevydal jediný zvuk, nepohnul jediným svalem. Cesta před ním byla zřejmě natolik fascinující, že se jí trocha historie rodiny Cardinalových nemohla vyrovnat.

Oz, který se rozhodl sestřin statečný pokus o rozhovor podpořit, pronesl: „Umřel, ale máma ne.“

Po té nevhodné poznámce se Lou okamžitě zamračila a Oz se stejně tak rychle otočil k oknu, aby naoko obdivoval krajinu.

Když se hudson znenadání zastavil, vymrštilo je to lehce dopředu.

Před autem stál chlapec o trošku starší než Lou, ale přibližně stejně vysoký. Zrzavé vlasy měl rozcuchané a nedařilo se mu pod ně schovat odstávající uši, za které by se dal snadno přibít na vrata. Na sobě měl velké, ušmudlané spodní tílko a špinavé montérky, které mu sahaly nad kostnaté kotníky. Byl bos, i když bylo dost chladno. V ruce držel dlouhý, podomácku vyrobený rybářský prut a zprohýbanou krabici s rybářskými potřebami, která měla zřejmě kdysi modrou barvu. Vedle něho poskakoval černohnědý voříšek s vyplazeným růžovým jazykem. Chlapec vsunul prut a krabici otevřeným zadním oknem do auta a uvelebil se na předním sedadle, jako by mu patřilo; jeho pes se choval stejně nenuceně jako on.

„Nazdárek, Helle No,“ pozdravil chlapec přátelským tónem řidiče, který hosta uvítal nepatrným pokývnutím.

Lou s Ozem se na sebe při tom nesmírně zvláštním pozdravu zmateně podívali.

Host jako maňásek vystrčil hlavu přes opěradlo a upřeně se na ně zadíval. Byl samá piha, měl drobný nosík, na kterém jich bylo ještě o něco víc, a vlasy vyšisované od slunce vypadaly ještě zrzavější. Oči měl jasně zelené a spolu s rudou kšticí připomněly Lou vánoční balicí papír.

„Vsadim se, že jedete k pani Louise, co?“ prohodil s neodolatelným úsměvem.

Lou pomalu přikývla. „Já jsem Lou. A tohle je můj bráška Oz,“ pronesla nenuceně, jen aby dokázala, že není nervózní.

Chlapec si s nimi bleskurychle potřásl rukama. Měl pevné prsty, poznamenané životem na venkově. Jestli byl majitelem nehtů, to se nedalo pod pozoruhodnou vrstvou špíny poznat. Lou s Ozem nedokázali od těch prstů odtrhnout zrak.

Musel si toho všimnout. „Byl sem před svítáním na žížalách. Svíčku v jedny ruce, plechovku v druhý. Při tom se člověk umaže,“ pronesl věcným tónem, jako by celá léta vedle sebe klečeli pod horkým sluncem a sbírali návnadu.

Oz pohlédl na vlastní ruku a uviděl, že mu na ní po stisku ulpělo trochu špíny. Usmál se, protože měl pocit, jako by se právě stali pokrevními bratry. Bratr! Ta představa Oze nadchla.

Zrzavý chlapec se dobromyslně ušklíbl a ukázalo se, že má většinu zubů tam, kde by měly být, i když jen pár jich bylo rovných nebo bílých.

„Menuju se Jimmy Skinner,“ představil se, „ale říkaj mi Diamonde, protože táta tvrdí, že mám palici stejně tvrdou jako diamant. A tenhle pes se menuje Jeb.“

Když voříšek zaslechl své jméno, vystrčil chundelatou hlavu přes opěradlo a Diamond ho laškovně zatahal za obě uši. Pak se zadíval na Oze.

„To je ale srandovní méno. Oz.“

Oze jeho poznámka vyděsila. Copak nebudou přáteli?

Lou odpověděla místo svého bratra. „Ve skutečnosti se jmenuje Oscar. Jako Oscar Wilde. Oz je jeho přezdívka, jako Čaroděj ze země…“

Diamond udiveně kroutil hlavou. „Nikdy sem o žádnejch Wildech neslyšel.“ Odmlčel se, legračně pokrčil čelo a znovu usilovně přemýšlel. „Jakej že to byl čaroděj?“

Lou nedokázala zamaskovat překvapení. „Přece ta knížka? Film? Judy Garlandová?“

„Mlaskalové? A Zbabělej lev?“ dodal Oz.

„Nikdy sem v kině nebyl.“ Diamond se krátce zadíval na Ozova plyšového medvěda a na tváři se mu objevil nesouhlasný výraz. „Nejseš na to už trochu velkej, chlapečku?“

To byla pro Oze poslední kapka. Smutně si otřel špinavou ruku o sedadlo, čímž anuloval svou a Diamondovu slavnostní přísahu.

Lou se naklonila natolik dopředu, že cítila Diamondův dech. „Do toho ti nic není, jasný?“

Pokořený Diamond se zabořil do předního sedadla a lhostejně Jebovi dovolil, aby mu z prstů olízal špínu a pozůstatky žížal. Jako by Lou na toho chlapce těmi slovy plivla.

Sanitka už byla dost daleko před nimi, protože jela mnohem rychleji.

„Mrzí mě, že je vaše máma nemocná,“ prohodil Diamond, jako by jim podával dýmku míru.

„Uzdraví se,“ opáčil Oz, který byl v záležitostech týkajících se jejich matky vždy pohotovější než Lou.

Lou se dívala se založenýma rukama z okna.

„Hell No,“ pronesl Diamond, „zastav mi u mostu. Jestli něco chytim, přinesu vám to k večeři. Řekneš to pani Louise?“ Lou sledovala, jak Hell No vystrčil svou tupou bradu dopředu, zřejmě aby tím naznačil srdečné: „Fajn, Diamonde!“

Chlapec se opět objevil nad opěradlem. „Hele, dali byste si k večeři rybu na sádle?“ Na tváři měl dychtivý výraz. Chtěl si je usmířit, ale Lou se právě teď neměla chuť přátelit.

„Jasně, že dali, Diamonde. A pak si můžeme v tomhle zapadákově zajít do kina.“

Jakmile to Lou pronesla, okamžitě toho litovala. Nejen kvůli zklamanému výrazu na Diamondově tváři, ale také proto, že právě neuctivě mluvila o místě, kde se její otec narodil. Zjistila, že se dívá na oblohu a čeká na zlověstné zahřmění nebo snad na náhlý déšť, padající k zemi jako slzy.

„Ste z velkýho města, co?“ zeptal se Diamond.

Lou odtrhla oči od oblohy. „Z toho největšího. Z New Yorku,“ odpověděla.

„Nemluvíte jako lidi tady vodsuď.“

Oz vykulil na svého bývalého pokrevního bratra oči. „Jak to že ne?“

„Tady, Helle No. Tak dem, Jebe.“

Hell No zastavil. Přímo před nimi byl most, i když ten nejmenší, jaký kdy Lou viděla. Tvořilo ho pouhých dvacet stop zprohýbaných dřevěných prken položených přes železniční pražce o rozměrech šest krát šest a na každé straně se nacházelo zábradlí ze zrezivělého kovu, aby se člověk nezřítil z výšky pěti stop do něčeho, co vypadlo spíš jako potok plný plochých kamenů než vody. Sebevražda skokem z mostu tady byla vyloučená. A vzhledem k nízké hladině si Lou nedělala na rybu smaženou na sádle k večeři velké naděje, i když ji stejně název toho jídla nijak zvlášť nepřitahoval.

Když si Diamond vytáhl z hudsona rybářské nádobíčko, Lou, která sice trochu litovala toho, co řekla, ale mnohem víc než provinilost cítila zvědavost, se naklonila přes sedadlo a otevřeným zadním oknem se šeptem zeptala: „Proč mu říkáš Hell No?“

Její nečekaný zájem vrátil Diamondovi dobrou náladu a vesele se na ni usmál. „Protože se tak menuje,“ odpověděl upřímně. „Bydlí u pani Louisy.“

„Ale proč se mu tak říká?“

Diamond vrhl krátký pohled na přední sedadlo a předstíral, že něco loví v plechové krabici s rybářskými potřebami. Tichým hlasem pronesl: „Když byl Hell No eště malej, procházel timhle krajem jeho táta. Posadil ho rovnou na zem. No, a někdo se ho zeptal: ‚Vrátíš se pro to děcko?‘ A von vodpověděl:’Čerta starýho – Hell No!‘ Hell No ale nikdy nikomu neublížil. To se vo moc lidech říct nedá. A už vůbec ne vo bohatejch.“

Diamond uchopil krabici a opřel si prut o rameno. S hvízdáním zamířil k říčce, a zatímco můstek při každém otočení kol sténal a protestoval, Hell No přejel s hudsonem na druhý břeh. Diamond jim zamával a Oz jeho pozdrav špinavou rukou opětoval. Opět se v něm vzedmula naděje, že se s Jimmym „Diamondem“ Skinnerem, zrzavým rybařícím klukem z hor, spřátelí.

Lou mlčky zírala před sebe. Na muže jménem Hell No.

7

Svah byl dlouhý dobrých tři tisíce stop, ani o palec míň. Appalače by možná zbledly závistí ve srovnání s povýšenými Skalnatými horami, ale dětem Cardinalovým připadaly vysoké ažaž.

Když nechali můstek s Diamondem za sebou, devadesát šest koní motoru začalo výt a Hell No zařadil nižší rychlost. Bylo pochopitelné, že auto protestovalo, protože šplhali po hrbolaté prašné cestě, která stoupala vzhůru v úhlu téměř pětačtyřiceti stupňů a kroutila se kolem kopce jako had. Vzhledem k šířce mohla cesta sloužit obousměrně, ale ve skutečnosti nabízela pouze jediný jízdní pruh. Po obou stranách ležely spadlé balvany jako kamenné slzy plačící hory.

Oz se podíval do svahu mířícího k nebi pouze jednou a rozhodl se, že už to nikdy neudělá. Lou dál zírala z okna, jako by jí jejich vzestup k nebesům nevadil.

Náhle se na ně vyřítil ze zatáčky traktor, z větší části zrezivělý a s chybějícími součástkami, který držel pohromadě jen díky rezavému drátu a další přimontované veteši. Sám se na úzkou cestu skoro nevešel, natož s nemotorným hudsonem v protisměru. Na objemném zařízení se držely a všemi směry se houpaly děti, jako by šlo o mobilní tělocvičnu. Jeden chlapec asi v Louině věku doslova a do písmene visel ve vzduchu; spoléhal jen na svých deset prstů a vůli boží a ještě se smál! Další děti, asi desetiletá dívka a chlapec starý přibližně jako Oz, křečovitě objímaly všechno, co bylo po ruce, a oči měly vykulené hrůzou.

Na muže, který to monstrum řídil, byl ještě mnohem děsivější pohled než na neovladatelné vozidlo s vyděšenými dětmi na korbě. Na hlavě mu seděl plstěný klobouk, který byl po mnohaletém nošení propocený skrz naskrz. Vousy měl rozježené do všech stran, obličej od nemilosrdného slunce opálený do temného odstínu a pokrytý hlubokými vráskami. Nebyl vysoký, ale měl silné, svalnaté tělo. Jak muž, tak děti měli na sobě rozedrané oblečení.

Traktor byl skoro na hudsonu. Oz zavřel oči, protože se bál dokonce i vykřiknout. Ale Lou, když se na ně traktor řítil, hlasitě zavřískla.

Hell No se traktoru s naprosto klidným výrazem nějakým záhadným způsobem uhnul z cesty a zastavil, aby mohlo druhé vozidlo bezpečně projet. Byli tak blízko srázu, že se celá třetina pneumatik hudsonu opírala jen o mrazivý horský vzduch. Do propasti padaly uvolněné kaménky a hlína; vítr vše okamžitě uchvátil do své náruče a odnesl neznámo kam. Lou byla přesvědčená, že se také přehoupnou přes okraj, a pevně Oze objala, jako by ho tím mohla zachránit.

Když je traktor s řevem míjel, muž děti přejel zamračeným pohledem, a jakmile spatřil Helia No, zahulákal: „Ty idiotskej neg –“

Zbytek díky bohu přehlušilo vytí traktoru a smích a výskání chlapce visícího ve vzduchu. Lou pohlédla na Helia No, který nehnul brvou. Určitě se mu to nestalo poprvé, usoudila – aby o vlásek unikl osudové nehodě a slyšel na sebe halekat to ohavné jméno.

A pak jako úderem blesku celý ten kymácející se cirkus zmizel. Hell No pokračoval v cestě.

Když se Lou uklidnila, spatřila hluboko pod nimi nákladní auta naložená uhlím, jak postupně sjíždějí po jedné straně cesty, zatímco v protisměru se jako pilné včelky ženou krkolomnou rychlostí nahoru prázdná, aby zhltla další dávku. Všude kolem hyzdily tvář hor otevřené rány se skálou na dně; všechna zemina a stromy byly pryč. Lou sledovala, jak se z těch ran jako kapky zčernalé krve vynořují nákladní vozíky s uhlím, které končí na korbách náklaďáků.

„Menuju se Eugene.“

Lou s Ozem se ohromeně podívali na přední sedadlo. Mladík je pozoroval ve zpětném zrcátku.

„Menuju se Eugene,“ opakoval. „Diamond si někdy vymejšlí. Aleje to fajn kluk. Můj kámoš.“

„Ahoj, Eugene,“ pronesl Oz a pak ho pozdravila také Lou.

„Moc často se s lidma nevídám. Trvá mi, než najdu ty správný slova. Vomlouvám se.“

„To je v pořádku, Eugene,“ uklidnila ho Lou. „Seznamovat se s cizíma lidma není jednoduchý.“

„Já i pani Louisa sme moc rádi, že ste k nám přijeli. Je to hodná ženská. Vzala mě k sobě, když sem neměl kam jít. Máte štěstí, že je vaše příbuzná.“

„To je dobře, protože v poslední době jsme nebyli moc šťastný.“

„Hodně vo vás mluví. A vo vašem tátovi a mámě. Má vaši mámu ráda. Pani Louisa umí léčit nemocný.“

Oz se s obnovenou nadějí podíval na Lou, ale ta zavrtěla hlavou.

Ujeli ještě několik dalších mil, než Eugene odbočil na úzkou pěšinu, kterou tvořily dvě vyježděné koleje, jež se táhly přes stále ještě podřimující trávu a které ohraničovalo husté křoví. Protože se očividně blížili k cíli své cesty, Oz s Lou si vyměnili napjatý pohled. Na jejich drobných tvářích spolu bojovalo vzrušení, nervozita, zmatek a naděje.

Když dorazili na vrchol kopce, prašná cesta se stočila k severu. Otevřel se jim pohled na široké, okouzlující údolí. Zelené louky lemovaly rozlehlé smíšené lesy. Vedle luk se nacházela úhledná políčka, která přecházela v ohrady pro dobytek, zešedlé nepřízní počasí a porostlé holými popínavými růžemi. Ve spodní části ohrad se tyčila prostorná dvoupatrová stodola z prken s mansardovou střechou, pokrytou šindeli z cedrového dřeva. Na každé straně stodoly byla velká vrata a nad nimi dvířka od seníku. Přímo nad vraty trčel do vzduchu trám, na kterém se pohupovaly vidle. Zatímco v jedné ohradě ležely na trávě tři krávy, v malém výběhu se popásal osamělý kůň. V další ohradě Lou napočítala půl tuctu ostříhaných ovcí. A za ní spatřila další oplocený prostor, kde se v bahně jako velikánské děti při hře převalovali obrovští vepři. Do velkého povozu, který čekal vedle stodoly a od jehož okovaných dřevěných kol se odrážely sluneční paprsky, byl za sebe zapřažený pár mezků.

Byly tu i další budovy a kůlny, velké i malé, roztroušené po údolí a většinou z prken. Jedna z nich, která stála pod převisem porostlým javory, vyhlížela jako zbudovaná z klád vyspárovaných bahnem a zdálo se, že je zčásti zapuštěná do země. Úhledná políčka, která se na koncích vlnila jako pramínky vlasů, se táhla od hospodářských budov umístěných ve středu jako loukotě u kola. A za tím vším se tyčily vysokánské Appalače, takže tahle slušně rozlehlá farma vypadala ve srovnání s nimi jako dětská hračka.

Lou byla konečně tady, na místě, kde otec prožil mnoho let a o kterém psal, ale kam se nikdy nevrátil. Když se blížili k domu, v němž na ně čekala Louisa Mae Cardinalová, žena, která vychovala jejího otce, několikrát se rychle nadechla a napřímila se.

8

Ve STAVENÍ ZATlM ošetřovatelka seznamovala Louisu se zdravotním stavem Amandy a dalšími podrobnostmi. Žena pozorně poslouchala a tu a tam jí položila věcnou otázku.

„A také bychom mohly probrat mé požadavky,“ pronesla ošetřovatelka nakonec. „Trpím alergií na zvířata a pyl, proto požaduji, aby se jejich výskyt tady omezil na minimum.

V žádném případě nesmějí do domu. Mám také pár požadavků ohledně jídla. Předám vám seznam. Požaduji též volnou ruku, pokud jde o výchovu dětí. Vím, že to přesahuje mé oficiální povinnosti, ale podle mého názoru potřebují disciplínu. Zejména to děvče je naprosto nezvladatelné. Jsem přesvědčená, že dokážete mou upřímnost ocenit. A teď bych ráda viděla svůj pokoj.“

Louisa Mae Cardinalová prohlásila: „Ocením, když vodjedete. Vlastně tady ani pro vás žádnej pokoj nemáme.“ Vysoká ošetřovatelka stála co nejvzpřímeněji, ale stále bylamenší než Louisa Mae Cardinalová. „Promiňte?“ vydechla rozhořčeným tónem.

„Řekněte Samovi, aby vás vodvez zpátky na nádraží. Zanedlouho pojede další vlak na sever. A než dorazí, můžete jít na vycházku. Stojí to za to.“

„Poslali mě sem, abych se starala o svou pacientku.“

„Postarám se o ni stejně dobře jako vy.“

„Nemáte k tomu kvalifikaci.“

„Sam s Hankem musej vyrazit nazpátek, zlato.“

„Potřebuju to zkonzultovat po telefonu.“ Ošetřovatelka byla v obličeji tak rudá, až to vypadalo, že se stane pacientkou ona sama.

„Nejbližší telefon je dole v Tremontu. Ale i kdybyste zavolala samotnýmu prezidentovi Spojenejch států, tady stejně rozhoduju já.“ Louisa Mae sevřela ženě loket takovou silou, až překvapením zamrkala. „A v žádným případě s tim nebudeme vobtěžovat Amandu.“ Vyprovodila ošetřovatelku z místnosti a zavřela za nimi dveře.

„Skutečně si myslíte, že uvěřím, že nemáte telefon?“ sykla ošetřovatelka.

„Nemáme ani zavedenou elektřinu, ale slyšela sem, že je užitečná. Eště jednou děkuju a přeju šťastnou zpáteční cestu.“ Louisa Mae jí vtiskla do ruky tři ušmudlané jednodolarové bankovky. „Dala bych vám víc, zlato, ale už nemám.“

Ošetřovatelka se chvíli dívala na peníze v dlani a pak pronesla: „Zůstanu tu, dokud nebudu vědět, že moje pacientka –“

Louisa Mae jí opět stiskla loket a odvedla ji k hlavním dveřím. „Většina místních nemá vetřelce v lásce. Jakmile vstoupí někdo cizí na soukromej pozemek, vokamžitě mu kolem hlavy hvízdne varovnej výstřel. Dejte si na ně pozor. Další rána bejvá vo poznání bolestivější. No, já už sem moc stará, abych marnila čas varovnejma výstřelama, a taky do pušky nepoužívám sůl. Jasnějc se snad už vyjádřit nemůžu.“

Když hudson zastavil, sanitka byla stále zaparkovaná před stavením, které mělo hlubokou, chladnou verandu, a jak slunce stoupalo výš, prodlužovaly se přes ni stíny. Lou s Ozem vystoupili z auta a prohlíželi si nový domov. Byl menší, než vypadal z dálky. A Lou si všimla několika přístavků ze stran a vzadu, které stály na vydrolených kamenných základech, a kamenných schůdků vedoucích ze země na verandu. Střechu pokrýval černý dehtový papír. Kolem verandy, která byla na několika místech propadlá, se táhlo zábradlí z latěk. Komín byl postavený z ručně dělaných cihel, které malta na mnoha místech vybělila. Prkenné obití potřebovalo natřít, všude se nacházel nespočet prasklin a v místech, kam pronikla vlhkost, bylo dřevo pokroucené a zvlněné.

Lou se smířila s tím, co viděla: byl to starý dům, který prošel mnoha přestavbami a stál na místě, kde na něj působily nemilosrdné přírodní živly. Ale přední trávník byl úhledně zastřižený, schody, okna a podlaha verandy zářily čistotou, a děvče si s uspokojením všimlo květin v dřevěných vědrech a skleněných miskách umístěných podél zábradlí a v truhlících za okny. Po sloupech verandy se vinula popínavá růže, jednu její část zakrývala ozdobná mříž s dosud spícími mučenkami a po zdi se plazil zimolez. Na verandě Lou spatřila hrubý ponk, na kterém leželo nejrůznější nářadí, a vedle něho židli z hikorového dřeva.

Pod nohama jim začaly kvokat hnědé slípky, ale když se k nim s kejháním přiblížilo pár zlověstně vyhlížejících husí, vyděšeně utíkaly pryč. Pak se přiřítil žlutonohý kohout, husy zahnal, zadíval se na Lou s Ozem, zakokrhal a odběhl tam, odkud přišel. Z výběhu je zaržáním pozdravila klisnička, jen pár mezků zíralo do prázdna. Srst měli černou jako uhel, ale jejich uši a tlamy navzájem neladily. Oz učinil krok směrem k nim, aby si je lépe prohlédl, ale když jeden mezek vydal zvuk, který chlapec ještě nikdy neslyšel, nicméně zněl jasně výhrůžně, raději couvl.

V tu chvíli se s mnohem větší prudkostí, než bylo nutné, rozlétly hlavní dveře a děti viděly, jak z nich vyklopýtala ošetřovatelka jejich matky. Beze slova přesupěla kolem nich a vztekle kolem sebe rozhazovala rukama a nohama.

„Už nikdy v životě,“ zakvílela směrem k Appalačům. Bez jediného dalšího slova nebo grimasy nastoupila do sanitky, zabouchla za sebou dveře, ozvala se dvě tichá cinknutí, jak kov udeřil o kov, a dobrovolnická pracovní skupina zatroubila na ústup.

Lou s Ozem se ohromeně otočili zpátky k domu a zjistili, že se dívají přímo na ni.

Na prahu se tyčila Louisa Mae Cardinalová. Byla nesmírně vysoká, i když zároveň velice hubená, ale vypadala dost silná na to, aby uškrtila medvěda, a stejně tak odhodlaná. Tvář měla zbrázděnou hlubokými vráskami, které připomínaly pukliny v kůře stromu. Přestože jí táhlo na osmdesát, líčka měla stále vyhlazená a čelist také silnou, i když ústa jí už trochu propadla. Šedivé vlasy, které jí sahaly do pasu, nosila na šíji svázané obyčejnou šňůrkou.

Lou potěšilo, že na sobě nemá šaty, ale neforemné kalhoty vyšisované téměř doběla a modrou košili, na mnoha místech zaplátovanou. Její nohy vězely ve starých bagančatech. Ta žena vypadala ve své majestátnosti jako socha, přesto si na ní člověk okamžitě všiml oříškových očí, kterým zjevně neuniklo nic, co měly v dosahu.

Zatímco Lou odvážně popošla směrem k ní, Oz se snažil ukrýt za sestřinými zády.

„Jsem Louisa Mae Cardinalová. A tohle je můj bratr Oscar,“ pronesla rozechvělým hlasem. Neustoupila však ani o krok a upřeně pozorovala svou jmenovkyni, která stála jen pár palců od ní. Přišla přitom na pozoruhodnou věc: měly téměř totožný profil. Vypadaly jako dvojčata, která dělily tři generace.

Louisa mlčela a provázela pohledem sanitku.

Lou si toho všimla a poznamenala: „Neměla tu zůstat a starat se o naši matku? Potřebuje neustálou péči a musí mít veškeré pohodlí.“

Prababička sklouzla pohledem na hudson.

„Eugene,“ pronesla Louisa Mae hlasem téměř bez jakéhokoli přízvuku, který však nepochybně obsahoval jižanský klid, „vodnes zavazadla dovnitř.“ Teprve potom se podívala na Lou, a i když byl ten pohled přísný, vyzařovalo z něhoněco, z čeho Lou usoudila, že jsou vítáni. „Neboj se, o maminku se tu dobře postaráme.“

Louisa Mae se otočila a vrátila se do domu. Eugene ji s jejich zavazadly následoval. Oz se hluboce soustředil na svého plyšového medvěda a palec v puse. Rychle mžikal vykulenýma modrýma očima, což bylo jasné znamení, že je rozrušený na nejvyšší míru. Ve skutečnosti vypadal, jako by chtěl každým okamžikem vystartovat a utíkat zpátky do New Yorku. A taky by to možná udělal, kdyby věděl, jakým směrem to město leží.

9

Ložnice, kterou Lou dostala přidělenou, byla stroze zařízená, a navíc šlo o jediný pokoj v druhém patře přístupný po zadním schodišti. Jediné velké okno mělo výhled na dvůr. Zkosené zdi a nízký strop pokrývaly místo tapet stránky starých novin a časopisů. Většina jich byla zažloutlá a tam, kde se lepidlo vydrolilo, bezmocně visely dolů. V místnosti se nacházela jednoduchá postel z hikorového dřeva a šatní borovicová skříň, která byla místy poškrábaná. U okna, kam dopadaly paprsky dopoledního slunce, stál stolek z hrubě opracovaného dřeva. Stolek byl naprosto nezajímavý, nicméně přitahoval Louinu pozornost, jako by byl ze zlata a posázený diamanty.

Stále na něm byly zřetelné iniciály jejího otce: JJC. Určitě šlo o stůl, u kterého začal psát. Představila si otce jako malého kloučka, jak s pevně semknutými rty a přesnými pohyby rukou vyřezává do dřeva své iniciály a pak se rozhodne pro spisovatelskou dráhu. Když se dotkla vyrytých písmen, měla pocit, jako by právě položila ruku na svého otce. Lou vycítila, že jí prababička dala tenhle pokoj záměrně.

Její otec o dětství, které tady prožil, téměř nemluvil. Nicméně kdykoli se ho Lou na svou jmenovkyni zeptala, JackCardinal o ní nadšeně básnil. „Po zemi nikdy nechodila úžasnější žena.“ A pak jí vyprávěl o svém životě v horách, ale jen něco. Zřejmě si nechával intimní podrobnosti pro své knihy, na jejichž přečtení si kromě jediné bude muset počkat do doby, než dospěje, jak jí řekl otec. Takže mnoho jejích otázek zůstalo nezodpovězených.

Sklonila se ke svému zavazadlu a vytáhla z něho malou fotografii v dřevěném rámečku. Matka měla na tváři široký úsměv, a přestože byl snímek černobílý, Lou věděla, že pohled matčiných jantarových očí má téměř hypnotickou moc. Lou jejich barvu vždycky milovala, dokonce někdy doufala, že se jednou ráno probudí a místo svých modrých bude mít oči podobně hnědozlaté barvy. Ta fotografie pocházela z matčiných narozenin. Před Amandou stála Lou jako batole a matka ji oběma rukama objímala. Na té fotografii byly jejich úsměvy zachycené jednou provždy spolu. Lou si často přála, aby si něco z toho dne pamatovala.

Do pokoje vešel Oz a Lou vsunula fotografii zpátky do tašky. Bratříček vypadal jako vždy ustaraně.

„Můžu bydlet v tvým pokoji?“ zeptal se.

„Co se ti na tom tvým nelíbí?“

„Je vedle jejího.“

„Vedle čího, Louisy?“ Oz velice vážně odpověděl ano, jako by vypovídal u soudu. „No, a co ti na tom vadí?“

„Bojím se jí,“ vysvětlil. „Příšerně, Lou.“

„Nechala nás u sebe bydlet.“

„A sem vopravdu ráda, že ste tady.“

Louisa prošla dveřmi. „Vomlouvám se, že sem se k vám chovala tak stroze. Přemýšlela sem vo vaší matce.“ Upřela pohled na Lou. „A vo péči, kterou potřebuje.“

„To je v pořádku,“ opáčil Oz, který se nenápadně přesunul vedle sestry. „Myslím, že jste Lou trochu vyděsila, ale už se uklidnila.“

Lou studovala tvář staré ženy a pátrala, jestli v ní není něco z jejího otce. Dospěla k závěru, že ne.

„Nikoho jiného jsme neměli,“ pronesla Lou.

„Teď máte mě,“ odpověděla Louisa Mae. Přistoupila blíž a Lou v jejím obličeji náhle spatřila rysy Jacka Cardinala. Také v tu chvíli pochopila, proč má stařena propadlá ústa. Zůstalo jí v nich jen pár zubů, žlutých a zčernalých.

„Vomlouvám se, že sem nepřijela na pohřeb. Zprávy sem nahoru přicházej se zpožděním, pokud vůbec přijdou.“ Na okamžik se zadívala na zem, jako by ji upoutalo něco, co Lou neviděla. „Ty seš Oz. A ty seš Lou.“ Při těch slovech na ně Louisa postupně ukázala.

Lou pronesla: „Myslím, že lidi, který nás sem poslali, vám všechno vysvětlili.“

„Věděla sem to dávno předtím. Říkejte mi Louiso. Každej den je tu třeba udělat spoustu práce. Vyrobíme si nebo vypěstujeme všechno, co potřebujeme. Snídaně je v pět. Večeře, když slunce zapadne.“

„V pět ráno!“ vykřikl Oz.

„A co škola?“ zeptala se Lou.

„Jmenuje se Big Spruce. Je vodsud jen pár mil. Eugene vás tam první den vodveze na valníku a pak budete chodit pěšky. Nebo pojedete na koni. Mezky na farmě potřebuju. Ale kůň vám bude stačit.“

Oz zbledl. „My neumíme jezdit na koni.“

„Naučíte se. Kůň a mezek je nejlepší způsob, jak se sem nahoru dostat jinak než pěšky.“

„A co auto?“ chtěla vědět Lou.

Louisa potřásla hlavou. „To je nepraktický. Stojí peníze, který nemáme. Eugene umí řídit a postavil pro auto malej přístřešek. Tu a tam s ním vyjede, protože tvrdí, že je to vobčas třeba. Nikdy bysme si auto nepořídili, kdyby nám ho William a Jane Gilesovi, který bydleli kousek vod nás, než se odstěhovali, nedali. Já řídit neumim a nehodlám se to učit.“

„Je Big Spruce stejná škola, do který chodil táta?“ zeptala se Lou.

„Jo, ale bejvalá školní budova tam už nestojí. Byla tak stará jako já a zřítila se. Ale budete mít stejnou učitelku. Změny sem stejně jako zprávy přicházej pomalu. Máte hlad?“

„Jedli jsme ve vlaku,“ odpověděla Lou, neschopná odtrhnout pohled od tváře stařeny.

„Dobře. Maminka už je ubytovaná. Běžte se na ni podívat.“

Lou pronesla: „Radši zůstanu tady a trochu se tu porozhlídnu.“

Louisa otevřela dveře. Hlas měla vlídný, ale pevný. „Nejdřív se jděte podívat na maminku.“

MÍSTNOST BYLA POHODLNĚ ZAŘÍZENÁ – SVĚTLÁ A S otevřeným oknem. V průvanu se lehce vlnily doma tkané závěsy, zkrabacené vlhkostí a vybledlé sluncem. Když se Lou rozhlédla, viděla, že jim dalo hodně práce, aby místnost přizpůsobili potřebám nemocné. Některé kusy nábytku vypadaly jako nedávno opravené, podlaha byla čerstvě vydrhnutá a ve vzduchu se ještě vznášela vůně čerstvého vápna; v jednom rohu stála oprýskaná houpací židle s tlustou dekou.

Na stěnách visely starobylé ferotypie mužů, žen a dětí, pravděpodobně oblečených ve svých nejlepších šatech: muži v košilích s tuhými bílými límečky a s tvrdaky na hlavě; ženy v dlouhých šatech a kloboučcích; dívky v krajkových šatech s volány; a chlapci v oblečcích a úzkých kravatách. Lou si je pozorně prohlížela. Jejich výrazy zahrnovaly celou škálu od zarputilosti k nadšení; nejveseleji působily děti, dospělé ženy se většinou tvářily podezíravě, jako by si myslely, že je fotograf jen nevyfotí, ale rovnou připraví o život.

Amanda se v posteli ze žlutého topolového dřeva zády opírala o nadýchané péřové polštáře. Oči měla zavřené. Matrace potažená proužkovaným drilichem byla také nacpaná peřím; vyhlížela hrbolatě, ale měkce. Matka byla přikrytá dekou sešitou z kousků látek. Vedle postele ležela vybledlá předložka, aby člověk nemusel ráno položit bosé nohy na studenou prkennou podlahu. Lou věděla, že ji matka nebude potřebovat. Ze zdi trčely věšáky, na kterých viselo pár kousků oblečení. V dalším rohu stál starý prádelník, na kterém spatřila malovaný džbán s umyvadlem. Bezcílně bloudila po pokoji, rozhlížela se a dotýkala se věcí, které v něm byly. Všimla si, že okenní rám je trochu pokřivený a skleněné tabulky kalné, jako by se do nich vsákla mlha.

Oz se posadil vedle matky, naklonil se k ní a políbil ji.

„Ahoj, mami.“

„Neslyší tě,“ zamumlala Lou pro sebe, když se zastavila, podívala se z okna a nadechla se vzduchu tak čistého, jaký nikdy nezažila; v jeho závanu ucítila směs stromů a květin, kouře z hořícího dřeva, vysoké trávy a velkých a malých živočichů.

„Je to tu opravdu hezky v tý…“ Oz se podíval na Lou.

„Virginii,“ napověděla mu Lou, aniž se otočila.

„Virginii,“ opakoval Oz. Pak vytáhl řetízek.

Od dveří je sledovala Louisa.

Lou se obrátila a spatřila, co bratr dělá. „Ozi, ten hloupej řetízek nefunguje.“

„Tak proč jsi mi ho vrátila?“ zeptal se ostře.

To Lou umlčelo, protože nedokázala najít vhodnou odpověď. Oz se otočil zpátky a začal provádět svůj rituál nad Amandou. Ale při každém zhoupnutí křemínku, při každém Ozově tiše proneseném slově Lou věděla, že se snaží rozpustit ledovec jedinou zápalkou; a nechtěla se toho účastnit. Prosmekla se kolem prababičky a rozběhla se pryč.

Louisa vešla do místnosti a posadila se vedle Oze. „Na co to máš, Ozi?“ zeptala se a ukázala na řetízek.

Oz sevřel přívěsek v dlani a upřeně si ho prohlížel, jako by to byly hodinky a on se díval, kolik je hodin. „Poradil mi to jeden kamarád. Prej to mamince pomůže. Lou tomu ale nevěří.“ Odmlčel se. „Já vlastně taky moc ne.“

Louisa mu prohrábla vlasy. „Říká se, že věřit v uzdravení člověka je polovina úspěchu. Já se tim řídim.“

Ozovi se vždy naštěstí po několika vteřinách zoufalství vrátila naděje. Vsunul přívěsek matce pod matraci. „Možná bude takhle pořád vydávat svou sílu. Že se uzdraví?“

Louisa se zadívala na chlapečka a pak na jeho matku, která tam tak nehybně ležela. Pohladila Oze po tváři – dotkla se svou velice starou pokožkou jeho velice mladé pleti a zdálo se, že to bylo oběma příjemné. „Musíš věřit, Ozi. Nikdy to nesmíš vzdát.“

10

Police v kuchyni ze sukovitého borovicového dřeva byly omšelé, podlaha stejná. Zatímco Oz košťátkem zametal a Lou skládala naštípané dřevo do železného břicha sporáku ze zásilkového obchodu Sears, jenž zabíral celou jednu stěnu malé místnosti, podlaha lehce vrzala. Do místnosti oknem dopadaly slábnoucí sluneční paprsky, ale pronikaly dovnitř také každou štěrbinou ve zdi, kterých bylo nespočet. Na věšáku visela stará petrolejka a na stěně těžké černé železné kotlíky. V druhém rohu se nacházela spíž s plechovými dvířky; na její desce ležel svazek uschlé cibule a vedle ní stála skleněná nádoba s petrolejem.

Lou studovala každé hikorové nebo dubové polínko, jako by rekapitulovala jednotlivé události svého předchozího života, a než je hodila do ohně, kde je pohltily plameny, rozloučila se s nimi. Místnost byla tmavá a vznášela se v ní pronikavá vůně vlhkosti a hořícího dřeva. Lou se zadívala směrem ke krbu. Byl prostorný, a Lou usoudila, že se na něm předtím, než do domácnosti přibyl kuchyňský sporák Sears, vařilo. Cihly dosahovaly až ke stropu a ve spárách byly zatlučené železné skoby; visely na nich naběračky, kotlíky a další podivné věci, které Lou nedokázala identifikovat, ale které místní obyvatelé zřejmě často používali. Uprostřed cihlové zdi spatřila dlouhou pušku, která spočívala na dvou skobách.

Když děti uslyšely klepání na dveře, vyděšeně sebou škubly. Kdo by čekal návštěvu v tak velké nadmořské výšce? Lou otevřela dveře a za nimi stál Diamond Skinner s širokým úsměvem na tváři. V ruce držel několik okounů stejným způsobem, jako by jí nabízel koruny zemřelých králů. Za ním vrtěl ocasem věrný Jeb a dychtivě do sebe nasával vábivou rybí vůni.

Louisa přicházela dlouhými kroky přes dvůr, čelo se jí lesklo potem a ruce v rukavicích měla stejně jako bagančata obalené vrstvou hutné hlíny. Stáhla si rukavice a propoceným kouskem látky, který vytáhla z kapsy, si otřela obličej. Stočené vlasy jí zakrýval plátěný šátek, zpod něhož jí tu a tam vykukovaly stříbrné chomáčky.

„Teda, Diamonde, myslim, že sou to ty nejkrásnější vokouni, jaký sem kdy viděla.“ Podrbala Jeba mezi ušima. „Jak se máš, Jebe? Pomáhal si Diamondovi chytat?“

Diamond měl na tváři tak široký úsměv, že mu Lou mohla téměř spočítat zuby. „To jo, pani Louiso. Už Hell No –“

Louisa zdvihla prst a zdvořile, ale pevně ho opravila: „Eugene.“

Diamond sklopil oči a snažil se po tom přehmatu vzpamatovat. „Já vím, pani Louiso. Už vám Eugene říkal –“

„Že přineseš večeři? Říkal. A protožes je nachytal, najíš se s náma. Aspoň se seznámíš tady s Lou a Ozem. Určitě se spřátelíte.“

„Už jsme se potkali,“ pronesla Lou odměřeným tónem.

Louisa si je jednoho po druhém změřila. „Tím líp. Ste s Diamondem skoro stejně starý. A pro Oze bude dobrý, když tu bude mít kamaráda.“

„Má mě,“ namítla Lou neomaleně.

„Já vim,“ přitakala Louisa. „Tak co, Diamonde, zůstaneš na večeři?“

Chvíli nad tou otázkou uvažoval. „Dneska už nemám nic na práci, tak jo, zůstanu tu.“ Diamond vrhl chvatný pohled na Lou, otřel si ušmudlanou tvář a pokusil se přilípnout si na hlavu jednu z tuctu neposlušných kadeří. Lou se však otočila a naprosto ho ignorovala.

Na stole stály skleněné talíře a hrnky, které, jak jim Louisa řekla, za ta dlouhá léta nashromáždila z krabic s ovesnou kaší. Nádobí mělo všechny možné barvy – zelenou, růžovou, modrou, jantarovou a červenou. I když bylo moc hezké, nikdo si toho nevšímal. Všichni se pustili s chutí do jídla a u stolu se ozývalo pouze cinkání příborů. Když Louisa pronesla modlitbu, Lou s Ozem se pokřižovali; Diamond s Eugenem je zvědavě pozorovali, ale mlčeli. Jeb ležel v rohu a kupodivu trpělivě čekal na svou porci. Eugene seděl na jednom konci stolu a s chutí jedl. Oz zhltnul celé jídlo tak rychle, že Lou vážně přemýšlela o tom, zda by neměla zkontrolovat, jestli nespolkl i vidličku. Louisa naložila Ozovi poslední kousek smažené ryby, zbytek dušené zeleniny a další porci kukuřičného nákypu, který Lou chutnal víc než zmrzlina.

Jí Louisa nepřidala.

„Tys rybu neměla, Louiso,“ konstatoval Oz, když provinile zíral na svůj opět plný talíř. „Ty nemáš hlad?“

„Stačí, když vidím kluka, kterej baští jako dospělej chlap. Najim se při vaření. Vždycky to tak dělám.“

Po těch slovech Eugene upřel na Louisu tázavý pohled a mlčky pokračoval v jídle.

Diamond se střídavě díval z Lou na Oze. Očividně se s nimi toužil opět spřátelit, nicméně zřejmě nevěděl, jak na to.

„Ukážeš mi místa, na který táta rád chodil?“ zeptala se Lou Louisy. „A věci, se kterýma si hrál? Víš, jsem taky spisovatelka.“

„Já vim,“ přisvědčila prababička a Lou se na ni překvapeně podívala. Louisa položila hrnek s vodou a přemítavě studovala její tvář. „Tvůj táta rád vyprávěl vo našem kraji. Ale než s tim začal, udělal něco moc chytrýho.“ Odmlčela se a čekala, než si to Lou nechá projít hlavou.

„Co?“ zeptalo se nakonec děvče.

„Pochopil ho.“

„Pochopil… půdu?“

„Má spoustu tajemství a všechny nejsou hezký. Když si člověk nedá pozor, může mu hodně ublížit. Počasí je tu tak vrtkavý, že ti dokáže zlomit srdce stejně jako vaz. Země nepomáhá nikomu, kdo se ji nevobtěžuje poznat.“ Po těch slovech se podívala na Eugena. „Bůh ví, že Eugene by potřeboval pomoct. Tahle farma bez jeho pracovitejch rukou nepřežije ani jedinej den.“

Eugene spolkl kousek ryby a zapil ji douškem vody, kterou si nalil do sklenice přímo z vědra. Lou si všimla, že se mu zachvěly rty. Vyložila si to jako široký úsměv.

„Faktem je,“ pokračovala Louisa, „že tvůj a Ozův příchod je pro nás požehnáním. Někdo by moh říct, že sem vám pomohla z bryndy, ale to nejni pravda. Vy mi pomáháte mnohem víc, než já můžu pomoct vám. Za to vám děkuju.“

„Není zač,“ pronesl galantně Oz. „Potěšení je na naší straně.“

„Zmínila ses, že je tu spousta práce,“ prohodila Lou.

Louisa pohlédla na Eugena. „Bude lepší, když vám to ukážeme, než abych vám to vysvětlovala. Ráno vám všechno předvedu.“

Diamond se už nedokázal ovládnout.

„Táta Johnnyho Bookera tvrdil, že se u něj porozhlíželi nějaký chlápci.“

„Jaký chlápci?“ zeptala se ostře Louisa.

„To nevim. Ale vyptávali se na uhelný doly.“

„Teď mě pozorně poslouchej, Diamonde.“ Louisa pohlédla na Lou s Ozem. „A vy taky. Bůh nás seslal na tuhle zemi, a až bude chtít, zase nás povolá k sobě. Mezitím se o sebe musíme postarat sami.“

Oz se usmál a prohlásil, že poslouchá tak pozorně, až ho z toho bolí uši. Všichni, až na Lou, se zasmáli. Ta jen zírala na Louisu a mlčela.

Sklidili ze stolu, a zatímco Louisa drhla nádobí, Lou, jak jí Louisa předvedla, usilovně vážila vodu ruční pumpou, ze které vytékal tenoučký pramínek. Vodovodní trubky prý v domě nejsou. Louisa jim také vysvětlila, jak se používá suchý záchod, a ukázala jim roličky toaletního papíru uložené v komoře. Řekla, že po setmění budou na záchodě potřebovat lampu, a naučila ji Lou rozsvítit. Pod postelemi měli také nočník pro případ, že by nedokázali doběhnout na záchod včas. Louisa je však upozornila, že nočník si po sobě vylévá každý sám. Lou byla zvědavá, jak si s tím bojácný Oz, který běžně navštěvoval toaletu několikrát za noc, poradí. Užse viděla, jak ve tmě přešlapuje před kadibudkou, zatímco bráška uvnitř vykonává potřebu, a ta představa ji hluboce sklíčila.

Hned po večeři vyběhli Oz s Diamondem a Jebem ven. Lou sledovala, jak Eugene sundal ze stojanu nad krbem pušku. Nabil ji a vyšel ven.

Lou se Louisy zeptala: „Kam s tou puškou jde?“

Louisa energicky drhla talíře ztvrdlou kukuřičnou palicí. „Jde se podívat na dobytek. Teď, když sou krávy a vepři venku ve výběhu, tu vobchází stará puma.“

„Puma?“

„Jo, je stará asi jako já, ale pořád dokáže napáchat pěknou neplechu. Lidí se bojí. A koní a mezků taky, hlavně mezků Hita a Sama. Nikdy mezka nedráždi, Lou. Sou nebezpečný. Bůh to tak zařídil a ty zvířata zůstanou plný zášti, dokud nepřijdou do nebe. Nikdy nezapomenou, žes je pleskla bičem. Říká se, že mezci sou stejně chytrý jako lidi. Možná proto sou tak zlomyslný.“ Usmála se. „Ale puma útočí na ovce, vepře a krávy. Proto je musíme chránit. Eugene vystřelí z pušky, puma se vyděsí a uteče.“

„Diamond mi vyprávěl, že Eugena opustil táta.“

Louisa se na ni přísně zadívala. „To je lež! Tom Randall byl dobrej chlap.“

„Tak jak to s ním doopravdy bylo?“ chtěla vědět Lou, když to vypadalo, že Louisa nemá chuť pokračovat.

Louisa nejdřív domyla talíř a odložila ho, aby oschnul. „Eugenova matka umřela mladá. Tom nechal dítě u svý sestry a odjel za prací do Bristolu v Tennessee. Tam pracoval v dolech, ale když začali propouštět, jako první přišli na řadu černoši. Než stačil pro Eugena poslat, umřel při nehodě. Když vodešla na věčnost i Eugenova teta, vzala sem si ho k sobě. Všecko vostatní sou lži lidí, který maj v srdci nenávist.“

„Ví o tom Eugene?“

„Samozřejmě že ví! Když trochu povyrost, všecko sem mu vyprávěla.“

„Tak proč neřekneš lidem pravdu?“

„Když lidi nechtěj poslouchat, nemá smysl jim něco vysvětlovat.“ Vrhla na Lou rychlý pohled. „Víš, jak to myslim?“ Lou přikývla, ale úplně přesvědčená o tom nebyla.

11

KdyŽ Lou vyšla ven, spatřila Diamonda s Ozem u výběhu, ve kterém se pásl kůň. Jakmile ji Diamond uviděl, výl táhl z kapsy kousek papíru a plechovku s tabákem, ubalil si cigaretu, olízl papírek, aby ji zalepil, potom škrtl sirkou o zábradlí a zapálil si ji.

Děti na něj s otevřenými ústy zíraly a Lou vykřikla: „Na to seš ještě moc malej!“

Diamond nedbale mávl rukou a na tváři se mu objevil potěšený úsměv. „Tss, sem už velkej. Dospělej.“

„Ale vždyť nejseš o moc starší než my, Diamonde.“

„Tady nahoře je to velkej rozdíl.“

„Kde vlastně bydlíš?“ zeptala se Lou.

„V tý vsi, přes kterou ste sem jeli.“

Diamond vytáhl z kapsy baseballový míček bez obalu a hodil ho do dálky. Jeb se za míčkem rozběhl a přinesl ho zpátky.

„Dal mi ho jeden chlápek, protože sem mu předpověděl, co ho čeká.“

„Co ho čekalo?“ zeptala se Lou.

„Že dá klukovi ménem Diamond svůj starej míč.“

„Už se stmívá,“ upozornila ho Lou. „Nebudou mít o tebe vaši starost?“

Diamond uhasil vlastnoručně vyrobenou cigaretu o montérky, zastrčil si ji za ucho, rozmáchl se a znovu hodil psovi míč. „Jak sem říkal, sem už dospělej. Nemusim dělat nic, co nechci.“

Lou ukázala na něco, co se Diamondovi houpalo na kalhotách. „Co to je?“

Diamond se podíval dolů a ušklíbl se. „To je levá zadní packa hřbitovního králíka. Jedině ta a srdce telete nosej štěstí. Neříkejte, že ste se vo něm ve škole neučili.“

„O hřbitovním králíkovi?“ ujistil se Oz.

„No jasně. Chytil sem ho a zabil v noci na hřbitově.“ Stáhl packu z provázku a podal ji Ozovi. „Na, když budu chtít, můžu si sehnat jinou.“

Oz ji uctivě uchopil. „Díky, Diamonde.“

Oz sledoval Jeba, jak peláší za míčkem. „Jeb je dobrej pes. Pokaždý ten míč chytí.“

Jakmile Jeb přinesl míček zpátky a položil ho před Diamonda, chlapec ho zvedl a hodil ho Ozovi. „Ve městě asi nejni na házení moc místa, ale zkus to.“

Oz zíral na míček, jako by nikdy žádný v ruce nedržel. Pak rychle pohlédl na Lou.

„Jen do toho, Ozi. Ty to zvládneš,“ pobídla ho.

Oz se rozmáchl, jeho paže vydala zvuk, jako by prásknul bičem, a míček mu vylétl z malé ruky jako pták a vznášel se stále výš a výš. Jeb za ním vyrazil, ale tentokrát ho nedohnal. Ohromený Oz jen zíral, co provedl. A stejně tak Lou.

Překvapenému Diamondovi vypadla cigareta zpoza ucha. „Páni, kde ses naučil takhle házet?“

Oz se zmohl pouze na oslnivý úsměv chlapce, který si právě uvědomil, že má sportovní talent. Pak se otočil a rozběhl se pro míč. Lou s Diamondem chvíli mlčeli a pak se z nebe snesl míček. V houstnoucí tmě Oze neviděli, ale slyšeli, že se s Jebem vrací, šest energických nohou, které se k nim rychle přibližovaly.

„Co tady vlastně děláš, když máš volno, Diamonde?“ zeptala se Lou.

„Hlavně chodim na ryby. Hele, už ses někdy koupala v horským jezírku?“

„V New Yorku žádný horský jezírka nejsou. A co jinýho?“

„No –“ dramaticky se odmlčel „pak je tady eště strašidelná studna.“

„Strašidelná studna?“ vykřikl Oz, který k nim právě s Jebem v patách přiběhl.

„Kde?“ zeptala se Lou.

„Tak poďte.“

Kapitán Diamond a jeho pěchota se propletli mezi stromy a pokračovali přes louku s tak dokonalou vysokou trávou, že připomínala učesané vlasy. Pofukoval studený vítr, ale děti byly natolik vzrušené, že si to ani neuvědomovaly.

„Kde to je?“ chtěla vědět Lou, která běžela těsně za Diamondem.

„Pst! Už sme skoro tam, takže musíme bejt úplně zticha. Všude kolem sou duchové.“

Stále postupovali dopředu. Náhle Diamond sykl: „K zemi!“

Všichni padli k zemi jako podťatí.

Oz roztřesným hlasem zašeptal: „Co se děje, Diamonde?“

Diamond zamaskoval úsměv. „Myslel sem, že něco slyším, to je všechno. Když de vo duchy, nemůžeš bejt nikdy dost vopatmej.“ Pomalu se posbírali ze země.

„Co tady děláte?“

Z lesíka se vynořil muž a v pravé ruce držel brokovnici. Lou v měsíčním světle zahlédla záblesk děsivých očí, které na ně nehnuté upíral. Zatímco se k nim přibližoval, trojice stála, jako by jí hrůzou vrostly nohy do země. Lou v něm poznala šílence z traktoru, který se dabelskou rychlostí řítil z kopce dolů. Zastavil se před nimi a odplivl si až k jejím nohám.

„Tady nemáte co dělat,“ houkl muž, zvedl brokovnici a opřel si hlaveň o levé předloktí tak, že na ně mířil muškou a ukazováček měl vedle spouště.

Diamond udělal krok dopředu. „Co bysme dělali, Georgi Davisi? Jen se tu procházíme a neznám zákon, kterej by nám to zakazoval.“

„Zavři hubu, Diamonde, nebo ti jednu natáhnu.“ Zabodl zrak do třesoucího se Oze, který couvl dozadu a jako klíště se držel Lou za ruku.

„Tak vy ste ty parchanti, co si je Louisa vzala k sobě. Vaše máma je kripl, co?“ Znovu si odplivl.

Diamond odsekl: „Do toho vám nic nejni, tak je nechte na pokoji.“

Davis přistoupil k Ozovi. „Obchází tady puma,“ pronesl tichým, posměšným hlasem. A pak vykřikl: „Chceš, aby tě sežrala?“ Při těch slovech předstíral, že se na Oze sápe; ten se vrhl na zem a schoulil se do vysoké trávy. Davis se zlomyslně zachechtal.

Lou se postavila mezi svého bratra a neznámého muže. „Radši se od nás držte dál!“

„Zatracená žábo,“ ulevil si Davis. „Ty se mi vodvažuješ říkat, co mám dělat?“ Podíval se Diamonda. „Ste na mým pozemku.“

„To nejni váš pozemek!“ namítl Diamond, sevřel ruce v pěst a upřel vyděšený pohled na brokovnici. „Nepatří nikomu.“

„Chceš tvrdit, že sem lhář?“ vyštěkl Davis hrůzostrašným hlasem.

Vtom se ozval řev. Stoupal výš a výš, až měla Lou pocit, že se musí stromy vyvracet z kořenů, kamení se dá do pohybu a při troše štěstí jejich nepřítele cestou dolů možná rozdrtí. Jebovi se zježila srst hrůzou a začal zoufale výt. Davis se ustaraně zadíval na lesy.

„Máte pušku,“ podotkl Diamond, „tak běžte tu starou pumu zastřelit. Ale vy se asi bojíte, co?“

Davis zabodl do chlapce vzteklý pohled, ale pak se řev ozval znovu, vyděsil je stejně jako poprvé a Davis chvatným krokem zamířil k lesu.

„Za mnou!“ zahulákal Diamond a děti co nejrychleji proběhly mezi stromy a dál do otevřené krajiny. Sovy houkaly a křepelka rozčileně počítala svých pět peněz. Zvířata, která děti ve tmě neviděly, šplhala nahoru a dolů po vysokých dubech nebo se mihla před nimi, ale žádné natolik blízko, aby je vyděsilo ještě víc než George Davis a jeho brokovnice. Lou připomínala rozmazanou čmouhu a běžela dokonce ještě rychleji než Diamond. Ale když Oz zakopl a upadl, vrátila se a pomohla mu vstát.

Konečně se všichni zastavili a přičapli si ve vysoké trávě, těžce oddychovali a napínali uši, jestli za sebou nezaslechnou utíkat šíleného muže nebo divokou kočku.

„Co je to za strašnýho chlapa?“ zeptala se Lou.

Než Diamond odpověděl, pečlivě zkontroloval směr, ze kterého přiběhli. „George Davis. Má farmu vedle pani Louisy. Je to lump. Zlej člověk! Když byl malej, spadnul na hlavu nebo ho možná kopnul mezek, jedno z toho. Má tady někde tajnou palírnu, a tak mu vadí, když se kolem potloukaj cizí lidi. Přál bych si, aby ho někdo zastřelil.“

Brzy doběhli na malou mýtinu. Diamond je zvednutím ruky zastavil a pak pyšně ukázal před sebe, jako by právě na kopci ve Virginii objevil Noemovu archu.

„Tady to je.“

Studna byla porostlá mechem, cihly se na mnoha místech vydrolily, nicméně v každém případě působila strašidelně. Trojice se k ní opatrně přiblížila; Jeb jim dělal zadní voj a přitom honil ve vysoké trávě myši.

Nakoukli přes okraj studně. Byla černá a zdánlivě bezedná; měli pocit, jako by se dívali na druhý konec světa. Mohloje odtud pozorovat cokoli.

„Proč jsi říkal, že je strašidelná?“ zeptal se tiše Oz.

Diamond se natáhl do trávy vedle studně a sourozenci ho napodobili.

„Asi před miliardou let,“ začal tajemným, vzrušeným hlasem, při kterém Oz vykulil oči a zamrkal, protože je měl náhle plné slz, „tady žil kluk s holkou. Byli do sebe zamilovaný. A taky se chtěli samozřejmě vzít. Ale jejich rodiny se nesnášely a nesouhlasily s tim. A tak ty dva vymysleli plán, že spolu utečou. Ale něco se pokazilo, a ten kluk si myslel, že ta holka spáchala sebevraždu. Byl tak zoufalej, že došel k týhle studni a skočil do ní. Je strašně hluboká, jak ste viděli. A utopil se. Když ta holka zjistila, co se stalo, došla sem a skočila do ní taky. Nikdo je nikdy nenašel, protože zmizeli, jako by se do země propadli. Nezůstalo po nich vůbec nic.“

Na Lou ten smutný příběh neudělal velký dojem. „Zní to trochu jako Romeo a Julie.“

Diamond se zatvářil zmateně. „To sou vaši příbuzný?“

„Vymejšlíš si,“ konstatovala.

Kolem nich se začaly ozývat zvláštní zvuky, jakoby miliony tenoučkých hlásků, které se snažily mluvit všechny najednou.

„Co to je?“ zeptal se Oz a přitiskl se k Lou.

„Nepochybuj o mých slovech, Lou,“ sykl Diamond s popelavou tváří. „Naštveš duchy.“

„Jo, Lou,“ zanaříkal Oz, který se vyděšeně rozhlížel, jestli si pro ně nejdou démoni z pekla. „Ať nenaštveš duchy.“

Zvuky konečně utichly a Diamond, kterému se vrátila sebedůvěra, se na Lou vítězoslavně podíval. „Každýmu hlupákovi je jasný, že je ta studna kouzelná. Vidíte někde poblíž dům? Ne, a já vám řeknu proč. Tahle studna vyrostla přímo ze země, proto. A nejni to strašidelná studna, ale studna přání.“

Oz zašeptal: „Studna přání? Jak to myslíš?“

„Ty lidi umřeli, ale pořád se milujou. Lidi umíraj, ale jejich láska nikdy neskončí. Proto je tahle studna kouzelná. Když má někdo nějaký přání, jde sem, přeje si ho, a vono se vyplní. Pokaždý. Za každýho počasí.“

Oz mu stiskl paži. „Jakýkoli přání? Seš si tím jistej?“

„Jo. Až na jednu výjimku.“

Lou se už neovládla: „Myslela jsem si to. Tak to vyklop.“

„Protože ty lidi umřeli, aby se tahle studna mohla stát kouzelnou, každej, kdo si něco přeje, se musí něčeho vzdát.“

„Čeho?“ Tu otázku mu položil Oz, který byl tak rozrušený, až se zdálo, že se vznese nad ohebnou trávu jako bublina.

Diamond zvedl paže k temné obloze. „Největší a nejdůležitější věci, kterou na tomhle světě má.“

Lou překvapilo, že se nepoděkoval. Jakmile ji Oz zatahal za rukáv, věděla, co bude následovat.

„Lou, možná bysme mohli –“

„Ne!“ namítla ostře. „Ozi, musíš pochopit, že řetízek a studny přání nepomůžou. Nic nepomůže.“

„Ale, Lou…“

Dívka vstala a setřásla bratrovu ruku. „Nebuď hloupej, Ozi. Zase ti to bude líto.“

Lou se rozběhla pryč. Oz chvilku váhal, ale pak ji následoval.

Diamond osaměl a soudě podle jeho zklamané tváře se jako vítěz rozhodně necítil. Rozhlédl se, hvízdl a přiběhl Jeb. „Jdem domů, Jebe,“ pronesl tichým hlasem.

Dvojice se rozběhla opačným směrem než Lou s Ozem právě v okamžiku, kdy se hory uložily ke spánku.

12

Když Lou uslyšela kroky na schodech, venku ještě nebylo po světle ani památky. Jakmile se otevřely dveře jejího pokoje, posadila se. Ve škvíře se objevil žlutý paprsek a za ním vešla do místnosti Louisa. Se záplavou stříbrných vlasů a matnou září kolem sebe připadala Lou, ještě omámené spánkem, jako posel z nebe. Vzduch v místnosti byl mrazivý; Lou měla dojem, že vidí vlastní dech.

„Řekla sem si, že vás s Ozem nechám vyspat,“ pronesla tiše Louisa, když přistoupila k posteli a posadila se vedle Lou.

Lou potlačila zívnutí a zadívala se oknem do tmy: „Kolik je hodin?“

„Skoro pět.“

„Pět!“ Lou se znovu svalila na polštář a přetáhla si přikrývku přes hlavu.

Louisa se usmála. „Eugene dojí krávy. Naučí tě, jak se to dělá.“

„Nemůžu se to naučit pozdějc?“ zeptala se Lou zpod přikrývky.

„Krávy na tebe nepočkaj,“ namítla Louisa. „Budou bučet, dokud je nepodojíš.“ Pak dodala: „Oz je už oblečenej.“

Lou se okamžitě napřímila. „Máma ho nemohla dostat z postele před osmou, a i to byl boj.“

„Právě snídá kukuřičnej nákyp s melasou a čerstvým mlíkem. Doufám, že se k nám připojíš.“

Lou odhrnula přikrývku a dotkla se chodidly studené podlahy. Okamžitě jí naskočila husí kůže. Teď už byla o tom, že vidí svůj dech, přesvědčená. „Za pět minut jsem dole,“ pronesla statečně.

Louisa si všimla, že se děvčátko třese zimou. „Včera v noci mrzlo,“ pronesla Louisa. „Tady nahoře se drží chlad dýl. Člověku se zařízne do těla jako nůž. Zanedlouho se voteplí, a až přijde zima, přestěhujeme vás s Ozem do světnice ke krbu. Naložím do něj uhlí a celou noc vám bude teplo. Budete se tu mít jako v bavlnce.“ Odmlčela se a rozhlédla se po místnosti. „Nemůžeme vám dát to, co ste měli ve městě, ale uděláme, co bude v našich silách.“ Vstala a zamířila ke dveřím. „Před chvilkou sem nalila do umyvadla teplou vodu, tak se můžeš umejt.“

„Louiso?“

Otočila se, světlo lampy vrhalo její stín na zeď a zvětšovalo ho. „Ano, zlato?“

„Tohle byl kdysi pokoj mýho táty, že?“

Než se Louisa vrátila k posteli, pomalu se rozhlédla. „Vod čtyř let do tý doby, než vodešel nadobro. Po něm tady už nikdo nebydlel.“

Lou ukázala na potapetované zdi. „Tohle dělal táta?“ Louisa přikývla. „Šel deset mil, aby sehnal noviny nebo knížku. Přečet je snad tucetkrát a pak noviny přilepil na stěnu a čet je znova. Za celej život sem tak zvídavýho kluka nepoznala.“ Podívala se na Lou. „Určitě seš stejná.“

„Chci ti poděkovat, že sis nás s Ozem vzala k sobě.“ Louisa se zadívala ke dveřím. „I vaší mamince tu bude dobře. Postaráme se vo ni. Bude tu spokojená.“

Lou sklopila oči a začala se soukat z noční košile. „Za chvilku jsem dole,“ pronesla odměřeně.

Louisa přijala změnu jejího chování bez komentáře a tiše za sebou zavřela dveře.

Když Lou sešla dolů, oblečená stejně jako její bratr ve vybledlých montérkách, dlouhém pánském tílku a šněrovacích botách, které jim dala Louisa, Oz právě dojídal snídani. Lampa pověšená na zdi a oheň v krbu byly jediným světlem v místnosti. Lou se podívala na pendlovky na krbové římse, kterou tvořil dubový trám o rozměrech šest krát šest. Bylo skutečně jen pár minut po páté. Kdo by si pomyslel, že krávy vstávají tak brzy, blesklo jí hlavou.

„Ahoj, Lou,“ přivítal ji Oz. „Musíš ochutnat tohle mlíko. Je skvělý.“

Louisa se podívala na Lou a usmála se. „To oblečení ti moc sluší. Pomodlila sem se za to. Jestli ti sou boty moc velký, vycpeme je hadrama.“

„Jsou mi akorát,“ odpověděla Lou, i když jí byly ve skutečnosti malé a trochu ji tlačily.

Louisa přinesla díži a hrnek. Položila hrnek na stůl, přehodila přes něj kousek čistého plátna a přecedila přes něj mléko z díže. „Chceš na ten nákyp melasu?“ zeptala se. „Je to moc dobrý. Pořádně se najez.“

„Je to fakt skvělý,“ rozplýval se Oz, když spolkl poslední sousto a zapil je zbytkem mléka.

Lou se podívala na svůj hrneček. „Na co je ta látka?“

„Zachycuje nečistoty,“ vysvětlila Louisa.

„Chceš říct, že to mlíko není pasterovaný?“ pronesla Lou tak nevěřícným tónem, že Oz vytřeštil oči na svůj vypitý šálek a zdálo se, že každou chvíli omdlí.

„Co jsou pastery?“ zeptal se vyděšeně. „Nestane se mi nic?“

„To mlíko je v pořádku,“ pronesla klidně Louisa. „Pila sem ho takhle celej život. A váš táta taky.“

Při těch slovech se Oz s úlevou opřel a vydechl. Lou k mléku přičichla, několikrát ho opatrně ochutnala a pak se zhluboka napila.

„Říkal jsem ti, že je dobrý,“ poznamenal Oz. „Ve městě má tak hnusnou chuť určitě proto, že tam přidávají ty pastery.“ Lou pronesla: „Pasterizace se tomu říká podle Louise Pasteura, vědce, kterej objevil proces, při němž se ničí bakterie. Díky tomu pak můžeme mlíko bez obav pít.“

„Určitě to musel bejt chytrej člověk,“ pronesla Louisa, když před Lou postavila misku s kukuřičným nákypem politým melasou. „Ale my zase vyvařujem plátno, přes který mlíko nalejváme, takže je výsledek stejnej.“ Řekla to takovým způsobem, že Lou neměla chuť o problému dál diskutovat.

Lou si nabrala plnou lžíci nákypu s melasou. Když ucítila sousto na jazyku, vykulila oči překvapením. „Kdes to koupila?“ zeptala se Louisy.

„Co?“

„To jídlo. Je fakt moc dobrý.“

„Říkal jsem ti to,“ pronesl Oz pyšným tónem.

Louisa vysvětlila: „To se nekupuje, zlato. To se peče.“

„Jak se to dělá?“

„Ukážu ti to, uvidíš. Je to mnohem lepší než něco vysvětlovat. A úplně nejlepší je, když si to rovnou zkusíš. A teď si pospěš. Chci vás seznámit s krávou Bran. Stará Bran má nějaký potíže, který můžete pomoct Eugenovi napravit.“

Po té návnadě do sebe Lou rychle naházela snídani a spolu s Ozem zamířili ke dveřím.

„Počkejte, děti,“ zastavila je Louisa. „Vodneste talíře do škopku a budete potřebovat tohle.“ Vzala další lampu a rozsvítila ji. Místnost zaplnila vůně hořícího petroleje.

„V tomhle domě opravdu není elektřina?“ zeptala se Lou.

„Některý lidi dole v Tremontu ji maj. Někdy jim vypadne a voni pak nevěděj, co dělat. Jako by zapomněli, že si můžou svítit petrolejem. Mně stačí dobrá lampa a sem spokojená.“

Lou s Ozem odnesli talíře.

„Až budete ve stodole hotový, ukážu vám chladírnu. Tam máme pramen, odtud bereme vodu. Chodíme pro ni dvakrát denně. To bude jedna z vašich povinností.“

Lou se tvářila zmateně. „Ale vždyť máš pumpu.“

„To je jen na nádobí a tak. Potřebujeme vodu na spoustu dalších věcích. Pro zvířata, na praní, na brusku, na koupání.

V pumpě nejni dost silnej tlak. Člověku trvá celej den, než naváží slušnej kbelík.“ Usmála se. „Někdy mi připadá, že většinu času trávíme nošením dřeva a vody. Prvních deset let svýho života sem si myslela, že se menuju’Přines‘.“

V okamžiku, kdy vycházeli ze dveří, se Lou s lampou v ruce zastavila. „A kde je vlastně ta stodola?“

„Co kdybych vám to ukázala?“

Mráz zalézal pod nehty a Lou v duchu děkovala za tlusté tílko, a přesto si strkala holé ruce do podpaží. Louisa s lucernou je vedla kolem kurníku a výběhů ke stodole, velké budově ve tvaru A s širokými vraty. Byla otevřená a uvnitř se pohybovalo osamělé světýlko. Lou ze stodoly slyšela frkání a bučení zvířat a neklidné přešlapování kopyt na udusané hlíně, a z kurníku se ozývalo vylekané pleskání křídel. Obloha jí připadala na některých místech tmavší než na jiných, ale pak Lou došlo, že tyhle ebenové záplaty jsou Appalače.

Ještě nikdy takovou noc, jako byla tahle, nezažila. Nikde žádné pouliční lampy, světla budov, auta nebo osvětlení, jehož zdrojem je baterie nebo elektřina. Jediné světlo vydávalo pár hvězd na nebi, petrolejová lampa, kterou držela Louisa, a ta, kterou si do stodoly zřejmě přinesl Eugene. Tma však Lou neděsila, vlastně se tu cítila zvláštním způsobem v bezpečí, když následovala vysokou postavu své prababičky. Oz se jí držel těsně v patách a Lou cítila, že se trochu bojí. Věděla však, že když má malý bráška dost času na přemýšlení, dokáže pak vidět nevyslovitelnou hrůzu v čemkoli.

Ve stodole to vonělo senem, vlhkou zemí, velkými zvířaty a jejich teplou mrvou. Podlahu stodoly tvořila hlína pokrytá slámou. Na stěnách visely uzdy a postroje, některé popraskané a opotřebované, jiné naolejované a vláčné. V koutě na sobě ležely oje pro zapřažení jednoho nebo dvou mezků. Na seník se lezlo po dřevěném žebříku, který měl prasklou druhou příčku. Seník zabíral většinu horního patra a byl plný žoků a volného sena. Uprostřed stodoly se tyčily sloupy z topolového dřeva, které, jak Lou usoudila, podpíraly střechu. Stodola měla po stranách a v zadní části malé výklenky. V těch se nacházely boxy a ohrádky, ve kterých děti spatřily kobylku, mezky, vepře a ovce. Lou viděla, že z teplých zvířecích nozder prudce vyrážejí obláčky páry.

V jedné kóji na malé trojnožce, která se pod jeho mohutným tělem téměř ztrácela, seděl Eugene. Těsně vedle něho stála bílá kráva s černými skvrnami. Mrskala ocasem sem a tam a hlavu měla ponořenou ve žlabu.

Louisa tam děti nechala s Eugenem a vrátila se do domu. Když kráva ve vedlejším boxu kopla do přepážky a hlasitě zabučela, Oz se k Lou bojácně přitiskl. Eugene se na ně podíval.

„Stará Bran má sražený mlíko,“ oznámil. „Musím ho z ní dostat ven.“ Ukázal na zrezivělou pumpičku na pneumatiky, která ležela v koutě. „Podejte mi tu pumpičku, slečno Lou.“

Lou mu ji podala a Eugene pevně přitiskl hadičku k jednomu struku nemocné Bran.

„A teď pumpujte.“

Zatímco Oz pumpoval, Eugene přikládal konec hadičky k jednotlivým strukům a masíroval krávě vemeno, které bylo nafouklé jako balon.

„Hodná holka, tohles mi eště nikdy neudělala. To bude dobrý, neboj,“ chlácholil Eugene kravku. „Tak to by zatim stačilo,“ řekl Ozovi, který přestal pumpovat, o krok couvl a čekal, co bude dál. Eugene odložil pumpičku stranou a ukázal Lou, aby se posadila na trojnožku místo něho. Přiložil jí ruce k Braninu vemenu a ukázal jí, jak struky správně uchopit a jak za ně tahat, aby z nich vystříklo mléko.

„Napumpovali sme ji a teď ji podojíme. Musíte je držet pevně, slečno Lou. Starej Bran to nevadí. Hlavně z ní musíme to mlíko dostat. Plný vemeno ji tlačí.“

Lou se zpočátku bála a tahala za struky opatrně, ale pak začala chytat rytmus. Metodicky pohybovala rukama a všichni slyšeli, jak vzduch uniká z vemene. Napjatě čekali na mléko.

Oz popošel dopředu. „Můžu to taky zkusit?“

Lou vstala a Eugene zavedl Oze do boxu a usadil ho na trojnožku. Brzy tahal klouček stejně zručně jako Lou a konečně se objevily na konečcích struků kapky mléka.

„Vedete si dobře, pane Oz. Vy ste ve městě dojil krávy?“

Po těch slovech se všichni rozesmáli.

O tři hodiny později se však Lou s Ozem už nesmáli. Podojili další dvě krávy – jednou březí, jak jim řekla Louisa –, což u každé zabralo půl hodiny; odnosili do domu čtyři vědra s vodou a pak dovlekli z chladímy čtyři další pro zvířata. Po nich následovaly dva kbelíky se dřevem a tři s uhlím, aby doplnili zásoby v domě. A teď krmili pomyjemi vepře a začalo jim připadat, že jejich domácí povinnosti nemají konce.

Když Eugene viděl, jak Oz zápasí s kbelíkem, pomohl mu s ním přes zábradlí. Lou svůj vyprázdnila a o krok couvla.

„Nemůžu uvěřit, že musíme krmit prasata,“ pronesla.

„Fakt hodně žerou,“ dodal Oz, když sledoval zvířata, jak se vrhají na splašky.

„Jsou odporný,“ prohlásila Lou, a otřela si ruce o montérky.

„A když potřebujem, daji nám maso.“

Oba se otočili a spatřili za sebou Louisu, která v ruce držela kbelík s kukuřičným šrotem pro slepice. Navzdory zimě měla čelo zvlhlé potem. Louisa zvedla Louin prázdný kbelík a podala jí ho. „Když napadne sníh, dolů do vsi se nedostanem. Musíme mít zásoby tady. A sou to vepři, Lou, ne prasata.“ Lou s Louisou se na sebe pár vteřin mlčky dívaly, když vtom zaslechly zvuk přijíždějícího auta a otočily se ke stavení.

Byl to oldsmobil se sedmačtyřiceti koňskými silami pod kapotou a sklápěcím sedadlem v zavazadlovém prostoru. Černou metalízu měl na mnoha místech oprýskanou a zrezivělou, blatníky promáčknuté, úzké pneumatiky téměř bez vzorku; stahovací střecha byla přes chladné ráno stažená. Byla to roztomilá stará rachotina.

Muž, který automobil řídil, zastavil a vystoupil. Byl vysoký, s vyzáblým tělem, které vypovídalo o jisté křehkosti a současně vyzařovalo výjimečnou sílu. Když smekl klobouk, objevily se černé, rovné, úhledně zastřižené vlasy. Z jeho tváře s hezky tvarovaným nosem a čelistí, vlídnýma světle modrýma očima a ústy, kolem kterých se táhlo nespočet vrásek od smíchu, bylo zřejmé, že by se usmíval i v Den Blbec. Chybělo mu pár let do čtyřicítky. Na sobě měl dvoudílný šedivý oblek s černou vestou a hodinkami o velikosti stříbrného dolaru, jež se pohupovaly na těžkém řetězu, který se mu táhl přes vestu. Kalhoty byly na kolenou vyboulené a boty už dávnoztratily lesk. Vydal se směrem k nim, pak se zastavil, vrátil se k autu a vytáhl z něho objemnou obnošenou aktovku.

Je roztržitý, pomyslela si Lou, zatímco si ho pozorně prohlížela. Po setkání s lidmi, jako byl Hell No a Diamond, ji napadlo, jakou asi bude mít přezdívku tenhle.

„Kdo to je?“ zeptal se Oz.

Louisa hlasitě pronesla: „Lou, Ozi, tohle je Cotton Longfellow, nejlepší právník v okolí.“

Muž se usmál a potřásl Louise rukou. „Vzhledem k tomu, že jsem jedním z mála právníků, kteří tu žijí, je to v nejlepším případě pochybné vyznamenání, Louiso.“

Jeho přízvuk, směs jižanského vrnění a novoanglického rytmu, byl Lou naprosto neznámý. Nedokázala ho zařadit na konkrétní místo, což se jí většinou nestávalo. Cotton Longfellow – Bavlník Longfellow! Páni, to jméno ji nezklamalo.

Cotton položil aktovku na zem a vážně si s nimi potřásl rukama, i když se mu při tom v očích pobaveně zablýsklo. „Jsem rád, že vás konečně poznávám. Louisa mi o vás často vyprávěla, takže mám pocit, že vás znám odjakživa. Vždycky jsem doufal, že se s vámi jednou setkám osobně. Moc mě mrzí, že k tomu dochází za takových okolností.“ Poslední větu pronesl s ohleduplností, na které nenašla chybičku dokonce ani Lou.

„Musím si s Cottonem promluvit. Až nakrmíte vepře, pomůžete Eugenovi vyhnat zbylej dobytek ven a sházet seno. Pak posbíráte vejce.“

Když Cotton s Louisou odešli, Oz zvedl kbelík a vesele odběhl pro další pomyje. Lou se však dívala za Cottonem s Louisou a evidentně na vepře zapomněla. Přemítala o muži s podivným jménem Cotton Longfellow, který měl zvláštní přízvuk a který o nich zřejmě věděl spoustu věcí. Nakonec upřela zrak na čtyřsetlibrového vepře, který je v zimě nějakým způsobem zachrání od smrti hladem, a unaveně se pustila za bratrem. Jako by se kolem ní horská úbočí sevřela.

13

COTTON S LOUISOU VEŠLI ZADNÍMI DVEŘMI DO DOMU. Cestoudo světnice se Cotton zastavil a pootevřenými dveřmi nahlédl do místnosti, ve které ležela Amanda.

Cotton se zeptal: „Co říkají doktoři?“

„Psy… chický trau… ma,“ pronesla Louisa pomalu ta zvláštní slova. „Tak tomu říkala vošetřovatelka.“

Vstoupili do kuchyně a posadili se na hrubé židle z dubového dřeva, které byly dlouhým používáním tak opotřebované, že se leskly jako sklo. Cotton vytáhl z aktovky nějaká lejstra a z kapsy vyndal brýle s drátěnými obroučkami. Nasadil si je, chvíli papíry studoval a pak se opřel, aby si o nich s Louisou promluvil. Stařena mu nalila šálek melty. Napil se a na tváři se mu objevil úsměv. „Jestli tohle člověka nepostaví na nohy, pak musí být po smrti.“

Louisa si také nalila a zeptala se: „Tak co ste zjistil?“

„Váš vnuk po sobě nezanechal závěť, Louiso. Ne že by na tom nějak záleželo, protože stejně neměl žádné peníze.“

Louisa vypadala zmateně. „Když byl tak slavnej?“

Cotton přikývl. „Přestože byly jeho knihy skvělé, špatně se prodávaly. Aby uživil rodinu, musel psát články do časopisů. Navíc měl Oz po narození nějaké zdravotní problémy. Stálo je to spoustu peněz. A New York není levné město.“

Louisa sklopila zrak. „A to nejni všecko,“ prohlásila. Právník se na ni zvědavě zadíval. „Jack mi celou tu dobu posílal peníze. Jednou sem mu napsala, aby to nedělal. Měl rodinu a vůbec. Ale von mi vodepsal, že je bohatej. Přísahám! Chtěl, abych si je nechala, prej po tom všem, co sem pro něj udělala. Ale já pro něj ve skutečnosti neudělala nic.“

„Když došlo k nehodě, Jack měl podle všeho v úmyslu odjet do Kalifornie a psát scénáře pro jedno filmové studio.“

„Do Kalifornie?“ Louisa to slovo vyplivla, jako by bylojedovaté, pak se opřela a vzdychla. „Ten kluk mi vždycky věšel bulíky na nos. Ale dávat mi peníze, který neměl… A nutit mě, abych si je nechala.“ Na chvíli se zadívala do prázdna a pokračovala: „Nejsem na tom dobře, Cottone. Poslední tři roky bylo sucho a neurodilo se. Mám pět vepřů a brzy musím jednoho porazit. Pak mi zbydou tři prasnice a jeden kanec. V posledním vrhu byly samý záprtky. Pak sou tu eště tři ucházející krávy. Jednaje březí, ale zatim neporodila, což mi dělá čim dál větší starosti. A Bran je nemocná. Ovce sou spíš pro zlost než k užitku. A ta stará kobyla už žádnou práci nezastane, a žere jako zjednaná. Ale celý ty roky mi věrně sloužila.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „A McKenzie dole v obchodě mi už nechce dávat na dluh.“

„Já vím, je to těžké, Louiso.“

„Vim, že si nemůžu stěžovat, tenhle kopec mi celý ty roky dává všecko, co potřebuju.“

Cotton se k ní naklonil. „Nezapomeňte, že máte půdu, Louiso. To je celé jmění.“

„Nemůžu ji prodat, Cottone. Jednou ji zdědí Lou s Ozem. Jejich táta to tady miloval stejně jako já. A taky Eugene. Je moje rodina. Tvrdě tu pracuje. Dostane kus půdy, aby měl něco svýho a moh si založit vlastní rodinu. Zaslouží si to.“

Cotton poznamenal: „Taky si myslím.“

„Když mi ty lidi napsali, jestli bych si k sobě nevzala děti, jak sem mohla odmítnout? Amanda už žádný příbuzný nemá, sem jediná, kdo jim zbyl. A sem mizerná záchrana, už dávno to tu vedu vod desíti k pěti.“ Nervózně si propletla prsty a s úzkostlivým výrazem zírala z okna. „Celý ty roky sem na ně myslela a představovala si, jaký asi sou. Četla sem dopisy vod Amandy a prohlížela si fotky, který mi poslala. Dmula sem se pejchou nad tim, co Jack dokázal. A nad těma krásnejma dětma.“ Nešťastně vzdychla; vrásky na jejím vysokém čele připomínaly brázdy na poli.

Cotton pronesl: „Dobře to dopadne, Louiso. Můžete se na mě kdykoli obrátit, přijedu a pomůžu vám se setím, s dětmi, jen mi dejte vědět. Rád vám pomůžu.“

„Ale, Cottone, vždyť máte dost vlastní práce.“

„Lidé tady v horách právníka skoro nepotřebují. A možná, že to není tak špatné. Když mají problém, zajdou za soudcem Atkinsem k soudu a řeknou mu ho. Právníci jen všechno zbytečně komplikují.“ Usmál se a poplácal ji po ruce. „Všechno bude zase v pořádku, Louiso. Je dobře, že tu ty děti jsou. Pro všechny.“

Louisa se usmála a pak se jí na obličeji pomalu objevil zamračený výraz. „Cottone, Diamond povídal, že nějaký chlapi obcházej místní uhelný štoly. Nelíbí se mi to.“

„Slyšel jsem, že to jsou geologové.“

„Copak ještě nemaj dost? Pokaždý, když vidim další díru, se mi zatmí před vočima. Nikdy těm lidem půdu neprodám. Všecko hezký tu zničili.“

„Prý hledají ropu, ne uhlí.“

„Ropu!“ zvolala nevěřícným tónem. „Tohle přece nejni Texas.“

„Říkám jen, co jsem slyšel.“

„Nemá smysl si tim lámat hlavu.“ Louisa vstala. „Máte pravdu, Cottone, zase bude líp. Tenhle rok nám Bůh déšť sešle. Jestli ne, něco vymyslím.“

Když se Cotton zvedl k odchodu, podíval se zpátky do chodby. „Louiso, nevadilo by vám, kdybych zašel pozdravit paní Amandu?“

Louisa se nad tím zamyslela. „To jí nemůže ublížit. A navíc ste moc milej člověk, Cottone. Jak to, že ste se nikdy neoženil?“

„Pořád ještě hledám hodnou ženu, která by mě chtěla.“

V Amandině pokoji si Cotton odložil aktovku a klobouk a potichu přistoupil k posteli. „Paní Cardinalová, jmenuji se Cotton Longfellow. Jsem nesmírně rád, že vás poznávám. Mám pocit, že vás znám odjakživa, protože mi Louisa četla některé vaše dopisy.“ Amanda se samozřejmě nepohnula a Cotton se na Louisu tázavě zadíval.

„Mluvím na ni. Oz taky. Ale nikdy nevodpoví. Nehne ani malíčkem.“

„A Lou?“ zeptal se Cotton.

Louisa potřásla hlavou. „To dítě jednou praskne, všecko drží v sobě.“

„Louiso, co kdyby se na Amandu zašel podívat Travis Bames z Dickensu?“

„Doktoři stojej peníze, Cottone.“

„Travis mi dluží laskavost. Udělá to pro mě.“

Louisa tiše pronesla: „Děkuju.“

Právník se rozhlédl po místnosti a všiml si, že na prádelníku leží bible. „Můžu zase přijet?“ zeptal se. Louisa na něj překvapeně pohlédla. „Napadlo mě, že bych jí, no, že bych jí mohl předčítat. Psychická stimulace. Něco jsem o tom slyšel. Samozřejmě je to bez záruky. Ale když nemůžu udělat nic jiného, budu jí alespoň číst.“

Než mohla Louisa odpovědět, Cotton se na Amandu podíval a pronesl: „Bude mi ctí vám předčítat.“

14

Když se rozednilo, Louisa, Eugene, Lou a Oz stÁli na poli. Mezek Hit byl zapřažený do pluhu.

Lou s Ozem už posnídali mléko s kukuřičným nákypem a melasou. Jídlo bylo dobré a syté, ale snídaně při světle lampy jim už zevšedněla. Zatímco Lou pod Louisiným dohledem podojila dvě zdravé krávy, Oz posbíral vajíčka v kurníku. Eugene naštípal dříví a děti ho odnesly do stavení ke sporáku a nanosily vodu dobytku. Vyhnaly zvířata ven a přinesly jim seno. Teprve teď měla zřejmě začít skutečná práce.

„Musíme zorat celý tohle pole,“ oznámila jim Louisa.

Lou do sebe nasála vzduch. „Co to tu tak strašně smrdí?“

Louisa se sklonila, vzala do ruky trochu země a rozemnula ji mezi prsty. „Hnůj. Každej podzim vyvážíme hnůj ze stodoly a dáváme ho sem. Půda pak víc rodí.“

„Páchne to,“ pronesla Lou.

Louisa se na dívku upřeně zadívala, pustila prsť z ruky a nechala ji vířit v ranním vánku. „Brzo si zvykneš.“

Eugene vedl pluh a Louisa s dětmi kráčely vedle něho.

„Tohle je radlice,“ vysvětlila Louisa a ukázala na železný kotouč zvláštního tvaru. „Vobrátíte jednu řádku, votočíte mezka a pojedete nazpátek. Na obou stranách budou stejný brázdy. Vyhazuje to i velký hroudy země. Takže až pole zvoráme, přesmykujeme ho, abysme hroudy rozbili. Pak nás čeká vláčení, aby byla půda vopravdu jemná. Potom použijeme jinej pluh, kterej umí dělat řádky jako podle pravítka. Teprve pak můžeme sázet.“

Nařídila Eugenovi vyorat jednu brázdu, aby jim předvedl, jak se to dělá, a pak Louisa kopla do pluhu. „Vypadáš silná, Lou. Chceš si to zkusit?“

„Jasně,“ odpověděla. „Vždyť na tom nic není.“

Eugene jí ukázal, jak se má postavit, upevnil jí popruhy kolem pasu, podal jí bič a ustoupil stranou. Hit ji zřejmě považoval za snadnou oběť, protože vyrazil nečekanou rychlostí dopředu. Silná Lou okamžitě ležela s nosem zabořeným do země.

Když jí Louisa pomohla vstát a očistila jí obličej, pronesla: „Ten starej mezek tentokrát vyhrál. Vsadim se, že podruhý se mu to nepodaří.“

„Už orat nechci,“ zatvrdila se Lou, schovala si obličej do rukávu a plivala z pusy kousky něčeho, o čem raději nechtěla přemýšlet. Tváře jí zrudly a pod víčky ji pálily slzy.

Louisa si před ní klekla. „Když se váš táta učil vorat, byl stejně starej jako ty. Mezek ho vodtáhnul do rybníka. Trvalo mi několik hodin, než sem ho s tim zatraceným zvířetem dostala ven. Váš táta prohlásil to co ty. A já ho nechala bejt.“

Lou si přestala otírat obličej a oči. „A jak to dopadlo?“

„Dva dny se polím vyhejbal. I tomu mezkovi. A pak sem sem jednou ráno přišla a von tu stál.“

„A zoral celý pole?“ zeptal se Oz.

Louisa zavrtěla hlavou. „Skončili s mezkem v ohradě pro vepře a měli na sobě tolik bahna, že se málem udusili.“ Děti se rozesmály a Louisa pokračovala: „Teprve napotřetí si váš tatínek s mezkem porozuměli. Hoch si užil svý, mezek se pobavil a široko daleko se jim při vorání nikdo nevyrovnal.“

Přes údolí se k nim donesl zvuk sirény. Kvílela tak hlasitě, že si Lou s Ozem zakryli uši. Mezek zafrkal a škubl sebou. Louisa se zamračila.

„Co to je?“ vykřikla Lou.

„To je siréna z dolu,“ odpověděla Louisa.

„Došlo k závalu?“

„Ne, a teď buďte zticha,“ nařídila jim Louisa a pohledem pátrala po okolních svazích. Uplynulo děsivých pět minut, než siréna konečně zmlkla. A pak uslyšeli ze všech stran tiché dunění. Lou napadlo, že se po tom kvílení roztřásly stromy, možná dokonce celá hora. Sevřela Ozovi ruku a chystala se vzít nohy na ramena, ale neutekla, protože Louisa se nepohnula. Za chvilku se opět rozhostilo ticho.

Louisa se k nim otočila. „Siréna houká vždycky, když se v dolech připravujou na vodstřel. Používaj k tomu dynamit. Někdy to s nim přeženou a dojde k sesuvům. Hodně lidí už bylo zraněnejch. Ne horníci. Farmáři, co pracujou na polích.“ Louisa se ještě naposledy zadívala se zamračeným výrazem k místu, odkud se ozývalo kvílení sirény, a znovu se pustili do práce.

K VEČEŘI MĚLI HNĚDÉ FAZOLE S KUKUŘIČNÝM NÁKYPEM, omáčkou a mlékem a umyli se v pramenité vodě tak ledové, až to štípalo. Noc byla chladná, dům se zachvíval v poryvech vyjícího větru, ale stěny a střecha jeho útokům statečně odolávaly.V krbu praskal oheň a světlo lampy měkce zářilo. Oz byl tak unavený, že málem usnul s hlavou ve svém blankytně modrém talíři.

Když Eugene odešel po večeři do stodoly, Oz, očividně vyčerpaný a rozbolavělý, se natáhl před krbem. Louisa sledovala, jak k němu Lou došla, položila si jeho hlavu do klína a hladila ho po vlasech. Louisa si nasadila brýle s drátěnými obroučkami a při světle ohně v krbu zašívala košili. Po chvilce přestala a posadila se k dětem.

„Je jen unavenej,“ pronesla Lou. „Není na to zvyklej.“

„Na těžkou práci si člověk nikdy nezvykne.“ Louisa také prohrábla Ozovi vlasy. Jako by měl klouček hlavu, které se ostatní lidé rádi dotýkají. Možná pro štěstí.

„Odvedli ste kus práce. Ste pracanti. Lepší než já ve vašem věku. A to sem nebyla z velkýho města. Vo to je to těžší, nemám pravdu?“

Dveře se otevřely a dovnitř zadul mrazivý vítr. Eugene vypadal ustaraně. „Na Purty to přišlo.“

Ve stodole v širokém boxu, v němž přicházela zvířata na svět, ležela na boku kráva Purty a vzpínala se a převalovala v bolestech. Eugene si klekl na zem a přidržoval ji a Louisa do ní vsunula ruku a snažila se zachytit kluzké tělíčko rodícího se telátka. Byla to vyčerpávající bitva, protože teleti se na svět zřejmě ještě nechtělo. Ale Eugene s Louisou přece jen vytáhli hladký uzlíček končetin s pevně zavřenýma očima ven. Telátko bylo celé od krve, a když Purty spočívala placentu, dětem se opět zvedl žaludek. Louisa jim však vysvětlila, že je to úplně normální. Kráva začala telátko olizovat a přestala teprve v okamžiku, kdy mělo srst na celém těle naježenou. Zatímco Eugene pomohl telátku postavit se na vratké, tenoučké nohy, Louisa nachystala Purty k dalšímu kroku, který tele přijalo jako naprostou samozřejmost: začalo sát. Eugene zůstal u matky s potomkem a Louisa s dětmi se vrátily do domu.

Lou s Ozem byli vzrušení a vyčerpaní zároveň, a pendlovky ukazovaly skoro půlnoc.

„Ještě nikdy jsem neviděl rodit krávu,“ přiznal Oz.

„Ještě nikdy jsi neviděl rodit nikoho,“ opravila ho sestra.

Oz o tom chvíli uvažoval. „To není pravda. Byl jsem u svýho porodu.“

„To se nepočítá,“ odsekla Lou.

„Ale mělo by,“ namítl Oz. „Nebylo to lehký. Máma mi to povídala.“

Louisa přiložila do krbu další kus uhlí, postrčila ho do ohně železným pohrabáčem a znovu si sedla k šití. Její ruce s tmavými, vystouplými žílami se pohybovaly pomalu, ale s jistotou.

„Jděte si lehnout,“ nařídila jim.

Oz odpověděl: „Nejdřív se zajdu podívat za mámou. Řeknu jí o tý krávě.“ Podíval se na Lou. „Že jsem byl podruhy v životě u porodu.“

Lou nevypadala, že by se jí chtělo opustit hřející krb.

„Lou, běž se taky podívat na maminku,“ vybídla ji Louisa.

Lou upírala pohled do ohně. „Oz je na to ještě malej, ale já to chápu.“

Louisa odložila košili. „Co chápeš?“

„Doktoři v New Yorku říkali, že každej den je menší šance, že se máma probere. Už je v bezvědomí moc dlouho.“

„Nesmíš se vzdávat naděje, Lou.“

Lou se otočila a podívala se na prababičku. „Ty to taky nechápeš, Louiso. Náš táta je mrtvej. Viděla jsem ho umírat. Možná –“ Lou namáhavě polkla „– možná jsem jeho smrt částečně zavinila já.“ Promnula si oči a pak sevřela ruce v pěst. „A máma se neuzdravuje. Poslouchala jsem, co o ní říkali doktoři. Slyšela jsem všechno, co o ní vykládali dospělí, i když se to přede mnou snažili utajit. Jako by se mě to netýkalo! Mohli jsme si ji vzít domů jen proto, že pro ni nemohli už nic udělat.“ Odmlčela se, dlouze se nadechla a pomalu se uklidnila. „A ty Oze neznáš. Strašně si přeje, aby se máma uzdravila, a začíná se chovat divně. A pak…“ Lou ztichla a podívala se na zem. „Ráno se na ni zajdu podívat.“

Louisa mlčela a v slabém světle lampy a žhnoucího uhlí v krbu bezmocně sledovala, jak se Lou unaveně vleče pryč. Jakmile její kroky utichly, znovu zvedla košili, ale ruka s jehlou se nepohnula. Ještě dlouho potom, co se Eugene vrátil ze stodoly a odešel si lehnout, seděla u krbu, v němž pomalu dohasínal oheň, a přemýšlela o tom, co jí Lou řekla.

Po chvíli však vstala, zamířila do své ložnice a vytáhla z prádelníku balíček dopisů. Vyšplhala po schodech nahoru a našla Lou, jak se dívá z okna.

Dívka se otočila a spatřila dopisy.

„Co to je?“

„To sou dopisy, který mi napsala vaše maminka. Chci, aby sis je přečetla.“

„Proč?“

„Protože slova vo člověku hodně řeknou.“

„Slova nic nezmění. Ať si Oz klidně věří, když chce. Lepší to stejně nebude.“

Louisa položila dopisy na postel. „Někdy je dobře, když si starší člověk nechá poradit vod mladšího. Může se něco přiučit.“

Když Louisa odešla, Lou uklidila dopisy do zásuvky otcova starého stolu a energicky ji zavřela.

15

Lou VSTALA OBZVLÁŠŤ BRZY A ZAMÍŘILA DO MATČINA pokoje, kde chvíli sledovala pravidelné zvedání a klesání jejího hrudníku. Posadila se na postel, odhrnula přikrývku, masírovala matce paže a pohybovala s nimi. Pak dlouhou dobu cvičila s jejíma nohama tak, jak jí ukázali lékaři v New Yorku. Právě když chtěla končit, všimla si Louisy, která ji od dveří pozorovala.

„Musíme se o ni starat,“ vysvětlila Lou, přikryla Amandu a odešla do kuchyně. Louisa ji následovala.

Když Lou postavila konvici s vodou na plotnu, Louisa pronesla: „Udělám to.“

„Už to mám.“ Lou vmíchala do horké vody hrst ovesných vloček a přidala k nim trochu másla. Odnesla misku zpátky do matčina pokoje a opatrně maminku nakrmila. Amanda ochotně jedla i pila, stačilo jen přiložit lžíci nebo šálek k jejím rtům, i když mohla přijímat pouze kašovitou stravu. To bylonicméně všechno, co dokázala. Louisa se posadila do křesla v rohu a Lou ukázala na ferotypie na zdi. „Co je to za lidi?“

„Můj tatínek s maminkou. Tady sem s nima já, když sem byla malá. A taky příbuzný z máminy strany. Bylo to poprvý, kdy mě dali vyfotit. Líbilo se mi to. Ale máma se bála.“ Ukázala na další ferotypii. „Na týhle fotce je můj bratr Robert. Už je po smrti. Všichni už sou po smrti.“

„Tvý rodiče a bratr byli vysoký.“

„Měli sme to v rodině. Je legrační, jak se to dědí. Váš táta měl už ve čtrnácti šest stop. Já sem pořád velká, i když sem se stářím trochu zmenšila. Ty budeš taky vysoká.“

Lou umyla misku a lžíci a pak pomohla Louise připravit snídani pro ostatní. Eugene byl ve stodole a obě slyšely, jak Oz přechází po svém pokoji.

Lou prohodila: „Musím Ozovi ukázat, jak s mámou cvičit. A může ji taky někdy pomoct nakrmit.“

„To je dobrej nápad.“ Louisa položila děvčátku ruku na rameno. „Už sis přečetla některej ten dopis?“

Lou se na ni podívala. „Nechtěla jsem přijít o svý rodiče. Ale stalo se. Teď se musím postarat o Oze. Musím se dívat dopředu, ne zpátky.“ Pevným tónem dodala: „Možná to nechápeš, ale přesně tohle musím udělat.“

Poté, co splnili ranní povinnosti, odvezl Eugene Lou s Ozem na valníku do školy a vrátil se domů. Děti si ve starých plátěných pytlích na osivo nesly opotřebované učebnice s několika listy vzácného papíru vloženého mezi stránkami. Každý z nich měl tlustou tužku a Louisa jim přísně nařídila, že ji smějí ořezat pouze v nezbytně nutném případě a musí k tomu použít ostrý nůž. Knihy, které měli v pytlích, kdysi patřily jejich tatínkovi a Lou si je tiskla k hrudi, jako by to byl dárek od samotného Pána Boha. K svačině jim Louisa připravila do zprohýbané krabičky kousky kukuřičného nákypu, nádobku s jablkovými povidly a konvičku s mlékem.

Škola v Big Spruce byla stará jen několik let. Místní úřady ji vybudovaly za státní peníze jako náhradu za roubené stavení, které stálo na stejném místě téměř osmdesát let. Budova byla obitá bílými prkny, na jedné straně měla nízká okna a stála na škvárové podezdívce. Stejně jako Louisin dům neměla na střeše šindele, jen dlouhé pásy jakési krytiny, které byly přes sebe naskládány stejným způsobem jako šindele. Dům měl jeden vchod s malou stříškou. Ze střechy ve tvaru A trčel cihlový komín.

Každý den přišla do školy zhruba polovina žáků, kteří zde měli být, ale ve srovnání s docházkou v minulosti to vlastně bylo vysoké číslo. Na horách měla vždy před učením přednost práce na farmě.

Školní dvůr byl z udusané hlíny a v jeho středu stál ořešák s rozštípnutým kmenem. Po dvoře pobíhalo asi padesát dětí, jejichž věk se pohyboval od Ozova k Louinu. Většinou na sobě měly montérky, i když několik dívek bylo oblečených do květovaných šatů ušitých ze stolibrových pytlů, do kterých se dávalo krmení pro zvířata. Pytle byly moc hezké a z pevného materiálu a každá dívka si v tomhle oblečení vždycky připadala lepší než ostatní. Někteří žáci byli bosí, jiní měli na nohou jakési sandály. Pár dětem seděl na hlavě slamák, ostatní byly prostovlasé; několik starších chlapců už dorostlodo špinavých plstěných klobouků, které očividně podědili po otcích. Dívky měly vlasy spletené do copánků, jiné je nosily rozpuštěné a zbytek si je stáhl v týle do uzlu.

Děti pozorovaly nové spolužáky, jak Lou usoudila, jen nepřátelským pohledem.

Jeden chlapec udělal krok dopředu. Lou v něm poznala hocha, který se ten den, kdy sem přijeli, houpal na traktoru nad propastí. Zřejmě to byl syn George Davise, toho šílence, který jim vyhrožoval v lese brokovnicí. Lou napadlo, jestli je jeho potomek stejně šílený jako on.

„Vo co de? To ste sem nemohli dojít pěšky? Hell No vás musel přivízt?“ zajímal se chlapec.

„Jmenuje se Eugene,“ pronesla mu Lou přímo do obličeje. Pak se zeptala: „Řekne mi někdo, kde najdu druhou a šestou třídu?“

„Jasně,“ odpověděl stejný chlapec a ukázal prstem. „Sou tamhle.“

Lou s Ozem se otočili a spatřili nachýlený dřevěný záchod za školní budovou.

„Je samozřejmě jen pro vás, Yankeeové,“ dodal chlapec se zlomyslným úšklebkem.

Po těch slovech se všechny děti rozesmály a Oz nervózně udělal krok směrem k Lou.

Lou záchodovou budku chvíli studovala a pak se otočila zpátky k chlapci.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Billy Davis,“ odpověděl pyšně.

„Seš vždycky tak vtipnej, Billy Davisi?“

Billy se zamračil. „Jak to myslíš? Ty se mi posmíváš?“

„Copak ty ses nám právě neposmíval?“

„Řek sem čistou pravdu. Kdo je jednou Yankee, zůstane Yankeem už jednou provždy. To, že ste se sem přistěhovali, na věci nic nemění.“

Hlouček dětí s jeho názorem hlasitě souhlasil a Lou s Ozem zjistili, že jsou obklopeni samými nepřáteli. Zachránilo je až zvonění školního zvonku, po kterém se žáci rozběhli úprkem ke dveřím. Lou s Ozem se na sebe podívali a pak se neochotně vydali za nimi.

„Myslím, že jsme jim do oka moc nepadli,“ poznamenal Oz.

„Mně je to fuk,“ odsekla jeho sestra.

Vzápětí zjistili, že je ve škole jediná třída, která slouží pro všechny stupně od prvního do sedmého, a žáci jsou v ní rozděleni do jednotlivých oddělení podle věku. Počet vyučujících se rovnal počtu tříd. Učitelka se jmenovala Estelle McCoyová a její roční mzda představovala částku osmi set dolarů. Bylo to jediné zaměstnání, jaké kdy vykonávala, nyní tedy učila už třicátý devátý rok, což vysvětlovalo, proč má vlasy spíš bílé než neurčitě hnědé.

Na třech stěnách visely široké tabule. V jednom rohu stála bubínková kamna, od nichž vedla dlouhá roura ke stropu. Druhý kout třídy zaujímala nádherně vyřezávaná knihovna z javorového dřeva se zaobleným vrškem, která se do zdejšího prostého prostředí vůbec nehodila. Měla skleněná dvířka a uvnitř Lou spatřila spoustu knih. Na ručně psané ceduli na zdi vedle skříně stálo: „Knihovna.“

Estelle McCoyová měla tváře jako jablíčka, široký úsměv a boubelatou postavu oděnou v pestrých květinových šatech.

„Dnes pro vás mám milé překvapení. Ráda bych vám představila dva nové spolužáky: Louisu Mae Cardinalovou a jejího bratra Oscara. Louiso Mae a Oscare, můžete, prosím, vstát?“

Oz jako člověk, který se tradičně skláněl před sebemenší autoritou, okamžitě vyskočil. Upíral však oči na zem a přešlapoval z nohy na nohu, jako by potřeboval nutně na záchod.

Lou ale zůstala sedět.

„Louiso Mae,“ opakovala Estelle McCoyová, „vstaň a ukaž se nám, zlato.“

„Jmenuju se Lou.“

Úsměv Estelle McCoyové poněkud ochladl. „Jistě, ehm, jejich otec byl velice slavný spisovatel Jack Cardinal.“

V tu chvíli Billy Davis hlasitě poznamenal: „Neumřel náhodou? Někde sem slyšel, že je ten chlap mrtvej.“

Lou se na Billyho zamračila a ten se na ni okamžitě ušklíbl.

Učitelka upadla do rozpaků „Billy, prosím. Ehm, jak jsem říkala, byl slavný a já ho učila. A doufám, že jsem k jeho spisovatelské kariéře svým skromným způsobem přispěla. Říká se, že dětství má pro budoucnost zásadní význam. Věděli jste vůbec, že pan Jack Cardinal dokonce podepisoval jednu ze svých knih ve Washingtonu, prezidentovi našich Spojených států?“

Když se Lou rozhlédla po třídě, usoudila, že na děti z kopce to neudělalo ani ten nejmenší dojem. Zmínit se o hlavním městě Yankeeů pravděpodobně nebyl ten nejlepší nápad. Lou nenaštvalo, že jim nad úspěchy jejího otce nespadla čelist údivem; spíš ji jejich lhostejnost mrzela.

Estelle McCoyová nebyla na dlouhé ticho připravená. „Ehm, no, tak vás tu vítáme, Louiso Mae, a tebe také, Oscare. Jsem přesvědčená, že tu budete dělat svému otci čest, na jeho… alma mater.“

Jakmile Lou vstala, Oz se s hlavou skloněnou a pevně zavřenýma očima chvatně posadil. Člověk by řekl, že se bojí toho, co má jeho sestra za lubem. Lou nikdy nedělala nic polovičatě. To Oz dobře věděl. Jejím krédem bylo: Buď všechno, nebo nic. Nikdy nešla zlatou střední cestou.

A přesto pouze pronesla: „Jmenuju se Lou.“ A pak se posadila.

Billy se předklonil a řekl: „Vítejte v horách, slečno Louiso Mae.“

Vyučování skončilo ve tři hodiny, ale déti domů nijak nespěchaly, protože bylo jasné, že je na farmě čekají jen další povinnosti. Místo toho postávaly v hloučcích na školním dvoře, chlapci si vyměňovali kapesní nožíky, ručně vyřezávaná jo-jo a doma vyrobené tabákové žvýkačky. Dívky spolu probíraly místní události, vaření a šití a bavily se o chlapcích. Billy Davis se přitahoval na tyči, která byla položená přes nízké větve ořešáku, jako na hrazdě a snažil se udělat dojem na statnou dívku s křivými zuby, která však měla růžové tváře a hezké modré oči.

Když Lou s Ozem vyšli před školní budovu, Billy přestal cvičit a přiloudal se k nim.

„Páni, to je slečna Louisa Mae. Vy ste taky viděla prezidenta, slečno Louiso Mae?“ zeptal se posměšným tónem.

„Nevšímej si ho, Lou, prosím,“ pronesl Oz.

Billy ještě hlasitěji pokračoval: „Nechtěl, abys mu podepsala jednu z knížek vašeho táty, když je teď mrtvej?“

Lou se zastavila. Oz, který vycítil, že nemá smysl ji dál přemlouvat, o krok couvl. Lou se otočila k posměváčkovi.

„O co ti jde? Ještě pořád tě štve, že jsme vám my Yankeeové nakopali zadek, ty idiotskej burane?“

Ostatní děti pochopily, že se schyluje ke konfliktu, a tiše se shromáždily kolem nich, aby před pátravým zrakem slečna McCoyové utajily blížící se rvačku.

Billy se zamračil. „Vodvolej to.“

Lou si položila vak s učením na zem. „Zkus mě k tomu donutit.“

„Pche, já holky nebiju.“

To Lou rozzuřilo víc, než kdyby dostala pěstí. Chytila Billyho za kšandy montérek a povalila ho. Chlapec ohromeně vzhlédl, protože zřejmě nečekal, že je tak silná a tak troufalá. Kroužek kolem nich se zmenšil.

„Nakopu ti zadek, jestli ty neodvoláš tohle,“ pronesla Lou, sehnula se a dloubla ho prstem do hrudníku.

Když se dav semkl ještě pevněji, jako ruka v pěst, Oz zatahal sestru za rukáv. „No tak, Lou, neper se, prosím. Prosím.“

Billy vyskočil a chystal se zaútočit. Avšak místo aby se vrhl na Lou, chytil Oze a tvrdě s ním praštil o zem.

„Ty prašivěj seveřane.“

Jeho vítězství mělo krátké trvání, protože Lou ho trefila kostnatou pravicí přímo mezi oči. Billy přistál na zemi vedle Oze a z nosu mu tekla krev. Než se stačil vzpamatovat, Lou se na něj vrhla oběma rukama. Billy vyl jako spráskaný pes a rozzuřeněji rány oplácel. Jeden úder zasáhl Lou do rtu, ale bušila do něj, dokud se Billy konečně nepřestal bránit a jen si rukama chránil obličej.

Vtom se dav rozestoupil a do ringu se prodrala paní McCoyová. Po chvíli se jí podařilo Lou od Billyho odtrhnout, ale notně se při tom zadýchala.

„Louiso Mae! Co by si pomyslel tvůj otec?“ pronesla.

Lou namáhavě lapala po dechu a ruce měla stále pevně sevřené v pěst.

Estelle McCoyová pomohla Billymu vstát. Chlapec zabořil tvář do rukávu a tiše vzlykal. „A teď se Billymu omluv,“ nařídila.

Místo toho se na něj Lou znovu rozlícené vrhla. Billy uskočil jako králík před hadem, který ho chce sežrat.

Paní McCoyová chytila Lou pevně za paži. „Louiso Mae, okamžitě přestaň a omluv se mu.“

„Ať si trhne nohou.“

Když Estelle McCoyová uslyšela od dcery slavného muže takový výraz, vypadalo to, že na místě omdlí.

„Louiso Mae! Jak to mluvíš!“

Lou se jí vytrhla a rozběhla se po ulici pryč.

Billy se dal na úprk opačným směrem. A Estelle McCoyová zůstala na bojišti s prázdnýma rukama.

Oz, na kterého všichni zapomněli, se mlčky zvedl, sebral sestřin vak s učením, oprášil ho, došel k učitelce a zatahal ji za šaty. Tázavě se na něj podívala.

„Promiňte, ma’am,“ hlesl, „ale jmenuje se Lou.“

16

Louisa omyla Lou rozseknutY ret vodou a louhovým mýdlem a nakapala jí na něj doma vyrobenou tinkturu, která pálila jako oheň, ale dívka ani nehnula brvou.

„Sem ráda, že ses tak dobře uvedla, Lou.“

„Nadával nám do Yankeeů!“

„No, bóže,“ pronesla Louisa posměšně. „To je toho!“

„A ublížil Ozovi.“

Louisin výraz změkl. „Musíš chodit do školy, zlato. Musíš se naučit vycházet s lidma.“

Lou se zamračila. „Proč oni nemůžou vycházet s náma?“

„Protože sou tady doma. Chovaj se tak, protože ste úplně jiný než všichni, jaký kdy viděli.“

Lou vstala. „Ty nevíš, jaký to je bejt odjinud,“ vybuchla a rozběhla se ke dveřím. Louisa ji sledovala pohledem a zavrtěla hlavou.

Oz čekal na sestru na verandě.

„Odnesl jsem ti pytel do pokoje,“ oznámil jí.

Lou se posadila na schody a položila si bradu na kolena.

„Jsem v pořádku, Lou.“ Oz vstal, otočil se kolem osy, aby jí to dokázal, a málem spadl z verandy. „Podívej, neublížil mi.“

„To je dobře, protože jinak bych ho zase zmlátila.“

Oz soustředěně studoval její roztržený ret. „Bolí to moc?“

„Ani to necítím. Hele, možná že umějí dojit krávy a orat pole, ale na pořádnou ránu se nezmůžou.“

Když na dvůr vjel Cottonův oldsmobil, děti zvedly hlavu. Právník vystoupil a pod jednou paží svíral knihu.

„Slyšel jsem o tvém malém dobrodružství ve škole,“ prohlásil cestou na verandu.

Lou to překvapilo. „Páni, to je rychlost.“

Cotton se uvelebil na schodech vedle nich. „Když tady nahoře dojde k pranici, hned se to roznese.“

„Nešlo o žádnou pranici,“ pronesla pyšně Lou. „Billy Davis jen ležel na zemi stočenej do klubíčka a vřískal jako podsvinče.“

Oz vpadl do hovoru: „Rozsekl Lou ret, ale vůbec ji to nebolí.“

Lou pokračovala: „Říkal, že jsme Yankeeové, jako by to byla nějaká nakažlivá nemoc.“

„No, jestli vám to pomůže, já jsem taky Yankee. Z Bostonu. A přijali mě tady. Tedy alespoň převážná většina.“

Když si to Lou spojila, vykulila na něj oči a divila se, že ji to nenapadlo dřív. „Z Bostonu? Longfellow. Vy jste –“

„Henry Wadsworth Longfellow byl dědeček mého pradědečka. Tahle se to dá asi nejjednodušeji vyjádřit.“

„Henry Wadsworth Longwellow. Páni!“

„Páni!“ opakoval Oz, i když ve skutečnosti neměl tušení,o kom je řeč.

„Jo, je to tak. Od dětství jsem chtěl být spisovatelem.“

„No, a proč nejste?“ zajímala se Lou.

Cotton se usmál. „I když se mi tohle povolání nesmírně líbí, nemám k němu bohužel vlohy. Možná proto jsem po studiích práv odešel sem. Co nejdál od Longfellowova Bostonu. Nejsem nijak dobrý právník, ale uživím se. A mám čas číst knihy těch spisovatelů, kteří na rozdíl ode mě psát umějí.“ Odkašlal si a příjemným hlasem zarecitoval: „Často myslím na krásné město, které leží u moře; Často v myšlenkách bloudím –“

Lou verš dokončila: „Nádhernými ulicemi toho milovaného, starého města. A vracím se do dětství.“

Cotton vypadal překvapeně. „Ty znáš Longfellowa?“

„Táta ho měl moc rád.“

Cotton zvedl knihu, kterou nesl v podpaží. „A tohohle spisovatele mám zase moc rád já.“

Lou se podívala na knihu. „To je první román mýho táty.“

„Četlas ho?“

„Táta mi ho kousek přečetl. Matka ztratí svýho jedinýho syna a myslí si, že je na světě úplně sama. Je to moc smutný.“

„Ale je to současně příběh o naději, Lou. O tom, že člověk dokáže pomoct druhému.“ Odmlčel se. „Chci ho předčítat vaší mamince.“

„Táta jí všechny svý knížky už přečetl,“ pronesla chladně.

Cotton si uvědomil svou chybu. „Lou, já se nesnažím vašeho otce nahradit.“

Lou vstala. „Byl to skutečnej spisovatel. Nemusel citovat jiný lidi.“

Cotton se také zvedl. „Kdyby byl váš otec tady, určitě by ti řekl, že opakovat slova ostatních není hanba. Ve skutečnosti je to projev úcty. A já si tvého otce velice vážím.“

„Myslíte, že jí to pomůže? Když jí budete předčítat,“ zeptal se Oz.

„Klidně zabíjejte čas,“ utrousila Lou a odešla.

„Já jsem rád, že jí budete číst,“ prohlásil Oz.

Cotton potřásl chlapci rukou. „Moc ti děkuju za dovolení, Ozi. Udělám, co bude v mých silách.“

„Pojď sem, Ozi, potřebuju s něčím pomoct!“ zavolala Lou.

Když Oz odběhl, Cotton se letmo podíval na knihu a vešel do domu. Louisa byla v kuchyni.

„Tak ste tady kvůli tomu čtení?“ zeptala se.

„No, měl jsem to v úmyslu, ale Lou mi dala jasně najevo, že nechce, abych Amandě četl knížky jejího otce. A možná má pravdu.“

Louisa se podívala z okna a zahlédla děti, jak mizí ve stodole. „Víte co? Mám spoustu dopisů, který mi Jack za ty roky napsal. Pár mi jich poslal ze studií a ty sem měla vždycky ráda. Používá v nich slova, který ani neznám, ale ty dopisy se mi stejně líbí. Co kdybyste je Amandě předčítal? Podívejte, Cottone, myslim si, že na tom, co jí budete číst, vůbec nezáleží. Hlavní je, abysme trávili s Amandou co nejvíc času, aby věděla, že se nevzdáváme naděje.“

Cotton se usmál. „Jste moudrá žena, Louiso. Myslím, že máte pravdu.“

LOU PŘINESLA DOVNITŘ KBELÍK S UHLÍM A NAPLNILA UHLÁK vedle krbu. Pak se vyplížila z místnosti a poslouchala. Chodbou se nesl tichý hlas. Vyklouzla ven a zadívala se na Cottonovo auto, ale zvědavost ji nakonec přemohla. Oběhla dům a zastavila se pod oknem matčina pokoje. Bylo otevřené, ale nacházelo se příliš vysoko, aby viděla dovnitř. Vytáhla se na špičky, ale ani to nepomohlo.

„Co to tu vyvádíš?“

Prudce se otočila a spatřila Diamonda. Chytila ho za paži a odtáhla od okna. „Neměl bys takhle špehovat jiný lidi,“ pronesla káravým tónem.

„Promiň,“ opáčil s úsměvem.

Všimla si, že skrývá něco za zády. „Co to tam máš?“

„Kde?“

„Za zády, Diamonde.“

„Ááá, tohle. Víš, šel sem po louce a uviděl sem je v trávě. A přísahám, že říkaly tvoje méno.“

„Tak je ukaž.“

Diamond vytáhl kytici žlutých krokusů a podal jí je.

Lou to dojalo, ale samozřejmě to nechtěla dát najevo. Poděkovala mu a dala mu tak silnou herdu do zad, že se zakuckal.

„Dneska jsem tě neviděla ve škole, Diamonde.“

„No jo.“ Jednou bosou nohou přejel po zemi, vrazil si ruce do montérek a díval se všude kolem, jen ne na Lou. „Hele, cos dělala u toho okna, když sem přišel?“ zeptal se nakonec.

Lou okamžitě na školu zapomněla. Dostala nápad, ale stejně jako Diamond neměla chuť něco vysvětlovat. „Chceš mi s něčím pomoct?“

Ochvilku později se Diamond trochu zavrtěl a Lou ho pleskla po hlavě, aby přestal. Bylo to snadné, protože mu seděla na ramenou a nakukovala do matčina pokoje. Amanda ležela v posteli opřená o polštáře. Cotton seděl v houpacím křesle vedle ní a předčítal jí. Lou si s překvapením všimla, že nečte román, který si s sebou přinesl, ale nějaký dopis. A musela připustit, že ten muž má příjemný hlas.

Cotton si psaní vybral z hromádky dopisů, které mu dala Louisa. „Tenhle je obzvlášť vhodný,“ usoudil.

Asi Tě, Louiso, potěší, když Ti řeknu, že moje vzpomínky na kopec jsou stejně silné jako před třemi lety, kdy jsem ho opustil. Vlastně je pro mě nesmírně snadné přenést se zpátky na vysokou skálu ve Virginii. Jednoduše zavřu oči a okamžitě se mi vybaví mnoho věrných přátel, které mám uložené v hlavě stejně jako oblíbené knihy v knihovně. Určitě znáš ten březový hájek u potoka. Když se větvě břízek tiskly k sobě, vždycky jsem si představoval, že si špitají tajemství. Pak se přímo přede mnou krade mezi stromy, kde tvoje zoraná pole zasahují do listnatého lesa, stádo laní s kolouchy. Pohlédnu vzhůru a spatřím hejno popudlivých černých vran; potom mi padne zrak na osamělého ostříže, který krouží na kobaltově modré obloze.

Ta obloha. Ach, ta obloha. Tolikrát jsi mi vyprávěla, jak Ti nahoře na kopci připadá, že stačí natáhnout ruku a dotknout se jí, držet ji v ruce, hladit ji jako dřímající kočku a obdivovat její neskonalou hebkost. Když jsem sedával na verandě pod jejím vřelým chladem, vždycky mi připomínala velkomyslnou přikrývku, do které jsem se chtěl, Louiso, zachumlat a dlouho spát. A když přišla noc, vždy jsem si tu oblohu přesně a zřetelně pamatoval jako krásný sen, až do růžově planoucího úsvitu.

Vzpomínám si také, jak jsi mi vyprávěla, že se často díváš na svou půdu a dobře víš, že Ti nikdy skutečně nepatřila o nic víc, než bys dokázala zadržet sluneční paprsek nebo zachytit vzduch, který vydechneš. Někdy vzpomínám, jak jsme stáli ve dveřích stavení a pozorovali krajinu. Rodina Cardinalových však jednou odejde. Potom, moje drahá Louiso, buď statečná, protože tahle země táhnoucí se přes údolí do nekonečna, proud spěchajících řek a něžné obliny trávou pokrytých pahorků, z nichž tu a tam vystupují světlé korálky jako kousky skrytého zlatá – tu zůstanou. A nebudou o nic horší kvůli tomu, že jsme na pár okamžiků zasáhli do jejich věčné existence, uvážíme-li, že je Bůh stvořil navždy, jak jsi mi tolikrát opakovala.

I když teď žiji jinde a jinak a město nesmírně zbožňuji, nikdy nezapomenu, že ta zlatá nit vzpomínek je nejsilnějším článkem v mostu z pavučin, který nás jako lidi spojuje. Rozhodl jsem se tomu zasvětit svůj život. A pokud jsi mě něčemu naučila, pak tomu, že nejmocnější součástí naší lidskosti je to, co nosíme v srdci.

Cotton uslyšel šramot, podíval se k oknu a zahlédl Lou těsně předtím, než se skrčila. Potichu si dočetl poslední část dopisu a pak se ji rozhodl co nejhlasitěji přečíst. Jako by mluvil k dceři, která, jak věděl, poslouchá přímo pod oknem, stejně jako k její matce ležící na posteli.

A když jsem Tě sledoval, jak všechna ta léta žiješ čestný, důstojný život plný soucitu k ostatním, pochopil jsem, že neexistuje nic silnějšího než odvaha lidské bytosti podat pomocnou ruku jiné, která je na pokraji sil. Myslím na Tebe každý den, Louiso, a nepřestanu, dokud budu naživu. S láskou Jack.

LOUZNOVU VYSTRČILA HLAVU NAD PARAPET. KOUSEK PO kousku se otáčela, až viděla přímo na matku. Ale na ženě nebyla patrná žádná změna, ani ta nejmenší. Lou se rozzlobeně odstrčila od okna. Chudák Diamond zavrávoral, protože ho její prudký pohyb vyvedl z rovnováhy. Nakonec své úsilí vzdal, s Lou na ramenou se převalil na záda a oba se s funěním a hekáním rozplácli na zemi.

Cotton přiběhl k oknu a stačil ještě dvojici zahlédnout, jak utíká kolem domu. Otočil se k ženě na posteli. „Musíte se probudit a být zase s námi, paní Amando,“ pronesl a tiše, jako by se bál, že ho někdo uslyší, dodal: „Z mnoha důvodů.“

17

DOM BYL TEMNY A PŘI POHLEDU NA ZATAŽENOU OBLOHU bylo zřejmé, že bude ráno pršet. Sotva se však vrtkavé obláčky a slabé proudění přehouply přes vysoké pohoří, počasí se obvykle rychle změnilo: ze sněhu se stal déšť, slunce se schovalo za mraky a člověk zmokl nebo promrzl, když to nejméně čekal. Krávy, vepři a ovce byli bezpečně schovaní ve stodole, protože lidé v okolí zahlédli horskou pumu a říkalo se, že Tylerovi přišli o jedno tele a Ramseyovi o prase. Každý, kdo uměl na horách zacházet s brokovnicí nebo puškou, měl oči na stopkách, jestli šelmu někde nezahlédne.

Sam s Hitem stáli tiše ve výběhu. Na ty si puma netroufne. Netýkavý mezek by během minuty dokázal ukopat cokoli živého.

Dveře stavení se otevřely. Oz je za sebou neslyšeně zavřel. Chlapec byl oblečený a pevně svíral plyšového medvídka. Pár vteřin se rozhlížel a pak se vydal kolem výběhu, přeběhl pole a zmizel v lese.

Noc byla černá jako uhel, vítr lehce pohyboval větvemi stromů, v hustém křoví jako by se daly tušit kradmé pohyby a vysoká tráva se omotávala Ozovi kolem nohou. Klouček byl přesvědčený, že se kolem potulují houfy zlých duchů a brousí si na něj zuby. Nicméně cosi uvnitř Oze mělo nad těmito hrůzami jasnou převahu, protože ho ani jednou nenapadlo, aby se vrátil. No, možná jednou, přiznal si. Nebo snad dvakrát.

Chvíli běžel a cestou překonával kopečky, přeskakoval klikaté stružky a prodíral se hustým lesním porostem. Když za sebou nechal poslední skupinku stromů, zastavil se, sedl si na bobek a chvilku odpočíval; pak se vydal na mýtinu. Vzápětí před sebou spatřil to, kvůli čemu sem přišel: studnu. Naposledy se zhluboka nadechl, ještě pevněji sevřel medvídka a odvážně k ní přistoupil. Ale Oz měl za ušima, a tak čistě pro případ zašeptal: „Je to studna přání, ne strašidelná studna. Je to studna přání, ne strašidelná studna.“

Zastavil se a zíral na tu bestii z cihel a malty, pak si plivl na jednu ruku a pro štěstí si slinu otřel o rameno. Dlouze se zadíval na milovaného medvídka, něžně ho položil na okraj studny a couvl.

„Měj se hezky, méďo. Mám tě rád, ale musím tě tu nechat. Určitě to chápeš.“

Pak Oz znejistěl, protože nevěděl, co dál. Nakonec se pokřižoval a sepjal ruce, jako by se modlil, v naději, že to uspokojí dokonce i ty nejnáročnější duchy, kteří plní přání nešťastným chlapcům. Zvedl oči k nebi a pronesl: „Přeju si, aby se maminka probudila a měla mě zase ráda.“ Odmlčel se a pak vážně dodal: „A Lou taky.“

Jak tam tak stál, opíral se do něho vítr a z tisíců neviditelných štěrbin plných zla, jak byl přesvědčený, se ozývaly podivné zvuky. A přesto všechno se Oz nebál; udělal to, co si předsevzal.

Celou seanci ukončil slovy: „Amen.“

Pár vteřin poté, co se Oz otočil a odběhl, se vynořila z lesního porostu Lou a sledovala brášku pohledem. Došla ke studni, natáhla ruku a zvedla medvídka.

„Ozi, ty seš takovej trouba.“ Ale nebylo v tom pohrdání, hlas se jí zlomil. A ironií osudu bylo, že právě Lou – tvrdá jako křemen, a ne citlivý Oz – poklekla na vlhkou zemi a rozplakala se. Nakonec si otřela tvář rukávem, vstala a obrátila se ke studni zády. S Ozovým medvídkem pevně přitisknutým k hrudi se vydala zpátky domů. Něco ji však přimělo, aby se zastavila – nebyla si přesně jistá co. Ale ano, jako by ji ten prudký vítr hnal nazpátek, k stavbě, kterou Diamond Skinner tak hloupě nazval studnou přání. Lou se otočila, podívala se na ni a v noci, kdy na obloze nebylo po měsíci ani památky, měla pocit, že cihly světélkují.

Neztrácela čas. Položila medvídka zpátky na místo, zalovila rukou v kapse montérek a vytáhla z ní zarámovanou fotografii sebe a své matky. Lou umístila drahocenný snímek vedle Ozova medvídka, couvla a stejně jako její bratr sepjala ruce a zvedla oči k nebi. Na rozdíl od Oze se však neobtěžovala pokřižovat ani studni či nebesům nahlas sdělit své přání. Rty se jí pohnuly, ale nevyšel z nich žádný zvuk, jako by jí stále chyběla víra v to, co dělala.

Když skončila, otočila se a rozběhla se za bratrem, nicméně se mezi nimi snažila udržovat bezpečnou vzdálenost. Nechtěla, aby Oz věděl, že ho sledovala, i když za ním šla jen proto, aby na něj dávala pozor. Medvídek s fotografií leželi bezútěšně na roubení studny a ze všeho nejvíc připomínali provizorní svatyni mrtvých.

Jak Louisa předpovídala, Lou s Hitem se koneCně Domluvili. Pyšně sledovala, jak Lou vstane pokaždé, co ji Hit porazí, jak v dívce po každém střetu s mazaným zvířetem nesílí strach, naopak je ještě odhodlanější zvítězit. A chytřejší. Teď mezek oral a Lou za ním elegantně kráčela.

Pokud šlo o Oze, ten se stal mistrem v jízdě na branách, které druhý mezek Sam tahal po polích. Protože byl klouček malý, Eugene vršil kameny kolem něho. Díky soustavnému vláčení se velké hroudy země rozpadly a mizely a brány nakonec uhladily pole jako polevu na dortu. Po týdnech práce, potu a unavených svalů měli hotovo a spokojeně si prohlíželi dobrou půdu, která byla připravená k setbě.

Z Dickensu přijel doktor Travis Bames, aby se podíval na Amandu. Byl to podsaditý muž s krátkýma nohama, červenými naducanými tvářemi a s šedivými kníry, oblečený celý v černém. Lou připadal spíš jako zaměstnanec pohřebního ústavu přicházející pohřbít tělo než jako muž, který má zachraňovat lidské životy. Ukázalo se však, že je to laskavý člověk se smyslem pro humor, jehož prostřednictvím se jim snažil při své neradostné misi zlepšit náladu. Zatímco Cotton s dětmi čekali v obývacím pokoji, Louisa doprovodila Travise do Amandiny ložnice. Když se k nim vrátil, smutně potřásal hlavou a v rukou svíral černou kabelu. Louisa mu kráčela v patách a snažila se tvářit vesele. Lékař se posadil ke kuchyňskému stolu a zvedl šálek kávy, který mu Louisa nalila. Chvíli zíral do šálku, jako by mezi kousky fazolí a cikorky hledal slova útěchy.

„Dobrou zprávou je,“ začal, „že pokud mohu říct, vaše maminka je po fyzické stránce v pořádku. Všechna zranění se jí zahojila. Je mladá a silná, může jíst a pít, a pokud s ní budete pravidelně cvičit, svalstvo jí příliš neochabne.“ Odmlčel se a položil šálek na stůl. „Obávám se však, že je to zároveň špatná zpráva, protože to znamená, že ten problém se nachází tady.“ Dotkl se čela. „A s tím nemůžeme nic moc dělat. Alespoň já ne. Můžeme jen doufat a modlit se, že se jednoho dne probere.“

Oz přijal jeho slova s nezkaleným optimismem. Lou tu zprávu vyslechla jen jako další potvrzení toho, co už stejně věděla.

ŠKOLNÍ DOCHÁZKA PROBÍHALA MNOHEM SNADNĚJI, NEŽ LOU předpokládala. Brzy s Ozem zjistili, že teď, po její vítězné bitce s Billym Davisem, jsou k nim děti z kopce mnohem vstřícnější než předtím. Lou neměla pocit, že by se s některým z nich v budoucnu spřátelila, nicméně alespoň zmizelo otevřené nepřátelství. Billy Davis se ve škole několik dní neukázal. Než se tak stalo, modřiny, které mu udělala, už většinou vybledly,i když měl čerstvé, které, jak Lou usoudila, pocházejí od děsivého George Davise. A to stačilo, aby se cítila trochu provinile. Pokud šlo o Billyho, vyhýbal se jí jako čert kříži, nicméně Lou zůstala ve střehu. Měla zkušenosti: věděla, že se problém objeví v okamžiku, kdy to člověk nejméně čeká.

Estelle McCoyová kolem ní také chodila po špičkách. Bylo zřejmé, že Lou s Ozem mají, pokud jde o učení, před ostatními velký náskok. Avšak nechlubili se tím a zdálo se, že si toho Estelle McCoyová váží. A už nikdy nemluvila o Lou jako o Louise Mae. Lou s Ozem věnovali školní knihovně krabici vlastních knih a děti se trousily jedno za druhým, aby jim za to poděkovaly. Zavládlo mezi nimi trvalé, když už ne okázalé příměří.

Lou vstala před úsvitem, vykonala své povinnosti a odešla do školy. O přestávce snědla s Ozem pod ořešákem s kmenem popsaným iniciálami a jmény těch, kteří tuhle školu navštěvovali, kukuřičný nákyp a vypila mléko. Nikdy necítila nutkání vyrýt do kůry své jméno, protože to zavánělo věčností, se kterou se odmítala smířit. Odpoledne se vrátili na farmu, pomohli v hospodářství a brzy po západu slunce si šli unavení lehnout. Byl to tvrdý, jednotvárný život, který však právě teď Lou vyhovoval.

Ve škole se rozšířily vši a jak Lou, tak Oz si museli umýt hlavu petrolejem. „Nechoďte k ohni,“ varovala je Louisa.

„To je odporný,“ prohlásila Lou a dotkla se páchnoucích pramínků.

„Když sem chodila do školy a dostala sem vši, dali mi na hlavu síru, sádlo a střelnej prach,“ vzpomínala Louisa. „Nemohla sem se ani cejtit a příšerně sem se bála, že někdo škrtne sirkou a začne mi hořet hlava.“

„Vy jste taky chodili do školy?“ zeptal se Oz.

Louisa se usmála. „Tenkrát se jí říkalo příspěvková, Ozi. Platil se dolar měsíčně tři měsíce v roce a byla sem moc dobrá studentka. V jedný místnosti s dřevěnou podlahou, ze který sme měli v létě v chodidlech třísky a v zimě nám na ní mrzly nohy, sedělo asi sto lidí. Učitel se oháněl bičem nebo řemenem a děti, který vyrušovaly, musely stát dobrou půlhodinu na špičkách s nosem uprostřed kruhu, kterej nakreslil na tabuli. Já na špičkách nikdy stát nemusela. Taky sem někdy zlobila, ale nikdy sem se při tom nenechala chytit. Ve třídě bylo i pár dospělých mužských, co se nedávno vrátili z války bez ruky nebo nohy a chtěli se naučit psát a počítat. Při psaní si nahlas slabikovali. Dělali takovej kravál, že by splašili koně.“ V oříškových očích jí zajiskřilo. „Měla sem jednoho učitele, kterej nám vysvětloval zeměpis na pomalovaný kůži svý krávy. Dodneška sem se nepodívala na žádnou mapu, abych si při tom nevzpomněla na to ubohý zvíře.“ Pohlédla na ně. „Myslim, že člověk se může vzdělávat kdekoli. Tak se učte. Jako to dělal váš táta,“ dodala hlavně kvůli Lou, a dívka si konečně přestala stěžovat na vlasy od petroleje.

18

Jednou v sobotu ráno se Louise zželelo dětI a dala jim volno, aby si dělaly, co chtěly. Bylo krásně, ze západu vanul čerstvý vítr, zelené stromy se pod jeho dotykem lehce pohupovaly a na blankytné obloze zářilo slunce. To ráno za nimi přišel Diamond s Jebem, protože tvrdil, že zná v lesích jedno zvláštní místo, které jim chce ukázat – a tak vyrazili.

Jeho vzhled se neměnil: měl na sobě stejné montérky, stejnou košili a byl bos. Musí mít plosky tvrdé jako kopyta, usoudila Lou, protože běhal po ostrých kamenech, přes vřesoviště, a dokonce i trnitým křovím, ale ani jednou nespatřila na jeho noze krev nebo na tváři bolestnou grimasu. Na hlavě měl umaštěnou čapku naraženou do čela. Zeptala se ho, jestli patří jeho otci, ale místo odpovědi jen cosi zamručel.

Dorazili k vysokému dubu na mýtině, nebo přinejmenším tam, kde bylo vymýcené křoví. Lou si všimla, že jsou do kmene stromu zatlučené dřevěné kolíky, které tvořily primitivní žebřík. Diamond položil nohu na spodní příčku a začal šplhat nahoru.

„Kam lezeš?“ zeptala se Lou, zatímco Oz pevně držel Jeba, protože se pes choval, jako by chtěl také šplhat nahoru za svým pánem.

„Podívat se na Pána Boha,“ houkl na ně Diamond a ukázal přímo nad sebe. Lou s Ozem zvedli oči k nebi.

Vysoko nahoře, na několika rozložitých dubových větvích, ležely těsně vedle sebe borovicové kmínky zbavené kůry, které tvořily podlahu. Přes jednu mohutnou větev byla přehozená nepromokavá látka, která měla postranice přivázané provazy k podlážce, takže vznikl neumělý stan. I když stromová chýše vypadala lákavě, zdálo se, že stačí silnější závan větru a zřítí se na zem.

Diamond měl za sebou už tři čtvrtiny cesty nahoru a pohyboval se obratně jako veverka. „Tak dělejte!“ zavolal na ně.

Lou, která by raději umřela v krutých útrapách, než by přiznala, že je něco nad její síly, položila ruku a nohu na dvě příčky žebříku. „Jestli chceš, můžeš zůstat dole, Ozi,“ pronesla. „Určitě tam nebudeme dlouho.“ A začala šplhat.

„Je to tu bezva,“ lákal je Diamond. Uvelebil se na podlážce a bosé nohy se mu houpaly ve vzduchu.

Oz si obřadně plivl do dlaní, chytil se kolíku a vydal se za sestrou. Seděli se zkříženýma nohama na borovicových kmenech, které tvořily čtverec velký tak akorát, aby se tam všichni poskládali, plátěná střecha vrhala příjemný stín a Diamond jim ukazoval své poklady. Nejdřív se pochlubil zašpičatělým kamenným hrotem oštěpu, který, jak tvrdil, je milion let starý a dostal ho ve snu. Potom z plátěného vaku zkrabaceného venkovním vlhkem vytáhl kostru ptáčka, kterého prý nikdo neviděl od té doby, co Bůh stvořil svět.

„Myslíš tím, že vyhynul,“ ujistila se Lou.

„Ne, myslim tim, že už na světě nejni.“

Oze okouzlil vypouklý kus kovu, který měl do jednoho konce vsazené tlusté sklo. Podíval se skrz ně, a i když čočka trochu zvětšovala, byla tak špinavá a poškrábaná, že ho z toho pohledu rozbolela hlava.

„Vidim vodsud člověka na míle daleko,“ tvrdil Diamond a pyšně ukázal rukou na své království. „Přítele i nepřítele.“ Nakonec jim předvedl kulku, která prý pochází z jakési springfieldky z roku 1861.

„Jak to víš?“ zeptala se Lou.

„Protože ji můj pradědeček předal dědečkovi a ten, než umřel, ji dal mně. Můj pradědeček totiž bojoval za Unii.“

„Páni,“ vydechl Oz.

„Přeběh k nepřátelský armádě. Ale nebojoval za lidi, který chtěli vlastnit jiný lidi. To nejni správný.“

„To je úžasný,“ konstatovala Lou.

„Podívejte se na tohle,“ pokračoval Diamond. Z dřevěné krabičky vytáhl kousek uhlí a podal ho Lou. „Co si vo tom myslíš?“ zeptal se. Podívala se do dlaně. Uhlí bylo drsné a mělo ostré okraje.

„Je to kus uhlí,“ prohlásila, vrátila ho Diamondovi a otřela si ruku o kalhoty.

„To právě nejni pravda. Koukni, je v něm diamant. Diamant jako sem já.“

Oz se natáhl a uchopil uhlí do ruky. „Páni“ bylo opět všechno, co ze sebe dokázal vypravit.

„Diamant?“ zapochybovala Lou. „Jak to víš?“

„Protože mi to řek chlapík, kterej mi ho dal. A nechtěl za to vůbec nic. Dokonce ani nevěděl, že se menuju Diamond. Nekecám,“ dodal rozhořčeně, když viděl Louin nevěřícný výraz. Vzal si od Oze uhlí zpátky. „Každej den kousek uhlí uloupnu. A jednou se dostanu až k němu, k největšímu a nejčistšímu diamantu, jakej kdy kdo viděl.“

Oz sledoval uhlí s úctou, kterou si obvykle nechával pro dospělé a kostel. „A co s ním pak uděláš?“

Diamond pokrčil rameny. „Eště nevim. Možná nic. Možná si ho nechám tady nahoře. Možná ti ho dám. Líbí se ti?“

„Jestli je v tom diamant, mohl bys ho prodat za spoustu peněz,“ poznamenala Lou.

Diamond se podrbal na nose. „Já peníze nepotřebuju. Nic mi tady na kopci nechybí.“

„Viděls někdy něco jinýho než tenhle kopec?“ zeptala se Lou.

Uraženě se na ni zadíval. „Cože? Myslíš, že sem ňákej balík? Byl sem mockrát dole v McKenzieho konzumu u mostu. A v Tremontu.“

Lou se podívala na lesy pod nimi. „A co Dickens? Tam jsi někdy byl?“

„Dickens?“ Diamond málem spadl ze stromu „Je to vodsuď den cesty. A navíc, proč bych tam chodil?“

„Protože je to tam jiný než tady. Protože mi už leze na nervy půda, mezci, hnůj a tahání vody,“ vysvětlila Lou. Poplácala si kapsu. „A protože mám dvacet dolarů, který jsem si s sebou přivezla z New Yorku a který mě pálí v kapse,“ dodala a upřeně ho pozorovala.

Ta gigantická částka Diamonda ohromila, nicméně pochopil, jaké v sobě skrývá možnosti. „Pěšky je to moc daleko,“ pronesl a dloubl do kousku uhlí, jako by se snažil diamant co nejrychleji vyprostit.

„Tak pěšky nepůjdeme,“ odpověděla Lou.

Vrhl na ni rychlý pohled. „Tremont je mnohem blíž.“

„Ne, Dickens. Chci jít do Dickensu.“

Oz navrhl: „Mohli bysme si vzít taxíka.“

„Jestli se dostaneme k mostu u McKenzieho obchodu,“ kula Lou železo, dokud bylo žhavé, „možná se nám podaří někoho stopnout. Jak je to k mostu daleko?“

Diamond se zamyslel. „Po cestě sou to pěšky dobrý čtyři hodiny. A pak člověk musí eště nazpátek. Podle mě je to dost únavnej způsob, jak strávit volnej den.“

„Jiná cesta než po silnici neexistuje?“

„Ty tam chceš fakt jít?“ vyjekl.

Lou se zhluboka nadechla. „Fakt chci, Diamonde.“

„No tak tam teda pudem. Znám zkratku. Budem tam, než bys řekla švec.“

Od té doby, co pohoří vzniklo, voda pokračovala ve vymílání měkkého vápence a vytvořila v tvrdých skalách až tři sta metrů hluboké průrvy. Zatímco trojice pochodovala vpřed, po obou stranách se táhl úzký pás hřebenů. Rokle, ke které nakonec dorazili, byla široká, a než je Diamond dovedl k tomu stromu, připadala jim nepřekonatelná. Rostly tu tak obrovské topoly, že svěrka na určení jejich průměru by musela být ve stopách místo v palcích. Mnohé měly průměr kmenu větší, než měřil dospělý člověk, a tyčily se do výše 150 stop. Z jediného topolu by se dalo získat 15 tisíc krychlových palců dřeva. Přes rokli ležel jeden z exemplářů jako most.

„Tudy si cestu dolů zkrátíme,“ vysvětlil Diamond.

Oz se podíval přes okraj strže, ale když na konci dlouhého srázu nespatřil nic než skály a vodu, vyděšeně couvl zpátky. Dokonce i Lou znejistěla. Ale Diamond šel rovnou ke stromu.

„Je to snadný. Kláda je silná a široká. Musíte ji přejít se zavřenýma vočima. Nejni se čeho bát.“

Vydal se přes most a ani jednou se nepodíval pod sebe. Jeb snadno přeběhl za ním. Když Diamond došel na protější stranu, otočil se. „Nejni se čeho bát,“ pobídl je znovu.

Lou položila jednu nohu na topol, ale dalšího kroku se neodvážila.

Diamond na ně houkl přes průrvu: „Nedívejte se dolů. Je to snadný.“

Lou se otočila na bratra. „Ty zůstaneš tady, Ozi. Chci vědět, jestli se to dá zvládnout.“ Pak zaťala ruce v pěst, vstoupila na kládu a opatrně se přesouvala na druhý konec. Nespouštěla pohled z Diamonda a brzy stála vedle něho. Zadívali se na Oze. Stál na místě a upíral oči do země.

„Jdi sám, Diamonde. Já se s ním vrátím domů.“

„Ne, to nejde. Řeklas, že chceš jít do města? No, tak tam pudem.“

„Bez Oze nejdu.“

„Já taky ne.“

Diamond přikázal Jebovi, aby zůstal na místě, a přeběhl zpátky přes topolový most. Vzal Oze na záda a Lou obdivně sledovala, jak ho přenesl přes propast.

„Seš fakt silnej, Diamonde,“ prohlásil Oz, když opatrně sestoupil na pevnou zem a ulehčené si oddychl.

„To byla hračka. Jednou mě přes ten most honil medvěd a měl sem na zádech Jeba a pytel mouky. A navíc byla tma. A pršelo tak hustě, že Bůh musel kvůli něčemu brečet. Nebylo vidět na krok. Málem sem dvakrát spad.“

„Panebože!“ zajíkl se Oz.

Lou potlačila úsměv. „Co se stalo s tím medvědem?“ zeptala se se zdánlivě upřímným vzrušením.

„Uklouz, spadnul do vody a už si na mě nikdy netroufnul.“

„Radši pojdme do města, Diamonde,“ pobídla ho Lou a zatahala ho za ruku, „než se medvěd vrátí.“

Přešli ještě jeden podobný most, vyrobený z provazů a cedrových latěk s vyvrtanými otvory, kterými se dal protáhnout provaz a zavázat. Diamond jim vyprávěl, že ten starý most vyrobili a postupně rozšířili piráti, koloniální osadníci a později uprchlíci z Konfederace. A Diamond prohlásil, že ví, kde jsou všichni pohřbeni, ale přísahal jednomu člověku, kterého nesmí jmenovat, že to nikomu neřekne.

Seběhli sráz tak příkrý, že se museli přidržovat stromů, popínavých rostlin a jeden druhého, aby se nezřítili po hlavě dolů. Lou se tu a tam zastavila, a zatímco se přidržovala mladého stromku, rozhlížela se kolem. Bylo úžasné stát na strmém svahu a dívat se na okolní, dokonce ještě vyšší kopce. Když se dostali do údolí a Oz začal být unavený, Lou s Diamondem ho střídavě nesli na zádech.

Pod srázem narazili na další překážku. V obou směrech, kam až dohlédli, jim blokoval cestu čekající vlak s uhlím, který měl přinejmenším sto vagonů. Na rozdíl od osobního vlaku byly vagony příliš těsně u sebe, takže se mezi nimi nedalo prolézt. Diamond zvedl kámen a mrštil ho najeden z vagonů. Dopadl přímo na nápis, který se táhl přes celou jeho délku: Southern Valley Coal and Gas.

„Co uděláme?“ zeptala se Lou. „Přelezeme ho?“ Podívala se na plně naložené vagony s hladkými stěnami a dumala, jak to provedou.

„Blbost,“ namítl Diamond. „Podlezeni ho.“ Strčil si klobouk do kapsy, lehl si na břicho a vklouzl mezi koly pod vlak. Lou s Ozem ho rychle následovali a stejně tak Jeb. Vynořili se na opačné straně a oprášili se.

„Asi před půl rokem při tomhle umřel jeden kluk,“ poznamenal Diamond. „Vlak se rozjel, právě když byl pod nim. Já ho neviděl, ale slyšel sem, že na něj nebyl hezkej pohled.“

„Proč jsi nám to neřekl předtím, než jsme vlezli pod vlak?“ vykoktala šokovaná Lou.

„Kdybych to udělal, nikdy byste pod něj nevlezli, nebo snad jo?“

Na hlavní silnici si zastavili náklaďák s cukrovinkami a každý z nich dostal od buclatého řidiče v uniformě čokoládovou tyčinku. „Pochvalte ji před vostatníma,“ řekl jim. „Je to dobrý zboží.“

„Spolehněte se,“ ujistil ho Diamond, když se zahryzl do tyčinky. Pomalu, metodicky z ní ukusoval, jako by byl náhle odborníkem na kvalitní čokoládu, který testuje čerstvou várku. „Když mi dáte eště jednu, budu ji chválit dvakrát tolik, pane.“

Po dlouhé, kodrcavé jízdě je náklaďák vysadil uprostřed Dickensu. Sotva se Diamond dotkl špičkami bosých nohou asfaltu, rychle jednu a pak druhou zvedl. „Je to divný,“ pronesl. „Nepříjemný.“

„Diamonde, přísahám, že půjdeš třeba po nehtech,“ pronesla Lou, když se rozhlédla. Dickens byl ve srovnání s tím, na co byla zvyklá, díra, ale po době, kterou strávila na kopci, jí připadal jako to nejrušnější velkoměsto. Bylo krásné sobotní dopoledne, po chodnících proudily davy lidí a malé hloučky kráčely dokonce i po ulicích. Většina z nich byla hezky oblečená, ale horníky člověk poznal na první pohled podle ohnutých zad a hlasitého, suchého kašle, který jim vycházel ze zničených plic.

Přes ulici byl natažený obrovský transparent. Uhlí je král stálo na něm písmeny stejně černými jako nerost sám. Přímo pod transparentem, který byl přivázaný k břevnu vyčnívajícímu z jedné budovy, se nacházela kancelář společnosti Southern Valley Coal and Gas. Dovnitř mířila řada mužů a jiní zase vycházeli ven, všichni s úsměvem na tváři, protože právě dostali výplatu nebo jim pravděpodobně slíbili dobrou práci.

Elegantně oblečení muži v měkkých plstěných kloboucích a oblecích s vestou házeli dychtivým dětem na ulicích mince. Prodejce automobilů obskakoval zákazníky a obchody byly plné kvalitního zboží a lidí hlasitě se dožadujících jeho koupě. Bylo vidět, že městečko na úpatí virginských hor prosperuje. Všude panoval čilý ruch a Lou se zoufale zastesklo po životě ve městě.

„Jak to, že tě sem rodiče nikdy nevzali?“ zeptala se Lou Diamonda, když kráčeli ulicí.

„Nikdy sem neměl důvod sem ject, tak proto.“ Vrazil si ruce do kapes a zíral na telegrafní sloup s dráty, které se z něho vinuly a s pleskáním narážely do jedné budovy. Potom spatřil ohnutého muže v obleku a chlapce v černých kalhotách a bílé košili, jak vycházejí s velkou papírovou taškou z obchodu. Dvojice přistoupila k jednomu z aut, která stála šikmo zaparkovaná po obou stranách ulice, a muž otevřel dveře. Chlapec se zadíval na Diamonda a zeptal se ho, odkud je.

„Jak víš, že nejsem vodsud?“ zeptal se Diamond a zamračil se na něj.

Chlapec sklouzl pohledem po Diamondových špinavých šatech a obličeji, bosých nohou a rozcuchaných vlasech, pak nasedl do auta a zamkl dveře.

Pokračovali v cestě a minuli benzinovou stanici Esso s dvojitými pumpami a usmívajícím se mužem v naškrobené uniformě společnosti, který svým strnulým postojem připomínal vyřezávanou figurku indiána. Pak nahlédli výkladní skříní do drugstoru. Obchod nabízel slevu na veškeré zboží ve výloze. Člověk mohl získat asi dvacet různých předmětů za cenu tří dolarů.

„Pche! Tohle všechno si můžu vyrobit sám. Nemusím si to kupovat.“ Diamond ukázal do výkladu, protože zřejmě vycítil, že Lou bojuje s pokušením vejít dovnitř a koupit všechno, jak to stojí a leží.

„Diamonde, jsme tu, abysme utratili peníze. Abysme si je užili.“

„Já si užívám,“ namítl zamračeně. „Neříkej, že si neužívám.“

Když procházeli kolem cukrárny s nápisy Chero Cola a Zmrzlina, Lou se zastavila.

„Jdeme dovnitř,“ prohlásila. Opřela se do dveří, otevřela je a za cinkání zvonku vstoupila s Ozem v patách dovnitř. Diamond zůstal venku natolik dlouho, aby dal najevo, že ho její rozhodnutí zklamalo, ale pak rychle vešel za nimi.

Uvnitř to vonělo kávou, kouřem ze dřeva a čerstvým pečivem. Ze stropu visely deštníky na prodej. Podél jedné stěny se táhla lavice a do podlahy u pultu sahajícího do pasu byly zapuštěné tři otáčivé chromové židle s polstrovanými zelenými sedadly. Ve vitrínách stály skleněné nádoby s cukrovinkami. Nechyběl ani přístroj na limonádu a točenou zmrzlinu a skrz létací dveře slyšeli cinkání nádobí a cítili vůni připravovaného jídla. V rohu stála bubínková kamna s rourou zavěšenou na drátě a zasazenou do jedné zdi.

Létacími dveřmi prošel muž v bílé košili s rukávy vyhrnutými k loktům, s krátkou, širokou kravatou a zástěrou kolem pasu a postavil se za pult. Byl hladce oholený a vlasy, na které si musel podle Lou vyklopit celý kelímek pomády, měl uprostřed rozdělené pěšinkou.

Podíval se na ně, jako by je považoval za brigádu unionistických vojsk, kterou poslal přímo generál Grant, aby dobré Virgiňany ještě trochu podusili. Když děti přistoupily k pultu, udělal krok zpět. Lou se vyhoupla na jednu židli a podívala se na jídelní lístek vyvedený ozdobným písmem na tabuli. Muž couvl o další krok. Tápavě zvedl ruku a kloubem zaťukal na skleněnou vitrínu u zdi. Na skle bylo tlustými tiskacími písmeny napsáno: Na úvěr neprodáváme.

Po tomhle nijak přátelském gestu vytáhla Lou pět jednodolarových bankovek a úhledně je vyrovnala na pult. Muž upřel pohled na bankovky a v širokém úsměvu předvedl dětem zlatý přední zub. Se vstřícným výrazem popošel dopředu. Oz se vyšplhal na další židli, opřel se o pult a nasál do sebe báječné vůně vycházející z létacích dveří. Diamond otálel, jako by chtěl zůstat co nejblíže východu, kdyby náhodou museli utíkat.

„Kolik stojí kousek koláče?“ zeptala se Lou.

„Pět centů,“ odpověděl muž s pohledem upřeným na pět Washingtonů na pultě.

„A co takhle celej koláč?“

„Padesát centů.“

„Takže bych si za ty peníze mohla koupit deset koláčů?“

„Deset koláčů?“ zvolal Diamond. „Sakryš!“

„Přesně tak,“ přisvědčil rychle muž. „Můžeme vám je taky upíct.“ Podíval se na Diamonda a sklouzl pohledem od jeho neposlušných kadeří k bosým nohám. „Ten je tu s várna?“

„Ne, voni se mnou,“ opravil ho Diamond a s prsty zaháknutými za šle montérek se přiloudal k pultu.

Oz zíral na další nápis na zdi. „Obsluhujeme jen bílé,“ přečetl nahlas a zmateně se zadíval na muže za pultem. „No, my máme vlasy blonďatý a tady Diamond zrzavý. Znamená to snad, že si ten koláč můžou koupit jen starý lidi?“

Chlapík na Oze vytřeštil oči, jako by to chlapec neměl v hlavě v pořádku, strčil si mezi zuby párátko a zabodl zrak do Diamonda. „Bez bot se sem nesmí. Odkud seš, chlapče? Z kopce?“

„Ne, z měsíce.“ Diamond se naklonil dopředu a zářivě se usmál. „Chcete se podívat na mý zelený zuby?“

Muž zamával Diamondovi párátkem před obličejem, jako by v ruce držel maličký meč. „Ty prostořekej spratku! Pakuj se odsud. No tak! Vrať se tam, odkud jsi přišel, a už sem nikdy nelez.“ Místo toho se Diamond vytáhl na špičky, sundal z držáku na stropě deštník a roztáhl ho.

Muž obešel pult.

„Okamžitě to polož. To přináší smůlu.“

„Právě proto to dělám. Možná se z kopce skutálí velkej kámen a rozmačká vás na kaši!“

Než po něm muž chňapl, Diamond vyhodil otevřený deštník do vzduchu a ten přistál na přístroji s limonádou. Z automatu vystříkl proud hnědé, lepkavé tekutiny až na protější vitrínu.

„Hele!“ zaburácel muž, ale Diamond byl už dávno pryč.

Lou shrábla peníze a chystala se s Ozem k odchodu.

„Kam jdete?“ zeptal s muž.

„Rozhodla jsem se, že už ten koláč nechci,“ odpověděla Lou přívětivým tónem a tiše za sebou a Ozem zavřela dveře.

Slyšeli, jak za nimi muž vykřikl: „Burani!“

Dohonili Diamonda, a zatímco kolem nich procházeli lidé a zvědavě si je prohlíželi, všichni tři se váleli smíchy.

„To jsem rád, že se dobře bavíte,“ uslyšeli za sebou hlas.

Otočili se a spatřili Cottona, jak tam stojí ve vestě, kravatě a saku, s kufříkem v ruce, nicméně s veselými jiskřičkami v očích.

„Cottone,“ pronesla Lou, „co tady děláte?“

Ukázal na opačnou stranu ulice. „Náhodou tu pracuju, Lou.“

Všichni se zadívali směrem, kterým ukazoval. Vysoko nad nimi se tyčila soudní budova, nádherná cihlová stavba na ošklivých základech z betonu.

„Ale co tu děláte vy?“ chtěl vědět.

„Louisa nám dala dneska volno. Prej jsme odvedli kus práce,“ vysvětlila Lou.

Cotton přikývl. „To jsem viděl.“

Lou se zadívala na spěchající lidi. „Dickens mě příjemně překvapil. Je tady ruch jako ve velkým, bohatým městě.“

Cotton se krátce rozhlédl. „Zdání může klamat. S tímhle kouskem státu je to tak, že stojí na jediném typu rozvíjejícího se průmyslu. Nejdřív tu byly dřevařské společnosti a teď zase poskytuje většinu pracovních příležitostí uhlí a zdaleka ne jen horníkům. A převážná část místních obchodníků spoléhá na to, že lidé utratí dolary, které si díky uhlí vydělali. Až to pomine, pak tohle město prosperovat přestane. Zhroutí se jako domeček z karet. Kdo ví, jestli tu za pět let ještě vůbec bude.“ Zadíval se na Diamonda a usmál se. „Ale lidi z kopce tu budou věčně. Vždycky všechno přežili.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Podívejte, musím si v kanceláři ještě něco dodělat. Dneska soud samozřejmě nezasedá, ale vždycky se nějaká práce najde. Co kdybyste tu na mě za dvě hodiny počkali? Rád bych vás pozval na oběd.“

Lou se rozhlédla. „Kam?“

„Určitě se ti bude v tom podniku líbit, Lou. Jmenuje se New York. Má otevřeno nonstop a člověk si do něho může v kteroukoli denní i noční dobu zajít na snídani, oběd nebo večeři. V Dickensu není moc lidí, kteří zůstávají po deváté vzhůru, ale je mi sympatické, že existuje možnost objednat si o půlnoci vajíčka, vločky nebo slaninu.“

„Za dvě hodiny,“ opakoval Oz, „ale jak poznáme, kolik je?“

„Na budově soudu je věž s hodinami, ale jdou trochu pozadu. Víš co, Ozi?“ Cotton vytáhl z kapsy hodinky a podal mu je. „Půjč si tyhle. Dávej na ně dobrý pozor. Dal mi je můj tatínek.“

„Když jste sem odešel?“ zeptala se Lou.

„Přesně tak. Prohlásil, že budu mít spoustu času, a podle mě chtěl, abych ho dobře využil.“ Zvednutím klobouku se s nimi rozloučil. „Za dvě hodiny.“ A pak odešel.

„Co budeme ty dvě hodiny dělat?“ zeptal se Diamond.

Lou se rozhlédla a oči se jí rozzářily.

„Pojďte,“ vybídla je a rozběhla se. „Konečně uvidíte na vlastní oči film, pane Diamonde.“

Téměř dvě hodiny strávili na místě daleko od Dickensu, Virginie, Appalačů a starostí skutečného života. Prožili je v nádherném kraji Čaroděje ze země Oz, který se již dlouho hrál v kinech po celých Spojených státech. Když vyšli ven, Diamond je zasypal spoustou otázek o tom, jak je to, co právě viděli, možné.

„Copak to stvořil Bůh?“ zeptal se po několikáté ohromeně.

Lou ukázala na budovu soudu. „Pohněte se, nebo přijdeme pozdě.“

Přeběhli ulici a zamířili vzhůru po širokém schodišti soudní budovy. Zastavil je zástupce šerifa v uniformě, s tlustým knírem pod nosem.

„Počkat, počkat! Kam máte namířeno, mládeži?“

„To je v pořádku, Howarde, jdou za mnou,“ ozval se Cotton, který právě vyšel ze dveří. „Jednou z nich možná budou právníci. Přišli se podívat, jak to u nás vypadá.“

„Proboha, Cottone, my už žádný další dobrý právníky nepotřebujeme,“ pronesl Howard s úsměvem a děti vešly dovnitř.

„Tak jak jste se měli?“ zeptal se Cotton.

„Právě sem viděl na velkým plátně lva, Hastroše a Plecháče,“ pochlubil se Diamond, „a pořád mi nejni jasný, jak to udělali.“

„Chcete se podívat do mé kanceláře?“ zeptal se Cotton.

Všichni nadšeně souhlasili. Než vstoupili dovnitř, Oz Cottonovi vážně vrátil kapesní hodinky.

„Díky, že ses o ně tak dobře staral, Ozi.“

„Uběhly totiž dvě hodiny,“ pronesl klouček.

„Přesnost je výsadou králů,“ odpověděl právník.

Vešli do budovy a Jeb zůstal ležet na schodišti. Po obou stranách rozlehlé haly se nacházely dveře a nad nimi visely nejrůznější mosazné cedulky, na kterých stálo: „Oddávající úředník“, „Daňový referát“, „Matrika“, „Soudce“ a tak dál. Cotton dětem jednotlivé názvy vysvětlil a pak jim ukázal soudní síň, o které Diamond prohlásil, že je to největší místnost, jakou kdy viděl. Když vstoupili dovnitř, právník jim představil soudního zřízence Freda, který vykoukl z jedné ze sousedních kanceláří. Soudce Atkins, jak jim sdělil, odešel domů na oběd.

Na stěnách visely portréty bělovlasých mužů v černých talárech. Děti přejely rukama po vyřezávaném zábradlí a jedno po druhém se vystřídaly na místě svědka a v lavici poroty. Diamond se zeptal, jestli se může posadit na židli soudce, ale Cotton ani Fred to nepovažovali za dobrý nápad. Když se nedívali, Diamond si ji stejně vyzkoušel a nadýmal se potom pýchou jako páv, až ho Lou, která jeho přestupek zahlédla, tvrdě dloubla do žeber.

Vyšli ze soudní síně a sousedními dveřmi vstoupili do budovy, v níž se nacházelo několik kanceláří včetně té, která patřila Cottonovi. Byla to prostorná místnost s rozvrzanou dřevěnou podlahou a policemi podél tří stěn, na kterých stály opotřebované právnické knihy, schránky se závěťmi a darovacími listinami a sbírky zákonů státu Virginie v kožené vazbě. Střed kanceláře zaujímal mohutný stůl z ořechového dřeva s telefonem a haldami lejster. V jednom rohu se choulil odpadkový koš a křivý věšák na kabáty. Nic na něm neviselo a z otvoru na deštníky trčel starý rybářský prut. Cotton nechal Diamonda vytočit jedno číslo na telefonu a popovídat si se spojovatelkou Shirley. Chlapec málem omdlel, když ho na uchu zašimral její chraplavých hlas.

Potom jim Cotton ukázal byt v horním patře budovy soudu, ve kterém bydlel. Byla v něm malá kuchyně, v níž se kromě jiných věcí nacházely hromady konzerv se zeleninou, nádobky s melasou a máslem, pytlíky brambor, pokrývky a lampy.

„Kde jste k těm věcem přišel?“ zeptala se Lou.

„Lidé někdy nemají peníze. Platí své účty v naturáliích.“ Otevřel malou ledničku a ukázal jim čtvrtky kuřete, plátky hovězího a slaniny, které v ní měl uložené. „Do banky to odnést nemůžu, ale určitě to chutná mnohem lépe než peníze.“

V bytě byla ještě malá ložnice s postelí a lampičkou na čtení, která stála na nočním stolku, a vepředu jeden velký pokoj zavalený knihami.

Jak tak zírali na ty haldy, Cotton si sundal brýle. „Není divu, že se mi zhoršuje zrak,“ poznamenal.

„Vy ste všecky ty knížky přečet?“ pronesl Diamond s nábožnou úctou.

„Přiznávám svou vinu. Ve skutečnosti jsem mnoho z nich přečetl víckrát,“ odpověděl Cotton.

„Jednou sem taky přečet knížku,“ prohlásil pyšně Diamond.

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Lou.

„To si přesně nepamatuju, ale byla v ní spousta vobrázků. Ne, beru to zpátky, přečet sem dvě knížky, jestli se počítá bible.“

„To se určitě počítá, Diamonde,“ pronesl Cotton s úsměvem. „Pojď sem, Lou.“ Cotton jí předvedl jednu knihovnu s úhledně seřazenými svazky, z nichž většinu tvořila v kůži vázaná vydání významných autorů. „Tady mám svoje oblíbené spisovatele.“

Lou se podívala na názvy a okamžitě spatřila všechny romány i sbírku krátkých povídek, které napsal její otec. Cotton jí hodil milou návnadu na usmířenou, jenže Lou nebyla ve vstřícné náladě. Pronesla: „Mám hlad. Nemohli bysme už jít?“

Restaurace New York nenabízela nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo newyorské jídlo, nicméně to bylo dobré a Diamond měl, jak prohlásil, poprvé v životě „šumnou“ limonádu. Chutnala mu tolik, že dostal ještě dvě. Potom vyšli na ulici a v ústech převalovali mátový bonbon. Zastavili se v jednotkovém obchodním domě a Cotton jim ukázal, jak díky stoupajícímu terénu ústí všech šest podlaží přímo na ulici, o čemž se jednu dobu diskutovalo ve státních sdělovacích prostředcích. „Dickens se proslavil,“ pronesl s tichým smíchem, „unikátním sklonem půdy.“

Obchod byl přecpaný galanterií, nářadím a jídlem. Vznášela se tu pronikavá vůně tabáku a kávy, která se už dávno stala nedílnou součástí interiéru. Koňské ohlávky visely vedle polic s nitěmi, které stály u objemných dóz s bonbony. Sobě Lou koupila ponožky a Diamondovi kapesní nůž, který ale nechtěl přijmout, dokud mu neřekla, že jí na oplátku musí něco vyřezat. Vybrala také plyšového medvídka Ozovi a podala mu ho, aniž komentovala, co se stalo s tím starým.

Potom na několik minut zmizela a vrátila se s předmětem, který vtiskla do ruky Cottonovi. Bylo to zvětšovací sklo. „Aby se vám líp četlo,“ vysvětlila a usmála se a Cotton její úsměv opětoval. „Díky, Lou. Takhle si na tebe vzpomenu pokaždé, když otevřu knížku.“ Louise koupila šátek a Eugenovi slaměný klobouk. Oz si od ní trochu peněz půjčil a odešel se s Cottonem porozhlédnout po obchodě. Když se vrátili, držel v ruce balíček zabalený do hnědého papíru a zarputile odmítal prozradit, co v něm je.

Po procházce městem, při níž jim Cotton ukazoval věci, které Lou s Ozem už samozřejmě znali z minulosti, ale Diamond je nikdy neviděl, se naskládali do právníkova oldsmobilu, zaparkovaného před soudní budovou. Lou s Diamondem se vmáčkli na sedadlo v zavazadlovém prostoru, Oz s Jebem se uvelebili vedle Cottona vepředu a vyrazili k domovu. Slunce začalo právě klesat za obzor a do tváří jim foukal svěží vítr. Připadalo jim, že neexistuje nic hezčího než slunce zapadající za kopec.

Projeli Tremontem, o pár minut později překonali můstek nedaleko McKenzieho konzumu a začali šplhat do prvního svahu. Když dorazili na křižovatku s železniční tratí, Cotton, místo aby pokračoval dál po cestě, zahnul s oldsmobilem na koleje.

„Je to příjemnější než jízda po rozbitých cestách,“ vysvětlil. „Později se na ni vrátíme. Pod horami jsou silnice pokryté asfaltem nebo makadamem, ale tady ne. Horské cesty vznikaly pomocí krumpáčů a lopat. Podle zákona musel každý práceschopný muž ve věku mezi šestnácti až šedesáti pomoct deset dní v roce stavět silnice a investovat do nich vlastní nářadí a pot. Pouze učitelé a duchovní měli výjimku, i když podle mě mohli dělníci nějakou tu modlitbu sem tam potřebovat. Odvedli dobrou práci, protože za čtyřicet let vybudovali osmdesát mil silnic, nicméně si jízdu po výsledcích jejich obdivuhodného úsilí každá zadnice dlouho pamatuje.“

„Co když pojede vlak?“ zeptal se úzkostlivě Oz.

„Pak mu budeme muset uhnout,“ vysvětlil Cotton.

Zanedlouho uslyšeli houkání, Cotton sjel z kolejí a zastavil. O pár minut později kolem nich přesupěl plně naložený vlak, který vypadal jako obrovský had. Pohyboval se pomalu, protože trať se tu kroutila.

„Veze uhlí?“ zajímal se Oz, protože na otevřených vagonech zahlédl obrovské kusy kamení.

Cotton zavrtěl hlavou. „Koks. Vyrábí se z nekvalitního uhlí a suší se v pecích. Vozí ho do oceláren.“ Pomalu potřásl hlavou. „Vlaky sem přijíždějí prázdné a odjíždějí plné. Uhlí, koks, dříví. Nepřivážejí nic, jen další lidi na práci.“

Na vyvýšenině vedle hlavní silnice jim Cotton ukázal městečko uhelné společnosti, které tvořily malé, naprosto totožné domky rozkládající se kolem slepé koleje, a obchod, který byl od podlahy do stropu zarovnán zbožím. Pověděl jim to Cotton, protože v něm už byl. Podél jedné silnice se táhla dlouhá řada propojených cihlových staveb, vyhlížejících jako včelí úly. Všechny měly plechové dveře, komín a haldu hlušiny kolem. Z každého komínu vycházel kouř a tmavnoucí obloha vypadala pod jeho příkrovem ještě černější. „Koksárenské pece,“ vysvětlil Cotton dětem. Nedaleko nich stál velký dům, před nímž byl zaparkovaný Chrysler Crown Imperiál, zářící novotou. „Tady bydlí ředitel dolů,“ sdělil jim Cotton. Vedle domu spatřili výběh s několika popásajícími se klisnami a dvěma bujnými ročky, kteří poskakovali a cválali sem a tam.

„Nutně potřebuju zastavit,“ pronesl Diamond, který už měl šle od montérek stažené. „S tou šumnou limonádou sem to přehnal. Hned sem zpátky, jen si odskočím za tu boudu.“

Cotton zastavil a Diamond vystoupil a odběhl. Než se vrátil, Cotton si s dětmi povídal a vyprávěl jim další zajímavé věci.

„Tohle je provoz Důlní společnosti Southern Valley. Práce v dolech je dobře placená, ale strašně namáhavá, a způsobem, jakým fungují jejich obchody, horníci nakonec dluží společnosti víc, než si vydělají.“ Cotton se odmlčel a zamyšleně se podíval směrem, kterým zmizel Diamond. Trochu se zamračil a pokračoval: „Navíc ti lidé často onemocní a zemřou na pneumokoniózu nebo zahynou při závalech, nehodách a podobně.“

Ozvalo se houkání a osazenstvo auta sledovalo, jak se z vchodu do dolu vynořila skupina pravděpodobně nesmírně unavených mužů s umouněnými tvářemi. Běžel je přivítat hlouček žen a dětí, a zatímco muži pohupovali plechovými nádobami na obědy a vytahovali cigarety a láhve s pitím, všichni společně zamířili k domkům. Těžkým krokem je minula další skupinka mužů, která vyhlížela stejně vyčerpaně jako předchozí, aby zaujala jejich místo pod zemí.

„Kdysi se tu dělalo na tři směny, ale teď pouze na dvě,“ poznamenal Cotton. „Uhlí začíná ubývat.“

Diamond se konečně vrátil a uvelebil se v zavazadlovém prostoru.

„Všechno v pořádku, Diamonde?“ zeptal se Cotton.

„Už jo,“ odpověděl chlapec s úsměvem a v kočičích zelených očích se mu spokojeně zablýsklo.

Louisa se rozčílila, když se dozvěděla, že byli ve městě. Cotton děti omlouval, že je neměl tak dlouho zdržovat, a že by se tedy měla zlobit spíš na něj. Ale pak Louisa prohlásila, že jejich otec, jak si vzpomíná, jednou udělal totéž, a průkopnického ducha lze jen těžko potlačit, takže je to v pořádku. Se slzami v očích přijala šátek, a když si Eugene zkusil slamák, prohlásil, že je to ten nejkrásnější dárek, jaký kdy dostal.

Po večeři se Oz omluvil a odešel do matčina pokoje. Lou bratra zvědavě následovala a jako vždycky ho špehovala úzkou škvírou ve dveřích. Oz opatrně rozbalil balíček, který koupil ve městě, a vytáhl z něho kartáč na vlasy. Amanda mělatvář netečnou a oči jako vždy zavřené. Lou maminka připomínala zakletou spící princeznu, ale nikdo z nich neznal kouzlo, které by její prokletí dokázalo zlomit. Oz si klekl vedle postele, začal Amandě kartáčovat vlasy a vyprávěl jí o úžasném dni, který ve městě prožili. Lou několik minut sledovala jeho zápas s kartáčem a pak vešla dovnitř, aby mu pomohla. Uchopila pramen matčiných vlasů a ukázala Ozovi, jak je česat. Vlasy jí za tu dobu poporostly, ale byly pořád krátké.

Později ten večer odešla Lou do svého pokoje, vyndala ponožky, které si koupila, a natáhla se oblečená na postel. Přemýšlela o jejich výletu do města a zůstala vzhůru až do okamžiku, kdy musela druhý den ráno vstát a jít podojit krávy.

19

O NĚKOLIK DNl POZDĚJI SEDĚLI VŠICHNI U JÍDLA A VENKU LILO jako z konve. Diamond přišel na večeři a měl přes sebe přehozenou roztrhanou plachtu s otvorem pro hlavu, která mu sloužila jako pršiplášť. Jeb se otřepal a okamžitě zamířil ke krbu, jako by mu to místo patřilo. Když se Diamond vysoukal z pláštěnky, Lou si všimla, že má něco pověšeného na krku. A nijak hezky to nevonělo.

„Co to je?“ zeptala se Lou a stiskla si prsty nos, protože nemohla ten příšerný zápach vydržet.

„Čertovo lejno,“ odpověděla Louisa místo chlapce. „Kořen. Zahání nemoci. Diamonde, co kdyby ses šel vohřát ke krbu a zatim mi to dal? Děkuju.“ Když se Diamond nedíval, vynesla kořen na zadní verandu a hodila tu odpornou věc do tmy.

Z Louisiny pánve na smažení stoupala vůně bublajícího tuku a žebírek s tak silnou vrstvou sádla, že se ani nezkroutila. Maso pocházelo z vepře, kterého museli porazit. Obvykle mívali zabijačku v zimě, ale okolnosti je přinutily sprovodit čuníka ze světa už na jaře. Eugene vepře zapíchl v době, kdybyly děti ve škole. Oz však trval na tom, že mu pomůže vepře vyvrhnout a naporcovat na žebra, žaludek, sádlo a droby. Avšak když spatřil mrtvé zvíře, jak visí na dřevěné trojnožce a trčí mu ze zkrvavené huby kovový hák, a vedle něho kotel s vroucí vodou – který čekal, jak byl Oz přesvědčený, na kůži malého kloučka, aby dodala vnitřnostem tu správnou chuť – dal se na útěk. Nad údolím se rozléhal jeho vřískot, jako by si nějaký neopatrný obr ukopl palec. Eugene žasl nad kapacitou jeho plic a rychlostí, jakou pelášil pryč, a nakonec musel vepře zpracovat sám.

Všichni se s chutí pustili do masa a také do nakládaných rajčat, zelených fazolek, které se téměř půl roku marinovaly v láku s cukrem, a do posledních hnědých fazolí.

Louisa všem neustále přidávala, jen sobě ne. Ponimrala se v nakládané zelenině, namočila si kukuřičný nákyp do vroucího sádla, ale to bylo všechno. Napila se cikorky a rozhlédla se kolem stolu, kde se všichni bavili a hlasitě se smáli nějaké Diamondově poznámce. Poslouchala déšť, který bušil do střechy. Zatím to bylo dobré, ačkoli déšť teď nebyl k ničemu; pokud nebude pršet v červenci a srpnu, úroda v mírném větru uschne a prachem se člověk nezasytí. Už brzy si začnou dělat zásoby jídla: kukuřice, fazolí, rajčat, tykví, tuřínu, pozdních brambor, zelí, sladkých brambor a zelených fazolek. Brambory a cibule už byly v zemi, dostatečně hluboko, takže jim mráz nevadil. Tenhle rok k nim bude země laskavá; dlužila jim to.

Louisa dál poslouchala déšť. Díky, Bože, ale určitě nám ho sešli v létě. Ale ne příliš, protože rajčata pak popraskají a shnijí na keřících, ale také ne málo, protože obilí vyroste jen do výše pasu. Vím, že žádám mnoho, ale byla bych ti nesmírně vděčná. V duchu pronesla amen a pak se připojila k hostině u stolu.

V tu chvíli někdo zaklepal na dveře a do místnosti vešel Cotton v promočeném kabátě, i když cesta z auta na verandu nebyla dlouhá. Nebyl ve své kůži; dokonce se ani neusmál. Přijal šálek kávy, trochu kukuřičného nákypu a posadil se vedle Diamonda. Chlapec se na něj zadíval, jako by věděl, proč přišel.

„Byl za mnou šerif, Diamonde.“

Nejdřív všichni pohlédli na Cottona a pak upřeli zrak na Diamonda. Oz měl oči tak vykulené, že vypadal jako sova bez peří.

„Jo?“ pronesl Diamond s plnou pusou fazolí a dušené cibule.

„Zdá se, se ředitel dolu objevil ve svém chrysleru kobylinec. Sedl si do něho, protože byla tma a neviděl ho, a měl silnou rýmu, takže ho ani necítil. Samozřejmě se strašně rozzlobil.“

„To sou teda věci,“ poznamenal Diamond. „Zajímalo by mě, jak se ten kůň dostal do auta. Asi si stoupnul zády k vokýnku a šoupnul to dovnitř.“ Po těch slovech pokračoval Diamond v jídle, avšak ostatní ho nehnuté pozorovali.

„Vzpomínám si, že když jsme se vraceli z Dickensu, zastavil jsem ti tam, aby sis odskočil.“

„Řek ste to šerifovi?“ zeptal se rychle Diamond.

„Ne, kupodivu mi to v tu chvíli, kdy jsem s ním mluvil, vypadlo z hlavy.“ Zdálo se, že se Diamondovi ulevilo, a Cotton pokračoval: „Ale celou hodinu u mě seděl ředitel dolu a právní zástupce společnosti a tvrdili, žes to určitě udělal ty. Podařilo se mi je přesvědčit, že tě při tom nikdo neviděl a že neexistují jiné důkazy, které by tě s tou… nepříjemnou záležitostí spojovaly. A naštěstí není možné sejmout z kobylince otisky prstů. Soudce Atkins mě podpořil, takže to dobře dopadlo. Ale tihle lidé z důlní společnosti nezapomínají, chlapče, jak jistě víš.“

„Já taky ne,“ namítl Diamond.

„Proč by něco takovýho dělal?“ zeptala se Lou.

Louisa si vyměnila pohled s Cottonem.

„Diamonde, jsem zcela na tvé straně, opravdu,“ pronesl právník. „To jistě víš. Ale zákon stojí proti tobě. A příště už nebude tak snadné se z toho vykroutit. A lidé z důlní společnosti možná vezmou záležitosti do vlastních rukou. A tak ti radím, abys toho nechal. Říkám ti to pro tvé vlastní dobro, Diamonde, vždyť víš.“

Po těch slovech Cotton vstal a nasadil si klobouk. Ignoroval další Louiny otázky a odmítl pozvání, aby se u nich chvilku zdržel. Zastavil se a pohlédl na Diamonda, který bez nadšení studoval zbytek jídla.

Nakonec Cotton dodal: „Diamonde, potom, co ti lidé odešli, jsme se se soudcem Atkinsem dlouho smáli. Myslím si ale, že je nejvyšší čas, abys s tím přestal. Ano?“

Diamond se na muže konečně usmál a souhlasil: „Tak jo.“

20

Ten DEN VSTALA LOU BRZY, DOKONCE JEŠTĚ DŘÍV NEŽ LOUIsa s Eugenem, jak doufala, protože dole panovalo naprosté ticho. Naučila se oblékat potmě a bez tápání si zapnula oblečení a zavázala boty. Přistoupila k oknu a podívala se ven. Byla tam taková tma, že měla pocit, jako by se nacházela hluboko pod hladinou. Škubla sebou, protože měla dojem, že zahlédla, jak něco vyklouzlo ze stodoly. A pak to rychlostí blesku zmizelo. Otevřela okno, aby měla lepší výhled, ale ať to bylo cokoli, nic nespatřila.

Co nejtišeji sešla po schodech a zamířila k Ozovi do pokoje, aby ho vzbudila, ale místo toho se zastavila u matčiných dveří. Byly pootevřené a Lou před nimi chvíli stála, jako by jí něco bránilo vejít dovnitř. Opřela se o zeď, lehce se schoulila, přejela rukama po zárubni, odstrčila se a pak se opět přitiskla ke stěně. Nakonec vstrčila hlavu do pokoje. Překvapilo ji, že vidí na posteli dvě osoby. Vedle matky ležel Oz. Měl na sobě dlouhé spodní tílko, z něhož mu vykukovala hubená lýtka a chodidla v tlustých vlněných ponožkách, které si s sebou přivezl do hor z domova. Hubený zadeček měl vystrčený do vzduchu a obličej obrácený ke straně, přímo na Lou. Na rtech mu pohrával něžný úsměv a v rukou svíral nového plyšového medvěda.

Lou se doplížila k posteli a položila Ozovi ruku na záda. Ani se nezavrtěl, a tak ruku odtáhla a jemně se dotkla matčiny paže. Když jí procvičovala končetiny, vždycky toužila, aby ucítila nějaký odpor. Ale v matčině těle nebyla ani špetka života. A Amanda byla tak statečná, když je při nehodě bránila vlastním tělem před zraněním. Možná tím, že zachránila své děti, napadlo Lou, vyčerpala všechny síly, které v sobě měla. Lou z ložnice tiše odešla a vydala se do kuchyně.

Rozdělala oheň v krbu ve světnici a pak se před něj na chvíli posadila a hřála si prokřehlé tělo. Za rozbřesku otevřela dveře a ucítila na tváři chladný vzduch. Na obloze visely po včerejší bouřce těžké šedivé mraky s narůžovělými okraji. Těsně pod nimi se táhl nekonečný zelený lesní porost, který sahal až k nebi. Byl to jeden z nejkrásnějších úsvitů, jaký kdy viděla. S takovým svítáním se ve městě nikdy nesetkala.

I když to bylo teprve nedávno, Lou připadalo, že od té doby, co chodila po betonovém chodníku v New Yorku, jezdila podzemní dráhou, závodila s rodiči, kdo zastaví taxík jako první, den po Díkůvzdání se v obchodním domě prodírala davy zákazníků nebo chodila na stadion chytat bílé kožené míčky a pochutnávat si na párcích v rohlíku, uplynulo už mnoho let. Před několika měsíci tohle všechno nahradila hornatá krajina, půda, stromy a dobytek, který páchl a o který se museli starat. Místo pečivá z pekárny na rohu měli rozpraskaných chléb a čerstvě nadojené mléko, místo vody z kohoutku si ji museli napumpovat nebo nanosit ve vědrech ze studny, místo velké knihovny pro veřejnost měli pár poliček s několika knihami a místo vysokých budov ještě vyšší hory. A z jakéhosi důvodu, na který nedokázala přijít, Lou nevěděla, jestli tu dokáže zůstat navždy. Možná právě ze stejného důvodu se sem její otec už nikdy nevrátil.

Zamířila do stodoly a podojila krávy, odnesla plnou dížku do kuchyně a zbytek do chladímy, kde ji postavila do proudu studené vody. Vzduch se už trochu oteplil.

Když do kuchyně vešla prababička, Lou měla rozpálený sporák a na něm postavenou pánvičku s vepřovým sádlem. Louisa se zlobila, že s Eugenem zaspali. Pak spatřila na pracovní desce plné díže a Lou jí oznámila, že krávy jsou už podojené. Když Louisa viděla, kolik práce Lou udělala, pochvalně se na ni usmála. „Vidim, že za nějakou dobu to tady zvládneš beze mě.“

„Silně pochybuju, že k tomu někdy dojde,“ odpovědělo děvče takovým způsobem, že Louise zmrzl úsměv na rtech.

Cotton se objevil o pCjl hodiny později. Měl na sobě záplatované kalhoty, starou košili a na nohou bagančata. Brýle s drátěnými obroučkami nechal tentokrát doma a místo plstěného klobouku mu na hlavě seděl slamák, což, jak Louisa prohlásila, od něho bylo prozíravé, protože se zdálo, že celý den bude pálit slunce.

Všichni právníka vřele přivítali, i když Lou jen něco zamumlala. Jak slíbil, chodil jejich matce pravidelně předčítat a Lou to bylo čím dál víc proti srsti. Přesto si ho pro jeho laskavé chování a zdvořilé způsoby vážila. Byla to pro ni složitá situace.

I když bylo v noci chladno, už nemrzlo. Louisa neměla teploměr, ale jak tvrdila, její kosti jsou stejně citlivé jako rtuť v skleněné ampulce. Půjdeme sázet, oznámila všem. Pozdní setba často znamená, že nebude žádná sklizeň.

Dorazili k prvnímu poli, které čekalo na setí, k svažitému obdélníku o rozloze deseti akrů. Ohleduplný vítr zahnal za horský hřeben poslední šedivé mraky, takže byla obloha bez poskvrnky. Hory však to ráno vyhlížely nápadně ploše, jako by to byly pouze divadelní rekvizity. Louisa opatrně rozdala pytlíky s výsevnou kukuřicí, která jim zbyla z loňského roku, vyloupaná a přes zimu uložená v bedýnce. Poučila děti, jak s ní mají zacházet. „Potřebujeme třicet bušlů obilí na akr,“ prohlásila. „Pokud možno i víc.“

Chvíli šlo všechno jako po drátku. Oz procházel řádkami a pečlivě odpočítával tři zrnka do jamky, jak mu Louisa řekla. Lou však postupovala lajdácký, někde upustila dvě zrnka, jinde čtyři.

„Lou,“ pronesla ostře Louisa. „tři zrnka najedno místo!“

Lou se na ni podívala. „Jako by v tom byl rozdíl.“

Louisa si dala ruce v bok. „Rozdíl je mezi tim, jestli budeš mít příští rok co jíst, nebo ne!“

Lou se na okamžik zastavila, pak se znovu vydala řádkou a utrousila každých devět palců tři zrnka. Po dvou hodinách usilovné práce měla pětice osetou pouze polovinu pole. Potom dostali do rukou motyčky a další hodinu zahrnovali zasetou kukuřici půdou. Děti měly navzdory rukavicím brzy na rukou krvavé puchýře. Cotton na tom byl stejně.

„Právničina je mizerná příprava na poctivou práci,“ vysvětlil, když jim ukázal rozbolavělé dlaně.

Louisa s Eugenem měli kůži na rukou tak mozolnatou, že rukavice nepotřebovali; zahrnuli dvakrát tolik obilí co ostatní a dlaně jim od hrubého nářadí jen lehce zčervenaly.

Když dodělali poslední řádku, Lou, mnohem víc otrávená než unavená, se posadila na zem a pleskla se rukavicemi přes nohu. „Tak to bysme měli. Co dál?“

Objevila se před ní pokroucená sukovice. „Než půjdete do školy, najdete s Ozem zaběhnuté krávy.“

Lou zvedla oči a spatřila nad sebou Louisinu přísnou tvář.

Lou s Ozem pochodovali lesem. Eugene nechal krávy s teletem, aby se napásly na louce, a protože krávy nebyly stejně jako lidé na volnost zvyklé, vydaly se do světa poohlédnout se po něčem lepším.

Lou udeřila holí, kterou jí dala Louisa proti hadům, do šeříkového keře. Před Ozem se o hadech nezmínila, protože usoudila, že kdyby se o nich dozvěděl, musela by ho nést na zádech. „Nemůžu uvěřit, že musíme hledat nějaký hloupý krávy,“ pronesla naštvaně. „Když jsou tak tupý, že se ztratily, měly by zůstat ztracený.“

Prodírali se křovím svídy a horského vavřínu. Oz se zhoupl na spodní větvi prořídlé borovice, a když se kolem mihl kardinál, překvapeně vyjekl.

„Podívej, Lou, kardinál, jako my.“

Místo aby hledali krávy, začali si všímat ptáků a spatřili jich nesmírné množství. Většinu jich neznali. Nad trsy svlačců a violek se vznášeli kolibříci; pak děti vyděsilo hejno skřivanů, které nečekaně vyrazilo z trávy. Podle hlasitých skřeků Lou a Oz poznali, že je na blízku krahujec, a vzápětí se rozkřičel houf nádherně modrých sojek, které svým halasem rušily celé okolí. Začaly kvést růžové a červené rododendrony, stejně jako mateřídouška, která svými květy připomínala levanduli. Na příkrých srázech se mezi haldami břidlice a dalším kamením plazila planika a oměj vlčí mor. Stromy se jasně zelenaly a obloha nad hlavou byla bez jediného mráčku. A oni mezi touhle krásou hledají zatoulané krávy, pomyslela si Lou.

Na východě zaslechli zacinkání kravského zvonce.

Oze se zmocnil lovecký pud. „Louisa říkala, že máme jít za cinkáním.“

Lou se rozběhla za Ozem skrz bukové, topolové a lipové lesíky, kde se o ně, jako nenechavé ruce zachytávaly silné šlahouny wisterie a cestou zakopávali o klubka kořenů vyčnívajících z nerovné, hrbolaté země. Konečně doběhli na malou mýtinu ohraničenou tsugou a gumovníky. Znovu uslyšeli zvonec, ale krávy nikde nespatřili. Jen proti nim vyrazil stehlík tak prudce, že je vylekal.

„Búú. Búúúú!“ ozvalo se a zacinkal zvonec.

Děti se zmateně rozhlédly, až Lou zvedla hlavu a v koruně javoru spatřila Diamonda, jak houpá zvoncem a bučí. Byl bos, na sobě měl stejné oblečení jako vždycky, za uchem cigaretu a neposlušné vlasy mu trčely vzhůru, jako by ho za zrzavou kštici tahal nějaký zlomyslný anděl.

„Co tu provádíš?“ zeptala se Lou naštvaně.

Diamond se lehce zhoupl z větve na větev, seskočil na zem a ještě jednou zazvonil na kravský zvonec. Lou si všimla, že si kouskem provázku připevnil k poutku montérek kapesní nožík, který mu darovala.

„Sem kráva.“

„To není moc vtipný,“ odsekla Lou. „Musíme je najít.“

„To je snadný. Krávy se ve skutečnosti nikdy neztratěj, jen se tak potloukaj kolem, dokud pro ně někdo nepříde.“ Hvízdl a křovím se k nim prodral Jeb.

Diamond je vedl přes vymýcený pruh plný hikorového klestí a jasanů; na kmeni jasanu se hádaly dvě veverky, zřejmě o nějakou dobrotu. Všichni se zastavili a s nábožnou úctou sledovali orla, který seděl na větvi osmdesát stop vysokého topolu rovného jako pravítko. Na další mýtině spatřili krávy pasoucí se v přírodní ohradě ze spadlých stromů.

„Hned sem věděl, že patří pani Louise. Napadlo mě, že je asi pudete hledat.“

S Diamondovou a Jebovou pomocí zahnali krávy zpátky do výběhu na farmě. Cestou jim Diamond ukázal, jak se jich chytit za ocas, aby člověka vytáhly do kopce, a tím je trochu potrestat za to, jak prohlásil, že se zatoulaly. Když za nimi zavřela vrata výběhu, Lou pronesla: „Diamonde, pověz mi, proč jsi dal tomu chlápkovi kobylinec do auta?“

„To ti nemůžu říct, protože sem to neudělal.“

„No tak, Diamonde. Vždyť ses Cottonovi přiznal.“

„Sem asi natvrdlej, protože vůbec nevim, vo čem to mluvíš.“

Zklamaná Lou namalovala špičkou boty na zem kruh. „Hele, musíme do školy, Diamonde. Chceš jít s náma?“

„Do žádný školy nepudu,“ prohlásil, vrazil si mezi rty nezapálenou cigaretu a tvářil se jako dospělý.

„Jak to, že to tvým rodičům nevadí?“

Místo odpovědi Diamond hvízdl na Jeba a společně vzali do zaječích.

„Hej, Diamonde!“ zavolala za ním Lou.

Chlapec se psem se rozběhli ještě rychleji.

21

LOU S OZEM PŘEBĚHLI PRÁZDNÝ DVŮR A JAKO VELKÁ VODA vpadli do školní budovy. Udýchaní se vmáčkli na svá místa.

„Promiňte, že jsme přišli pozdě,“ omluvila se Lou Estelle McCoyové, která už něco psala křídou na tabuli. „Pracovali jsme na poli a…“Rozhlédla se a všimla si, že je polovina židlí prázdná.

„To je v pořádku, Lou,“ pronesla učitelka. „Začala doba setby, jsem ráda, že jste vůbec dorazili.“

Lou se posadila. Koutkem oka zahlédla, že Billy Davis je ve třídě. Tvářil se tak nevinně, že si okamžitě v duchu řekla, že se musí mít na pozoru. Když zvedla desku lavice, aby si vyndala učebnice, hlasitě vyjekla. Ležel tam stočený had – tři stopy dlouhý, mrtvý ploskolebec s hnědými a žlutými pruhy. Lou ale více naštval kousek papíru přivázaný k hadovi, na kterém stálo: „Yankeeové, táhněte domů.“

„Lou,“ zeptala se paní McCoyová od tabule, „děje se něco?“

Lou sklopila lavici a podívala se na Billy ho, který si hryzal rty a zíral do učebnice. „Ne,“ odpověděla.

Bylo poledne, vzduch byl chladný, ale sluníčko na obloze hřálo a děti s krabičkami a dalšími nádobkami v ruce se vyběhly ven najíst. Všechny měly s sebou něco k snědku, i kdyby to byl jen kousek kukuřičného nákypu nebo suchar, a mnohé svíralo v ruce lahvičku s mlékem nebo pramenitou vodou. Děti si posedaly na zem a začaly jíst, pít a povídat si. Několik prcků běhalo po dvoře do kruhu, až se jim zatočila hlava a upadli na zem, a starší sourozenci je zvedali a nutili je naobědvat se.

Lou s Ozem se uvelebili v hlubokém stínu ořešáku a větřík Lou lehce cuchal vlasy. Oz se s chutí zakousl do sucharu s máslem a zapíjel ho studenou pramenitou vodou, kterou si přinesl v plechové butylce. Lou však nejedla. Vypadala, jako když na něco čeká, a seděla s napjatými končetinami, jako by se chystala každou chvíli vyskočit.

Billy Davis se procházel mezi hloučky jedlíků a pyšně pohupoval dřevěnou schránkou na oběd vyrobenou z malého soudku, který měl nahoře protažený drát jako držadlo. U jedné skupinky dětí se zastavil, něco prohodil, rozesmál se, podíval se na Lou a znovu se zasmál. Nakonec vyšplhal na spodní větve stříbrného javoru a otevřel nádobu s jídlem. Vykřikl, pozadu spadl ze stromu a dopadl přímo na hlavu. Ležel na něm had, a tak se převaloval ze strany na stranu, aby ho ze sebe setřásl. Pak mu došlo, že k víku nádoby, kterou stále svíral v ruce, je přivázaný jeho mrtvý ploskolebec. Když přestal kvičet jako prase na porážce, uvědomil si, že se všichni na dvoře válí smíchy.

Všichni kromě Lou, která seděla pod stromem, ruce zkřížené na hrudi, a předstírala, že ji to divadlo ani trochu nezajímá. Pak se jí na tváři objevil široký úsměv a rozzářila se jako sluníčko. Když Billy vstal, udělala totéž. Oz si strčil suchar do pusy, dopil zbytek vody a běžel se schovat do bezpečí za ořešák. Lou a Billy se setkali přímo uprostřed školního dvora, oba ruce sevřené v pěst. Obstoupil je hlouček dětí a dívka ze Severu a chlapec z hor si to rozdali ve druhém kole.

Lou, KTERÁ MĚLA TENTOKRÁT ROZSEKNUTÝ RET NA OPAČNÉ straně, seděla v lavici. Vyplázla jazyk na Billyho, který se krčil s roztrženou košilí a modřinou na pravém oku šikmo od ní. Před nimi stála se založenýma rukama Estelle McCoyová a mračila se jako čert. Jakmile je od sebe odtrhla, rozzlobeně ukončila vyučování a po ostatních dětech vzkázala rodičům obou, aby se okamžitě dostavili do školy.

Lou byla na vrcholu blaha, protože Billyho opět přede všemi porazila. Chlapec se tak nadšeně netvářil, vrtěl se na židli a vysílal nervózní pohledy ke dveřím. Když se dveře školy prudce rozlétly a stál v nich George Davis, Lou konečně došlo, proč je tak vyděšený.

„Co se to tu sakra děje?“ zaburácel tak hlasitě, že se přikrčila dokonce i Estelle McCoyová.

Zatímco postupoval kupředu, učitelka couvala. „Billy se popral, Georgi,“ pronesla paní McCoyová.

„Vy mě sem voláte kvůli ňáký pitomý rvačce?“ zahřímal na ni a pak se zlověstně zastavil nad Billym. „Dělal sem na poli, ty darebáku, a nemám na takový hlouposti čas.“ Když George spatřil Lou, zatvářil se ještě výhrůžněji, pak máchl paží a zasáhl Billyho hřbetem ruky do hlavy tak prudce, až spadl na podlahu.

Otec stál nad ležícím synem. „Tohle ti udělala ta zatracená holka?“

„Georgi Davisi!“ vykřikla Estelle McCoyová. „Přestaňte ho bít.“

Hrozivě zvedl ruku. „Vodtedka bude kluk makat na farmě. Do školy už nepáchne.“

„Co kdybyste Billyho nechal, aby se rozhodl sám?“

Při těch slovech se ve dveřích objevila Louisa a těsně za ní Oz, přitisknutý k její noze v nohavici.

„Louiso,“ pronesla učitelka s obrovským ulehčením.

Davis trval na svém. „Ten kluk udělá přesně to, co sem řek.“

Než se k němu Louisa otočila, pomohla Billymu zpátky do lavice a utěšila ho. „Ty vidíš kluka? Já vidim mladýho muže.“

Davis si odfrkl. „Ještě nejni dospělej.“

Louisa udělala krok směrem k němu a tichým hlasem, ale s tak planoucím pohledem, až Lou zapomněla dýchat, pronesla: „Ale ty ano. Tak ho už nikdy nebij.“

Davis jí zabodl ukazováček se zbytkem nehtu do tváře. „Neříkej mi, jak mám vychovávat svýho kluka. Samas měla jen jedno dítě. Já jich mám devět a další je na cestě.“

„Počet dětí, který člověk zplodí, nemá nic společnýho s tim, jak dobrej je otec.“

„Bydlí u tebe ten velkej negr Hell No. Bůh tě za to potrestá. To musí dělat ta tvoje čerokýzská krev. Nepatříš sem. Nikdy si sem nepatřila, ty indiánko.“

Lou se na Louisu ohromeně podívala. Yankeejka. A navíc indiánka.

„Menuje se Eugene,“ pronesla Louisa. „A můj táta byl z poloviny Apač, ne Cerokéz. A pokud vim, tak Bůh trestá zlý lidi. Jako sou chlapi, který mlátí svoje děti.“ Louisa popošla ještě o krok dopředu. „Jestli ještě jednou vztáhneš na toho kluka ruku, modli se, ať už máš Boha, jakýho chceš, abych tě nenašla.“

Davis se odporně rozchechtal. „Ty mi vyhrožuješ, ty stará čarodějnice?“

„Seš zřejmě chytřejší, než sem si myslela.“

Davis sevřel ruku v pěst a vypadalo to, že s ní za chvíli někoho praští, ale jakmile mezi dveřmi spatřil obrovského Eugena, zdálo se, že ho odvaha opustila.

Davis chytil Billyho. „Syp domů. Dělej!“ Billy vyběhl z místnosti, jako když střelí. Davis ho pomalu následoval, dával si na čas. Ohlédl se na Louisu. „Timhle to nekončí. To si piš!“ Po těch slovech za sebou prudce zabouchl dveře.

22

ŠKOLNÍ ROK SKONCIL A ZAČALA TĚŽKÁ PRÁCE NA FARMĚ. Louisa každý den vstávala velice brzy, ještě dřív, než se noc pořádně zabydlela, a nutila Lou vstávat s ní. Dívka obstarala svoje i Ozovy domácí povinnosti jako trest za to, že se poprala s Billym, a pak všichni strávili celý den na poli. Ve stínu magnolie snědli jednoduchý oběd a napili se studené pramenité vody, nikdo z nich moc nemluvil, oblečení měli promočené potem. Během těchto přestávek házel Oz kameny tak daleko, že se všichni usmívali a tleskali mu. Klouček se vytáhl a svaly na pažích a ramenou mu díky namáhavé práci zmohutněly. A totéž se dalo říct o jeho sestře. Stejně tak jakoovšech, kteří tu bojovali o přežití.

Ve dne teď bylo takové teplo, že Oz nosil pouze montérky na holé tělo a chodil bos. Lou chodila také bez bot a jen v montérkách, ale nosila pod ně staré bavlněné tílko. Slunce v téhle výšce pálilo jako divé a děti byly každý den opálenější a měly vyšisovanější vlasy.

Louisa je neustále seznamovala s novými věcmi. Vysvětlila jim, že některé fazole nemají lusky, ale fazolky, které rostou kolem tyček, ano, a že člověku můžou zaskočit, jestli je nejdřív nevyloupne. A že si dokážou vypěstovat většinu osiva, až na oves, který se musí vymlátit mlátičkou, strojem, který prostí farmáři v horách nikdy mít nebudou. A jak prát oblečení na valše pomocí mýdla vyrobeného z louhu a prasečího sádla – kterého musí být tak akorát – pořádně prádlo vymáchat a do třetí vody na máchání přidat bělidlo, aby bylo všechno krásně bílé. A pak jim večer u krbu ukázala, jak se zachází s jehlou a nití.

Také si konečně našla čas naučit Lou s Ozem jezdit na klisně Sue. Eugene je jednoho po druhém vysadil na neosedlaného koně, který přes hřbet neměl ani deku.

„Kde je sedlo?“ zeptala se Lou. „A třmeny?“

„Místo sedla máš zadnici a místo třmenů silný nohy,“ odpověděla Louisa.

Zatímco Lou seděla na koni, Louisa stála vedle něho.

„A teď drž uzdu v pravý ruce, jak sem ti ukázala, stejně jako teď!“ radila jí Louisa. „Sue tě neshodí, ale musíš jí ukázat, kdo je pánem.“

Lou škubla uzdou, patami udeřila klisnu do slabin a hlasitě ji pobídla, ale Sue zůstala stát na místě, jako by tvrdě spala.

„Pitoměj kůň,“ prohlásila nakonec Lou.

„Eugene!“ zavolala Louisa na pole. „Pojď mi pomoct vysadit mě nahoru.“

Eugene okamžitě přikulhal a pomohl Louise na koňský hřbet. Stařena se uvelebila Lou za zády a uchopila uzdu do ruky.

„Problém nejni v tom, že je Sue hloupá, jde vo to, že tvejm pokynům nerozumí. Když chceš, aby šla dopředu, musíš ji kopnout do břicha a udělat ts-ts. To pro ni znamená, že má jít. Když chceš, aby zahnula, neškubej za uzdu, jen ji nech takhle sklouznout. Když má zastavit, stačí krátce zatáhnout k sobě.“

Lou udělala, co jí Louisa poradila, a Sue se dala do pohybu. Lou nechala uzdu sklouznout na levou stranu a klisna skutečně zahnula vlevo. Když krátce škubla uzdou dozadu, Sue se pomalu zastavila.

Lou se rozzářeně usmála. „Hele, podívejte se na mě. Umím jezdit na koni.“

Cotton vystrčil hlavu z okna Amandina pokoje a sledoval ji. Pak zvedl oči k nádherné obloze a sklouzl pohledem na ženu na posteli.

Opár minut později se otevřely hlavní dveře. Cotton vynesl Amandu ven a posadil ji do houpacího křesla hned vedle stěny nachových mučenek, které nedávno rozkvetly.

Oz, který právě seděl se sestrou na Sue, se ohlédl, a když matku spatřil, málem spadl. „Hej, mami, podívej se na mě. Jsem kovboj!“ Louisa stála vedle kobyly a dívala se na Amandu. Nakonec se otočila i Lou, ale zdálo se, že ji ten obrázek moc nepotěšil. Cotton sjel pohledem z dcery na matku a i on si musel přiznat, že žena se zavřenýma očima a kratičkými vlasy, které se v čerstvém větru ani nepohnuly, jako by ji opustily dokonce i živly, působí na slunci ještě žalostnějším dojmem než ve své ložnici. Za chvilku ji odnesl zpátky dovnitř.

O NĚKOLIK DNÍ POZDĚJI, JEDNO JASNÉ LETNÍ RÁNO, LOU právě podojila krávy a s plnými dížemi v rukou vycházela ze stodoly. Když se zadívala přes pole, strnula jako solný sloup. Rozběhla se k domu tak rychle, až jí mléko cákalo na nohy. Postavila díže na verandu, vpadla do domu a jako vítr proletěla kolem Louisy s Eugenem. Celou tu dobu hulákala jako šílená. Vtrhla do matčina pokoje, v němž seděl na posteli Oz a kartáčoval Amandě vlasy.

Lou lapala po dechu. „Nedokážu tomu uvěřit. Je to zelený. Všechno. Kukuřice klíčí. Ozi, pojď se podívat.“ Oz vyběhl z místnosti tak rychle, že zapomněl, že má na sobě pouze spodní prádlo. Lou stála uprostřed místnosti, prudce dýchala a šťastně se usmívala. Když se jí zklidnil dech, přistoupila k matce, posadila se a vzala ji za bezvládnou ruku. „Jen mě napadlo, že bys to ráda věděla. Tvrdě totiž pracujeme.“ Ještě chvíli vedle ní tiše seděla, potom ruku položila a odešla. Nadšení z ní dávno vyprchalo.

Tu noc, stejně jako mnoho jiných, seděla Louisa ve svém pokoji a šila na singrovce, kterou si před devíti lety koupila za deset dolarů na splátky. Neprozradila dětem, co si je, a ani je nenechala hádat. Nicméně Lou věděla, že to určitě bude něco pro ni a pro Oze, takže se cítila kvůli rvačce s Billym Davisem ještě provinileji.

Další den po večeři se šel Oz podívat na maminku a Eugene se vydal do kůlny nabrousit kosy. Lou umyla nádobí a pak se uvelebila vedle Louisy na přední verandě. Chvíli ani jedna z nich nepromluvila. Lou si všimla, že ze stodoly vyletěla dvojice sýkorek a posadila se na plot. Měly nádherné šedivé peří a špičaté chocholky, ale dívku nezajímaly.

„Ta rvačka mě mrzí,“ pronesla rychle Lou a hluboce si oddychla, že má tu omluvu konečně za sebou.

Louisa zírala na mezky v ohradě. „To ráda slyšim,“ poznamenala a dál mlčela. Slunce začalo zapadat a nebe bylo téměř jasné, jen s několika nadýchanými obláčky. Po obloze plachtila velká vrána a vznášela se ve vzdušných proudech jako padající list.

Lou vzala do dlaně hlínu a pozorovala, jak jí po dlani pochoduje batalión mravenců. Kvetl zimolez, ve vzduchu se vznášela vůně svlačce, pelargonií a karafiátů a ozdobná mříž s nachovými mučenkami příjemně stínila verandu. Kolem latěk plotu se plazila popínavá růže, jejíž květy připomínaly ohnivé plamínky.

„George Davis je příšernej chlap,“ prohodila Lou.

Louisa se opřela o zábradlí verandy. „Chová se k dětem jako k dobytku a s tim zachází líp než s dětma.“

„Billy si neměl začínat,“ pokračovala Lou a usmála se. „Ale bylo legrační, jak spadl ze stromu, když místo jídla uviděl v krabici mrtvýho hada.“

Louisa se předklonila a zvědavě se na ni podívala. „Nic jinýho v ní neměl?“

„Nic jinýho? Jako třeba co?“

„Jako třeba jídlo.“

Lou vypadala zmateně. „Ne, byla prázdná.“

Louisa pomalu přikývla, znovu se opřela o zábradlí a zadívala se na západ, kde slunce na zrůžovělé obloze klesalo za hory.

Louisa se zeptala: „Víš, co připadá legrační mně? Že se děti stydí, když jim jejich táta nejni schopnej dát svačinu. Že se stydí tak moc, že si nosí do školy prázdnou krabici a předstíraj, že jedí, aby někdo náhodou nezjistil, že nemaj co do huby. Tobě to legrační nepřipadá?“

Lou potřásla hlavou a upřela pohled na zem. „Ne.“

„Já vim, že s tebou nemluvím vo tvým tátovi. Ale teď seš tu ty s Ozem a já vás oba miluju ještě víc než jeho, abych vám tu ztrátu vynahradila, i když vim, že to nejde.“ Položila Lou ruku na rameno a otočila děvčátko k sobě. „Ale tvůj táta byl báječnej. Měl tě moc rád. A já vim, že tim těžší je se s tim vyrovnat, ale všichni na tomhle světě musíme nýst požehnání i neštěstí. Bohužel, Billy Davis musí žít se svým otcem každej den. Radši bych byla na tvým místě. A Billy Davis určitě taky. Každej den se za ty děcka modlím. A ty bys měla taky.“

23

Těsně poté, co pendlovky odbily půlnocí dopadla na okno Louina pokoje hrst kamínků. Lou měla právě živý sen a ten nečekaný hluk ji z něho vyrušil. Přiběhla k oknu, podívala se ven a nejdřív nic nespatřila. Pak návštěvníka konečně zahlédla a otevřela okno.

„Co tu děláš, Diamonde Skinnere?“

„Přišel sem za tebou,“ vysvětlil chlapec, který stál pod oknem s věrným psem u nohy.

„Proč?“

Místo odpovědi ukázal na měsíc. Lou ho ještě nikdy tak jasně svítit neviděla. Byl tak zřetelný, že na jeho povrchu rozeznala tmavé čmouhy.

„Na měsíc se můžu dívat sama, díky,“ odpověděla.

Diamond se usmál. „Vo to nejde. Vzbuď bráchu. Mám pro vás překvápko. To budete koukat, kam vás zavedu.“

Lou se tvářila nerozhodně. „Jak je to daleko?“

„Blízko. Snad se nebojíš tmy, nebo jo?“

„Počkej tady,“ ukončila debatu a zavřela okno.

Za pět minut byli Lou s Ozem oblečení a vyplížili se z domu pod okno, kde na ně čekal Diamond s Jebem.

Lou zívla. „Doufám, že to bude stát za to, Diamonde, nebo si mě nepřej.“

Rychlým krokem vyrazili k jihu. Diamond celou cestu něco vykládal, nicméně jim tvrdošíjně odmítal prozradit, kam jdou. Lou se ho nakonec přestala vyptávat a s obdivem sledovala jeho bosá chodidla, jak lehce překonávají ostré kameny.

„Diamonde, rozříznul sis někdy nohu nebo ti na ně byla zima?“ zeptala se, když se zastavili na malé vyvýšenině, aby chytili dech.

„Až přídě sníh, tak si možná vezmu boty, ale jen když ho napadne víc než deset stop. A teď sebou hněte.“

Znovu vyrazili a po dvaceti minutách děti zaslechly šumění vody. Po další minutě Diamond zvedl ruku a všichni se zastavili. „Teď musíme jít opatrně,“ pronesl. Cestou přes kameny, které byly s každým krokem kluzčí, se drželi těsně za ním; připadalo jim, že zvuk spěchající vody se ozývá ze všech stran, jako by se před nimi měla každou chvíli objevit přívalová vlna. Lou chytila Oze za ruku, protože ji to trochu znervózňovalo, z čehož usoudila, že bráška musí být hrůzou bez sebe. Dorazili na místo, kde stály vysoká bříza a smuteční vrba zmáčené vodou, a Lou s Ozem se v nábožné úctě podívali vzhůru.

Vodopád byl vysoký skoro sto stop. Vytékal z hromady ohlazeného vápence a řítil se kolmo dolů do jezírka se zpěněnou vodou, která se pak ztrácela ve tmě. A najednou Lou došlo, proč Diamond ukazoval na měsíc. Zářil tak jasně a vodopád s jezírkem se nacházely na tak příhodném místě, že trojici obklopovala záplava světla natolik silného, že noc vypadala jako bílý den.

Vrátili se pár kroků zpátky k místu, odkud měli stále skvělý výhled, ale kde nebyl hluk vodopádu tak silný, takže spolu mohli mluvit, aniž museli překřikovat hukot padající vody.

„To je přítok McCloud River,“ pronesl Diamond. „Aleje mnohem vejš než vostatní.“

„Vypadá to, jako by padal sníh vzhůru,“ vydechla Lou užasle a sedla si na kámen porostlý mechem. A jak tak sledovali pěnící vodu, která stříkala do výšky a odrážela silné světlo měsíce, skutečně ze zdálo, jako by se sníh vracel zpátky na oblohu. Jedno místo vedle jezírka zářilo obzvlášť intenzivně. Shromáždili se kolem něho.

Diamond vážným tónem pronesl. „Na tomhle místě se Bůh dotknul země.“

Lou se naklonila dopředu a pozorně si plácek prohlédla. Otočila se k Diamondovi a oznámila mu: „Fosfor.“

„Cože?“ zeptal se.

„Myslím, že je to hornina s obsahem fosforu. Učili jsme se o tom ve škole.“

„Ještě jednou mi to slovo zvopakuj,“ vybídl ji Diamond. Když ho poslechla, Diamond je opakoval stále dokola, až mu z úst vycházelo s naprostou samozřejmostí. Prohlásil, že je to vznešené a krásné slovo, nicméně trval na svém, že se toho místa dotkl Bůh, a Lou neměla to srdce mu odporovat.

Oz se naklonil dopředu, ponořil ruce do jezírka, ale okamžitě je vytáhl zpět a zachvěl se.

„Voda je tu vždycky ledová,“ poznamenal Diamond, „dokonce i když je vedro jako v peci.“ S úsměvem se rozhlédl kolem. „Ale je to krásný.“

„Díky, žes nám to ukázal,“ pronesla Lou.

„Beru sem všecky svý kámoše,“ opáčil a podíval se na oblohu. „Hele, znáte hvězdy?“

„Jen některý,“ přiznala Lou. „Velkej vůz a Pegas.“

„Vo těch sem nikdy neslyšel,“ Diamond ukázal na severní oblohu. „Trochu povotoč hlavu a přímo nad sebou uvidíš hvězdu, kterej říkám medvěd bez jedný nohy. A támhle je kamennej komín. A tady posunul prst víc k jihu tady je Ježíš a sedí vedle Boha. Jen Bůh tam nejni, protože šel konat dobrý skutky. Protože je Bůh. Ale jeho židle vidět je.“ Podíval se na ně. „Tak co? Vidíte je?“

Oz prohlásil, že je všechny zřetelně vidí, i když je tma. Lou zaváhala a dumala, jestli by nebylo lepší Diamonda poučit, jak to se souhvězdími ve skutečnosti je. Nakonec se jen usmála. „Víš o hvězdách mnohem víc než my, Diamonde. Teď, když jsi nám je ukázal, je taky všechny vidím.“

Diamond se široce usmál. „No, tady na kopci k nim máme vo moc blíž než lidi dole ve městě. Nebojte, já vás je naučim.“

Strávili tam příjemnou hodinku a pak Lou prohlásila, že by se měli vrátit.

Byli asi v polovině cesty domů, když Jeb začal vrčet a pobíhat ve vysoké trávě dokolečka, čenich pokrčený a zuby vyceněné.

„Co je s ním, Diamonde?“ zeptala se Lou.

„Jen něco cítí. Je tu spousta zvířat. Nevšímej si ho.“

Najednou se dal Jeb na útěk a štěkal tak hlasitě, že jim málem praskly bubínky.

„Jebe!“ zavolal za ním Diamond. „Vokamžitě se vrať!“ Pes však nezpomalil a děti konečně pochopily proč. Po vzdáleném okraji louky běžel černý medvěd.

„Sakra, Jebe, nech toho medvěda na pokoji!“ Diamond se rozběhl za psem a Lou s Ozem za Diamondem. Avšak pes a medvěd brzy nechali dvounohé bytosti daleko za sebou. Diamond se konečně zastavil a namáhavě lapal po dechu, a když k němu doběhli Lou s Ozem, svalili se na zem a měli pocit, že jim prasknou plíce.

Diamond sevřel ruku v pěst. „Zatracenej pes.“

„Neublíží mu ten medvěd?“ zeptal se Oz ustrašeným tónem.

„To ne. Jeb ho pravděpodobně zažene na strom, pak se unaví a vrátí se domu,“ odpověděl Diamond, ale netvářil se moc přesvědčivě. „Tak jdem.“

Několik minut kráčeli rychlým tempem, najednou Diamond zpomalil, rozhlédl se a zvedl ruku, aby se zastavili. Otočil se, položil si ukazováček na rty a pokynul jim, aby ho tiše následovali. Urazili asi třicet stop, pak si Diamond lehl na břicho a Lou s Ozem udělali totéž. Plížili se kupředu a brzy se ocitli na okraji mělkého dolíku, kolem něhož rostly stromy a husté křoví. Větve a popínavé rostliny vytvářely nad prohlubní přirozenou střechu, ale paprsky měsíčního světla pronikaly skulinami dovnitř, takže byla skrýš dobře osvětlená.

„Co to je?“ chtěla vědět Lou.

„Pst,“ sykl Diamond, pak jí přiložil stočenou ruku na ucho a zašeptal: „Palírna.“

Lou se podívala pozorněji a spatřila objemný přístroj s velkým kovovým tělem a měděnými rourami na dřevěných podstavcích. Na navršených hromadách kamenů ležely desky se soudky, které čekaly, až je někdo naplní kukuřičnou pálenkou. Na tenké tyči zabodnuté do vlhké země visela rozsvícená petrolejka. Z destilačního zařízení vycházela pára. Děti uslyšely šramot.

Když se vedle destilačního přístroje objevil George Davis a hodil na zem čtyřicetilibrový režný pytel, Lou sebou vyděšeně škubla. Muž se soustředil na práci a zřejmě je neslyšel. Lou se podívala na Oze, který se třásl tak silně, až měla strach, že George Davis ucítí, jak se země chvěje. Zatahala Diamonda za ruku a ukázala za sebe. Diamond přikývl, že rozumí, a začali se plížit zpátky. Lou se ohlédla na destilační přístroj, ale Davise nespatřila. Ztuhla. A pak skoro vyjekla nahlas, protože zaslechla, že se k nim cosi blíží.

Před očima se jí nejdřív mihl medvěd, který vzápětí zmizel v prohlubni. Po něm následoval Jeb. Medvěd nečekaně uhnul stranou, pes dopadl na tyč s lampou a vyvrátil ji. Petrolejka spadla na zem kde se roztříštila na tisíc kousků. Medvěd narazil do destilačního přístroje, který pod jeho váhou nevydržel, převrátil se a měděné trubky se z něho uvolnily. Diamond skočil do prohlubně a začal na psa rozčileně hulákat.

Medvěd měl už zřejmě honičky dost, obrátil se a vztyčil se na zadních. V měsíčním světle se mu zablýskly drápy a vyceněné zuby. Jeb při pohledu na šest stop vysokou černou potvoru, která by ho dokázala překousnout napůl, strnul na místě a s kňučením začal couvat. V tu chvíli k psovi doběhl Diamond a přitáhl si ho k sobě.

„Jebe, ty troubo!“

„Diamonde!“ vykřikla Lou, která také vyskočila a spatřila, jak se ke kamarádovi blíží George Davis.

„Co se tu sakra děje!“ Davis se vynořil ze tmy a v ruce držel brokovnici.

„Diamonde, pozor!“ zavřískla opět Lou.

Medvěd zařval, pes štěkl, Diamond vyjekl a Davis namířil a zaklel. Puška dvakrát vystřelila a medvěd, pes a chlapec se dali na útěk. Když hrubé broky proletěly listím a zabořily se do kůry stromů, Lou se přikrčila. „Utíkej, Ozi, utíkej!“ vykřikla. Oz se zvedl a rozběhl se jako o závod, ale v tom zmatku místo aby utíkal od prohlubně pryč, zamířil přímo do ní. Dorazil k Davisovi, právě když znovu nabíjel zbraň. Než si chlapec svou chybu uvědomil, bylo pozdě a muž ho popadl za límec. Lou se rozběhla směrem k nim. „Diamonde!“ zaječela Lou znovu. „Pomoz mi!“

Davis si Oze jednou rukou přitiskl ke stehnu a druhou se snažil nabít pušku.

„Já ti ukážu, zač je toho loket!“ hulákal muž na choulícího se hocha.

Lou do něj začala bušit pěstmi, ale nemělo to smysl, protože i když byl George Davis malý, měl sílu jako býk.

„Pusť ho!“ ječela Lou. „Okamžitě ho pusť!“

Davis Oze pustil, ale jen na tak dlouho, aby Lou jednu vrazil. Upadla na zem a z úst jí tekla krev. Diamonda si však Davis nevšiml. Chlapec uchopil povalenou tyč, máchl jí a podtrhl Davisovi nohy, takže muž tvrdě dosedl na zem. Pak ho vzal tyčí pro jistotu ještě po hlavě. Lou popadla Oze za ruku, Diamond chytil Lou, a než se rozběsněný George Davis postavil na nohy, byla už trojice od prohlubně dobrých padesát yardů. O pár vteřin později uslyšeli ještě jednu ránu z brokovnice, ale to už se nacházeli daleko mimo její dostřel.

Slyšeli, že za nimi někdo běží a dohání je. Diamond se otočil a uklidnil je, že je to jen Jeb. Utíkali celou zpáteční cestu na farmu, kde se zhroutili na přední verandu, udýchaní, celí roztřesení hrůzou a únavou.

Když se posadili, Lou měla chuť vzít znovu do zaječích, protože ve dveřích stála Louisa v noční košili, v ruce držela petrolejovou lampu a přísně se na ně dívala. Chtěla vědět, kde byli. Diamond se snažil odpovědět místo nich, ale Louisa mu nařídila, aby mlčel, tónem tak ostrým, že hovorný Diamond okamžitě zmlkl.

„Pravdu, Lou,“ nařídila jí žena.

A Lou jí všechno vyklopila a nevynechala ani téměř osudné setkání s Georgem Davisem. „Ale my za to nemohli,“ snažila se ji přesvědčit. „Ten medvěd –“

Louisa vyštěkla: „Pakuj se do stodoly, Diamonde. A toho zatracenýho psa si vezmi s sebou.“

„Už jdu!“ vyhrkl Diamond a odplížil se s Jebem pryč.

Louisa se obrátila k dětem a Lou viděla, že se třese. „Ozi, běž do postele. Okamžitě.“

Oz se na ni krátce podíval a zmizel v domě. A pak zůstaly na verandě jen Lou s Louisou.

Lou nebyla ještě nikdy v životě takhle nervózní.

„Dneska v noci si mohla umřít. A co hůř, mohlas umřít ty i tvůj bratr.“

„Ale, Louiso, to nebyla naše vina. Víš –“

„Byla to tvoje vina!“ vybuchla rozzuřeně Louisa a Lou cítila, že se jí derou slzy do očí.

„Nevzala sem tě k sobě proto, aby tě zastřelil George Davis. Už to, žes ses tajně vyplížila z domu, je špatný. Ale žes s sebou vzala svýho bratra a musel s tebou kličkovat mezi kulkama, je ještě horší – stydim se za tebe!“

Lou sklopila hlavu. „Moc mě to mrzí. Opravdu.“

Louisa vedle ní stála vzpřímená jako pravítko. „Ještě nikdy sem dítě neuhodila, i když mi za ty léta už mockrát došla trpělivost. Ale jestli ještě jednou uděláš něco podobnýho, nařežu ti tak, slečinko, že na to do smrti nezapomeneš. Jasný?“ Lou zkormouceně přikývla. „A teď si běž lehnout,“ nařídila jí Louisa. „Už se o tom nebudeme bavit.“

Druhý den ráno k nim přijel George Davis s povozem taženým párem mezků. Louisa vyšla na verandu s rukama za zády, aby ho přivítala.

Davis si odplivl na zem vedle kola povozu. „Ty haranti mi rozbili moje zařízení. Přijel sem si pro peníze.“

„Chceš říct, že máš zničenou palírnu.“

Lou s Ozem vyšli na verandu a vylekaně muže pozorovali.

„Haranti!“ zahromoval. „Já vám ukážu, zač je toho loket!“

Louisa sešla z verandy na dvůr. „Jestli chceš mluvit takhle, pakuj se z mýho pozemku. Teď hned!“

„Chci svoje peníze! A taky chci, abys jim za to, co provedli, pořádně nařezala!“

„Dojeď pro šerifa a ukaž mu, co ti rozbili, a von mi pak řekne, kolik ti dlužim.“

Davis se na ni mlčky podíval a pevně sevřel bič, který držel v ruce. „Ty víš, že tohle udělat nemůžu.“

„V tom případě máš smůlu, Georgi.“

„Co kdyby ti najednou shořela farma?“

Ze dveří vyšel Eugene a v mohutné ruce držel dlouhou hůl.

Davis zvedl bič. „Helle No, radši zalez dovnitř, než ucítíš bič na zádech stejně jako kdysi tvůj dědek!“ Davis začal slézat z povozu. „Možná to stejně udělám. Možná vás sešvihám všecky!“

Louisa vytáhla ručnici, kterou schovávala za zády, a namířila ji na George. Když spatřil, že na něj míří dlouhá hlaveň winchestrovky, v polovině cesty od povozu se zastavil.

„Kliď se z mýho pozemku,“ pronesla tiše Louisa, která zvedla zbraň, opřela si pažbu o rameno a položila prst na spoušť. „Než ztratim trpělivost a ty pár litrů krve.“

„Já vám to zaplatím, Georgi!“ zavolal Diamond, který právě vyšel s Jebem v patách ze stodoly.

Davis byl tak rozzuřený, že se třásl jako osika. „Ještě mě brní hlava, jaks mě do ní praštil, darebáku.“

„Tak to máte štěstí, protože sem vás moh majznout ještě víc, kdybych chtěl.“

„Nebuď drzej!“ zahulákal Davis.

„Tak chcete svý peníze, nebo ne?“ zeptal se Diamond.

„Ty ňáký máš? Nemáš ani floka.“

Diamond si vsunul ruku do kapsy a vytáhl z ní minci. „Mám tohle. Stříbmej dolar.“

„Dolar! Rozbil si mi palírnu napadrť. Myslíš, že se to dá za dolar vopravit? Pche!“

„Dostal sem ho vod svýho pradědečka. Je starej sto let. Dole v Tremontu mi za něj nabízeli dvacet doláčů.“

Po těch slovech se Davisovi rozzářily oči. „Ukaž mi ho.“

„Ne. Berte, nebo nechte ležet. Říkám vám pravdu. Dvacet doláčů. Chlapík ménem Monroe Darcy. Má dole v Tremontu vobchod. Určitě ho znáte.“

Davis chvíli uvažoval. „Dej mi ho.“

„Diamonde!“ zvolala Lou, „nedělej to.“

„Chlap musí platit svoje dluhy,“ pronesl Diamond a loudavým krokem došel k povozu. Když Davis natáhl ruku pro minci, Diamond ucukl. „Helejte, Georgi Davisi, to znamená, že sme vyrovnaný. Už po pani Louise nebudete nic chtít, když vám tohle dám. Musíte mi přísahat.“

Davis se tvářil, jako by chtěl místo toho přetáhnout Diamonda bičem, ale pronesl: „Přísahám. A teď mi ho dej!“

Diamond hodil minci Davisovi, který ji chytil, důkladně si ji prohlédl, kousl do ní a pak ji strčil do kapsy.

„A teď se vodsuď kliď, Georgi,“ houkla na něj Louisa. Davis se na ni zaškaredil. „Příštěbudu mířit přesně.“ Otočil mezky s povozem a v oblaku prachu odjel. Lou zírala na Louisu, která na Davise mířila ručnicí, dokud nezmizel z dohledu. „Ty bys ho fakt zastřelila?“ zeptala se.

Louisa sklonila zbraň a bez odpovědi se vrátila do domu.

24

O DVA DNY POZDĚJI MYLA LOU NÁDOBÍ OD VEČEŘE A OZ u kuchyňského stolu pečlivě psal na kus papíru písmena. Louisa seděla vedle něho a pomáhala mu. Vypadá unaveně, pomyslela si Lou. Je stará a život tady nahoře není snadný; Lou si to vyzkoušela na vlastní kůži. Člověk tu musel o každou maličkost bojovat. A Louisa tohle dělala celý život. Jak dlouho to ještě vydrží?

Když Lou utírala poslední talíř, ozvalo se klepání na dveře. Oz běžel otevřít.

Za dveřmi stál Cotton, na sobě měl oblek a kravatu a v rukou svíral velkou krabici. Za zády mu vykukoval Diamond. Chlapec byl oblečený v čisté bílé košili, tvář měl vymydlenou, vlasy přilíznuté k hlavě vodou a možná lepkavou šťávou, a Lou překvapením málem zalapala po dechu, protože měl boty. Pravda, čouhaly mu z nich palce, nicméně většina chodidla byla schovaná. Hoch je pozdravil ostýchavým kývnutím, jako by se takhle vymydlený a obutý necítil ve své kůži.

Oz se zadíval na krabici. „Co je tam?“

Cotton postavil krabici na stůl a dával si s otevřením načas. „I když má psané slovo mnoho předností,“ začal, „nesmíme zapomenout na jinou součást umění.“ Gestem, které by se vyrovnalo nejlepším vaudevilleovým vystoupením, odhalil gramofon.

„Hudba!“

Cotton vytáhl z obalu desku a opatrně ji položil na gramofon. Pak několikrát energicky zatočil klikou a umístil jehlu na kraj černého kotouče. Chvíli škrábala po zvlněné desce a pak místnost zaplnila, jak Lou poznala, Beethovenova hudba. Cotton se rozhlédl a přenesl židli ke stěně. Potom kývl na ostatní muže. „Pánové, když budete tak laskaví.“ Oz, Diamond a Eugene se okamžitě pustili do práce a brzy měli uprostřed pokoje volný prostor.

Cotton vyšel na chodbu a otevřel dveře Amandina pokoje. „Paní Amando, dneska večer si s námi můžete poslechnout spoustu příjemných melodií.“

Poté se vrátil do světnice.

„Proč jste přestěhovali nábytek?“ zeptala se Lou.

Cotton se usmál a sundal si sako. „Protože člověk nemůže hudbu jen poslouchat, musí se jí poddat.“ Hluboce se před Lou uklonil. „Smím vás požádat o tanec, ma’am?“

Lou při tom formálním pozvání zrudla jako pivoňka. „Cottone, vy jste cvok, fakt.“

Oz ji pobídl: „Jen jdi, Lou, vždycky tě tancování bavilo.“ Pak dodal: „Naučila ji to máma.“

A tak tančili. Nejdřív neohrabaně, ale pak sladili krok a brzy elegantně kroužili po místnosti. Všichni se na ně usmívali a Lou si uvědomila, že se chichotá.

Oz, přemožený vzrušením, což ostatně býval často, běžel do matčina pokoje. „Mami, my tancujeme, my tancujeme.“ A pak utíkal zpátky, aby o nic nepřišel.

Louisa pohybovala rukama do taktu a podupávala si. Diamond vstal.

„Nešla byste si zatančit, pani Louiso?“

Vzala ho za ruce. „Nic hezčího sem dlouho neslyšela.“

Když se připojili k Lou s Cottonem, Eugene si postavil Oze na špičky bot a pustili se do tance jako ostatní.

Chodbou doléhala do Amandina pokoje hudba a smích. Od sklonku zimy, kdy sem přijeli, už uplynulo několik měsíců. A celou tu dobu se Amandin stav nezměnil. Lou to považovala za důkaz, že se jejich matka nikdy neuzdraví, zatímco optimistický Oz byl nadšený, že se matčin stav nezhoršil. Přestože Lou nevěřila, že se k nim Amanda ještě někdy vrátí, pomáhala ji Louise každý den vykoupat a jednou za týden jí umýt hlavu. A obě děti často měnily matčinu polohu a denně jí procvičovaly nohy a ruce. Nicméně u ní nikdy nezpozorovaly nějakou odezvu; jen tam ležela, oči zavřené, končetiny nehybné. Nebyla „mrtvá“, ale jako o „živé“ se o jejich matce rozhodně mluvit nedalo, jak Lou často napadlo. Ale když do jejího pokoje tentokrát dolehla hudba a smích, stalo se něco zvláštního. Pokud bylo možné usmát se a nepohnout při tom jediným lícním svalem, pak to Amanda Cardinalová právě dokázala.

Hudba ve světnici po pár deskách změnila rytmus a přešla do divokého tempa. Taneční páry se také vystřídaly: Lou s Diamondem vyskakovali a točili se s energií, která patří k mládí; Cotton kroužil po parketu s Ozem; a Eugene – s kulhavou nohou – předváděl s Louisou jednoduchý jitterbug.

Cotton po chvíli přestal tančit, zamířil do Amandina pokoje a posadil se k ní. Tiše na ni mluvil, vyprávěl jí, co se ten den přihodilo, jak se daří dětem, o knize, kterou jí chce předčítat. Šlo o úplně normální rozhovor a Cotton doufal, že ho slyší a že jí to dodává sílu. „Nadchly mě dopisy, které jste Louise posílala. Musíte mít nádherou duši. Už se ale nemůžu dočkat, až vás poznám osobně, Amando.“ Jemně ji uchopil za ruce a pomalu s nimi pohyboval do rytmu hudby.

Z domu se rozléhala hudba a smích a okna zářila do tmy. Zdálo se, že všichni v domě jsou šťastní a v bezpečí.

Na Louisině pozemku, asi DVĚ MlLE od domu, se nacházel malý uhelný důl. Vedla k němu vyšlapaná pěšina propojená s prašnou cestou, která se vinula jako had k farmě. Vstup do dolu byl natolik široký a vysoký, že do něho pohodlně vjel Eugene s povozem, což dělal každý rok, aby přivezl uhlí na zimu. Teď, když se měsíc schovával za mraky, se nedal vchod do dolu téměř rozeznat.

V dálce se objevila blikající tečka, která připomínala světlušku. Pak se objevil další záblesk a pak ještě jeden. Ze tmy se pomalu vynořil hlouček mužů a blížil se k dolu. Teprve teď bylo zřejmé, že světlo vychází z petrolejových lamp. Muži měli na hlavách ochranné přílby s karbidovými svítilnami. Před vstupem do dolu si všichni přílbu sundali a vložili do pouzdra svítilny navlhčenou karbidovou peletu, otočili rukojetí, čímž vytáhli knot, škrtli zápalkou a v jediný okamžik se rozzářilo tucet malých lampiček.

Muž, který byl nejmohutnější ze všech, přivolal ostatní k sobě a ti kolem něho utvořili těsný hlouček. Jmenoval se Judd Wheeler a většinu svého dospělého života hledal v zemi a skále nerostné bohatství. V jedné ruce držel dlouhý svitek papíru. Rozložil ho a jeden z mužů mu na něj posvítil lucernou. Papír byl pokrytý drobnými čísly, písmeny a nákresy. Nadpis, který se táhl přes celé záhlaví, hlásal: „Geologický průzkum společnosti Southern Valley Coal and Gas.“

Zatímco Wheeler udílel mužům příkazy na dnešní noc, ze tmy k němu přistoupila postava. Měla na sobě stejný plstěný klobouk a staré šaty jako oni. Byl to George Davis; také držel v ruce petrolejku a s potěšeným výrazem sledoval okolní ruch. Několik minut se s Wheelerem živě bavili a pak všichni zamířili do dolu.

25

Další den ráno se Lou probudila brzy. Celou noc jako by slyšela hudbu a zdály se jí jen samé hezké sny. Protáhla se, opatrně spustila nohy na podlahu a přistoupila k oknu. Slunce už vycházelo a Lou věděla, že musí jít do stodoly podojit. Ochotně ten úkol přijala za svůj, protože si zamilovala ranní chlad ve stodole a vůni krav a sena. Někdy si vylezla na seník, otevřela venkovní dvířka, uvelebila se v nich a ze svého posedu pozorovala okolní krajinu, naslouchala zvukům ptáků a drobných hlodavců, kteří se jako střely míhali mezi stromy, po polích a ve vysoké trávě, a nastavovala tvář větru, jenž jako by tady na kopci nikdy neodpočíval.

Bylo to jedno z těch rán s hořící oblohou, zadumanými horami, vesele poletujícími ptáky, pobíhajícími živočichy a úbočími porostlými stromy a květinami. Nicméně Lou nebyla připravená na to, že spatří Diamonda s Jebem, jak se plíží ze stodoly a odcházejí po cestě pryč.

Rychle se oblékla a seběhla ze schodů. Louisa měla snídani už připravenou, i když Oz se ještě neobjevil.

„Včera večer byla legrace,“ pronesla Lou, když se usadila ke stolu.

„Asi ti to teď bude připadat k smíchu, ale když sem byla mladší, uměla sem taky tancovat,“ odpověděla Louisa, když postavila před Lou vdolek se sirupem a hrnek mléka.

„Diamond asi přespal ve stodole,“ pronesla Lou, když se zakousla do vdolku. „Copak se o něj rodiče nebojí?“ Kradmo se na Louisu podívala a dodala: „Možná bych se spíš měla zeptat, jestli nějaký rodiče vůbec má.“

Louisa vzdychla a pohlédla na Lou. „Matka mu umřela při porodu. To se tady v horách stává často. Až moc často. A jeho táta vodešel před čtyřma rokama za ní.“

Lou položila vdolek na stůl. „Co se mu stalo?“

„Do toho ti nic nejni, Lou.“

„Mělo to něco společnýho s tím, co Diamond dal do toho auta?“

Louisa se posadila a začala klepat prsty do stolu.

„Prosím, Louiso, prosím. Opravdu bych to chtěla moc vědět. Mám Diamonda ráda. Je to můj kamarád.“

„V jednomu z dolů vodstřelovali,“ pronesla bez obalu Louisa. „Utrh se svah. Na tom svahu právě voral Donovan Skinner.“

„Kdo se teď o Diamonda stará?“

„Je volnej jako pták. Kdybys ho dala do klece, usychal by žalem a nakonec by umřel. Když něco potřebuje, ví, že může přijít ke mně.“

„Zaplatila mu společnost za to, co se stalo?“

Louisa zavrtěla hlavou. „Vymysleli nějakou právnickou kličku. Cotton se mu snažil pomoct, ale nebylo to k ničemu. Southern Valley tu má velkou moc.“

„Chudák Diamond.“

„Chlapec se s tím samozřejmě nesmířil,“ pokračovala Louisa. „Jednou vyjel řiditel z dolu a upadly mu kola vod auta. A pak se uhelný výklopníky nevotevřely a museli poslat pro ňáký lidi z Roanoke. Zjistili, že se do zařízení dostalo kamení. Stejnej šéf dolů byl jednou na suchým záchodě a ten se s nim převrátil. Dveře nešly votevřít, takže tam musel nějakou dobu strávit. Dodneška nepřišli na to, kdo kadibudku převalil a vovázal kolem ní provaz.“

„Měl kvůli tomu Diamond někdy potíže?“

„Soudcem je Henry Atkins. Je to dobrej chlap, kterej ví, jak se věci maj, takže z toho nikdy nic nebylo. Ale Cotton Diamondovi pořád domlouval, až toho ten dareba nakonec nechal.“ Odmlčela se. „Teda aspoň do tý doby, než tomu řiditeli šoupnul do auta kobylinec.“

Louisa se odvrátila, ale Lou si stačila všimnout, že má na tváři široký úsměv.

Lou s Ozem jezdili na Sue každý den a jednou Louisa konečně prohlásila, že jsou dobří, zkušení jezdci. Lou ježdění na Sue milovala. Připadalo jí, že z jejího vysokého hřbetu všechno vidí, a navíc byl tak široký, že se z něho nedalo spadnout.

Potom, co obstarala ranní povinnosti, si mohli jít s Diamondem zaplavat do jezírka, které jim už kdysi ukázal a o kterém tvrdil, že nemá dno. Jak léto plynulo, Lou s Ozem byli stále opálenější, zatímco Diamondovi naskákalo víc pih.

Eugene je doprovázel, kdykoli měl volnou chvilku, a Lou překvapilo, když zjistila, že je mu teprve dvacet jedna let. Neuměl plavat, ale děti ho to začaly učit, a Eugene brzy zvládl ve studené vodě pár temp, a dokonce i přemety, protože ho zmrzačená noha v tomhle prostředí nijak neomezovala.

V lipnici, kterou posekali, hráli baseball. Eugene jim z dubové laťky, kterou na jednom konci seřízl, vyrobil pálku. Ke hře používali Diamondův odrbaný míč a ještě jeden, vyrobený z kousku pryže omotané ovčí vlnou a spleteným motouzkem. Jako mety jim sloužily hrudky jílovité břidlice seřazené do přímky, protože tak to bylo podle Diamonda správné. Lou, fanynka New York Yankees, na to nic neřekla a nechala ho při tom. Bohužel nikdo z nich, dokonce ani Eugene, nedokázal zasáhnout míček, který Oz hodil, protože na jeho rychlý a rafinovaný let nedokázal ani jeden z nich pohotově zareagovat.

Mnoho odpolední strávili hrou na dobrodružství z Čaroděje ze země Oz a části, které jim vypadly z hlavy, nebo ty, které, jak se se sebedůvěrou mládí domnívali, potřebovaly vylepšit, si vymýšleli. Diamond si nesmírně oblíbil Hastroše; Oz musel být samozřejmě Zbabělý lev; a na Lou zbyl bezcitný Plecháč. Eugena jednomyslně prohlásili Velkým a mocným čarodějem a černoch vycházel zpoza skály a hulákal věty, které ho naučili, tak silně a s tak dokonale předstíraným hněvem, že Zbabělý lev Oz Mocného čaroděje Eugena požádal, jestli by laskavě nemohl na hlasitosti trochu ubrat. Svedli mnoho vyfantazírovaných bitev proti létajícím opicím a mizejícím čarodějnicím a s trochou vynalézavosti a štěstív nádherných virginských horách vždy zvítězilo dobro nad zlem.

Diamond jim líčil, jak v zimě bruslí na zamrzlé hladině jezírka. Nebo jak sekerou s krátkým topůrkem sloupne z dubu pruh kůry, na němž pak jako na saních sjíždí zmrzlé svahy hor rychlostí, které žádná lidská bytost nikdy předtím nedosáhla. Prohlásil, že by jim to rád předvedl, ale musejí mu přísahat, že to nikomu neprozradí, aby se o tom nedozvěděli špatní lidé, kteří by mohli s pomocí jeho převratného objevu ovládnout svět.

Lou nedala ani jednou najevo, co ví o Diamondových rodičích. Po několika hodinách zábavy se rozloučili a Lou s Ozem jeli na Sue domů, a když šel Eugene s nimi, na kobyle se s mladíkem střídali. Diamond zůstával na místě sám a ještě chvíli plaval nebo se strefoval do míčku; dělal si, jak často říkal, co chce.

Když se po jednom z těch výletů vraceli na koňském hřbetě domů, Lou se rozhodla jet jinudy. Zatímco se děti zezadu blížily ke stavení, nad horami se vznášel lehký opar. Vyjely do kopce a na malém pahorku asi půl míle od domu dala Lou povel Sue, aby se zastavila. Oz za jejími zády se zavrtěl.

„No tak, Lou, přichvátni. Ještě máme doma práci.“

Místo toho děvče seskočilo dolů, takže Ozovi nezbývalo než uchopit uzdu, při čemž málem spadl z koně. Naštvaně na ni zavolal, ale Lou jako by ho neslyšela.

Došla na malý plácek ležící v hlubokém stínu jehličnatého stromu a klekla si na zem. Hroby označovaly jednoduché dřevěné cedulky zešedlé počasím. Byly tu už hodně dlouho. Lou si přečetla jména zesnulých a data jejich narození a úmrtí napsaná v závorkách. Znaky byly hluboko vyryté do dřeva, takže byly pravděpodobně stejně výrazné jako v den, kdy je tam někdo vytesal.

Na první cedulce stálo jméno Joshua Cardinal. Podle data narození a úmrtí Lou usoudila, že to musel být Louisin manžel, Louin a Ozův pradědeček. Zemřel ve věku dvaapadesáti let – nežil moc dlouho, pomyslela si Lou. Na druhé spatřila jméno, které znala od svého otce. Jacob Cardinal byl tatínkem jejího tatínka, jejím a Ozovým dědečkem. Zatímco slabikovala jména, Oz přišel za ní a klekl si do trávy. Sundal si slamák a mlčel. Dědeček zemřel dokonce v ještě mnohem mladším věku než jeho otec. Copak je tohle místo prokleté? napadlo Lou. Ale pak si uvědomila, kolik je Louise, a podobné myšlenky zahnala.

Třetí nápis vypadal nejstarší. Bylo na něm pouze jméno, žádné datum narození nebo úmrtí.

„Annie Cardinalová,“ přečetla nahlas Lou. Děti tam chvíli klečely a zíraly na dřevěné destičky označující ostatky rodiny, kterou nikdy nepoznaly. Pak Lou vstala, vrátila se k Sue, chytila se její bujné hřívy, vyšplhala se na ni a pomohla nahoru Ozovi. Zbytek cesty domů ani jeden z nich nepromluvil.

Ten večer při jídle se Lou chtěla Louisy několikrát zeptat na to, co viděli, ale nakonec to neudělala. Oz byl očividně také zvědavý, nicméně stejně jako vždy se řídil podle své sestry. Určitě se naskytne vhodná příležitost, usoudila Lou, aby jim Louisa všechno vysvětlila. Než si šla ten večer lehnout, vyšla ještě na zadní verandu a zadívala se na pahorek. Přestože na obloze svítil měsíc, hřbitov odtud neviděla, nicméně už věděla, kde leží. Mrtví lidé ji nikdy moc nezajímali, zejména ne od té doby, co ztratila otce. Nyní tušila, že se na hřbitůvek brzy vrátí a ještě jednou si prohlédne ty jednoduché cedulky zabodnuté v zemi, na kterých jsou vytesána jména jejích pokrevních příbuzných.

26

O TÝDEN POZDĚJI SE U NICH ZASTAVIL COTTON S DlAMONDEM a předal Lou, Ozovi a Eugenovi malé americké vlajky. Přivezl také pětigalonovou plechovku s benzinem, kterou vyprázdnil do palivové nádrže hudsonu. „Do oldsmobilu se všichni nevejdeme,“ vysvětlil. „A já pomohl Leroyi Meekinsovi, kterému patří benzinová pumpa, vyřešit nějaké majetkové záležitosti. Ale Leroy nerad platí v hotovosti, takže se dá říct, že jsem v současnosti skvěle zásoben ropnými produkty.“

Eugene usedl za volant a celá pětka vyrazila do Dickensu na slavnostní přehlídku. Louisa zůstala doma, aby dohlédla na Amandu, ale slíbili jí, že jí něco přivezou.

K jídlu si dali párky v rohlíku se spoustou hořčice a kečupu, cukrovou vatu a tolik limonády, že děti neustále běhaly na veřejné záchodky. Na každém volném místě stály stany, ve kterých probíhaly závody zručnosti, a Oz vyhrál všechny, při nichž bylo cílem srazit míčkem vystavené předměty. Lou koupila Louise hezký klobouk, který dovolila Ozovi nosit v papírové tašce.

Dickens byl vyzdobený v červené, bílé a modré barvě a při jízdě alegorických vozů lemovali obě strany ulice jak obyvatelé města, tak lidé z kopce. Výjevy na vozech tažených koňmi, mezky nebo traktory zachycovaly nejvýznamnější okamžiky z amerických dějin, které se podle většiny rodilých Virgiňanů přirozeně odehrály v Commonwealthu. Na jednom z vozů seděla skupinka dětí, které představovaly původních třináct kolonií, a jeden chlapec držel virginskou vlajku, jež byla mnohem větší než ty, kterými mávaly ostatní děti, a zároveň měl i nejokázalejší oblečení. Ulicí pochodoval regiment vyznamenaných válečných veteránů ze zdejšího kraje včetně několika mužů s dlouhými vousy a seschlými postavami, kteří tvrdili, že bojovali jak pod vedením ctihodného Bobbyho Leeho, tak i náboženského fanatika Andrewa Jacksona.

Jeden alegorický vůz, který sponzorovala společnost Southern Valley, byl věnován těžbě uhlí a táhl ho nákladní chevrolet se zlatou metalízou, vyrobený na zakázku. Neseděl však na něm horník s umouněnou tváří a ohnutými zády, místo toho stála uprostřed vozu na vyvýšeném stupínku, který představoval uhelný výklopník, dívka s plavými vlasy, dokonalou pletí a oslnivě bílými zuby; měla přes sebe šerpu s nápisem Miss černého uhlí 1940 a mávala rukou stejně mechanicky jako panenka na klíček. Dokonce i ten největší hlupák v davu zřejmě dokázal pochopit naznačené spojení mezi hromadou černého uhlí a zlatým autem, které ji vezlo. A muži a chlapci podle předpokladu provolávali projíždějící krasavici slávu,i když někteří volali „fuj“. Vedle Lou stála hrbatá stařena a vyprávěla jí, že její manžel i tři synové pracují v dolech. Pohrdavým pohledem sledovala královnu krásy a pak poznamenala, že ta holka se za celý svůj život k uhelnému dolu ani nepřiblížila. A že by nepoznala kus uhlí, ani kdyby vyskočilo a praštilo ji přímo mezi oči.

Vysocí představitelé města pronášeli významné proslovy, po kterých jim obyvatelé nadšeně tleskali. Starosta obšírně řečnil z provizorního pódia a vedle něho se usmívali draze oblečení muži, kteří, jak Cotton Lou vysvětlil, byli vedoucími pracovníky Southern Valley. Starosta, mladý a energický, s ulízanými vlasy, měl na sobě hezký oblek a módní hodinky na řetízku a jeho zářivý úsměv a ruce vztyčené k nebi, jako by chtěl zachytit duhu, která se mu snaží uniknout, vyzařovaly bezmezný optimismus.

„Uhlí je král,“ oznámil starosta do chrchlajícího mikrofonu velkého téměř jako jeho hlava. „A kvůli válce, která zuří na opačné straně Atlantiku, a mocným Spojeným státům americkým, které vyrábějí lodě, zbraně a tanky pro své přátele bojující proti Hitlerovi, budou ocelárny potřebovat stále víc uhlí, našeho kvalitního, vlasteneckého virginského uhlí. A proslýchá se, že to nebude dlouho trvat a vstoupíme také do války. Ano, naše město vzkvétá a bude vzkvétat i v budoucnu,“ prohlásil starosta. „Nejenže naše děti zažijí slavný americký sen, ale stejně tak i jejich děti. A toto město bude prosperovat díky práci lidí ze Southern Valley a jejich nepolevujícímu úsilí dobývat černé uhlí. Ujišťuji vás, přátelé, že se staneme New Yorkem Jihu. Jednoho dne se ohlédneme a řekneme:’Kdo tušil, že město, jako je Dickens ve Virginii, čeká takový osud?‘ Ale vy už to všichni víte, protože vám to právě teď povídám. Ať žije Southern Valley a Dickens ve Virginii!“ Nadšený starosta vyhodil svůj slamák vysoko nad hlavu. Dav se ke němu s ovacemi připojil a ve vzduchu se objevily další klobouky. A přestože Diamond, Lou, Oz, Eugene a Cotton tleskali také a děti se na sebe vesele usmívaly, Lou si všimla, že se Cotton netváří právě optimisticky.

Když se setmělo, zhlédli nádherný ohňostroj, pak nastoupili do hudsonu a vyjeli z města. V okamžiku, kdy minuli budovu soudu, zeptala se Lou Cottona na starostův projev, ale právník jí neodpověděl.

„Už jednou jsem zažil dobu, kdy tohle město vzkvétalo a pak začalo upadat,“ pronesl. „A obvykle k tomu dochází v okamžiku, když se politikové a obchodníci nejvíc radují. Takže nevím. Možná to tentokrát bude jiné, ale moc tomu nevěřím.“

Pomalu šplhali do kopce. Zatímco Lou přemýšlela o jeho slovech, jásot oslavy slábl, až nakonec utichl úplně a nahradil ho vítr hvízdající mezi stromy a skalami.

Pršelo málo, ale Louisa si zatím nedělala starosti,i když se každý večer modlila, aby se obloha otevřela a seslala na ně dlouhý, vydatný déšť. Pleli pole s kukuřicí, byl horký den a mouchy a komáři štípali jako diví. Lou se hrabala v zemi a něco se jí nezdálo. „Už jsme kukuřici zasadili. Copak nemůže růst sama?“

„Spousta plodin při farmaření nevzejde, ale jedna nebo dvě většinou pokaždý,“ odpověděla Louisa. „A ta práce nikdy nekončí, Lou.“

Lou si přehodila motyčku přes rameno. „Snad nám bude ta kukuřice o to víc chutnat.“

„Tohle je krmná kukuřice pro dobytek,“ informovala ji Louisa.

Lou málem motyčku upustila. „Tak my se tady dřeme kvůli dobytku?“

„Tvrdě pro nás pracujou, my musíme udělat to samý pro ně. Taky musí jíst.“

„Jo, Lou,“ pronesl Oz, který energickými údery útočil na plevel. „Jak by mohli vepři ztloustnout, kdyby nejedli? Tak mi to řekni.“

Bok po boku okopávali kukuřici pod žhnoucím sluncem, které bylo tak blízko, až Lou téměř připadalo, že by mohla natáhnout ruku a strčit si je do kapsy. Ze všech stran se ozývali cvrčci a sarančata. Lou přestala pracovat a pozorovala Cottona, jak přijíždí k domu a vystupuje z auta.

„Oz si myslí, že když Cotton jezdí každej den mámě číst, že se uzdraví,“ řekla Lou Louise tak, aby to bratr neslyšel.

Louisa se oháněla motyčkou s razancí mladého a zručností starého člověka. „Máš pravdu, Cotton je hlupák, když takhle pomáhá vaší mamince.“

„Takhle jsem to nemyslela, mám Cottona ráda.“

Louisa se zastavila a opřela se o motyku. „To bys měla, protože Cotton Longfellow je hodnej člověk, lepšího neznám. Vod tý doby, co sem přišel, mi mockrát pomoh. Nejen s právnickejma záležitostma, ale taky vlastníma rukama. Když si Eugene ošklivě poranil nohu, celej měsíc sem každej den chodil dělat na pole, a přitom moh sedět v Dickensu a vydělávat si slušný peníze. Pomáhá vaší mámě, protože chce, aby se uzdravila. Chce, aby se vo tebe a vo Oze mohla zase starat.“

Na to Lou neodpověděla. Zápasila s motykou, a místo aby plevel vykopávala, utínala ho. Louisa jí znovu předvedla, jak se to dělá, a Lou se to rychle naučila.

Chvíli pracovaly mlčky, až se Louisa narovnala a začala si masírovat záda. „Tělo mi říká, abych trochu zvolnila. Ale až přijde zima, bude chtít jíst.“

Lou se zadívala na krajinu. Obloha dnes vypadala jako malovaná a zdálo se, že stromy zaplňují každý volný prostor okouzlující zelení.

„Jak to, že se sem táta nikdy nevrátil?“ zeptala se tiše Lou.

Louisa sledovala její pohled. „Neexistuje zákon, kterej by nařizoval, že se člověk musí vrátit domů,“ odpověděla.

„Ale psal o tomhle místě ve všech svých knihách. Vím, že to tu miloval.“

Louisa se zadívala na dívku a pak navrhla: „Podrne si dát něco studenýho k pití.“ Řekla Ozovi, aby si také trochu odpočinul, že mu přinesou trochu vody. Okamžitě pustil motyčku, zvedl pár kamínků a při každém hodu hekal a vzdychal, jak to dokážou jen malí kluci. Na kůl u plotu postavil plechovku a strefoval se do ní kamenem tak dlouho, dokud ji nesrazil. Postupně se zdokonalil natolik, že mu stačil jeden prudký úder, aby plechovka sletěla dolů.

Nechaly ho, aby se bavil, a zamířily k chladímě, jejíž jednu stěnu tvořil příkrý sráz pod domem a kterou stínily sklánějící se duby a jasany a houština obřích rododendronů. Vedle domku stál rozštípnutý kmen topolu, ze kterého vyčnívala špička veliké plástve medu, a nad ním visel roj včel.

Z hřebíků ve zdi sundaly plechové hrnečky, ponořily je do vody a pak se uvelebily venku a žíznivě pily. Louisa zvedla zelené listy pryšce, který rostl kolem chladímy, a pod nimi objevila naprosto schované nádherně nachové květy. „To je jedno z malých božích tajemství,“ vysvětlila. Lou seděla v příjemném stínu, svírala plecháček mezi koleny, rozhlížela se a poslouchala prababičku, která jí ukazovala další zajímavé věci. „Tamhle je žluva. V poslední době nejsou skoro vidět. Nechápu proč.“ Ukázala na dalšího opeřence na větvi javoru. „A tohle je lelek. A neptej se mě, podle čeho dostal ten mizera svý méno, protože ti sama nevim.“ Nakonec jí tváři hlas zvážněly.

„Maminka tvýho tatínka tady nikdy nebyla šťastná. Narodila se v Shenandoah Valley. Můj syn Jake se s ní seznámil na tancovačce. Skoro hned se vzali a nastěhovali se do malýho domku nedaleko vodsud. Ale já vim, že byla stvořená pro život ve městě. Valley jí bylo malý. Bože, tyhle hory musely tý ubohý holce připadat, jako kdyby se tu čas zastavil. Ale měla tvýho tátu. Za několik dalších let nás postihlo takový sucho, jaký sme tu ještě nikdy neměli. Čím míň pršelo, tím víc sme dřeli. Jakeovi brzy došly peníze a přestěhovali se k nám. Pořád ani kapka vody. Přišli sme vo všecka zvířata. Přišli sme skoro vo všecko, co sme měli.“ Louisa sevřela ruce a pak je uvolnila. „Ale přežili sme to. A pak začalo pršet a zase bylo dobře. Ale když bylo tvýmu tátovi sedům, jeho máma už měla tohohle života plný zuby a vodešla. Nikdy se neobtěžovala naučit farmaření, a dokonce ani neuměla vařit, takže Jakeovi nebyla skoro k ničemu.“

„Ale nechtěl Jake odejít s ní?“

„Asi ano, protože jeho žena byla pěkná a mladej chlap je mladej chlap. Nebyli ze dřeva. Ale vona už vo něj nestála, jestli mi rozumíš, protože byl z hor a tak. A nestála ani vo svý vlastní dítě.“

Louisa při té vzpomínce potřásla smutně hlavou.

„Jake se s tim samozřejmě nikdy nevyrovnal. Brzy potom umřel jeho otec, což celou situaci ještě zkomplikovalo.“ Louisa se usmála. „Tvůj táta byl naše sluníčko, ale každej den sme viděli, jak člověk, kterýho všichni milujeme, postupně umírá a neexistuje nic, co bysme proti tomu mohli udělat. Dva dny nato, co tvůj táta oslavil desátý narozeniny, umřel Jake. Prej infarkt. Podle mě umřel na zlomený srdce. A potom sme tu zbyli jen já a tvůj tatínek. Bylo nám tu dobře, Lou, a měli sme se rádi. I když tu tvůj tatínek zažil i spoustu trápení.“ Odmlčela se a napila se studené vody. „Ale pořád marně přemejšlim, proč se sem už nikdy nepřijel podívat.“

„Připomínám ti ho?“ zeptala se tiše Lou.

Louisa se usmála. „Seš stejně temperamentní a stejně umíněná jako von. A máš taky jeho dobrý srdce. Chováš se hezky k svýmu bratříčkovi. Tvůj táta mě vždycky dvakrát denně rozesmál. Když sem ráno vstala a pak těsně předtím, než jsem si šla večer lehnout. Říkal, že chce, abych začínala a končila den s úsměvem.“

„Škoda, že nám máma nedovolila, abysme ti napsali. Tvrdila, že je na to dost času, ale nikdy k tomu nedošlo.“

„Když mi vod ní přišel první dopis, měla sem pocit, jako by mě někdo praštil palicí. Několikrát sem jí vodepsala, ale už nemám tak dobrý voči. A papír a známky sou tu vzácný.“

Lou se stísněně zavrtěla. „Máma chtěla, abysme se všichni přestěhovali do Virginie.“

Louisa vypadala překvapeně. „A co na to táta?“

Lou jí nedokázala říct pravdu. „Nevím.“

„Aha,“ byla celá Louisina reakce.

Lou zjistila, že se na svého otce zlobí čím dál víc, což se jí v minulosti nikdy nestalo.

„Nemůžu uvěřit, že tě tu nechal samotnou.“

„Donutila sem ho, aby vodešel. Hory nejsou pro takový lidi, jako byl von. Musela jsem se vo něj podělit se světem. A tvůj táta mi celý ty roky psal. A posílal mi peníze, který neměl. Choval se ke mně hezky. Nesmíš ho za to, že vodešel, vodsuzovat.“

„Ale nemrzelo tě, že se sem nikdy nevrátil?“

Louisa děvče objala. „On se přece vrátil. Poslal mi tři lidi, který miloval nejvíc ze všech.“

Jízda po úzké péšině, která se Často ztrácela v ostré trávě, takže Lou musela slézt a Sue vést, byla velice náročná. Ale jinak se vyjížďka vydařila, protože ptáci zpívali jako o život a z hromádek břidlice vykukovala kvetoucí zavinutka. Nechala za sebou tajné schovávačky, které se skrývaly za převislými vrbovými větvemi a hradbou kamení. Mnoho skrýší se pyšnilo nádržkou s pěnící pramenitou vodou. Projížděla kolem zanedbaných polí s dávno opuštěnými farmami, kde kolem kamenných základů komínů bez domů rostlo býlí.

Konečně Lou podle pokynů, které jí dala Louisa, dorazila k domku na mýtině. Důkladně si stavbu prohlédla. Vypadalo to, že i tohle stavení za pár let podlehne divočině, která ho obklopovala ze všech stran. Nad střechou, která měla téměř tolik děr jako šindelů, se tyčily stromy. V oknech chybělo mnoho skleněných tabulek; na přední verandě rostl mladý stromek a po rozbitém zábradlí se plazila škumpa. Přední dveře visely na jediném pantu; ve skutečnosti byly z druhé strany přivázané, takže zůstávaly stále dokořán. Nad vchod kdosi přibil podkovu, pro štěstí, jak usoudila Lou, a místo vypadalo, že by ho trochu potřebovalo. Okolní pole už dávno nikdo neobdělával. Nicméně prašný dvorek byl uklizený, nikde se nepovalovalo žádné harampádí a u domu se nacházel záhon s pivoňkami, s šeříkem v pozadí, a velká kalina, která kvetla vedle malé studny s rumpálem. Po ozdobné mříži na jedné stěně domu se plazil růžový keř. Lou slyšela, že se růžím daří, když se o ně nikdo nestará. Jestli to byla pravda, měla před sebou ten nejzanedbávanější růžový keř, jaký kdy viděla, protože se ohýbal pod tíhou temně rudých květů. Zpoza rohu vyběhl Jeb a štěkotem ohlašoval, že mají návštěvu. Když z domku vyšel Diamond, strnul jako solný sloup a zoufale se rozhlédl, jako by hledal místo, kam se schovat.

„Co tady děláš?“ zeptal se konečně.

Lou sklouzla z koně a klekla si, aby si pohrála s Jebem. „Přijela jsem se na tebe podívat. Kde jsou vaši?“

„Táta je na poli a máma šla k McKenziemu na nákup.“

„Vyřiď jim, že jsem tu byla.“

Diamond si vrazil ruce do kapes a rozpačitě zavrtěl palci u bosých nohou. „Heleď, mám teď ňákou práci.“

„Jakou?“ zeptala se Lou a napřímila se.

„Jdu na ryby. Musim jít na ryby.“

„Tak já půjdu s tebou.“

Naklonil hlavu ke straně. „Ty umíš chytat ryby?“

„V Brooklynu je spousta rybářskejch zátok.“

Stáli na provizorním molu vyrobeném z několika hrubých dubových fošen, které k sobě nebyly dokonce ani přibité, pouze zaklíněné do kamenů vyčnívajících ze břehu širokého potoka. Znechuceně přihlížela, jak Diamond navléká na háček svíjející se růžovou žížalu. Lou měla pro strach uděláno, ale žížala byla žížala. Diamond jí podal náhradní prut.

„Nahoď si.“

Lou uchopila prut a zaváhala.

„Chceš pomoct?“

„Já to zvládnu.“

„Hele, tohle je jižanskej prut a ty seš asi zvyklá na ty supermoderní severský pruty.“

„Máš pravdu, nikdy jsem s ničím jiným nelovila. Jen se severským prutem.“

Naštěstí se Diamond ani jednou neusmál, jen vzal prut do ruky, aby jí ukázal, jak ho má držet, a pak jí předvedl dokonalé nahození.

Lou ho pozorně sledovala, několikrát si nahození vyzkoušela nanečisto a pak je bravurně provedla. „Páni, to bylo skoro stejně dobrý, jako kdybych nahazoval já,“ pronesl Diamond s typickou jižanskou skromností.

„Když mě necháš ještě chvíli trénovat, budu lepší než ty,“ pronesla uličnicky Lou.

„Ještě musíš chytit rybu,“ připomněl jí Diamond.

O půl hodiny později měl Diamond na háčku třetího okouna a pravidelnými pohyby ho přitahoval ke břehu. Lou se na něj podívala, fascinovaná jeho zručností, ale nakonec v ní zvítězila soutěživost a zdvojnásobila své úsilí, aby svého kamaráda přetrumfla.

Konečně se její prut bez varování napjal a táhl ji k vodě. Bleskově jím škubla dozadu a z potoka vykoukl tlustý sumec.

„Panebože,“ vydechl Diamond, když spatřil, jak se to stvoření vynořilo a zase zmizelo pod vodou. „To je ten největší sumec, jakýho sem kdy viděl.“ Natáhl se pro prut.

Lou vyjekla: „Mám ho, Diamonde.“ Chlapec couvl a sledoval, jak děvče s rybou svádějí tvrdý, vyrovnaný zápas. Jak se vlasec napínal a povoloval, hulákal na ni rady a povzbuzoval ji výkřiky a zpočátku se zdálo, že Lou vyhrává. Lou však zakopla, nohy jí sjely po vratkém molu, a kdyby ji Diamond nechytil za kalhoty a nevytáhl zpátky, málem by spadla do vody.

Ale nakonec zápas s rybou Lou vyčerpal a udýchaně pronesla: „Pojď mi pomoct, Diamonde.“

Společnými silami rybu brzy přitáhli ke břehu. Diamond se sehnul, vylovil ji z vody a hodil na můstek, kde se mlátila ze strany na stranu. „To je macek. Už se těšim, jak si pochutnáme,“ zajásal. Lou si sedla na bobek a pyšně hleděla na svůj úlovek, i když ho nevytáhla úplně sama. Skláněla se těsně nad rybou, když ta se ještě jednou zakroutila, pak se vymrštila do vzduchu a vyplivla vodu, přičemž se jí uvolnil háček z tlamy. Lou zavřískla a uskočila, vrazila do Diamonda a oba spadli do vody. S prskáním se vynořili a sledovali, jak se sumec překulil přes okraj mola, šplouchl do vody a v mžiku byl tentam. Diamond s Lou si vyměnili zklamaný pohled a pak svedli kolosální vodní bitvu. Jejich záchvaty smíchu byly určitě slyšet až na sousedním kopci.

Lou SE UVELEBILA PŘED KRBEM A DIAMOND ZATÍM ROZDÉlával oheň, aby se mohli usušit. Přinesl jí starou deku, ze které Lou cítila buď Jeba, plíseň, nebo obojí, ale když jí Diamond přehodil deku přes ramena, poděkovala mu. Diamondův dům ji překvapil, protože uvnitř bylo čisto a uklizeno, i když se v něm nacházelo jen pár kousků podomácku vyrobeného nábytku. Na zdi visela stará fotografie Diamonda a muže, který byl, jak Lou usoudila, jeho otcem. Fotky jeho maminky nikde nespatřila. Když oheň konečně vesele plápolal, lehl si vedle ní Jeb a začal si honit blechy v kožichu.

Diamond okouny zručně zbavil šupin, jednoho po druhém navlékl na hikorovou tyč a upekl je nad ohněm. Potom oloupal jablko a jeho šťávou maso pokapal. Pak Lou ukázal, jak najít páteř a stáhnout bílé maso z tenkých kostí. Jedli rukama a bylo to skvělé. „Tvůj táta byl fakt fešák,“ pronesla Lou a ukázala na fotku.

Diamond se podíval na fotografii. „Jo, to byl.“ Zatajil dech a vrhl na Lou podezíravý pohled.

„Řekla mi to Louisa,“ pokračovala.

Diamond vstal a zahnutou holí prohrábl oheň. „Nezkoušej na mě žádný triky.“

„Proč jsi mi to neřekl sám?“

„A proč bych měl?“

„Protože jsme kamarádi.“

To Diamonda uklidnilo a znovu se posadil.

„Chybí ti máma?“ zeptala se Lou.

„Ne, proč? Nikdy sem tu ženskou nepoznal.“ Přejel rukou po krbové stěně z drolících se cihel, bahna a koňských žíní a zamračil se. „Umřela totiž, když sem se narodil.“

„To je v pořádku, Diamonde. Může ti chybět, i když jsi ji neznal.“

Diamond přikývl a palcem se nepřítomně škrábal na špinavém obličeji. „Stejně přemejšlim, jaká máma asi byla. Nemám žádný její fotky. Táta mi vo ní samozřejmě vyprávěl, ale tp nestačí.“ Odmlčel se, pohrabáčem šťouchl do kousku dřeva a dodal: „Myslim hlavně na to, jakej měla hlas. A jak voněla. A jak jí zářily voči a vlasy. Ale táta mi chybí taky, protože to byl hodnej člověk. Naučil mě všechno, co potřebuju k životu. Lovit zvěř a chytat ryby.“ Podíval se na Lou. „Vsadím se, že tobě tvůj táta taky chybí.“

Lou se objevil na tváři rozpačitý výraz. Na okamžik zavřela oči a přikývla. „Jo, chybí.“

„Ještě že máš aspoň mámu.“

„Ne, nemám. Nemám mámu, Diamonde.“

„Teď to s ní vypadá špatně, ale uzdraví se. Lidi to nevzdaj, když na ně nezapomeneme. Moc toho nevim, ale tímhle sem sijistej.“

Lou mu chtěla říct, že tomu nerozumí. Jeho matka ho opustila, o tom nebylo pochyb. Lou seděla s tou svou na plovoucích píscích. A přitom tu musela být pro Oze.

Seděli tam a naslouchali zvukům lesa, jak stromy, brouci, zvířata a ptáci žijí svůj život.

„Jak to, že nechodíš do školy?“ zeptala se Lou.

„Je mi čtrnáct a takhle mi to vyhovuje.“

„Říkal jsi, žes četl bibli.“

„Jo, ňáký lidi mi pár úryvků přečetli.“

„Umíš vůbec napsat svoje jméno?“

„Proč? Tady mě stejně všichni znaj.“ Vstal, vytáhl z kapsy nožík a na neomítnutý sloupek vyškrábal „X“. „Můj táta se celej život podepisoval takhle, a když to stačilo jemu, stačí to i mně.“

Lou si přitáhla deku blíž k tělu, pozorovala tančící plameny a cítila, jak se jí do těla zakusuje chlad.

27

Jedné obzvlášť teplé noci kdosi zaklepal na dveře právě v okamžiku, kdy si Lou chtěla jít nahoru lehnout. Když Louisa otevřela, do místnosti téměř vpadl Billy Davis.

Louisa třesoucího se chlapce zachytila. „Co se děje, Billy?“

„Na mámu to přišlo.“

„Já věděla, že to bude každou chvíli. Je u ní porodní bába?“

Chlapec měl vytřeštěné oči a mával rukama jako náměsíčník. „Ne. Táta to nedovolil.“

„Proboha, proč ne?“

„Prej stojí peníze. A von je nemá.“

„To je lež. Žádná porodní bába tady vodsuď si neveme ani deseťák.“

„Táta to zakázal. Ale máma tvrdí, že dítě nejni v pořádku. Vzal sem si mezka a přijel sem pro vás.“

„Eugene, zapřáhni Hita se Samem do vozu. Pospěš si,“ nařídila černochovi.

Než Eugene odešel, sundal ze stojanu ručnici a podal ji Louise. „Radši si to vemte s sebou. Člověk nikdy neví, co ten chlap udělá.“

Když se však Louisa podívala na nervózního Billyho, zavrtěla hlavou a nakonec se na něj usmála. „Nic se mi nestane, Eugene. Cejtim to. Všechno bude v pořádku.“

Eugene pušku nepustil. „Tak pojedu s váma. Ten chlap je cvok.“

„Ne, zůstaneš tu s dětma. A teď běž zapřáhnout.“ Eugene zaváhal, ale pak udělal, co mu řekla.

Louisa posbírala pár věcí a vložila si je do krabice, do kapsy si dala smotek látky, sbalila několik čistých prostěradel a zamířila ke dveřím.

„Louiso, pojedu s tebou,“ navrhla Lou.

„Ne, to nejni pro děti.“

„Pojedu, Louiso. Na voze nebo na Sue, ale pojedu. Chci ti pomoct.“ Letmo pohlédla na Billyho. „A jim taky.“

Louisa nad tím chvíli uvažovala a nakonec prohlásila: „Možná bych mohla ještě jeden pár šikovnejch rukou potřebovat. Billy, táta je doma?“

„Rodí nám kobyla. Táta řek, že se vod ní nehne, dokud nebude hříbě na světě.“

Louisa se na chlapce nevěřícně zadívala. Pak zavrtěla hlavou a otevřela dveře.

Jeli za Billym na povozu. Chlapec seděl na starém mezkovi s bílým čumákem a částečně utrženým pravým slechem. V jedné ruce držel petrolejovou lampu, aby viděli na cestu. Je taková tma, prohlásila Louisa, že není vidět ani na krok.

„Nežeň mezky tak dopředu, Lou. Sally Davisový nepomůže, když zapadnem do škarpy.“

„To je Billyho maminka?“

Louisa přikývla, vůz pomalu kodrcal lesem a na cestu jim svítilo jen chabé světlo pohupující se lampy. Lou připadala jako maják, důvěryhodný a spolehlivý, nebo jako jakási siréna, která je vede do záhuby.

„První žena mu umřela při porodu. Děti, který s tou chuděrkou měl, od George odešly tak rychle, jak jen to bylo možný, dřív než je stačil udřít, umlátit nebo utrápit hladem k smrti.“

„Proč si ho Sally vzala, když je tak zlej?“

„Protože měl vlastní půdu, dobytek a byl vdovec se silnejma rukama. Měl všecko, co je tady nahoře zapotřebí. Nikdo jinej tu pro Sally nebyl. A navíc jí bylo teprve patnáct.“

„Patnáct! Tak to byla jen o tři roky starší než já.“

„Tady v horách se lidi berou brzo. Rodí a vychovávaj děti, aby jim pomohly obdělávat půdu. Takhle to chodí. Já se vdávala ve čtrnácti.“

„Mohla odtud odejít.“

„Nic jinýho nikdy nepoznala. Nejni jednoduchý to opustit.“

„Tebe nikdy nenapadlo se odsud odstěhovat?“

Než Louisa odpověděla, kola vozu se několikrát otočila. „Kdybych chtěla, mohla sem odejít. Ale nevěřim, že bych byla někde jinde šťastnější. Jednou sem byla dole v údolí. Na tý rovině strašně foukalo. A mně se to nelíbilo. Já většinou s touhle horou vycházím po dobrým.“ Odmlčela se a očima sledovala zvedání a klesání světla před nimi.

Lou pronesla: „Viděla jsem ty hroby za domem.“

Louisa trochu ztuhla. „Ano?“

„Kdo byla Annie?“

Louisa sklopila zrak. „Annie byla moje dcera.“

„Myslela jsem, žes měla jen Jacoba.“

„Ne. Narodila se mi ještě Annie.“

„Umřela malá?“

„Žila jen chvilku.“

Lou cítila Louisinu stísněnost. „Promiň. Jen mě zajímá moje rodina.“

Louisa se opřela o tvrdé opěradlo a zadívala se na černou oblohu, jako by to bylo poprvé, co ji vidí.

„Vždycky jsem měla potíž děti donosit. Chtěla sem mít velkou rodinu, ale vždycky sem potratila dávno předtim, než byly schopný přežít. Dlouho sem si myslela, že budu mít jen Jakea. Ale jednoho studenýho jarního večera se narodila Annie s houštinou černých vlasů na hlavě. Přišla na svět rychle, nebyl čas poslat pro porodní bábu. Byl to těžkej porod. Ale, Lou, Annie byla tak rozkošná. Tak milá. Když mě chytla za ukazovák, ani ho nedokázala těma malejma prstíčkama obejmout.“ Tady se Louisa odmlčela. Dusot kopyt a otáčení kol povozu byly jediné zvuky, které slyšely. Louisa, s pohledem stále upřeným na nekonečnou oblohu, konečně tichým hlasem pokračovala. „A její hrudníček se zvedal a klesal, zvedal a klesal a pak se najednou zvednout zapomněl. Vohromilo mě, jak rychle vychladla, ale byla tak maličká.“ Louisa do sebe několikrát rychle vtáhla vzduch, jako by se stále snažila dýchat za své dítě. „Byla jako kousek ledu na jazyku za horkýho dne. Je úžasnej, ale rozpustí se tak rychle, že ani nevíš, jestlis ho tam vopravdu měla.“

Lou objala Louisu kolem ramen. „Je mi to moc líto.“

„Vod tý doby uplynula už spousta času, i když mi to připadá jako nedávno.“ Louisa si otřela dlaní oči. „Její otec jí vyrobil maličkou rakev. A já zůstala celou noc vzhůru a ušila jí ty nejkrásnější šatičky, jaký sem kdy v životě stvořila. Ráno sem ji do nich ustrojila. Dala bych bejvala všechno za to, kdyby se na mě ještě jednou podívala. Připadalo mi nespravedlivý, že matka se nemůže ještě jednou podívat do očí svýmu dítěti. A pak ji její otec položil do rakve. Odnesli sme ji na ten pahorek za domem, pohřbili ji a pomodlili se nad ní.

Potom sme na jižním konci zasadili strom, aby měla celej rok stín.“ Louisa zavřela oči.

„Byla ses tam nahoře někdy podívat?“

Louisa přikývla. „Chodila sem tam každej den. Ale vod tý doby, co sem pohřbila svoje další dítě, sem tam nešla. Je to moc daleko.“

Vzala si od Lou opratě, a přesto, že ji před chvílí varovala, pobídla mezky, aby zrychlili. „Měli bysme si pospíšit. Musíme tomu dítěti pomoct na svět ještě dneska v noci.“

Kvůli tmě toho Lou z farmy Davisových ani z Hospodářských budov moc neviděla a modlila se, aby George Davis zůstal ve stodole, dokud se dítě nenarodí a ony neodjedou.

Dům byl překvapivě malý. Místnost, do které vešli, byla zřejmě kuchyně, protože v ní stála kamna, ale také řada postelí s holými matracemi. Ve třech postelích ležely děti, dvě z nich, asi pětileté holčičky, které vypadaly jako dvojčata, spaly nahé. Třetí chlapec, přibližně stejně starý jako Oz, měl na sobě ušmudlané, propocené spodní prádlo a vyděšeně Lou s Louisou pozoroval. Lou v něm poznala dalšího pasažéra z traktoru řítícího se z kopce. Vedle kamen na špinavé dece v bedýnce od jablek leželo sotva roční batole. Louisa došla k výlevce, napumpovala vodu a louhovým mýdlem, které si s sebou přinesla, si důkladně namydlila ruce a předloktí. Billy je zavedl úzkou chodbou ke dveřím a otevřel je.

Na posteli ležela s pokrčenými koleny Sally Davisová a tiše naříkala. Vedle ní stálo asi desetileté děvče, hubené, s krátkými, nepravidelně sesekanými vlasy, které mělo na sobě šaty připomínající pytel od brambor. Také ji si Lou pamatovala ze setkání s rozdivočelým traktorem. Vypadala teď stejně vyplašeně jako tehdy.

Louisa na ni kývla. „Jesse, ohřej mi trochu vody, dva hrnce, zlato. Billy, přines mi všechny prostěradla, který tu máte. A musí bejt vopravdu čistý.“

Louisa položila prostěradla, která s sebou přinesla, na rozviklanou dubovou židli, posadila se vedle Sally a vzala ji za ruku. „Sally, to sem já, Louisa. Všechno dobře dopadne, zlato.“

Lou se podívala na Sally. Žena měla zarudlé oči a svých několik zubů a dásně měla pokryté tmavými skvrnami. Nebylo jí ani třicet, ale vypadala dvakrát starší; měla šedivé vlasy, povadlou, vrásčitou pleť, na podvyživeném těle jí vystupovaly namodralé žíly a její propadlá tvář připomínala scvrklou bramboru.

Louisa zvedla pokrývku a spatřila promočené prostěradlo. „Kdy ti praskla voda?“

Sally se namáhavě nadechla. „Potom, co pro tebe Billy vodjel.“

„Jak často máš stahy?“ zeptala se Louisa.

„Připadá mi, že mám jeden, kterej ani na vokamžik nepovolí,“ zasténala žena.

Louisa jí prohmatala vzedmuté břicho. „Máš pocit, že budeš brzo rodit?“

Sally Louise sevřela ruku. „To doufám, jinak mě to zabije.“

Do pokoje vešel Billy s několika prostěradly, položil je na židli, vrhl krátký pohled na matku a utekl.

„Lou, pomoz mi se Sally, abysme pod ni mohly dát suchý prostěradlo.“ Co nejšetměji trpící ženu nadzvedly a prostěradlo vyměnily. „Teď běž pomoct Jesse s vodou. A tohle vezmi s sebou.“ Podala Lou několik látkových smotků, které ležely naskládané na sobě, a úzký tkaloun. „Zabal tu šňůru do hadříků, strč všecko do trouby a počkej, než zvenku zhnědnou.“

Lou odešla do kuchyně pomoct Jesse. Tu dívku ani sedmiletého chlapce, který je vyděšeně pozoroval, ve škole nikdy neviděla. Jesse měla kolem levého oka širokou jizvu a Lou nenašla odvahu hádat, jak k ní přišla.

Plotna byla už rozpálená a za několik minut se začala voda vařit. Lou průběžně kontrolovala poskládané útržky plátna, které vložila do trouby, až byly na povrchu hnědé. Za pomoci hadrů odnesly hrnce s vodou a smotky látky do ložnice a položily všechno vedle postele.

Louisa umyla Sally mýdlem a teplou vodou v místě, kudy mělo přijít dítě na svět, a pak přes ni přetáhla prostěradlo.

Zašeptala Lou: „Dítě si teď potřebuje chvilku vodpočinout a Sally taky. Ještě nedokážu říct, jakou má přesně polohu, ale vzpříčený nejni.“ Lou se na ni tázavě podívala. „To bejvá, když dítě leží v břiše napříč. Zavolám tě, až tě budu potřebovat.“

„Kolika dětem jsi pomáhala na svět?“

„Za těch sedmapadesát let jich bylo třicet dva,“ odpověděla Louisa. „A každý z nich si pamatuju.“

„Všechny přežily?“

„Ne,“ přiznala tiše Louisa a pak Lou nařídila, aby šla pryč, že ji zavolá.

Jesse byla v kuchyni, opírala se o zeď, ruce měla sepnuté před sebou a hlavu sklopenou tak, že jí sesekané vlasy překrývaly jizvu a část oka.

Lou se podívala na chlapce v posteli.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se. Neodpověděl. Když k němu přistoupila, chlapec vyjekl, přetáhl si deku přes hlavu a bylo vidět, že se chvěje strachem. Lou vyběhla z toho šíleného domu ven.

Na verandě se rozhlédla a za stodolou spatřila Billyho, jak nakukuje otevřenými vraty dovnitř. Tiše přešla dvůr a podívala se mu přes rameno. Necelých deset stop od ní stál George Davis. Na slámě ležela klisna. Vyčnívala z ní jedna přední noha a rameno hříběte pokrytého bílou porodní blánou. Davis tahal za kluzkou končetinu a klel. Podlaha stodoly byla prkenná a čistá. Ve světle několika lamp Lou viděla, že kolem stěn jsou úhledně vyrovnány řady nablýskaného nářadí.

Protože nedokázala snést Davisovy sprosté nadávky a pohled na trpící zvíře, odešla a sedla si na verandu. Billy přišel za ní a posadil se vedle Lou. „Máte velký hospodářství,“ pronesla.

„Táta si najímá lidi, aby mu s prací pomohli. Ale až vyrostu, nebude je potřebovat. Budu mu pomáhat já.“

Ze stodoly uslyšeli, jak George Davis zařval, a oba vyskočili. Billy se tvářil rozpačitě a velkým palcem u nohy se dloubal v hlíně.

„Chci se ti omluvit za toho hada v krabici na jídlo.“

Překvapeně se na ni podíval. „Já ti to udělal první.“

„To neznamená, že to bylo správný.“

„Kdyby to udělal někdo tátovi, zabil by ho.“

Lou viděla, že se mu v očích objevila hrůza, a najednou jí bylo Billyho Davise líto.

„Ty nejsi jako tvůj táta. Ani takovej bejt nemusíš.“

Billy vypadal nervózně. „Neřek sem mu, že sem přived pani Louisu. Bojim se, co udělá, až vás tu uvidí.“

„Přijely jsme pomoct tvojí mamince. Nebude mu to vadit.“

„Myslíš?“

Zvedli hlavy a spatřili nad sebou obličej George Davise; stál před nimi v košili potřísněné koňskou krví a hlenem, který mu stékal i z obou paží. Kolem nohou mu vířil prach, jako by se tetelil horkem; jako by se hora změnila v poušť.

Billy se postavil před Lou. „Tati, co hříbě?“

„Je mrtvý.“ Pronesl ta slova způsobem, při kterém Lou přejel mráz po zádech. Ukázal na ni prstem. „Kdo to sakra je?“

„Dojel sem pro ně, aby pomohli mámě. Pani Louisa je právě u ní.“

George se podíval ke dveřím a pak zpátky na Billyho.

V očích měl tak děsivý výraz, až byla Lou přesvědčená, že ji ten muž na místě zabije.

„Ta ženská je v mým domě?“

„Už to začalo.“ Všichni se podívali ke dveřím, ve kterých se objevila Louisa. „Za pár minut bude to malé na světě,“ oznámila.

Když se Davis vrhl ke dveřím, odstrčil syna stranou a Lou mu sama uskočila z cesty.

„Zatraceně, tady nemáš co dělat, babo. Zmiz z mýho pozemku, nebo ti ustřelím hlavu a tý holce taky.“

Louisa se nepohnula. „Můžeš mi pomoct s dítětem, nebo nemusíš. To je na tobě. Pojď, Lou. A ty taky, Billy. Budu vás voba potřebovat.“

Bylo však jasné, že jim George nedovolí projít. Louisa byla na svůj věk silná a vyšší než Davis, přesto by si s ní lehce poradil.

Vtom se z lesa ozval řev. Byl to tentýž zvuk, který Lou slyšela tu první noc u studny, ale tentokrát působil mnohem děsivěji, jako by to stvoření bylo nedaleko a blížilo se k nim. Dokonce i Louisa se s obavou zadívala do tmy.

George Davis o krok couvl a sevřel ruku v pěst, jako by doufal, že v ní má zbraň. Louisa chytla děti a vtáhla je do domu. Davis se je nepokusil zastavit, ale vykřikl: „Hlavně ať je to tentokrát kluk. Jestli to bude holka, nech ji umřít. Slyšíš? Žádný další holky tady nepotřebuji!!“

Zatímco Sally usilovné tlačila, Louise se zrychlil tep, protože nejdřív spatřila zadeček dítěte a pak jednu nožičku. Věděla, že jí nezbývá moc času, aby dítě stačila vytáhnout dřív, než se pupeční šňůra zadrhne mezi hlavou děťátka a Sallyinou pánví. Napjatě sledovala, jak stahy vypudily ven druhou nožičku.

„Lou,“ zavolala, „rychle sem pod, dítě je tady.“ Louisa uchopila nohy nemluvněte do pravé ruky a nadzvedla tělíčko, aby stahy nemusely překonávat jeho tíhu, a současně zlepšila úhel hlavy deroucí se otvorem ven. Věděla, že Sally Davisová má díky tolika porodům širokou pánev, což bylo jejich štěstí. „Tlač, Sally, tlač, zlato!“ povzbuzovala ji Louisa.

Louisa uchopila Lou za ruce a položila je Sally na podbřišek. „Hlava musí rychle ven,“ vysvětlila Lou, „tak co největší silou tlač na tohle místo. Neboj se, miminku neublížíš, břišní sténaje silná.“

Zatímco Sally tlačila a hekala, Lou se vší silou opřela o ruce a Louisa zvedla tělíčko dítěte ještě o něco výš.

Louisa vykřikovala, jako by měřila hloubku vody. Už vykukuje krk, oznámila, a pak viděla vlásky. Konečně se ukázala celá hlavička, a to už držela dítě v náruči a říkala Sally, aby si odpočinula, že to má za sebou.

Díky bohu, pomyslela si Louisa, když viděla, že je to chlapec. Byl ale strašně maličký a promodralý. Poslala Lou s Billym, aby ohřáli kanystry s vodou, mezitím dítěti na dvou místech podvázala pupeční šňůru tkalounem a pak ji uprostřed přestřihla vyvařenými nůžkami. Jedním čistým, suchým hadříkem, které Lou upekla v troubě, omotala jeden její konec a dalším sterilizovaným kouskem látky pevně ovázala pupek chlapečka. Olejíčkem dítě očistila, omyla ho mýdlem a teplou vodou a pak je zabalila do deky a podala matce.

Louisa přitiskla Sally dlaň na břicho, aby zjistila, jestli je děloha tvrdá a malá. Kdyby byla velká a měkká, znamenalo by to, že zřejmě uvnitř krvácí, pošeptala tiše Lou. Naštěstí však byl podbřišek malý a stažený. „Je to v pořádku,“ oznámila Lou, které spadl kámen ze srdce.

Potom Louisa vzala nemluvně matce z náruče a položila je na postel. Z krabice vylovila voskovou ampulku a z ní vytáhla skleněné kapátko. Řekla Lou, aby novorozeněti nadzvedla víčka, a zatímco se dítě kroutilo a plakalo, do každého oka mu kápla dvě kapky.

Potom Lou vysvětlila: „Aby dítě nevosleplo. Dal mi to Travis Bames. Podle zákona to musíš udělat.“

Louisa z kanystrů s teplou vodou a několika přikrývek vyrobila neumělý inkubátor a dítě do něho položila. Dýchalo tak mělce, že mu přiložila k ústům husí brk, aby poznala, jestli náhodou nepřestalo.

Asi za půl hodiny po porodu vyšla ze Sally placenta a Louisa s Lou ji uklidily, znovu vyměnily prostěradlo, matku pečlivě umyly a vložily jí do klína poslední z hadříků sterilizovaných v troubě.

Poslední věci, které Louisa z krabice vytáhla, byla tužka a kousek papíru. Podala je Lou a řekla jí, aby zapsala den, kdy se dítě narodilo, a v kolik hodin. Pak Louisa vytáhla z kalhot staré natahovací kapesní hodinky a oznámila jí přesný čas.

„Sally, jaký mu chceš dát méno?“ zeptala se Louisa.

Sally pohlédla na Lou. „Říká ti Lou, tak se vopravdu menuješ?“ zeptala se slabým hlasem žena.

„Ano. Dá se to tak říct,“ přisvědčila Lou.

„Tak to bude Lou. Po tobě, dítě. Děkuju.“

Lou na ni vykulila oči. „Ale co váš muž?“

„Je mu jedno, jestli bude mít ňáký méno, nebo ne. Hlavně že je to kluk, a to je. A nevšimla sem si, že by tu s něčim pomáhal. Bude se menovat Lou. Jen to napiš, malá.“

Když Lou napsala na papír jméno Lou Davis, Louisa se usmála.

„Dáme to Cottonovi,“ slíbila Louisa. „Nechá to zapsat do matriky, takže se všichni dovědí, že se na tomhle kopci narodilo další nádherný děcko.“

Sally usnula a Louisa tam s ní a jejím synem zůstala celou noc a budila ji na krmení, když se Lou Davis rozplakal a chtěl pít. George Davis se na ně nepřišel ani jednou podívat. Nějakou dobu ho slyšely pochodovat po světnici a pak bouchly dveře.

Louisa několikrát vyklouzla z místnosti, aby zkontrolovala ostatní děti. Dala Billymu, Jesse a dalšímu kloučkovi, jehož jméno neznala, kelímek s melasou a pár sucharů, které s sebou přinesla. Srdce se jí svíralo lítostí, když viděla, jak rychle děti to prosté jídlo zhltly. Kromě toho věnovala Billymu jahodový džem a kus kukuřičného nákypu, aby něco měly i ostatní děti, až se probudí.

Dopoledne se vydaly domů. Matce se dařilo dobře a malý Lou Davis měl mnohem lepší barvu, než když přišel na svět. Dychtivě pil a zdálo se, že má plíce silné jako měchy.

Sally s Billym jim poděkovali, a dokonce i Jesse něco zamumlala. Lou si ale všimla, že je plotna studená a v kuchyni nevoní žádné jídlo.

George Davis s čeledíny odešel na pole. Ale než se k nim Billy připojil, Louisa si ho vzala stranou a mluvila s ním o něčem, co neměla Lou slyšet.

Na zpáteční cestě minuly výběhy, ve kterých se páslo tolik dobytka, že se dalo mluvit o stádu, a taky vepři, ovce, čtyři nádherní koně, dvakrát tolik mezků a plno drůbeže. Kam až oko dohlédlo, táhly se lány s kukuřicí obehnané nebezpečným ostnatým drátem. Lou spatřila George s dalšími muži, jak pole obdělávají pomocí moderních strojů, za nimiž se díky jejich rychlému tempu zvedala oblaka prachu.

„Mají víc půdy a dobytka než my,“ poznamenala Lou. „Tak jak je možný, že nemají co jíst?“

„Protože to tak chce jejich táta. A stejně tak se choval k Georgi Davisovi zase jeho táta. Pro dolar by si nechal vrtat koleno. Až do svý smrti nepustil ani jeden zbytečně.“

Projely kolem jedné budovy a Louisa ji upozornila na mohutný zámek na dveřích. „Ten chlap radši nechá maso v tý udírně shnít, než aby ho dal dětem. George Davis prodává veškerou sklizeň dolů do dřevorubeckýho tábora a horníkům a vozí ji až do Tremontu a Dickensu.“ Ukázala na velkou stavbu s řadou dveří kolem celého prvního patra. Dveře byly otevřené a uvnitř byly jasně vidět obrovské zelené listy rostlin zavěšených na hácích. „Tady suší tabák. Oslabuje půdu, a co sám nevyžvejká, prodá. Má taky palírnu, ale nikdy nevypil ani kapku kukuřičný pálenky a prodává ji dalším chlapům, který by radši měli věnovat peníze a čas svejm rodinám. Prochází se tu s tlustým svazkem dolarů, má tuhle krásnou farmu a všecky ty úžasný stroje a tejrá svý děti hladem.“ Pobídla mezky opratěmi. „Ale já ho svým způsobem lituju, protože je to ten největší ubožák, jakýho sem kdy potkala. Jednou Bůh Georgi Davisovi řekne, co si vo tom všem myslí. Ale ten den ještě nepřišel.“

28

Eugene řídil vůz tažený mezky. Oz, Lou a Diamond seděli vzadu na pytlích s osivem a dalšími zásobami koupenými v obchodě u McKenzieho za peníze, které dostali za vejce, a za pár dolarů, které Lou zbyly po výletu do Dickensu.

Cesta vedla kolem mocného toku McCloud River a Lou překvapilo množství automobilů a vozů krytých plachtami, které na plochém, travnatém břehu spatřila. Na nábřeží postávali lidé a někteří byli dokonce v kalné řece, jejíž hladinu zčeřil nedávný déšť a svěží vítr. Nějaký muž s vyhrnutými rukávy právě ponořil mladou ženu do vody.

„Potopení!“ zvolal Diamond. „Podme se na to podívat!“

Eugene mezky zastavil a děti seskočily z vozu na zem. Lou se ohlédla na Eugena, který se k nim zřejmě nehodlal připojit.

„Ty nejdeš?“

„Jen děte sami, slečno Lou, já si tu zatim vodpočinu.“ Lou se zamračila, ale rozběhla se za ostatními.

Diamond se prodral davem přihlížejících a dychtivě cosi sledoval. Když se Oz s Lou protáhli k němu a spatřili, o co jde, oba uskočili.

Postarší žena oblečená v něčem, co vypadalo jako hábit vytvořený z doma tkaného plátna, s dlouhým konopným provazem uvázaným kolem pasu, se pohybovala v malých, rozvážných kroužcích, monotónně odříkávala nesrozumitelné litanie a podle květnatého způsobu mluvy musela být opilá, šílená nebo šlo o náboženskou fanatičku. Vedle ní stál muž v tričku a kalhotách a z úst mu jako spadlý list visela cigareta. V každé ruce držel hada; plazi byli strnulí a nehybní jako ohnuté kusy železa.

„Jsou jedovatý?“ pošeptala Lou Diamondovi.

„To víš, že sou! Kdyby to nebyly zmije, nefungovalo by to.“

Přikrčený Oz upíral pohled na nehybné tvory a zdálo se, že se při jejich sebemenším pohybu rozběhne k nejbližším stromům. Lou cítila jeho napětí, a když se hadi skutečně začali hýbat, chytila Oze za ruku a odvlekla ho pryč. Diamond je neochotně následoval.

„Co to tam s těma hadama provádějí, Diamonde?“ zeptala se Lou.

„Vyháněj zlý duchy kvůli potopení.“ Podíval se na ně. „Vás taky potopili?“

„Pokřtili, Diamonde,“ opravila ho Lou. „Pokřtili nás v katolickým kostele. A kněz ti jen pokropí čelo vodou.“ Otočila se k řece, z níž se právě vynořila mladá žena a prskala kolem sebe špinavou tekutinu. „Nesnaží se člověka utopit.“

„V katolickým? Vo tom sem nikdy neslyšel. To je něco novýho?“

Lou se málem rozesmála. „Ani ne. Naše maminka je katolička. Táta do kostela nikdy moc nechodil. Katolíci mají dokonce svoje vlastní školy. Jednu takovou jsme s Ozem v New Yorku navštěvovali. Nejdřív se v ní naučíš věci, jako jsou svátosti, Krédo, růženec, otčenáš. Dozvíš se, co jsou smrtelný hříchy a co lehký. Jdeš k první zpovědi a k prvnímu přijímání. A pak tě čeká biřmování.“

„Jo,“ přisvědčil Oz, „a když umíráš, dostaneš, uhm… jak se tomu říká, Lou?“

„Svátost nemocných. Poslední pomazání.“

„Takže neshniješ v pekle,“ vysvětlil Oz Diamondovi.

Diamond si pohrával s pramínkem vlasů a vypadal zmateně. „Páni. To sem netušil, že věřit v Boha dá takovou práci. Možná právě proto nejsem katolík. Je to moc náročný.“

Diamond ukázal hlavou na hlouček u řeky. „Tyhle lidi sou baptisti. Věřej v legrační věci. Jako třeba že si člověk nesmí stříhat vlasy a že se ženský nesměj malovat. A maj zvláštní názory na peklo a tak. Lidi neporušujou přikázání rádi. Má se žít a umírat podle Písma svatýho. Baptisti ho možná nedodržujou tak přísně jako vy katolíci, ale i voni se bojej, že přídou tam, kde slunce nesvítí.“ Diamond zívl a roztáhl ruce. „Tak proto nechodim do kostela. Mám ho totiž všude tam, kde právě sem. Když chci mluvit s Bohem, tak řeknu:’Brej den, Bože,‘ a chvilku si spolu poklábosíme.“

Lou na něj jen zírala a z jejího výrazu bylo jasné, že ji ten výlev duchovní moudrosti od profesora náboženství Diamonda Skinnera naprosto ohromil.

Diamond najednou vykulil oči úžasem. „Koukněte.“

Všichni pozorovali, jak Eugene došel na břeh, kde oslovil jednoho muže. Ten zavolal na pastora stojícího v řece, který právě vytahoval čerstvou oběť.

Pastor vyšel na břeh, prohodil s Eugenem pár slov, pak ho odvedl do vody a ponořil ho, takže byl celý pod hladinou, a nakonec se nad ním pomodlil. Duchovní držel Eugena pod vodou tak dlouho, že si Lou s Ozem začali dělat starosti. Ale když se černoch vynořil, usmál se, poděkoval pastorovi a vrátil se k vozu. Diamond se jako o závod rozběhl k duchovnímu, který se rozhlížel po dalších zájemcích o křest.

Když Diamond vstoupil se svátým mužem do řeky a vzápěti zmizel pod vodou, Lou s Ozem se přikradli blíž. Konečně se zase objevil, chvilku si s pastorem povídal, vsunul si něco do kapsy a promočený, s úsměvem na tváři se k nim opět připojil. Potom všichni zamířili k povozu.

„Tys nebyl pokřtěnej?“ zeptala se Lou.

„Pche,“ pronesl Diamond, zatímco si vytřásal vodu z vlasů, která jeho neposlušnou kadeř nad čelem nijak nepoznamenala, „tohle je můj devátej křest.“

„Člověk by se měl nechat pokřtít jen jednou, Diamonde!“

„Hele, nijak mě to nevobtěžuje. Mám v oumyslu se nechat pokřtít stokrát. Pak určitě přídu do nebe.“

„Takhle to nefunguje,“ namítla Lou.

„Funguje,“ odsekl. „Píše se to v bibli. Pokaždý, když se necháš pokřtít, to znamená, že ti Bůh posílá anděla, aby na tebe dohlížel. O mě se jich už stará celej regiment.“

„Tohle v bibli není,“ trvala na svém Lou.

„Třeba by sis ji měla znovu přečíst.“

„V jaký části bible to je? Řekni.“

„Vepředu.“ Diamond hvízdl na Jeba, rozběhl se k povozu a vyšplhal se nahoru.

„Hej, Eugene,“ pronesl, „až tu budou zase křtít, dám ti vědět. Zaplavem si spolu.“

„Tys ještě nebyl pokřtěnej, Eugene?“ chtěla vědět Lou, když s Ozem vylezli na povoz.

Zavrtěl hlavou. „Ale jak sem tu tak seděl, měl sem chuť to udělat. Byl nejvyšší čas, myslim.“

„Připadá mi divný, že tě Louisa nedala pokřtít.“

„Pani Louisa věří v Boha celým svým srdcem. Ale církev moc ráda nemá. Říká, že podle způsobu, jak některý duchovní slouží mše, jim Bůh k srdci moc nepřirost.“

Když se dal povoz do pohybu, Diamond vytáhl z kapsy skleněnou lahvičku s plechovým víčkem na závit. „Hele, Ozi, tohle sem dostal vod pastora. Je v tom svěcená voda.“ Podal lahvičku Ozovi, který si ji zvědavě prohlížel. „Zkus s ní tu a tam pokropit vaši mámu. Určitě jí to pomůže.“

Lou chtěla něco namítnout, když tu zažila dosud největší překvapení ve svém životě. Oz Diamondovi lahvičku vrátil.

„Ne, díky,“ pronesl tiše a sklopil zrak.

„Fakt ji nechceš?“ ujistil se Diamond. Oz opakoval, že ne, a tak Diamond odšrouboval víčko, lahvičku obrátil dnem vzhůru a požehnanou vodu vylil. Lou s Ozem na sebe pohlédli a jeho smutný výraz jí opět vyrazil dech. Lou se zadívala na oblohu, protože usoudila, že jestli se vzdal bráška naděje, blíží se konec světa. Otočila se k chlapcům zády a předstírala, že obdivuje malebné vrcholky hor.

Blížil se večer. Cotton právě přestal Amandě číst a bylo zřejmé, že se ho zmocňuje stále hlubší pocit zklamání.

Od okna ho sledovala Lou, která stála na převráceném soudku.

Cotton se na ženu podíval. „Amando, vím, že mě slyšíte. Máte dvě děti, které vás nutně potřebují. Musíte vstát z té postele. Kvůli nim, když už ne z jiného důvodu.“ Odmlčel se, jako by pečlivě volil další slova. „Prosím, Amando. Dal bych všechno, co kdy budu mít, jestli teď vstanete.“ Uplynulo několik napjatých vteřin a Lou zatajila dech, nicméně žena se nepohnula. Cotton nakonec v zoufalství sklonil hlavu.

Když o něco později vyšel z domu a nastoupil do svého starého oldsmobilu, Lou za ním vyběhla s košíkem jídla.

„Po tom čtení vám určitě vyhládlo.“

„Děkuju, Lou.“

Postavil košík s jídlem na sedadlo vedle sebe. „Louisa mi prozradila, že jsi spisovatelka. O čem chceš psát?“

Lou stála na stupačce automobilu. „Táta psal tady o tom místě, ale mě nic nenapadá.“

Cotton se zadíval na okolní hory. „Tvůj tatínek byl jedním z důvodů, proč jsem se sem přestěhoval. Když jsem studoval práva na Virginské univerzitě, přečetl jsem si jeho první román a hluboce mě zasáhla jeho síla a krása. A pak jsemoněm uviděl článek v novinách. Líčil v něm, jak silně ho hory inspirovaly. Myslel jsem si, že když se sem odstěhuju, zapůsobí na mě stejně jako na něj. Chodil jsem po nich s blokem a tužkou a čekal, až mi v hlavě zaznějí nádherné věty, které bych mohl zapsat na papír.“ Nostalgicky se usmál. „Nefungovalo to.“

Lou tiše pronesla: „Na mě hory asi taky nepůsobí.“

„Lidé celý život o něco usilují. Možná právě to činí člověka člověkem.“ Cotton ukázal dolů po cestě. „Vidíš tamhletu starou kůlnu?“ Lou spatřila polorozpadlou dřevěnou boudu se spárami ucpanými blátem, kterou už dávno nikdo nepoužíval. „Louisa mi vyprávěla příběh, který tvůj tatínek v dětství napsal. Byl o rodině, která přežila jednu zimu na horách v tom domku. Bez dřeva a bez jídla.“

„Jak to dokázali?“

„Věřili.“

„V co? Třeba ve studny přání?“ zeptala se jízlivě.

„Ne, věřili v sebe navzájem. A stvořili něco jako zázrak. Říká se, že skutečnost bývá zvláštnější než fikce. Podle mě to znamená, že všechno, co si člověk představí, skutečně někde existuje. Není to nádherná možnost?“

„Nevím, jestli mám tak dobrou představivost, Cottone. Vlastně ani nevím, jestli jsem doopravdy spisovatelka. To, co napíšu, mi připadá jako bez života.“

„Vydrž, možná překvapíš samu sebe. A ujišťuju tě, Lou, že zázraky opravdu existují. To, že jste sem s Ozem přijeli a poznali Louisu, je jedním z nich.“

Později ten veCer seděla Lou na posteli a prohlížela si matčiny dopisy. Když vešel do pokoje Oz, Lou je rychle nacpala pod polštář.

„Můžu spát s tebou?“ zeptal se Oz. „Trochu se u sebe v pokoji bojím. Určitě jsem zahlídl v rohu šotka.“

Lou pronesla: „Vylez si sem.“ Oz se vyšplhal vedle ní.

Klouček se náhle zasmušil. „Až se vdáš, s kým budu spát, když se budu bát, Lou?“

„Jednou budeš mnohem větší než já a pak budu utíkat já k tobě, když se budu bát.“

„Jak to víš?“

„Protože tak to Bůh mezi staršími sestrami a mladšími bratry zařídil.“

„Já že budu větší než ty? Fakt?“

„Jen se podívej na ty svoje bagančata. Až do nich dorosteš, budeš větší než Eugene.“

Oz se spokojeně zavrtal pod pokrývku. Vtom si všiml dopisů pod polštářem.

„Co to je?“

„Jen nějaký starý dopisy od mámy,“ pronesla chvatně Lou. „O čem v nich píše?“

„Nevím, ještě jsem je nečetla.“

„Přečteš mi je?“

„Ozi, je pozdě a jsem unavená.“

„Prosím, Lou. Prosím.“

Vypadal tak politováníhodně, že Lou vzala jeden dopis a povytáhla knot petrolejové lampy, která stála na stolku vedle postele.

„Tak dobře, ale jen jeden.“

Když se Oz pohodlně uvelebil, Lou začala číst.

„Drahá Louiso, doufám, že se ti daří dobře. Nám všem ano. Oz je po záškrtu a spí celou noc.“

Oz vyskočil. „To je o mně! Máma psala o mně!“ Ztichl a zmateně se na Lou podíval. „Co je záškrt?“

„To ani nechtěj vědět. Tak chceš, abych četla dál, nebo ne?“ Oz si opět lehl a Lou pokračovala v četbě.

„Lou vyhrála na 1. máje první místo v pravopisné soutěži a v běhu na 50 yardů. Toho závodu se účastnili i chlapci! Je opravdu moc šikovná, Louiso. Jack mi ukázal Tvoji fotku a jste si skutečně nesmírně podobné. Obě děti strašně rychle rostou. Tak rychle, až mě to děsí. Lou už je stejně vysoká jako její otec. A je tak bystrá, až se bojím, že se se mnou trochu nudí. Často o tom v noci přemýšlím. Tolik ji miluju. Snažím se jí co nejvíc věnovat. A přesto, vždyť víš, jak to chodí mezi otcem a dcerou… Víc příště. A pošlu fotky. Mám Tě moc ráda.

Amanda. P. S. Sním o tom, že přijedu s dětmi do hor, abychom Tě konečně poznali. Doufám, že se mi ten sen jednou splní.“

Oz pronesl: „To byl moc hezkej dopis. Dobrou, Lou.“ Když Oz usnul, Lou pomalu vytáhla další psaní.

29

Jednoho krásného dne na začátku podzimu kráCeli Lou s Ozem spolu s Diamondem a Jebem lesem, na obličej jim skrz větve dopadaly sluneční paprsky a studený vítr k nim přinášel prchavé závany letního zimolezu a plané růže.

„Kam jdeme?“ zeptala se Lou.

Diamond jen tajemně odpověděl: „Uvidíte.“

Dorazili k malému svahu a zastavili se. Padesát stop před nimi kráčel Eugene a nesl prázdný uhlák a lampu. V kapse měl tyčinku dynamitu.

Diamond pronesl: „Eugene se vydal do dolu. Musí naplnit ten uhlák. Než přídě zima, dojede sem se sáněma a naloží je plný uhlí.“

„Páni, to je stejně napínavý jako pozorovat někoho, když spí,“ utrousila Lou.

„Jen počkej, až bouchne dynamit,“ namítl Diamond.

„Dynamit!“ vykřikl Oz.

Diamond přikývl. „Uhlí je hluboko ve skále. Nedá se vykopat. Musí se vodpálit.“

„Není to nebezpečný?“ chtěla vědět Lou.

„Ne. Eugene ví, jak se to dělá. Já to taky vim.“

Zatímco ho z dálky pozorovali, Eugene vytáhl z kapsy výbušninu a připevnil k ní dlouhou zápalnou šňůru. Potom rozsvítil lampu a vešel do dolu. Diamond se posadil, opřel se zády o strom, vytáhl jablko a rozkrájel ho na kousky. Jeden hodil Jebovi, který pobíhal kolem mlází. Diamond si všiml, že se Lou s Ozem tváří vyděšeně.

„Roznětka hoří pomalu. Člověk dojde na Měsíc a zpátky, než to bouchne.“

Ochvilku později vyšel Eugene ven a nedaleko vchodu se posadil na kámen.

„Neměl by jít dál odtud?“

„Ne. Na kbelík uhlí moc dynamitu nepotřebuje. Až to bouchne a prach se usadí, ukážu vám to tam.“

„Co je v takovým starým dole k vidění?“ zeptala se Lou.

Diamond se náhle naklonil dopředu. „To ti hned řeknu. Jednou v noci sem tu zahlíd nějaký chlápky. Vzpomínáte si, že mi pani Louisa řekla, abych měl voči votevřený? No, tak sem dával pozor. Měli lampy a nesli do dolu nějaký krabice. Půjdeme tam a zjistíme, co tam dělali.“

„Ale co když jsou právě teď v dole?“

„Ne. Před chvilkou sem se tu zastavil, prohlíd sem vokolí a hodil dovnitř kámen. A podle stop v prachu bylo jasný, že vodešli. Kromě toho by na ně narazil Eugene.“ Najednou dostal nápad. „Hele, možná že prodávaj kořalku a schovávaj si v tom dole destilační přístroj, kukuřici a tak.“

„Spíš ho používají tuláci, aby se mohli v suchu vyspat,“ namítla Lou.

„Vo žádnejch tulácích sem tady v horách neslyšel.“

„Tak proč jsi o tom Louise nic neřekl?“ zaútočila na něj Lou.

„Má svejch starostí dost. Nejdřív to musim prozkoumat. Jako chlap.“

Zatímco čekali na explozi, Jeb vyplašil veverku a honil ji kolem stromu.

Lou pronesla: „Co kdybys bydlel u nás?“

Diamond se na ni překvapeně zadíval; ta otázka ho očividně přivedla do rozpaků. Otočil se na psa. „Nech toho, Jebe. Ta veverka ti nic neudělala.“

Lou dodala: „Myslím tím, že bysme potřebovali pomoc. Další silnej chlap by se nám hodil. A Jeb taky.“

„To ne. Chlap potřebuje svobodu.“

„Hele, Diamonde,“ ozval se Oz, „mohl bys bejt můj velkej bratr. Pak by Lou nemusela zbít všechny sama.“

Lou s Diamondem se na sebe usmáli.

„Možná bys o tom měl přemejšlet,“ dodala Lou.

„Možná budu.“ Podíval se na důl. „Trvá to ňák dlouho.“

Znovu se posadili a čekali. Vtom veverka vyskočila z lesa a zamířila si to přímo k šachtě. Jeb se vrhl za ní.

Diamond vyskočil. „Jebe! Jebe! Pod sem!“ Chlapec se rozběhl za Jebem. Eugene se ho pokusil chytit, ale Diamond se mu vyhnul a vběhl do dolu.

Lou vyjekla: „Diamonde! Nechoď tam!“

Utíkala k vchodu do šachty.

Oz vykřikl: „Lou, ne! Vrať se!“

Než stačila vběhnout dovnitř, Eugene ji zadržel. „Počkejte tady. Přivedu ho, slečno Lou.“

Eugene zmizel v otvoru a zahulákal: „Diamonde! Diamonde!“

Děti se na sebe vyděšeně podívaly. Čas běžel. Lou nervózně přecházela před vchodem. „Prosím, prosím. Dělejte.“ Přistoupila k otvoru a zaslechla nějaký šramot. „Diamonde! Eugene!“

Ale byl to Jeb, který se vyřítil z dolu za veverkou. Lou psa chytila a vzápětí ji srazila síla výbuchu na zem. Z otvoru se vyvalil prach a kamení. Lou se z toho rozkašlala. Zatímco Jeb štěkal a skákal kolem, Oz se jí rozběhl na pomoc.

Lou vstala, chytila dech a dovrávorala ke vchodu. „Eugene! Diamonde!“

Konečně uslyšela kroky. Přicházely blíž a blíž a působily nejistě. Lou se v duchu modlila. Připadalo jí to jako věčnost, ale pak se z otvoru vynořil Eugene, otřesený, pokrytý špínou a krví. Se slzami v očích se na ně podíval.

„Zatraceně, slečno Lou.“

Lou udělala krok dopředu, pak další a potom ještě jeden. Poté se otočila a s pláčem se co nejrychleji rozběhla po cestě pryč.

Několik mužů odneslo Diamondovo zakryté tělo k valníku. Museli chvíli počkat, než se kouř rozplyne, a také aby se ujistili, že se na ně důl nezřítí. Cotton sledoval, jak muži odnášejí Diamonda, a pak přistoupil k nešťastnému Eugenovi, který seděl na balvanu a přidržoval si na krvácející hlavě vlhký útržek látky.

„Eugene, určitě nic jiného nepotřebuješ?“

Eugene se podíval na důl, jako by čekal, že z něho uvidí vycházet Diamonda s rozježenými vlasy a nevinným úsměvem na tváři. „Jediný, co potřebuju, pane Cotton, je, aby to byl jen hloupej sen, ze kterýho se probudím.“

Cotton ho poplácal po mohutném rameni a pak se zadíval na Lou, která seděla zády k dolu na hromadě hlušiny. Došel k ní a posadil se.

Lou měla oči zarudlé pláčem, tváře pokryté slzami. Byla schoulená do klubíčka, jako by se celé její tělo zkroutilo bolestí.

„Je mi to moc líto, Lou. Diamond byl bezva kluk.“

„Byl to chlap. Fajn chlap!“

„Asi máš pravdu. Byl to chlap.“

Lou pohlédla na Jeba, který seděl zarmouceně u vchodu do šachty.

„Diamond tam nemusel za Jebem chodit.“

„Ten pes byl všechno, co měl. Když někoho miluješ, nemůžeš jen tak sedět a nic nedělat.“

Lou sebrala ze země hrst jehličí a pak je pomalu pouštěla z ruky. Chvíli mlčela. „Proč se takový věci stávají, Cottone?“

Cotton zhluboka vzdychl. „Podle mě nám tím chce Bůh naznačit, abychom své bližní milovali, když tu jsou, protože zítra už tu být nemusí. Asi je to špatná odpověď, ale obávám se, že ti jinou dát neumím.“

Opět ztichli.

„Ráda bych mámě předčítala,“ pronesla Lou.

Cotton odpověděl: „To je ten nejbáječnější nápad, jaký jsem kdy slyšel.“

„Proč je to báječnej nápad?“ zeptala se Lou. „Potřebuju to vědět.“

„Jestli jí bude číst někdo, koho znala, koho… milovala, bude to úplně něco jiného.“

„Opravdu si myslíte, že to pozná?“

„Když jsem tenkrát vynesl vaši maminku ven, držel jsem v náruči živého člověka, který se zoufale snažil probrat z bezvědomí. Cítil jsem to. A jednou se jí to podaří. Upřímně tomu věřím, Lou.“

Potřásla hlavou. „To je těžký, Cottone. Milovat něco,očem víš, že to asi nikdy nebudeš mít.“

Cotton pomalu přikývl. „Jsi na svůj věk vyspělá. A to, co říkáš, je naprosto logické. Ale myslím si, že pokud jde o lásku, logika je to poslední, čemu chce člověk naslouchat.“

Lou nechala spadnout zbytek jehličí na zem a oprášila si ruce. „Ty seš taky fajn chlap, Cottone.“

Objal ji, seděli tam vedle sebe a ani jeden se netoužil podívat na temný, zející otvor uhelné šachty, která jim navždy vzala přítele.

30

Vytrvale pršelo a k tomu se ještě pRes krajinu pRehnalo několik bouřek, takže kukuřice na poli rostla jako zjednaná. Jedno prudké krupobití část úrody poničilo, ale škody nebyly velké. Silný déšť vymlel do kopce, který připomínal kopeček zmrzliny, strouhu, ale žádnému člověku, zvířeti ani úrodě to neublížilo.

Žně byly v plném proudu a Louisa, Eugene, Lou a Oz tvrdě a dlouho pracovali, což bylo dobře, protože neměli čas myslet na to, že Diamond už s nimi není. Tu a tam slyšeli houkání důlní sirény a o chvilku později se ozvalo rachocení výbuchu. Louisa je pokaždé přiměla zpívat, aby je odvedla od myšlenek, že Diamonda zabila tahle strašná věc.

Louisa o Diamondově odchodu moc nemluvila. Nicméně si Lou všimla, že čte bibli u krbu mnohem častěji a do očí jí vyhrknou slzy pokaždé, když se o něm někdo zmíní nebo když se podívá na Jeba. Pro všechny to bylo těžké, přesto jim nezbývalo než žít dál, a naštěstí měli plné ruce práce.

Sklízeli hnědé fazole, ukládali je do pytlů, šlapali je, aby je zbavili slupek, a každý den je měli s omáčkou a suchary k večeři. Opatrně, jak jim Louisa ukázala, sbírali fazolky rostoucí kolem lodyh kukuřice, aby se nedotkli zelených žahavých housenek, které žily pod listy. Pokosili kukuřici a lodyhy postavili do mandelů, které nechali na poli. Později je použijí jako krmivo pro dobytek. Palice vyloupali, na valníku je odvezli do sýpky a naplnili ji skoro po střechu. Z dálky vypadaly hromady kukuřičných palic jako sršni při divoké hře.

Brambory se urodily velké a bachraté a mívali je k večeři samotné, jen s rozpuštěným máslem. Vydařila se i rajčata, šťavnatá a krvavě červená; jedli je celá nebo krájená a také je rozkrouhali a ve velkém železném hrnci na plotně zavařili do sklenic, stejně jako fazole, papriku a mnoho dalších druhů zeleniny. Zavařeniny naskládali do spíže a pod schody. Soudky naplnili jahodami, angreštem a jablky, vyrobili džemy, napekli koláče a ze zbytku udělali kompoty. Pokosili cukrovou třtinu, uvařili melasu; a z části vyloupané kukuřice namleli mouku a upekli křupavý chléb.

Lou připadalo, že nic nepřijde nazmar; obdivovala tu efektivní činnost, i když byli s Ozem udření k smrti, protože vstávali před úsvitem a pracovali ještě dlouho potom, co slunce zapadlo. Kamkoli se otočili, útočilo na ně jídlo. To Lou připomnělo, že Billy Davis a jeho rodina hladoví. Leželo jí to v hlavě natolik, že o tom řekla Louise.

„Zůstaň zejtra večer vzhůru, Lou, a uvidíš, že vobě uvažujeme stejně.“

Ten den pozdě v noci čekali všichni u stodoly, když tu uslyšeli, že po cestě přijíždí vůz. Eugene zvedl lampu a její světlo dopadlo na Billyho Davise právě v okamžiku, kdy zastavil mezky a nervózně se zadíval na Lou s Ozem.

Louisa přistoupila k povozu. „Billy, napadlo mě, že byste mohli potřebovali pomoct. Toho jídla je spousta. Letos k nám byla půda skutečně štědrá.“

Billy chvíli vypadal rozpačitě, ale pak Lou pronesla: „No tak dělej, Billy, sama ten soudek neuzvednu.“

To mu dodalo odvahy, Billy seskočil z valníku a šel jí na pomoc. Dobrou hodinu nakládali na vůz pytle s kukuřičnou moukou, zavařené fazole a rajčata a soudky s tuříny, kapustou, okurkami, brambory, jablky, hlávkovým zelím, hruškami, sladkými brambory, cibulí, a dokonce i několik kusů nasoleného vepřového masa.

Zatímco Lou pracovala, všimla si, že Louisa odvedla Billyho k rohu stodoly a posvítila mu lampou do obličeje. Pak mu nařídila, aby si vytáhl košili, prohlédla si ho a pak ho očividně spokojená propustila.

Když Billy povoz otočil a chystal se odjet, museli mezci napnout všechny své síly, aby dokázali s těžkým nákladem hnout; chlapec s rozzářeným úsměvem práskl bičem a zmizel ve tmě.

„Stejně to jídlo nedokážou před Georgem Davisem schovat,“ poznamenala Lou.

„Dělám to každej rok. Ještě nikdy se nezeptal, vodkud ty zásoby sou.“

To Lou rozzlobilo. „To není fér. Svoji úrodu prodává a vydělává na tom, a my živíme jeho rodinu.“

„Fér je, aby se máma a její děti najedly,“ odpověděla Louisa.

„Cos hledala pod tou jeho košilí?“ zeptala se Lou.

„George je mazanej. Většinou ho bije tam, kde nejsou modřiny vidět.“

„Proč ses Billyho jednoduše nezeptala, jestli ho zbil?“

„Dopadlo by to stejně jako s tou prázdnou krabicí na jídlo – děti vždycky lžou, když se stydí.“

Když měli tolik přebytků, Louisa rozhodla, Ze odvezou vůz plně naložený potravinami do dřevorubeckého tábora na prodej. V den výpravy k nim přijel Cotton, aby se postaral o Amandu. Obyvatelé tábora je čekali, protože než dorazili, shromáždil se jich velký dav. Tábor byl velký, měl vlastní školu, obchod a poštovní úřad. Protože se dřevorubci, když vykáceli okolní lesy, museli často stěhovat, celé městečko včetně domů, školy i obchodu stálo na podvozcích. Rozkládalo se na různých vedlejších kolejích jako vesnice. Když nastal čas stěhování, k vagonům se připojily lokomotivy a na to tata celé městečko odtáhly jinam.

Rodiny dřevorubců platily za potraviny buď v hotovosti, nebo jiným zbožím, jako byla káva, cukr, toaletní papír, známky, tužky a papír na psaní, odložené šatstvo a boty a staré noviny. Lou slezla ze Sue a střídavě na ní s Ozem zdarma povozili děti z tábora, nicméně jejich rodiče, když to uznali za vhodné, jim mohli „darovat“ peprmintové tyčinky a další dobroty, což také většina udělala.

Později se z ostrého horského hřbetu dívali na McCloud River, která tekla pod nimi. Spadané kamení a dřevo vytvořily na dolním toku řeky přehradu, v níž se uměle hromadila voda a zakrývala balvany a další překážky, které znesnadňovaly plavení dřeva. V tomhle místě bylo koryto od jednoho břehu k druhému plné stromů, většinou mohutných topolů, které byly ve spodní části označeny zřetelným znakem dřevařské společnosti. Z té obrovské výšky vypadaly jako tužky, ale pak si děti uvědomily, že maličké tečky na každém z nich jsou vlastně dospělí muži jedoucí na kládách. Doplují na nich k hrázi, do níž vysekají klín, hučící voda odnese stromy na opačnou stranu přehrady, kde je rozvážou, a virginské kmeny budou pokračovat v cestě na trhy do Kentucky.

Když si Lou prohlížela krajinu z téhle výšky, jako by jí při tom pohledu něco chybělo. Chvíli jí trvalo, než jí došlo, že to jsou lesy. Kam až oko dohlédlo, viděla samé pařezy. Když se vrátili do tábory, všimla si také, že některé koleje jsou prázdné.

„Vytěžili jsme tady už skoro všecko dřevo,“ vysvětloval pyšně jeden z dřevorubců. „Brzy zvednem kotvy.“ Zdálo se, že ho to ani trochu netrápí. Lou usoudila, že je na to zřejmě zvyklý. Dobýt a posunout se o kus dál, zatímco jedinou stopou po jeho přítomnosti zůstanou pařezy.

Lou při zpáteční cestě uvázala Sue k valníku a spolu s Ozem si sedla vedle Eugena. Ten den se všem líbil, ale Oz byl ze všech nejšťastnější; „vyhrál“ na jednom z tamních chlapců skutečný baseballový míč, když dohodil nejdál ze všech. Prohlásil, že tenhle míč je kromě králičí tlapky, kterou dostal od Diamonda Skinnera, majetkem, jehož si cení nejvíc na světě.

31

LOU SE ROZHODLA, ZE NEBUDE MAMINCE ČÍST KNÍŽKY, ALE místní plátek Grit a pár výtisků Saturday Evening Postu, které dostali v dřevorubeckém táboře. Lou stávala opřená o zeď matčina pokoje, držela před sebou noviny nebo časopis a předčítala jí o ekonomice, o světových katastrofách, o Hitlerově vítězném tažení Evropou, o politice, o umění, o filmech a také nejnovější informace o literatuře a spisovatelích, díky nimž si uvědomila, jak dlouho už vlastně nečetla žádnou knížku. Brzy začne škola; přesto několik dní před jejím zahájením zajela na Sue do Big Spruce a půjčila sobě a Ozovi, samozřejmě se souhlasem Estelle McCoyové, pár knížek v „knihovně“.

Když byl Eugene malý, Louisa ho naučila číst, a tak Lou přinesla jednu knihu i jemu. Dělal si starosti, že si nenajde na čtení čas, ale našel a pozdě v noci, pod lampou a v hlubokém soustředění, pomalu obracel nasliněným palcem stránky. Jindy, zatímco připravovali pole na blížící se zimu nebo za světla petrolejové svítilny při dojení, mu Lou vysvětlovala slova, kterým nerozuměl. Probrala s ním Grity a Posty a Eugene si zejména oblíbil slovo „Roooosevelt, prezident Roooosevelt“, jméno, které se na stránkách novin často objevovalo. Kdykoli řekl „Roooosevelt“, krávy si ho udiveně změřily, jako by si myslely, že na ně bučí nějakým zvláštním způsobem. A když se jí Eugene zeptal, proč někdo pojmenuje svoje dítě Prezident, Lou si nemohla pomoct a zůstala na něj zírat s otevřenou pusou.

„Tebe nikdy nenapadlo, že bys mohl žít někde jinde?“ chtěla vědět Lou jednou ráno, když dojili ve stodole krávy.

Eugene odpověděl: „Znám jedině tenhle kopec, ale vim, že je jich na světě spousta.“

„Jednou tě s sebou vezmu do města. Domy jsou tam tak vysoký, že nedokážeš vyjít až nahoru po svých. Musíš ject výtahem.“ Tázavě se na ni podíval. „To je takový malý auto, který tě vozí nahoru a dolů,“ vysvětlila mu.

„Auto? Cože, takový jako hudson?“

„Ne, vypadá spíš jako malej pokoj, ve kterým stojíš.“

Eugenovi to připadalo zajímavé, ale prohlásil, že pravděpodobně zůstane u farmaření tady na kopci. „Chtěl bych se voženit, mít rodinu a vychovávat děcka.“

„Budeš dobrej táta,“ prohlásila Lou.

Široce se usmál. „No, a vy zase budete dobrá máma. Když vidim, jak se staráte vo svýho brášku a vůbec.“

Lou se na něj zadívala a pronesla: „Moje máma byla skvělá.“ Lou se snažila vybavit si, jestli jí tuhle větu někdy řekla. Věděla, že většinou obdivovala svého otce. To pomyšlení ji trápilo, protože to už nemohla napravit.

Týden potom, co byla ve školní knihovně, Lou právě skončila s předčítáním Amandě a zamířila do stodoly, aby byla chvíli sama. Vylezla si na seník, seděla v otevřených dvířkách a dívala se přes údolí na hory v dálce. Přemítala o matčině smutné budoucnosti a nakonec v myšlenkách zabloudila k Diamondovu odchodu. Snažila se na něj nemyslet, ale uvědomila si, že to nikdy nedokáže.

Diamondův pohřeb byla zvláštní, nicméně upřímná záležitost. Z roztroušených farem a usedlostí, o kterých Lou ani netušila, že existují, se vynořovali lidé na koních, volech, mezcích, pěšky, na traktoru, a dokonce i v jednom otlučeném packardu, kterému chyběly všechny dveře, a mířili k Louisinu domu. Procházeli jím s talíři dobrého jídla a džbánky jablečného moštu v rukou. Pohřbu se nezúčastnil žádný oficiální duchovní, ale mnoho přítomných se zastavilo a ostýchavýmihlasy utěšovalo přátele zesnulého. Ve světnici stála cedrová rakev s důkladně přibitým víkem, aby někdo nezatoužil spatřit, co dynamit s Diamondem Skinnerem provedl.

Lou si nebyla jistá, zda všichni ti starší lidé doopravdy patřili k Diamondovým přátelům, ale usoudila, že se znali s jeho otcem. Ve skutečnosti slyšela, jak jeden starý muž jménem Buford Rose, který měl husté bílé vlasy a pár zubů, zamumlal, že je ironií, že otce i syna zahubily ty zatracené doly.

Uložili Diamonda vedle hrobů jeho rodičů, jejichž mohyly se už dávno propadly zpátky do země. Nejrůznější lidé předčítali z bible a mnoho jich plakalo. Oz stál v jejich středu a troufale hlásal, že jeho často křtěný kamarád přišel do nebe. Louisa položila na hrob kytici suchých lučních květin, o krok ustoupila a chtěla něco říct, ale nedokázala to.

Cotton pronesl o jejich malém příteli pochvalnou řeč a přednesl pár příhod od vypravěče příběhů, kterého, jak prohlásil, nesmírně obdivuje: od Jimmyho „Diamonda“ Skinnera. „Svým způsobem,“ uvedl Cotton, „by zahanbil mnoho nejlepších povídkářů současnosti.“

Lou se zmohla na pár tichých slov, kterými se obracela přímo na svého přítele v rakvi pod čerstvě nahrnutou zemí, jež sladce voněla, nicméně v ní vzbuzovala odpor. Ale Lou věděla, že Diamond v té cedrové truhle není. Odešel na místo, které leží mnohem výš než vrcholky hor. Byl se svým otcem a poprvé spatřil svou matku. Určitě se cítil šťastný. Lou zvedla ruku k obloze a naposledy zamávala člověku, který pro ni tolik znamenal a který je navždy pryč.

Několik dní po pohřbu se Lou s Ozem vydali k Diamondově skrýši na stromě a probrali jeho poklady. Lou usoudila, že Diamond by určitě chtěl, aby Oz dostal ptačí kostru, kulku z občanské války, kamenný hrot oštěpu a primitivní dalekohled.

„Ale co si vezmeš ty?“ zeptal se Oz, když si prohlédl zděděné poklady.

Lou zvedla krabičku a vytáhla z ní kousek uhlí, v němž se údajně skrýval diamant. Rozhodla se ho opatrně olámat, i kdyby jí to mělo trvat nevímjak dlouho, dokud se neobjevíoslnivý střed, a pak ho pohřbí vedle Diamonda. Když si všimla, že na podlaze v zadní části přístřešku leží kousek dřeva, došlo jí, co to je, ještě dřív, než ho zvedla. Diamond ho začal vyřezávat, ale nestačil svou práci nedokončit. Bylo to srdce z hikorového dřeva, do něhož chlapec na jednu stranu vyryl písmeno L a na druhou téměř celé D. Diamond Skinner ta písmena znal. Lou si vsunula destičku a uhlí do kapsy, slezla ze stromu, pak se rozběhla a zastavila se až doma.

Samozřejmě si k sobě vzali věrného Jeba a vypadalo to, že je u nich spokojený, i když se ho občas zmocnila sklíčenost a truchlil po svém pánovi. Nicméně se také zdálo, že zbožňuje výlety k pánovu hrobu, na které ho Lou s Ozem brali, a když se k němu přiblížili, pes to záhadným způsobem vycítil a začal štěkat a vyskakovat do vzduchu. Děti rozprostřely na mohyle spadané listí, posadily se a povídaly si s Diamondem a spolu navzájem a vykládaly si veselé věci, které jejich kamarád udělal nebo řekl a kterých znaly nepřeberné množství. Pak si otřely oči a zamířily domů, hluboce přesvědčené, že se jeho duše volně potuluje po milovaném kopci a že má stejně jako vždycky rozježené vlasy, na tváři široký úsměv a je bos. Diamond Skinner neměl žádný majetek, a přesto byl tím nejšťastnějším člověkem, jakého kdy Lou poznala. On a Bůh si určitě báječně rozumějí.

Připravovali se na zimu, a tak pomoc! brusky a pilníku brousili nástroje, vyváželi hnůj ze stájí a rozhazovali ho po zoraných polích. V tomhle se však Louisa zmýlila, protože Lou si vůni chlévské mrvy nikdy neoblíbila. Zahnali dobytek do stodoly, nosili mu krmení a vodu, dojili krávy a plnili své další povinnosti, které jim teď připadaly stejně přirozené jako dýchání. Nosili díže s mlékem a máslem, sklenice se zeleninou nakládanou v octu a slaném nálevu a zavařené kyselé zelí a fazole dolů do mlékárny, která se nacházela částečně v podzemí a měla silné stěny z klád, se štěrbinami vyspárovanými blátem a papírem nacpaným tam, kde se výplň vydrolila. A opravili na farmě všechno, co bylo třeba.

Začala škola a přesně podle slov jeho otce se do ní Billy Davis nevrátil. O jeho nepřítomnosti se nikdo nezmínil, jako by ten chlapec nikdy neexistoval. Lou se přistihla, že na něj tu a tam myslí, a doufala, že je Billy v pořádku.

Když jednoho podzimního večera děti dodělaly všechnu svou práci, poslala je Louisa k potoku, který se nacházel na jižní straně pozemku, aby nasbíraly plody platanů, jež rostly v okolí. Plody měly ostré ostny, ale Louisa jim řekla, že je použijí na vánoční výzdobu. Vánoce byly sice ještě v nedohlednu, ale Lou s Ozem udělali, co jim nařídila.

Když se vrátili, překvapilo je, že spatřili před domem Cottonův oldsmobile. Stavení bylo temné, a tak opatrně otevřeli dveře, protože netušili, co je uvnitř čeká. Sotva vešli do světnice, Louisa s Eugenem stáhli z lamp černou látku, kterou přes ně přehodili, a společně s Cottonem vzrušeným tónem vykřikli: „Všechno nejlepší k narozeninám.“ Lou s Ozem totiž měli narozeniny, protože se narodili v ten samý den, jen pět let po sobě, jak Amanda Louise napsala v jednom z dopisů. Lou se tak stala oficiálním teenagerem a Oz dosáhl zralého věku osmi let.

Na stole byl koláč z lesních jahod a šálky se svařeným jablečným moštem. Z koláče trčely dvě svíčky, které děti společnými silami sfoukly. Louisa vytáhla dárky, na nichž celou tu dobu pracovala na své singrovce: Lou dostala lněné šaty z pytle na osivo s nádherným červenozeleným květinovým vzorem a Oz elegantní sako, kalhoty a bílou košili, které mu Louisa přešila z oblečení po Cottonovi.

Eugene jim vyřezal dvě píšťalky, které vydávaly různé tóny, takže spolu mohli komunikovat, kdyby se ztratili v hlubokém lese nebo přes lány polí. Hory pošlou ozvěnu ke slunci a zase zpátky, jak jim řekla Louisa. Hlasitě zahvízdali, až je z toho brněly rty, což je rozesmálo.

Cotton daroval Lou sbírku básní od Walta Whitmana. „Pokud to smím tak prostě vyjádřit, byl to básnický vzor mého předka,“ prohlásil. A pak vytáhl z krabice něco, při čem Oz zapomněl dýchat. Baseballové rukavice byly překrásné, promaštěné, nádherně opotřebované dlouhodobým používáním, voněly kvalitní kůží, potem, letní trávou a bezpochyby v sobě skrývaly nespočet tajných dětských snů. „Tohle bylo moje dětství,“ pronesl Cotton. „A jen nerad přiznávám, že i když nejsem až tak dobrý právník, pořád jsem mnohem lepší právník, než jsem kdy byl hráč baseballu. Dvě rukavice, jedna pro tebe, druhá pro Lou. A pro mě taky, jestli se čas od času smíříte s mým chabým sportovním uměním.“

Oz prohlásil, že na ně bude hrdý, a pevně si rukavice přitiskl k hrudi. Pak s chutí snědli koláč a vypili jablečný mošt. Nakonec si Oz vyzkoušel oblek, který mu úžasně slušel; vypadal v něm téměř jako malý právník. Prozíravá Louisa nechala u rukávů a nohavic velké záložky, aby je mohla později podle potřeby prodloužit, protože hoch rostl jako z vody. Takhle oblečený si Oz vzal baseballové rukavice a píšťalku a odešel vše ukázat mamince. O chvilku později Lou uslyšela z Amandina pokoje podivné zvuky. Když pootevřela dveře, spatřila Oze, jak stojí na stoličce, kolem ramen má přehozené prostěradlo, na hlavě baseballovou rukavici jako korunu a mává dlouhou holí.

„A velký Oz, už ne Zbabělý lev, ale statečný muž, zabil všechny draky a zachránil všechny maminky a všichni pak šťastně žili ve Virginii, dokud neumřeli.“ Sundal si korunu z naolejované kůže a několikrát se hluboce uklonil. „Děkuji, věrní poddaní, už se nemusíte ničeho bát.“

Oz se posadil vedle Amandy, zvedl z nočního stolku knihu a otevřel ji na místě označeném kouskem papíru. „Máš pravdu, mami,“ pronesl Oz, „teď to bude trochu strašidelný, ale určitě víš, že čarodějnice děti nejedí.“ Těsně se k ní naklonil, položil si jednu její ruku kolem pasu a s široce rozevřenýma očima jí začal předčítat hrůzostrašnou kapitolu.

Lou se vrátila do kuchyně, v nových šatech, které jí také moc slušely, se posadila ke stolu a při světle spolehlivého petroleje si četla nádherné Whitmanovy verše. Cotton se zdržel dlouho do noci a přespal u nich stočený u kamen. Na kopci skončil další hezký den.

32

Aniž to oznámila Louise nebo Eugenovi, Lou vzala lampu a zápalky a vydala se s Ozem na Sue do dolu. Lou seskočila na zem, ale Oz zůstal sedět na klisně a zíral do ústí uhelné sloje, jako by to byla brána pekelná. „Já dovnitř nepůjdu,“ prohlásil.

„Tak počkej tady,“ souhlasila jeho sestra.

„Proč tam chceš jít? Po tom, co se stalo Diamondovi? Může na tebe spadnout strop. Určitě by to strašně bolelo.“

„Chci vědět, co tam ty chlapi, který Diamond viděl, dělali.“

Lou lampu rozsvítila a vešla dovnitř. Oz čekal u vchodu, nervózně přecházel sem a tam a pak vběhl do jeskyně a co nejrychleji sestru dohonil.

„Myslela jsem, že zůstaneš venku,“ poznamenala Lou.

„Napadlo mě, že by ses tu mohla bát,“ odpověděl Oz, i když se jí držel za košili jako klíště.

Opatrně postupovali dopředu a třásli se zimou a nervozitou. Když se Lou rozhlédla, spatřila, že stěny a strop šachty podpírají nové trámy. Na stěnách také uviděla nejrůznější značky namalované bílou barvou. Z dálky slyšeli hlasité syčení.

„Že by had?“ zeptal se Oz.

„Jestli je to had, bude velkej jako Empire State Building. Pojď.“ Svižnějším tempem pokračovali v cestě a syčivý zvuk byl každým krokem hlasitější. Zahnuli za roh a sykot ještěoněco zesílil, jako by někde unikala pára. Když prošli další zatáčkou, rozběhli se kupředu a za poslední zákrutou ve skále zkameněli na místě. Spatřili muže s ochrannými přílbami na hlavách, baterkami v rukou a maskami na obličejích.

V podlaze dolu byla jáma, v níž stála obrovská kovová roura. K rouře byl hadicemi připojen přístroj vyhlížející jako pumpa a vydával syčivý zvuk, který děti slyšely. Muži s maskami stáli kolem díry, ale nezvaných návštěvníků si nevšimli. Lou s Ozem pomalu couvali, pak se otočili a rozběhli se k východu. Vrazili přímo do Judda Wheelera. Prosmekli se kolem něho a utíkali, co jim síly stačily, a o chvilku později se vyřítili z dolu. Lou se zastavila vedle Sue a rychle se na ni vyškrábala, avšak Oz, který zřejmě nehodlal svěřit svůj osud do rukou něčeho tak pomalého, jako je kůň, proletěl jako blesk kolem nich. Lou udeřila patami Sue do slabin a vyrazila za bratrem. Nepodařilo se jí ho však dostihnout, protože Oz pelášil, jako by mu za patami hořelo.

Cotton, Louisa, Lou a Oz seděli u stolu a rokovali.

„Co vás to napadlo, chodit do dolu?“ vybuchla Louisa rozzlobeně.

„Kdybysme tam nešli, neuviděli bysme ty chlapy,“ odsekla Lou.

Louisa spolkla prudkou odpověď a pronesla: „A teď běžte. Potřebujeme si s Cottonem promluvit o samotě.“

Když Lou s Ozem odešli, podívala se na právníka.

„Tak co vy na to?“ zeptala se.

„Podle toho, jak to Lou vylíčila, si myslím, že nehledali ropu, ale zemní plyn. A našli ho.“

„Co mám dělat?“

„Bez dovolení vstoupili na váš pozemek a vědí, že to víte. Myslím, že vás brzy navštíví.“

„Já jim svoji půdu neprodám, Cottone.“

Cotton potřásl hlavou. „To není nutné. Můžete jim prodat pouze těžební práva a půdu si nechat. A plyn se těží úplně jinak než uhlí. Nebudou při tom muset zničit krajinu.“

Umíněně zavrtěla hlavou. „Dala nám skvělou úrodu. Nepotřebuj u ničí pomoc.“

Cotton sklopil zrak a pomalu pronesl: „Louiso, jsem přesvědčený, že nás všechny přežijete, ale faktem je, že kdyby tyhle děti zdědily farmu během několika příštích let, nedokázaly by ji obhospodařovat.“ Odmlčel se a pak tiše dodal: „A Amanda potřebuje speciální péči.“

Po té poznámce Louisa lehce přikývla, ale neodpověděla.

Později sledovala, jak Cotton odjíždí, zatímco Oz s Lou z legrace pronásledovali jeho sportovní vůz po cestě a Eugene horlivě pracoval na nějakém farmářském zařízení. Tohle představovalo veškerý Louisin svět. Zdálo se, že vše funguje jako dobře promazaný stroj, nicméně dobře věděla, jak je to křehké. Žena se s nesmírně unaveným výrazem opřela o dveře.

Muži ze Southern Valley se objevili hned následujíc! den odpoledne.

Louisa otevřela dveře; v nich stál Judd Wheeler a vedle něho mužík s hadíma očima a úlisným úsměvem, oblečený v dokonale střiženém obleku s vestou.

„Paní Cardinalová, jmenuji se Judd Wheeler. Pracuji pro Southern Valley Coal and Gas. A tohle je Hugh Miller, viceprezident naší společnosti.“

„A chcete můj zemní plyn, že?“ pronesla bez okolků.

„Přesně tak, madam,“ přisvědčil Wheeler.

„No, jsem ráda, že je právě u mě můj právní zástupce,“ pokračovala a letmo pohlédla na Cottona, který se cestou z Amandina pokoje zastavil v kuchyni.

„Paní Cardinalová,“ pronesl Hugh Miller, když se posadili, „nerad chodím kolem horké kaše. Vím, že se k vám nedávno přistěhovalo pár dalších strávníků, a dokážu si představit, jak je těžké všechny uživit. Proto bych vám chtěl nabídnout… sto tisíc dolarů za vaši půdu. Šek i dokumenty, které musíte podepsat, jsem přinesl s sebou.“

Louisa nikdy v životě nedržela v ruce víc než pět dolarů v hotovosti, a tak ze sebe dokázala vypravit pouze: „Proboha!“

„Jestli tomu dobře rozumíme,“ vmísil se do hovoru Cotton, „Louisa by tím prodala práva na těžbu přírodních surovin.“

Miller se usmál a zavrtěl hlavou. „Bohužel, za takovou částku předpokládáme, že získáme také pozemek.“

„Ten neprodám,“ prohlásila Louisa.

Cotton pokračoval: „Proč vám nemůže přenechat jen těžební práva? Tady je to běžná praxe.“

„Máme s jejím pozemkem velké plány. Hodláme kopec zplanýrovat, vybudovat zde silniční síť a postavit těžební, výrobní a nákladové zařízení. A nejdelší potrubí, jaké kdy člověk mimo Texas viděl. Důkladně jsme si to místo prohlédli. Ten pozemek je naprosto dokonalý. Nenašli jsme na něm jediný nedostatek.“

Louisa se na něj zamračila. „Až na to, že vám ho neprodám. Nedovolím vám tuhle půdu zničit, jako ste to udělali všude kolem.“

Miller se naklonil dopředu. „Tahle oblast umírá, paní Cardinalová. Dřevo mizí. Doly se zavírají. Lidé nemají práci. K čemu jsou hory, když neslouží lidem? Je to jen skála a stromy.“

„Mám smlouvu, která říká, že je ta půda moje, ale ve skutečnosti hory nejsou ničí. Já na ně jen dávám pozor, dokud tu sem. A ony mi zase poskytujou všecko, co potřebuju.“

Miller se rozhlédl. „Všechno, co potřebujete? Páni, vždyť tu ani nemáte zavedenou elektřinu nebo telefon. Určitě si jako bohabojná žena uvědomujete, že nás náš Stvořitel obdařil mozkem, takže dokážeme své okolní prostředí využívat. Co je jeden kopec ve srovnání s lidmi, kteří si slušně vydělávají na živobytí? Podle mě vlastně odporujete Písmu svatému.“

Louisa se na mužíka zadívala a vypadalo to, že se začne každou chvíli smát. „Bůh tyhle hory stvořil navěky. Nám smrtelníkům jen dovolil, abysme tu kratičkej čas pobyli. Co na to povíte teď?“

Miller vypadal podrážděně. „Tak podívejte, moje společnost se rozhodla významně investovat, aby se tohle místo znovu probudilo k životu. Jak tomu můžete stát v cestě?“

Louisa vstala. „Stejně jako vždycky. Na svých dvou nohách.“

Cotton vyprovodil Millera s Wheelerem k autu.

„Pane Longfellowe,“ pronesl Miller, „měl byste svou klientku přesvědčit, aby naši nabídku přijala.“

Cotton potřásl hlavou. „Jakmile Louisa Mae Cardinalová učiní rozhodnutí, změnit ho je stejné jako snažit se zabránit slunci, aby ráno vyšlo na oblohu.“

„No, slunce taky každý večer zapadá,“ opáčil Miller.

Cotton sledoval muže ze Southern Valley, jak odjíždějí.

Kostelík stál na louce pár mil od farmy Cardinalových. Byl postaven z hrubě opracovaných klád a měl malou vížku, jednoduché okno z obyčejného skla a neskutečný půvab. Byl čas na přízemní bohoslužbu a večeři a Cotton sem přivezl Lou, Oze a Eugena. Říká se jí přízemní, vysvětlil jim Cotton, protože se při jídle nepoužívají stoly ani lavice, ale jen deky, pokrývky a ubrusy; je to vlastně velký piknik, který se tváří jako mše.

Lou se nabídla, že zůstane doma s Amandou, aby mohla jet Louisa, ale ta o tom nechtěla ani slyšet. „Ctu si bibli a modlim se k Bohu, ale nepotřebuju sedět v kostele a zpívat s vostatníma, abych dokázala svoji víru.“

„Tak proč bych měla jet já?“ zeptala se Lou.

„Protože je po mši večeře a to jídlo je moc dobrý, Lou,“ odpověděla Louisa s úsměvem.

Oz měl na sobě nový oblek, Lou si vzala šaty s květinovým vzorem a silné hnědé punčochy, které si přichytila na stehnech gumovými pásky, a Eugene si nasadil klobouk, který mu koupila Lou, a oblékl si čistou košili. V kostele bylo několik dalších černochů včetně jedné půvabné mladé ženy s překrásnýma očima a nádherně hladkou pletí, s kterou si Eugene dlouho povídal. Cotton dětem vysvětlil, že na kopci žije tak málo černochů, že nemají vlastní kostel. „A já jsem rád,“ prohlásil. „Tady na jihu to není zvykem a ve městech vůči tomu panují předsudky.“

„V Dickensu jsme viděli nápis ‚Jen pro bílé‘,“ vzpomněla si Lou.

„To je mi jasné,“ pronesl Cotton. „Ale hory jsou jiné. Netvrdím, že každý, kdo tu žije, je světec, protože to samozřejmě není pravda, ale život je tady tvrdý a lidé se snaží přežít. Nezabývají se věcmi, které jsou nepodstatné.“ Ukázal na první řadu lavic a pokračoval: „Tedy kromě George Davise a pár dalších.“

Lou se vyděšeně zadívala na George Davise, který seděl v přední lavici. Měl čistý oblek, hladce učesané vlasy a byl oholený. Lou musela neochotně připustit, že vypadá úctyhodně. Ale nebyl s ním nikdo z rodiny. Hlavu měl skloněnou při modlitbě. Než bohoslužba začala, Lou se na to divadélko zeptala Cottona.

Právník odpověděl: „George Davis chodí do kostela pravidelně, ale nikdy se nezdrží na večeři. A nikdy ho nedoprovází nikdo z rodiny, protože to prostě nechce. Přál bych si, aby se sem chodil modlit, protože cítí, že toho musí hodně odčinit. Ale podle mě se jen snaží pojistit. Je vypočítavý.“

Lou pohlédla na Davise, který se modlil, jako by mu v srdcii doma sídlil Bůh, a zatím jeho rodina žila v hadrech a strachu, a kdyby nebylo laskavosti Louisy Cardinalové, umřela by hlady. Dokázala jen potřást hlavou. Pak Cottonovi řekla: „Dávejte pozor, abyste nikdy nestál vedle toho chlapa.“

Cotton se na ni zmateně podíval. „Proč ne?“

„Uhodí do vás blesk,“ vysvětlila.

Dlouhé hodiny poslouchali přespolního pastora, hýždě měli otlačené od tvrdých dubových lavic, nos je svědil z vůně louhového mýdla, šeříkové vody a pronikavého pachu těch, kteří se neobtěžovali před návštěvou kostela umýt. Oz dvakrát usnul a Lou do něho musela pokaždé kopnout, aby ho probudila. Cotton objednal modlitbu za Amandu, což Lou s Ozem nesmírně potěšilo. Zdálo se však, že podle vykrmeného baptistického duchovního byli všichni lidé odsouzeni k prokletí. Ježíš jim obětoval svůj život, a oni jsou přitom mizerná cháska, prohlásil, včetně jeho samého. Neznají nic než hřích a nedbalost. Pak se svátý muž dostal do varu a všechny účastníky mše dohnal téměř k slzám prohlášením, jak nesmírně jsou zbyteční a jaká vina sídlí v jejich neskutečně hříšných duších, nebo se z toho přinejmenším hrůzou roztřásli. A pak nechal kolovat misku na milodary a bez ohledu na jejich neskutečnou hříšnost a nesmírnou zbytečnost velice zdvořile požádal všechny slušné lidi, kteří přišli ten den na bohoslužbu, o příspěvek.

Po mši vyšli všichni ven. „Můj otec je pastorem v Massachusetts,“ pronesl Cotton, když scházeli po kostelních schodech. „A také si oblíbil tuhle náboženskou metodu, kdy dští na své ovečky oheň a síru. Jedním z jeho vzorů byl Cotton Mather, po němž jsem dostal svoje zvláštní jméno. A taky vím, že mého otce hluboce zklamalo, když jsem nešel v jeho šlépějích, ale takový je život. Necítil jsem touhu sloužit Bohu a nechtěl jsem vykonávat kněžský úřad jen proto, abych se otci zavděčil. Nejsem odborníkem na náboženství, nicméně člověka unaví nechat se vláčet tmím jen proto, aby mu kapsu pravidelně vybírala zbožná ruka.“ Když se Cotton podíval na lidi, kteří se shromažďovali kolem jídla, lehce se usmál. „Ale podle mě je to slušná cena za ochutnání některých z těchhle dobrot.“

Jídlo bylo skutečně jedno z nejlepších, jaké kdy Lou s Ozem měli: pečené kuře, uzená virginská šunka, kapusta na slanině, nadýchaná kukuřičná krupice politá rozpuštěným máslem, chřupavý chléb, zeleninový nákyp, mnoho druhů fazolí a teplé ovocné koláče – všechno bezpochyby připravené podle nejposvátnějších a nejstřeženějších rodinných receptů. Děti se cpaly, až do sebe nedokázaly vpravit ani jediné sousto, a pak si lehly pod strom a odpočívaly.

Cotton seděl na schodech kostela, obíral kuřecí stehno, popíjel horký jablečný mošt a užíval si poklidu dobré kostelní večeře, když vtom se objevilo několik mužů. Všichni to byli farmáři se silnými pažemi a svalnatými rameny, ohnutí, s prsty pevně sevřenými, jako by stále drželi motyku nebo kosu, nesli kbelík s vodou nebo tahali za struky.

„Dobrý večer, Buforde,“ pozdravil Cotton a kývl hlavou na jednoho z mužů, který s plstěným kloboukem v ruce vystoupil z hloučku. Věděl, že Buford Rose je místní starousedlík a poctivý, slušný člověk. Měl malou farmu, ale dařilo se mu. Nebyl tak starý jako Louisa, nicméně střední věk měl už dávno za sebou. Nepromluvil, jen upíral zrak na svá rozpadající se bagančata. Cotton se podíval na ostatní muže, z nichž většinu znal, protože jim vypomohl s nějakým právním problémem, obvykle sepsat nájemní smlouvu, závěť nebo spočítat daň z půdy. „Potřebujete něco?“ zeptal se.

Buford odpověděl: „Byli za náma lidi z důlní společnosti, Cottone. Mluvili vo půdě. Abysme ji prodali.“

„Slyšel jsem, že nabízejí docela slušné peníze,“ poznamenal Cotton.

Buford se nervózně zadíval na své společníky a v rukou mačkal klobouk. „Tak daleko se ještě nedostali. Heledte, věc se má tak, že nechtěj koupit naši půdu, dokud ji Louisa neprodá. Tvrdí, že to má co dělat s tim, jak je uloženej plyn a tak. Vůbec tomu nerozumím, ale tohle říkali.“

„Tenhle rok byla dobrá úroda,“ pronesl Cotton. „Země je ke všem štědrá. Třeba ji nemusíte prodávat.“

„A co příští rok?“ zeptal se muž, který byl mladší než právník, ale vypadal o dobrých deset let starší než on. Jak Cotton věděl, patřil k třetí generaci zdejších farmářů a netvářil se teď nijak nadšeně. „Jeden dobrej rok nevynahradí tři špatný.“

„Proč ji nechce Louisa prodat, Cottone?“ chtěl vědět Buford. „Je ještě starší než já, a já už sem udřenej a můj syn v týhle práci dál pokračovat nechce. A vona se musí starat vo ty děti a jejich nemocnou mámu. Nechápu, proč odmítá půdu prodat.“

„Je to její domov, Buforde. Stejně jako tvůj. A není nutné, abychom ji chápali. Je to její přání. Musíme je respektovat.“

„Ale nemůžete si s ní promluvit?“

„Už se rozhodla. Je mi líto.“

Muži na něj mlčky zírali a bylo zřejmé, že tahle odpověď ani jednoho z nich nepotěšila. Pak se otočili a odešli a nechali Cottona Longfellova na schodech kostela s plnou hlavou starostí.

Oz si s sebou na večeři do kostela přinesl míč a rukavice, chvíli si házel s Lou a pak s nějakými chlapci. Muži jeho talent obdivovali a říkali mu, že tak skvělý nadhoz ještě nikdy neviděli. Potom Lou náhodou zaslechla, jak se skupinka dětí baví o smrti Diamonda Skinnera.

„Byl to vůl, když se nechal takhle zabít,“ prohlásil jeden hoch s naducanými tvářemi, kterého Lou neznala.

„Jít do dolu, když je zapálenej doutnák,“ pronesl další. „Panebože, taková blbost.“

„Vždyť ani nechodil do školy,“ zapojila se do debaty dívka s tmavými vlasy spletenými do copánků, která měla na hlavě drahý klobouk se širokou krempou a ozdobnou mašlí a stejně tak drahé šaty s volány. Lou věděla, že je to Charlotte Ramseyová, jejíž rodina nefarmaří, ale vlastní jeden menší důl a žije si nad poměry. „Takovýmu hlupákovi by to stejně nepomohlo.“

Jakmile to Lou zaslechla, přistoupila ke skupince. Za tu dobu, co žila na kopci, hodně vyrostla a všechny děti, i když byly přibližně stejně staré jako ona, nápadně převyšovala.

„Šel do toho dolu, aby zachránil svýho psa,“ pronesla Lou.

Chlapec s naducanými tvářemi se rozesmál. „Riskovat život kvůli čoklovi. Ten kluk byl vopravdu blbej.“

Louina pěst vystřelila dopředu; vzápětí ležel chlapec na zemi a držel se za jednu z těch tlusťoučkých tvářiček, která mu teď ještě trochu naběhla. Lou se otočila a vydala se po cestě pryč.

Oz viděl, co se stalo, sbalil míč a rukavice a utíkal za ní. Když ji dohnal, nic neřekl, jen mlčky kráčel vedle ní a čekal, až z ní vyprchá vztek, který tak dobře znal. Zvedal se vítr a po obloze pluly mraky, jako by se přes vrcholky hor blížila bouřka.

„To půjdeme celou cestu domů pěšky, Lou?“

„Jestli chceš, můžeš se vrátit a svízt se s Cottonem a Eugenem.“

„Víš, Lou, seš moc chytrá na to, abys musela mlátit lidi. Dokážeš nad nima vyhrát slovy.“

Podívala se na něj a musela se při té poznámce usmát. „Odkdy seš tak rozumnej?“

Oz nad tím chvíli uvažoval. „Od tý doby, co mi bylo osm.“

Pochodovali dál.

Oz si pomocí provázku zavěsil rukavice kolem krku a bezmyšlenkovitě vyhazoval míč do vzduchu a chytal ho za zády. Znovu ho vyhodil, ale tentokrát ho nechytil; míč spadl na zem, kde zůstal bez povšimnutí ležet.

Z lesa se tiše jako duch vynořil George Davis. I když měl na sobě hezké oblečení a byl oholený, Lou z toho muže stálecítila zlo. Oz se okamžitě vyděsil, ale Lou rozzuřeně vybuchla: „Co chcete?“

„Vim vo těch lidech z důlní společnosti. Bude Louisa prodávat?“

„Do toho vám nic není.“

„Aleje! Vsadim se, že na mým pozemku je taky plyn.“

„Tak proč neprodáte svoji půdu?“

„Cesta ke mně vede přes její pole. Nemůžou za mnou jít, dokud vona neprodá.“

„No, to je váš problém,“ pronesla Lou a musela se ovládat, aby se neusmála, protože usoudila, že si Bůh toho muže snad konečně všiml.

„Vyřiďte Louise, že jestli ví, co je pro ni dobrý, tak tu půdu prodá. Vyřiďte jí, že by pro ni bylo mnohem lepší, kdyby tu půdu radši prodala.“

„A vy byste nás měl radši nechat na pokoji.“

Davis zvedl ruku. „Ty jedna drzá žábo!“

V tu chvíli jeho ruku kdosi zastavil uprostřed pohybu. Vedle něho stál Cotton, držel ho za mohutnou paži a upřeně se na něj díval.

Davis se mu vytrhl a sevřel ruce v pěst. „Jak chceš, právníku.“

Jeho pěst vystřelila dopředu, ale Cotton ji zadržel dlaní a nepouštěl. A tentokrát se Davis z jeho sevření nevykroutil,i když se o to vší silou snažil.

Když Cotton promluvil, z jeho tichého tónu přeběhl Lou mráz po zádech. „Promoval jsem z americké literatury. Ale kromě toho jsem byl kapitánem boxerského družstva. Jestli ještě jednou zvedneš ruku na tyhle děti, vymlátím z tebe poslední jiskřičku života.“

Pustil jeho pěst a Davis o krok couvl; chladné chování a silné ruce protivníka ho očividně zastrašily.

„Víš Cottone, on chce, aby Louisa prodala svůj pozemek, protože by to pak mohl udělat taky. Vyhrožoval nám,“ vyhrkla Lou.

„Louisa ho prodat nechce,“ pronesl pevně Cotton. „Tím to končí.“

„Může se stát spousta věcí, který člověka donutí, aby prodal.“

„Jestli je to výhrůžka, můžeme ji probrat s šerifem. Pokud mi ji ovšem nechceš vysvětlit teď hned.“

George Davis cosi zavrčel a naštvaně odkráčel pryč. Když Oz odběhl pro míč, Lou hlesla: „Díky, Cottone.“

33

Lou SEDĚLA NA VERANDĚ A SNAŽILA SE ZASTUPOVAT PONOŽky, ale moc ji to nebavilo. Ráda pracovala venku a těšila se, až ucítí na tváři dotek slunečních paprsků a svěží vánek. Ve farmaření panoval řád, který se jí zamlouval. Louisa prohlásila, že rychle porozuměla půdě a začala si jí vážit. Každý den teď bylo o trochu chladněji a Lou měla na sobě silný vlněný svetr, který jí Louisa upletla. Když zvedla hlavu, spatřila, jak k nim po cestě přijíždí Cottonův oldsmobil, a zamávala mu. Cotton si jí všiml, také zamával, vystoupil z auta a došel na verandu. Společně se zadívali na krajinu. „V tuhle roční dobu je tu nádherně,“ poznamenal. „Krásnější místo neznám.“

„Tak proč se sem podle vás můj táta nikdy nevrátil?“

Cotton si sundal klobouk a podrbal se na hlavě. „Slyšel jsem o spisovatelích, kteří někde prožili dětství a pak o svém rodném kraji celý zbytek života psali. Přesto se na místo, které je tak inspirovalo, už nikdy nevrátili. Já nevím, Lou, možná měli strach, že kdyby své rodiště opět navštívili a spatřili je v jiném světle, přišli by o svou schopnost vyprávět příběhy.“

„Jako že by si poskvrnili vzpomínky?“

„Možná. Co si o tom myslíš? Taky se nikdy nevrátíš ke svým kořenům, aby ses mohla stát slavnou spisovatelkou?“

Lou o tom nemusela dlouho uvažovat. „Podle mě je to za slávu moc velká cena.“

Každý den, než si šla lehnout, se Lou snažila přečíst alespoň jeden z dopisů, které Amanda napsala Louise. Jednou večer, asi o týden později, se snažila vytáhnout zásuvku, do které je uložila, ale nedařilo se jí to. Vstrčila dovnitř ruku, aby urovnala její obsah, a ucítila, že na spodní desce stoluje něco přilepené. Klekla si, podívala se do zásuvky a natáhla paži, jak nejdál dokázala. A o chviličku později vylovila obálku, která byla k desce přilepená lepicí páskou. Sedla si na postel a zírala na psaní v ruce. Nebylo nadepsané, ale Lou cítila, že obsahuje několik listů papíru. Pomalu je vyndala. Byly staré a zažloutlé stejně jako obálka. Lou seděla na posteli, četla ten ostrý rukopis pokrývající jednotlivé stránky a dávno předtím, než skončila, jí po tvářích tekly slzy. Ten dopis napsal její otec, když mu bylo patnáct, protože v horním rohu stránky bylo datum.

Lou zamířila za Louisou, sedla si s ní ke krbu, řekla jí, co našla, a co nejzřetelnějším hlasem jí dopis přečetla:

Jmenuji se John Jacob Cardinal, i když mi zkráceně říkají Jacku. Otec je už pět let po smrti a maminka, no, doufám, že ať je kdekoli, vede se jí dobře. Dětství strávené na kopci každého, kdo pozná jeho krásy i útrapy, poznamená. Zdejší život je také zdrojem příběhů, které dokážou pobavit, stejně jako dojmout k slzám. Na následujících stránkách se pokusím vylíčit příběh, který mi táta vyprávěl krátce před svou smrtí. Od té doby jsem o jeho slovech každý den přemýšlel, avšak až teď nacházím odvahu je napsat. Jasně si ten příběh pamatuji, nicméně některá slova budou spíš má vlastní než tátova, i když cítím, že jsem ducha jeho vyprávění věrně zachoval.

Toho, kdo tyto stránky objeví, bych chtěl jen požádat, aby je četl pečlivě a důkladně se nad nimi zamyslel. Miluji ten kopec skoro stejně, jako jsem miloval svého otce, přesto vím, Že odsud jednoho dne odejdu, a jakmile odejdu, pochybuji, Že se sem ještě někdy vrátím. Přes to, co jsem právě napsal, bych byl rád, abyste pochopili, že bych tu určitě dokázal být po zbytek života nesmírně šťastný.

Lou otočila stránku a začala Louise číst otcův příběh.

Byl to dlouhý, únavný den, i když jako farmář jiný neznal. Úroda na polích uschla, krb vyhasl, děti měly hlad a žena byla z toho všeho neštastná, a tak se vydal na procházku. Neušel daleko a narazil na svátého muže, který seděl na vysoké hoře a díval se na stojatou vodu. „Jsi synem země,“ pronesl ten muž tichým, moudrým hlasem. Farmář odpověděl, že se skutečně živí obděláváním půdy, ale nepřál by takový život svým dětem, dokonce ani svému největšímu nepříteli. Kazatel pozval farmáře k sobě na vysokou horu a ten se posadil vedle něho. Zeptal se ho, proč by si nepřál, aby šly děti v jeho stopách. Farmář se zadíval na oblohu a předstíral, že o tom přemýšlí, i když moc dobře věděl, jak odpoví. „Protože je to ten nejmizernější život ze všech,“ prohlásil. „Ale vždyť je tu tak krásně,“ namítl kazatel. „Jen si představ ty ubožáky ve městě, kteří bydlí ve špíně. Jak může člověk, který žije v přírodě, takhle mluvit?“ Farmář odpověděl, že není tak vzdělaný jako kazatel, nicméně slyšel, že ve městech, kde lidé zůstávají celý den ve svých příbytcích, protože nemají žádnou práci, panuje velká bída. Nebo přežívají na podpoře v nezaměstnanosti. Ti lidé umírají hladem – pomalu, ale umírají. Je to pravda? zeptal se. Kazatel souhlasně pokýval velkou, moudrou hlavou. „Takže umírají hladem bez dřiny,“ ujistil se farmář. „To je ten nejmizernější život, o jakém jsem kdy slyšel,“ poznamenal svátý muž. Farmář s ním souhlasil a pokračoval: „A také jsem slyšel, že v jiných částech země jsou farmy tak rozlehlé a rozkládají se na takové rovině, že je ptáci nedokážou přeletět za jeden den.“

„To je také pravda,“ přisvědčil kazatel. Farmář se opět nadechl: „A že když se na takových farmách urodí, můžou z jediné sklizně žít léta jako králové a ještě zbytek prodat.“

„Samá pravda,“ přitakal kněz. „Tady na kopci žádná taková místa nejsou,“ poznamenal farmář. „Když je dobrý rok, máme co jíst, nic víc.“

„Takže jak to vidíš ty?“ zéptal se kazatel. „Věc se má tak, svátý muži: Moje děti, žena, já, prostě všichni každý rok ohýbáme hřbet, pracujeme od slunka východu do slunka západu. Děláme do úmoru, aby nás země uživila. Všechno může vypadat dobře, můžeme doufat v to nejlepší. Ale často to nevyjde. A stále hladovíme. A navíc se kvůli tomu strašně nadřeme. Copak se nemáme hůř než ti lidé ve městě?“

„Letos byl opravdu špatný rok,“ pronesl druhý muž. „Ale věděl jsi, Že kukuřice potřebuje k růstu déšť a modlitbu?“

„Modlíme se každý den,“ namítl farmář, „a kukuřice mi sahá po kolena, a přitom je už září.“

„Samozřejmě,“ přitakal kazatel, „že čím víc prší, tím je to lepší. Ale sloužit zemi jako ty je velkým požehnáním.“ Farmář prohlásil, že jeho manželství už víc požehnání neunese, protože jeho dobrá žena se na věc dívá naprosto jinak. Sklonil hlavu a zamumlal: „Vím, že bych si neměl stěžovat –“

„Jen mluv, synu,“ vyzval ho svátý muž, „protože jsem božím uchem.“A tak farmář spustil: „To, že člověk dře a nedostane za to odměnu, vyvolává v manželství nesoulad, napětí mezi mužem a ženou.“ Druhý muž zvedl zbožný prst a pronesl: „Ale odměnou ti může být sama těžká práce.“ Farmář se usmál. „Pak musím Bohu poděkovat, protože mě celý život bohatě odměňuje.“ A kazatel přikývl a zeptal se: „Takže vy se se ženou hádáte?“

„Mrzímě, že si stěžuj u,“ pronesl farmář. „Jsem božím okem,“ odpověděl kněz. Oba se podívali na modrou oblohu, která v sobě neměla ani kapku toho, co farmář potřeboval. „Někteří lidé nejsou stvořeni pro to, aby dostávali od života tak štědré odměny,“ pronesl. „Hovoříš teď o své ženě,“ prohlásil kazatel. „Možná hovořím o sobě,“ namítl farmář. „Bůh ti ukáže pravdu, synu,“ opáčil kazatel. „Může se člověk pravdy bát?“ chtěl vědět farmář. „Člověk se může bát čehokoli,“ odpověděl kazatel. Na chvilku se odmlčeli, protože farmáři očividně došla slova. Pak si všiml, že se mu nad hlavou objevily mraky, nebesa se otevřela a spustil se liják. Vstal, protože bylo třeba jít pracovat. „Vidíš,“ pronesl svátý muž, „moje slova se splnila. Bůh ti ukázal cestu.“

„Uvidíme,“ poznamenal farmář. „Protože letos je už pozdě.“Když se otočil, aby se vrátil ke své půdě, kazatel za ním zavolal: „Synu země, jestli budeš mít dobrou úrodu, nezapomeň, že tvou odměnou je víra.“ Farmář se ohlédl a dotkl se rukou okraje klobouku.

„Cesty Pánějsou nevyzpytatelné,“ pronesl. A pak se obrátil a nechal boží oko a ucho za zády.

Lou složila dopis a podívala se na Louisu v naději, že udělala správnou věc, když jí ten příběh přečetla. Přemítala, jestli si mladý Jack Cardinal všiml, že se ta povídka stala mnohem osobnější, když se obrátila k tématu rozpadajícího se manželství.

Louisa zírala do ohně. Několik minut mlčela a pak pronesla: „Tady na horách je těžkej život, hlavně pro děcko. A je těžkej pro muže i jeho ženu, i když já to na vlastní kůži nikdy nepocítila. Jestli si mý rodiče někdy vyměnili zlý slovo, já ho nikdy neslyšela. A sama sem vycházela se svým manželem Joshuou do posledního dne jeho života po dobrým. Ale vim, že tvůj táta tady žít nemoh. Jake a jeho žena by se hádali.“

Lou se rychle nadechla a pronesla: „Táta chtěl, aby ses k nám odstěhovala. Je to pravda?“

Louisa se na Lou zamyšleně podívala. „Ptáš se mě, proč sem vodsud nikdy nevodešla? Já tuhle půdu miluju, Lou, protože mě nikdy nenechá na holičkách. Když je špatnej rok, jím jabka a lesní jahody, který se urodí vždycky, nebo kořínky, který, když víš, kde je hledat, sou těsně pod zemí. Když napadne deset stop sněhu, přežiju to. Když prší, padaj kroupy nebo udeří takový vedra, že se roztejká dehet na střechách, přežiju to. Najdu vodu tam, kde by ji nikdo nehledal, a přežiju. Já a tahle půda. Já a tahle hora. Pro lidi, který můžou mít světlo zmáčknutím knoflíku nebo mluvit s někým, koho ani nevidí, to možná nic neznamená.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Ale pro mě je to všecko.“ Naposledy se podívala do ohně. „Všecko, co říkal tvůj tatínek, je pravda. Vysoká hora je krásná. Vysoká hora je krutá.“ Pohlédla na Lou a tiše dodala: „A ten kopec je můj domov.“

Lou položila Louise hlavu na hruď, a zatímco seděly před hřejícím krbem, stařena ji něžně hladila po vlasech.

A pak Lou pronesla větu, která ji samotnou překvapila: „A teď je to taky můj domov.“

34

Z BŘICHATÝCH MRAKŮ SE SNÁŠELY VLOČKY SNĚHU. U stodoly se ozvalo škrtnutí a pak se objevil záblesk pronikavého světla, které stále mohutnělo.

Ve stavení Lou zasténala z noční můry. Louisa s Eugenem přestěhovali děti na zimu do světnice ke krbu a Lou s Ozem se choulili pod přikrývkami, které Louisa za svůj dlouhý život ušila. Lou zaslechla v neklidném spánku hluk, ale nedokázala rozeznat, co to je. Otevřela oči a posadila se. Uslyšela, že někdo škrábe na dveře. To ji okamžitě probralo. Odemkla dveře a do místnosti vpadl Jeb, který štěkal a divoce vyskakoval.

„Jebe, co je? Co se děje?“

Pak uslyšela kvílení dobytka.

Vyběhla ven tak, jak byla, v noční košili. Jeb ji se štěkáním následoval a Lou spatřila, co ho tak vyděsilo: stodola byla v plamenech. Vletěla zpátky do domu, zakřičela, co se děje, a utíkala k hořící budově.

Ve dveřích stavení se objevil Eugene, a když spatřil oheň, vyběhl s Ozem v patách ven.

Jakmile Lou otevřela vrata stodoly, zaútočil na ni hustý dým a plameny.

„Sue! Bran!“ zahulákala, když jí kouř vnikl do plic; cítila, jak se jí chloupky na pažích zježily žárem.

Eugene překulhal kolem ní, neohroženě se vrhl do stodoly, ale vzápětí se vynořil a rozkašlal se. Lou padl zrak na žlab s vodou vedle výběhu a na deku přehozenou přes plot. Strhla ji a namočila do studené vody.

„Eugene, přehoď si to přes sebe.“

Eugene se zabalil do mokré deky a znovu zmizel ve stodole.

Uvnitř spadl ze stropu trám a jen tak tak Eugena minul.

Všude byl štiplavý kouř a plameny. Eugene se ve stodole vyznal stejně dokonale jako ve všech ostatních budovách na farmě, nicméně měl pocit, jako by najednou oslepl. Nakonec Sue, která se divoce vzpínala v boxu, přece jen našel, chvatně k ní přistoupil a uchopil provaz, který měla vyděšená klisna kolem krku.

Eugene vyklopýtal se Sue ze stodoly, vrazil provaz Lou, která za vydatné pomoci Louisy a Oze odvedla koně pryč, a vrhl se zpátky. Děti přinesly z chladímy kbelíky s vodou, ale Lou věděla, že je to stejné, jako by se snažily rozpustit sníh dýchnutím. Eugene zachránil oba mezky a všechny krávy kromě jediné. Ale přišli o všechny vepře, o všechno seno a většinu nářadí a postrojů. Ovce přezimovaly venku, ale stejně byla ta ztráta zničující.

Louisa s Lou z verandy sledovaly, jak stodola, z níž už byly jen holé trámy, dohořívá. Eugene stál u výběhu, do kterého zahnal dobytek. Vedle něho Oz s kbelíkem vody v ruce, aby uhasil každou zbloudilou jiskru.

Vtom Eugene vykřikl: „Spadne to!“ a odvlekl Oze pryč. Stodola se zřítila k zemi, plameny šlehaly vysoko k obloze a na celou děsivou scénu se měkce snášel sníh.

Louisa měla při tom pohledu na tváři stejný výraz utrpení, jako by sama stála v plamenech. Lou jí křečovitě svírala ruku a okamžitě ucítila, když se prababičce roztřásly prsty a pevný stisk náhle povolil.

„Louiso?“

Žena se beze slova svezla na zem.

„Louiso!“

Pustým, sněhem pokrytým údolím se rozlehly její vyděšené výkřiky.

Cotton, Lou a Oz stáli u nemocničního lCZka, na kterém Louisa ležela. Jako o život se ve starém hudsonu řítili z kopce, Eugene zběsile řadil, motor vyl, kola klouzala a zase se zachytávala na zasněžené zemi. Auto se málem dvakrát převrátilo přes okraj dolů. Děti se k Louise tiskly a modlily se, aby neumřela. Odvezli ji do malé nemocnice v Dickensu a pak Lou utíkala ke Cottonovi a vytáhla ho z postele. Eugene se vrátil na kopec, aby se postaral o Amandu a o dobytek.

Travis Barnes Louisu se starostlivým výrazem vyšetřil. Lékař v nemocnici také bydlel a pohled na jídelní stůl a ledničku General Electric Lou neutěšil.

„Jak jí je, Travisi?“ zeptal se Cotton.

Barnes se podíval na děti a odtáhl Cottona stranou. „Prodělala mrtvici,“ pronesl tichým hlasem. „Vypadá to na částečné ochrnutí levé strany těla.“

„Uzdraví se?“ chtěla vědět Lou, která je slyšela.

Travis pokrčil smutně rameny. „Moc toho pro ni udělat nemůžeme. Příštích osmačtyřicet hodin je kritických. Kdybych věděl, že to zvládne, dal bych ji převézt do nemocnice v Roanoke. Nejsme tu na podobné záležitosti vybavení. Můžete jet domů. Kdyby se její stav změnil, dám vám vědět.“

Lou prohlásila: „Já tu zůstanu.“ A pak řekl totéž i Oz.

„Myslím, že jste prohrál,“ pronesl tiše Cotton.

„Hned za dveřmi je gauč,“ sdělil dětem Travis vlídným tónem.

Když se sestra dotkla Cottonova ramene, všichni tvrdě spali a drželi se v náručí.

Tiše pronesla: „Louisa se probrala.“

Cotton s dětmi otevřeli dveře a vešli do pokoje. Louisa měla oči dokořán, ale to bylo všechno. Nad Louisou se tyčil Travis.

„Louiso?“ oslovil ji Cotton. Neodpověděla, dokonce ani nedala najevo, že ho poznává. Právník pohlédl na Travise.

„Je ještě slabá,“ vysvětlil lékař. „Divím se, že se vůbec probrala.“

Lou ji pozorovala, vyděšená víc než kdykoli předtím. Nemohla tomu uvěřit. Táta, máma. Diamond. A teď Louisa. Ochrnutá. Lou si už ani nedokázala vzpomenout, kdy se její matka naposledy pohnula. Copak Louisu čeká stejný osud?

Ženu, která milovala půdu? Která zbožňovala kopec, na kterém bydlela? Která žila tak poctivě, jak jen to bylo možné? Lou už málem přestávala věřit v Boha, když dokázal udělat tak strašnou věc. Sebrat člověku naději. Sebrat člověku vlastně úplně všechno.

Cotton, Oz, Lou a Eugene právě zasedli k jIdlu.

„Nemůžu uvěřit, že toho žháře ještě nechytili,“ vybuchla Lou.

„Neexistuje důkaz, že stodolu někdo zapálil, Lou,“ namítl Cotton, zatímco naléval mléko a nabízel suchary.

„Já vím, kdo to udělal. George Davis. Možná mu za to zaplatila ta těžařská společnost.“

„Tohle nemůžeš nikde vykládat, Lou, to je pomluva.“

„Já vím, že je to pravda!“ vykřikla dívka.

Cotton si sundal brýle. „Lou, věř mi –“

Lou vyskočila od stolu, její příbor s rachocením spadl na zem a všichni sebou vyděšeně škubli. „Proč bych měla věřit tomu, co říkáte, Cottone? Přesvědčoval jste nás, že se maminka probere z bezvědomí. Teď onemocněla Louisa. Budete zase lhát a tvrdit nám, že se uzdraví? Co vy na to?“

Lou vyběhla z kuchyně. Oz za ní vystartoval, ale Cotton ho zastavil. „Nech ji o samotě, Ozi,“ požádal ho. Potom vstal, vyšel na verandu, pozoroval hvězdy a dumal, proč se hroutí všechno, co zná.

Náhle se před ním mihla Lou na klisně. Překvapený Cotton ji mohl pouze provázet pohledem a pak dívka na koni zmizela.

Lou hnala Sue po měsícem zalitých pěšinách a větve stromů a křoví ji švihaly a zraňovaly. Konečně dojela k Diamondovu domku; seskočila z koně, utíkala a padala, až dorazila ke dveřím a vběhla dovnitř.

Zoufale vrávorala po místnosti a po tvářích jí tekly slzy. „Proč jsi nás opustil, Diamonde? Teď už s Ozem nebudeme mít nikoho. Nikoho! Slyšíš mě? Slyšíš, Diamonde Skinnere!“

Z přední verandy k ní dolehl šramot. Vyděšeně se otočila.

Dovnitř se vřítil otevřenými dveřmi Jeb, skočil jí do náruče, olizoval jí obličej a po dlouhém běhu namáhavě oddychoval. Objala ho. Vtom zadrnčely na skle větve stromu, z komína se ozvalo úpěnlivé zasténání a Lou k sobě psa pevně přitiskla. Okno se s bouchnutím rozlétlo dokořán, v místnosti se zatočil vítr – a pak kolem zavládl klid a nakonec se uklidnilai Lou.

Vyšla ven, vyšplhala na Sue a zamířila zpátky domů v rozpacích, proč sem vůbec jela. Jeb za ní s vyplazeným jazykem utíkal. Dorazila na rozcestí a zahnula vlevo, k farmě. Jeb začal výt ještě předtím, než Lou ty zvuky uslyšela na vlastní uši. Těsně za nimi se ozývalo hrdelní vrčení a zlověstné praskání podrostu. Lou udeřila koně do slabin, ale než Sue zrychlila, z lesa se vyřítil první divoký pes a uháněl přímo k nim. Když na ně to odporné stvoření se vztyčenýma ušima, víc vlk než pes, zacvakalo zubama, klisna se vyděšeně vzepjala na zadních. Pak z lesa vyběhl další a potom ještě jeden, až jich bylo šest. Jeb měl vyceněné zuby a vztyčené slechy, nicméně Lou věděla, že nemá proti takové přesile šanci. Sue se stavěla na zadní, ržála a točila se do kruhu, až Lou začala sjíždět dolů a připadalo jí, že se široký trup kobyly ztenčil na šířku provázku, a navíc klouzal, protože kůň byl po dlouhém běhu zpěněný.

Jeden pes skočil Lou po noze, ale ta ji rychle vytáhla nahoru; zvíře narazilo najedno Sueino kopyto, které ho na chvíli omráčilo. Bylo jich ale moc, kroužili kolem a vrčeli. Byli tak vyhublí, že by se jim dala spočítat žebra. Jeb se rozhodl zaútočit, ale jedna šelma ho strhla k zemi a krvácející voříšek se raději stáhl.

Pak další bestie chňapla Sue po přední noze a klisna se opět vzepjala. A když tentokrát dopadla na všechny čtyři, byla bez jezdce, protože Lou se na ní už nedokázala udržet, spadla na záda a vyrazila si dech. Klisna se rozběhla po cestě k domovu, nicméně Jeb stál před svou bezmocnou velitelkou jako kamenná hráz, bezpochyby připravený položit za ni život. Smečka se přiblížila, protože ucítila snadnou kořist. Lou se přinutila navzdory bolesti v rameni a zádech vstát. Neměla na dosah ani klacek, a tak s Jebem couvali, až nebylo kam pokračovat. Když se připravovala zemřít v boji, Lou dokázala myslet jedině na to, že Oz teď zůstane úplně sám, a oči se jí zalily slzami.

Řev měl stejný účinek, jako by na ně někdo hodil síť, a divocí psi se otočili. Dokonce i ten největší o velikosti telete sebou škubnul, když spatřil, co se k nim blíží. Puma byla obrovská a štíhlá a pod uhlově černou srstí se jí napínaly pružné svaly. Měla jantarové oči a tesáky dvakrát delší než její vzdálení příbuzní. A její drápy, které připomínaly vidle zavěšené v kloubu, vyhlížely také děsivě. Když vstoupila na pěšinu, znovu zařvala a s energií nákladního vlaku plně naloženého uhlím se rozběhla k divoké smečce. Psi se obrátili, dali se na úprk a šelma, která se pustila za nimi, při každém půvabném skoku výhrůžně zavrčela.

Lou s Jebem vzali nohy na ramena a pelášili domů. Asi půl míle od farmy znovu uslyšeli praskání podrostu. Jeb opět vztyčil uši a Lou se hrůzou málem zastavilo srdce: ve tmě zahlédla jantarové oči kočky, která běžela lesem paralelně s nimi. To strašlivé zvíře je mohlo ve vteřině dostihnout. A přesto pádilo vedle nich a nepokusilo se vystrčit nos z lesa. Lou to poznala podle toho, že slyšela dusot tlap dopadajících na zem a viděla záblesky světélkujících očí, které vypadaly, jako by volně pluly temnotou, protože černá srst šelmy splynula s chladnou nocí.

Když konečně zahlédla farmu, unikl jí vděčný výkřik a spolu s Jebem se rozběhli k verandě, do bezpečí. Všichni už spali a Cotton, jak usoudila, zřejmě dávno odešel. Když se Lou podívala z okna, hruď se jí stále prudce zvedala, ale šelmu nikde nespatřila.

Stále roztřesená hrůzou, kterou prožila, prošla chodbou. U matčiných dveří se zastavila a opřela se o ně. Tu noc se nacházela jen krůček od smrti a připadalo jí to mnohem strašnější a děsivější než při automobilové havárii, protože byla v té nebezpečné situaci sama. Lou nakoukla do pokoje a překvapilo ji, že je okno dokořán. Vklouzla dovnitř, zavřela za sebou a obrátila se k posteli. Jeden šílený okamžik nemohla matku v pokrývkách najít, ale pak ji samozřejmě uviděla. Když přistoupila blíž, dech se jí zklidnil, přestala se třást. Amanda tiše oddychovala, oči měla zavřené a prsty křečovitě zkroucené jakoby bolestí. Matčina pleť byla vlhká a lepkavá. Lou vyběhla z místnosti a vrazila do Oze, který stál na chodbě.

„Ozi,“ vyhrkla, „nebudeš věřit, co se mi přihodilo.“

„Cos dělala v mámině pokoji?“

Okrok couvla. „Cože? Já –“

„Jestli už nechceš, aby se máma uzdravila, tak si jí nevšímej, Lou. Prostě si jí nevšímej!“

„Ale Ozi –“

„Táta tě měl radši, ale já se o mámu postarám. Tak jako se ona vždycky starala o nás. Já vím, že se máma uzdraví, i když ty si to nemyslíš.“

„Ale vždyť sis nevzal tu lahvičku se svěcenou vodu, kterou ti Diamond přinesl.“

„Řetízek a svěcená voda mámě možná nepomůžou, ale moje víra jo. Ty ale nevěříš, tak ji nech bejt.“

Ještě nikdy v životě s ní takhle nemluvil. Jen tam stál a zamračeně ji pozoroval, dlouhé, silné paže se mu pohupovaly podél boků jako jehly na niti. Její bratříček se na ni doopravdy zlobí! Nemohla tomu uvěřit. „Ozi!“ Obrátil se k ní zády a odešel. „Ozi!“ zavolala znovu. „Prosím tě, neblázni. Prosím!“ Neotočil se. Vstoupil do svého pokoje a zavřel za sebou dveře.

Lou doklopýtala do zadní části domu, vyšla ven a posadila se na schody. Krásná noc, úžasný výhled na okolní hory ani zvuky divočiny na ni nepůsobily. Podívala se na ruce s opálenými hřbety a dlaněmi drsnými jako dubová kůra. Nehty měla poničené a špinavé, vlasy zacuchané a vyšisované louhovým mýdlem, tělo rozbolavělé a duši potom, co ztratila téměř všechno, co milovala, plnou zoufalství. A teď ji přestal milovat i její drahý Oz.

V tu chvíli se na opačné straně údolí rozječela nenáviděná důlní siréna a hory jako by se schoulily v očekávání nadcházející bolesti. Lou měla pocit, že jí prasknou bubínky boleští. A pak se ozvalo rachocení výbuchu, a to byla poslední kapka. Lou se zadívala směrem k pahorku, na němž spočívala těla Cardinalových, a náhle si přála, aby tam ležela také, na místě, kde jí už nic dalšího nedokáže ublížit.

Sklonila hlavu a tiše vzlykala do klína. Zanedlouho zaslechla, jak se za jejími zády se skřípěním otevřely dveře. Nejdřív si pomyslela, že je to Eugene, který ji přišel zkontrolovat, ale ten neměl tak lehký krok. Vzápětí se jí ovinuly kolem krku Ozovy paže a pevně ji sevřely.

Lou cítila na šíji jeho slabý dech. Zůstala předkloněná, nicméně natáhla ruce dozadu a objala ho. V téhle pozici zůstali sourozenci nekonečně dlouhou dobu.

35

Eugene, Lou a Oz jeli s valníkem na nákup k McKenziemu a společně vešli dovnitř. Rollie McKenzie stál za pultem se zprohýbanou javorovou deskou, který mu sahal do pasu. Byl zavalitý, s lesklou, holou hlavou a dlouhým prošedivělým plnovousem, který mu spočíval na propadlém hrudníku. Nosil silné brýle, přesto neustále mžoural. Obchod byl plný potravin a nejrůznějšího stavebního materiálu. V místnosti se vznášela vůně kožených postrojů, petroleje a hořícího dřeva z kamen v rohu. U jedné zdi stál jeden prosklený automat na cukrovinky a druhý na Chero Colu. V obchodě bylo několik zákazníků, a když Eugene s dětmi vstoupili dovnitř, všichni zmlkli a vyjeveně na ně zírali, jako by uviděli strašidla.

McKenzie zamžoural, kývnutím Eugena pozdravil a prsty se probíral v hustém plnovousu jako veverka hledající oříšek.

„Dobrý den, pane McKenzie,“ pronesla Lou. Už tu několikrát byla a věděla, že je majitel obchodu bručoun, ale jinak dobrák od kosti.

Oz měl na krku zavěšené baseballové rukavice a házel si s míčkem. Nosil vše pořád s sebou a Lou bratra podezírala, že s těmi věcmi i spí.

„Moc mě mrzí, co se Louise stalo,“ zamumlal McKenzie.

„Uzdraví se,“ opáčila pevně Lou; Oz se na ni překvapeně podíval a málem upustil míč na zem.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se McKenzie.

„Musíme postavit novou stodolu,“ vysvětlil mu Eugene. „A k tomu potřebujem pár věcí.“

„Někdo nám ji zapálil,“ pokračovala Lou a zamračeně si změřila lidi, kteří na ně upřeně zírali.

„Budeme potřebovat prkna, sloupy, hřebíky, kování a tak,“ vyjmenoval Eugene. „Tady je seznam.“ Vytáhl z kapsy kousek papíru a položil ho na pult. McKenzie mu nevěnoval jediný pohled.

„Nejdřív peníze!“ vyštěkl a konečně nechal plnovous na pokoji.

Eugene se na muže překvapeně zadíval. „Ale vždyť vám nic nedlužíme. Všecko sme zaplatili.“

McKenzie upřel zrak na list papíru. „Je to spousta věcí. Všecko vám na dluh dát nemůžu.“

„Tak vám přivezem úrodu. Zboží směníme.“

„Ne. Chci prachy.“

„Proč nemůžeme dostat zboží na úvěr?“ zeptala se Lou.

„Těžký časy,“ odpověděl McKenzie.

Lou se rozhlédla po hromadách zásob a zboží, kterými byl obchod nacpán až po střechu. „Nemám ten dojem.“

McKenzie od sebe seznam odsunul. „Je mi líto.“

„Ale my tu stodolu postavit musíme,“ naléhal Eugene. „Brzy přídě zima a dobytek nemůže zůstat venku. Zmrzne.“

„Dobytek, kterej nám zbyl,“ upřesnila Lou a ještě o trochu víc se zamračila na lidi, kteří na ně stále civěli.

Ze zadní části obchodu se vynořil muž asi stejně vysoký jako Eugene. Lou věděla, že je to McKenzieho zeť, který se určitě těší, jak usoudila, že jednoho dne, až McKenzie zamžourá naposledy, tenhle zavedený obchod zdědí.

„Podívej se, Helle No,“ pronesl muž. „Tady máš svoji odpověď.“

Než stačila Lou něco říct, Eugene se postavil přímo před mladého McKenzieho. „Dobře víte, že se takhle nemenuju. Moje méno je Eugene Randall. A tak mi jinak už nikdy neříkejte.“ Mohutný muž se zatvářil ohromeně a o krok couvl. Lou s Ozem si vyměnili spiklenecký pohled a pak se pyšně zadívali na svého přítele.

Eugene si jednoho po druhém změřil zákazníky v obchodě, významně, jak si Lou pomyslela, aby jim dal najevo, že to platí i pro ně.

Rollie McKenzie vyhrkl: „Mrzí mě to, Eugene! Už se to nestane.“

Eugene na McKenzieho kývl a pak dětem oznámil, že odcházejí. Vyšli ven a vylezli na vůz. Lou se třásla zlostí. „To ty chlápci z důlní společnosti. Všechny vyděsili. Poštvali lidi proti nám.“

Eugene uchopil opratě. „Všecko bude zase dobrýl Něco vymyslíme.“

Oz vykřikl: „Eugene, počkej chvíli!“ Seskočil z valníku a rozběhl se zpátky do obchodu.

„Pane McKenzie! Pane McKenzie!“ zavolal Oz. Stařec se vrátil za pult, zamžoural a zalovil ve svém plnovousu.

Oz hodil na zprohýbanou desku z javorového dřeva baseballové rukavice a míč. „Za tohle byste nám ty věci prodal?“

McKenzie zíral na dítě, rty se mu zachvěly a mžourající oči za silnými skly zvlhly. „Běž domů, chlapče. Jen běž.“

Z trosek stodoly vyklidili nepořádek a z popela vybrali všechny hřebíky, šrouby a použitelné dřevo. Cotton, Eugene a děti mlčky studovali ubohou hromádku.

„Moc toho není,“ konstatoval Cotton.

Eugene se podíval na okolní lesy. „Vždyť tu máme spoustu dřeva a všecko zadarmo. Jen se trochu zapotíme při kácení.“

Lou ukázala na opuštěnou kůlnu, o které psal její otec. „A můžeme použít materiál z tý boudy,“ navrhla, pohlédla na Cottona a usmála se. Od jejího výbuchu spolu nepromluvili a Lou to moc mrzelo. „Třeba se nám podaří zázrak,“ dodala.

„Dobře, tak se do toho dáme,“ prohlásil Cotton.

Strhli kůlnu a rozebrali ji na jednotlivá prkna. Během několika příštích dní porazili za pomoci sekery a příčnice, které byly uloženy v sýpce, a proto neshořely v plamenech, pár stromů. Mezci je na řetězech přitáhli z lesa na dvůr. Eugene,i když samouk, byl naštěstí vynikající tesař. Zbavili stromy větví a kůry a Eugene pomocí příložníku a pásma udělal do dřeva značky, aby věděl, kde je třeba dlátem vyrobit záseky. „Nemáme dost hřebíků, tak to musíme udělat jinak. Chce to co nejpřesnější zářezy, ve spojích klády pevně stáhnout provazy a spáry vyplnit bahnem. Až budeme mít víc hřebíků, uděláme to pořádně.“

„A co sloupy v rozích?“ zeptal se Cotton. „Nemáme maltu, do které bychom je mohli zapustit.“

„Nejni třeba. Vykopeme hluboký jámy, rozbijeme kamení, jámy tim zasypeme a pořádně to upěchujeme. Bude to držet. Do rohů přidám pár vzpěr. Uvidíte, že to pude.“

„Ty jsi šéf,“ pronesl Cotton s povzbudivým úsměvem.

Cotton s Eugenem vzali rýč a lopatu a začali hloubit první jámu. V tvrdé zemi to bylo nesmírně namáhavé. Z úst jim stoupaly obláčky páry a ruce v rukavicích měli sedřené do krve. Zatímco kopali, Oz s Lou vysekávali a vrtali zářezy a otvory do sloupů v místech, kde měly čepy zapadnout do drážek. Potom s pomocí mezka dovlekli jeden sloup k jámě, ale v tu chvíli jim došlo, že ho nedokážou vztyčit. Ať se snažili sebevíc, zkoušeli to všemi možnými způsoby a pomocí nejrůznějších pák a přestože měl mohutný Eugene všechny svaly napjaté k prasknutí stejně jako malý Oz, nepodařilo se jim sloup dostatečně nadzvednout. „Vymyslíme to pozdějc,“ prohlásil nakonec Eugene, zatímco se mu hrudník zvedal od marného úsilí.

Spolu s Cottonem rozložili na zem prkna na jednu stěnu a začali je sbíjet dohromady. V polovině jim došli hřebíky. Posbírali všechny kousky kovu, které dokázali najít, a Eugene rozdělal mohutný oheň. Pak za pomoci kovářského kladiva, kleští a kovadliny vyrobil ze železa tolik primitivních hřebíků, kolik jen šlo.

„Ještěže železo nehoří,“ poznamenal Cotton, když sledoval Eugena, jak pracuje u kovadliny stojící stále uprostřed spáleniště, na kterém kdysi byla stodola.

Hřebíky, které získali díky Eugenovu kovářskému umění, jim stačily na to, aby dokončili další třetinu první stěny, ale tím to skončilo.

V této fázi se jejich práce na mnoho chladných dní zastavila a jediné, čím se mohli pochlubit, byla jedna jáma, jediný dokončený rohový sloup, který do ní nedokázali dostat, a část stěny, na jejíž dodělání neměli dost hřebíků.

Jednoho dne brzy ráno se shromáždili kolem sloupu a jámy a po chvíli marného přemítání, co dál, se bohužel všichni shodli na tom, že situace nevypadá dobře. Blížila se krutá zima a oni neměli stodolu. A na Sue, kravách, a dokoncei na mezcích bylo vidět, že jim noci strávené na mrazivém vzduchu nesvědčí. Nemohli si už dovolit přijít ani o jediný kus dobytka.

Ačkoli nebyla situace růžová, ve skutečnosti je tenhle problém trápil nejméně ze všech, protože Louisa, i když se tu a tam probrala z bezvědomí, zatím nepromluvila jediné slovo a v očích měla mrtvý pohled. Travisi Bamesovi to dělalo velké starosti a trápil se, že by ji měl poslat do Roanoke, nicméně měl strach, že by nemusela cestu přežít. Faktem bylo, že by tam pro ni stejně nedokázali udělat o moc víc než on v Dickensu. Byla schopná trochu pít a jíst, a i když to nebylo moc, Lou to považovala za dobré znamení. Amanda na tom byla stejně. V každém případě byly obě pořád naživu.

Lou se podívala na sklíčenou skupinku, potom na holé stromy na příkrých svazích a zatoužila, aby se zima jako mávnutím proutku změnila v teplé léto a Louisa vstala z postele. Když uslyšeli drkotání kol, všichni se naráz otočili. Řada přijíždějících vozů tažených mezky, koňmi či voly neměla konce. Vozy byly naloženy dřívím, velkými kameny do základů, soudky s hřebíky, provazy, žebříky, vrtáky a všemožným dalším nářadím, které, jak Lou usoudila, pocházelo z obchodu Rollieho McKenzieho. Nechyběl ani kladkostroj. Dohromady napočítala třicet mužů; všichni bydleli na kopci a živili se farmařením. Byli silní, mlčenliví, vousatí, na sobě měli prosté oblečení a klobouky se širokou střechou, která je chránila proti ostrému zimnímu slunci, a jejich velké, široké dlaně byly krůtě poznamenané vysokohorským podnebím a dlouhými roky těžké práce. Přijelo s nimi i pár žen. Beze slova složili přivezený materiál. Pak ženy venku rozprostřely deky a ubrusy a začaly u Louisy v kuchyni připravovat jídlo; muži se pustili do práce na stodole.

Pod Eugenovým vedením sestrojili podpěry pro kladkostroj. Zavrhli nápad s pilířem a maltou v jámě a rozhodli se použít do základů stodoly velké ploché kameny. Vykopali mělké patky, do kterých je položili, vyrovnali je a pak přes ně umístili masivní otesané klády jako základové prahy. Tyto prahy mezi sebou po celém obvodu pevně spojili. Potom natáhli přes střed podlahy pomocné trámy a připojili je k základovým prahům. Později na nich vztyčí a vzpěrami zajistí další sloupy, které ponesou střešní konstrukci a seník. Za pomoci kladkostroje a mezků masivní rohové sloupy zvedli a usadili je na základové prahy. Z každé strany k nimi přibili silné vzpěry, které pak k prahům pevně připevnili.

Když byly základy hotové, sbili na zemi rámy stěn a Eugene měřil, značil a vykřikoval pokyny, kam je mají umístit. Potom opřeli o rohové sloupy žebříky a vyvrtali do nich otvory. Pomocí kladkostroje vytáhli nahoru další trámy, které použili jako příčné nosníky. Tyto nosníky, které byly také opatřeny otvory, dlouhými kovovými šrouby připevnili k rohovým sloupům.

Když vztyčili první stěnu, všichni zajásali, a stejně tak se radovali pokaždé, když dali dohromady a zvedli stěny zbývající. Vytvořili plné vazby krovu a pak je čekala úmorná dřina, protože museli stěny obít prkny. Vzduchem se míhaly pily, obláčky páry se tlačily jeden na druhý, piliny vířily ve větru; a muži drželi v ústech hřebíky a zkušenými pohyby je zatloukali kladivy.

Dvakrát si udělali přestávku, sedli si na zem a pokaždé se s chutí najedli. Lou s Ozem přinesli unaveným mužům talíře s teplým jídlem a hrnky s horkou cikorkou. Cotton seděl opřený o kovové zábradlí, usrkával kávu, masíroval si bolavé svaly a se širokým úsměvem pozoroval, jak z potu a ochoty dobrých sousedů začíná vznikat stodola.

Když Lou položila před muže tác s horkým, chřupavým chlebem štědře namazaným máslem, pronesla: „Chtěla bych vám všem poděkovat.“

Buford Rose uchopil jeden krajíc, a i když byl skoro bezzubý, dychtivě se do něho zakousl. „Tady nahoře si musíme pomáhat, protože nám nic jinýho nezbejvá. Zeptej se mý ženy, jestli mi nevěříš. A všichni dobře víme, že Louisa nikdy nikomu pomoc nevodmítla.“ Podíval se na Cottona, který zvedl směrem k němu hrnek s kávou. „Pamatuju si, jak sem vám říkal, že sme všichni udřený, Cottone, ale spousta lidí je na tom ještě hůř než já. Můj brácha má mlíčnou farmu dole v údolí. Už nemůže vod toho sezení na stoličce ani chodit a prsty má tak zkroucený, že v nich nic neudrží. A existujou prej dvě věci, který majitel mlíčný farmy nikdy v životě nepotřebuje: sváteční šaty a postel.“ Znovu si hladově ukousl.

Jeden mladík pronesl: „Mně třeba pani Louisa pomáhala na svět. Moje máma tvrdí, že kdyby u toho nebyla, nepřežil bych to.“ Ostatní muži po té poznámce pokývali hlavou a usmáli se. Jeden z nich se zadíval na Eugena, který stál u vztyčené konstrukce, přežvykoval kousek kuřete a promýšlel úkoly, které na ně ještě čekaly.

„A Eugene mi pomoh předloni na jaře postavit novou maštal. Je rozenej tesař. Všecka čest.“

Buford Rose studoval zpod hustého obočí Louinu tvář. „Pamatuju si na tvýho tátu, malá. Seš mu podobná. Ten kluk se pořád na něco vyptával. Musel sem mu říct, že mě z těch jeho otázek už brní uši.“ Vrhl na ni bezzubý úsměv a Lou mu ho vrátila.

Práce pokračovala. Jedna skupina pobila krov latěmi a roztáhla na nich roli střešní krytiny. Další parta, vedená Eugenem, vyrobila dvoje vrata, na každou stranu stodoly jedny, stejně jako dvířka k seníku, a zbytek mužů obíjel a spároval stěny stodoly zvenčí. Když se setmělo tak, že už neviděli, kam zatloukají hřebík a co řežou, rozsvítili petrolejové lampy.

Údery kladiv a hvízdání pil zněly téměř jako hudba. Téměř. Nikdo si však nestěžoval, když přiložili poslední laťku a přibili poslední hřebík. Když skončili, nasedli do povozů a rozjeli se ke svým domovům, byla už hluboká noc.

Eugene, Cotton a děti unaveně zahnali dobytek do nového domova a na podlahu mu podestlali seno z polí a ze sýpky. Museli ještě dodělat seník, boxy pro dobytek, truhly na zásoby a krytinu na střeše pobít dřevěnými šindeli, ale už nyní byla zvířata v suchu a teple. Eugene s úsměvem plným hluboké úlevy pečlivě zavřel vrata stodoly.

36

Cotton vezl děti za Louisou do nemocnice. Přestože zima už dávno začala, moc sněhu zatím nenapadlo, pouze slabý poprašek, i když bylo jen otázkou času, než se začne bez konce sypat z nebe. Projeli kolem budovy důlního městečka, v němž Diamond zkrášlil ředitelova nového Chryslera Crown Imperiál koňským koblížkem. Městečko teď bylo prázdné, domy opuštěné, obchod vystěhovaný, výklopníky propadlé, vchod do dolu zatlučený prkny a elegantní Chrysler ředitele společnosti zneuctěný kobylincem dávno pryč.

„Co se stalo?“ zeptala se Lou.

„Zavřeli ho,“ odpověděl zamračeně Cotton. „Už čtvrtý důl za čtyři měsíce. Žíly se začaly ztrácet, ale pak zjistili, že uhlí, které se tady těží, není pro ocelárny vhodné, a tak se šel americký bojový stroj poohlédnout po svém palivu jinam. Spousta lidí přišla o práci. A poslední dřevařská společnost se před dvěma měsíci přestěhovala do Kentucky. Takže dvojnásobná pohroma. Farmáři na kopci zažili dobrý rok, ale lidé ve městech strádají. Obvykle je to takhle nebo naopak. Zdá se, že se daří buď jedněm, nebo druhým, nikdy ne všem současně.“ Cotton potřásl hlavou. „Skvělý starosta Dickensu rezignoval na svou funkci, veškerý svůj majetek prodal před krachem za inflační ceny a zamířil za lepším životem do Pensylvánie. Mockrát jsem poznal, že ti, kteří mají nejvíc siláckých řečí, jsou mezi prvními, kteří utíkají při prvních známkách potíží.“

Cestou dolů si Lou všimla, že potkávají méně nákladních vozů s uhlím a že mnoho výklopníků na svazích dokonce stojí. Když projížděli Tremontem, uvědomila si, že je polovina obchodů zavřená, na ulicích se pohybovalo mnohem méně lidí a Lou vycítila, že to není jen kvůli mrazivému počasí.

Když dorazili do Dickensu, Lou zažila šok, protože také zde mělo mnoho obchodů zatlučené výklady včetně toho, ve kterém Diamond otevřel deštník. Přece jen ho postihla smůla, ale Lou už to legrační nepřipadalo. Na chodnících a schodech seděli uboze oblečení lidé a zírali do prázdna. Na ulicích parkovalo jen pár aut a ve dveřích prázdných krámků stáli jejich majitelé, zahálející s rukama v bok a s nervózním výrazem na tváři. Po ulicích bloumala pouze hrstka mužů a žen a v bledých obličejích měli vepsanou úzkost. Lou sledovala autobus plný pasažérů, jak pomalu odjíždí z města. Za řadou budov, rovnoběžně s hlavní ulicí, se symbolicky sunul prázdný nákladní vlak na uhlí. Přes ulici už nevisel arogantní, pyšný transparent s nápisem „Uhlí je král“ a Miss černého uhlí 1940 už také dávno odjela, usoudila Lou.

Jak pokračovali v cestě, Lou si všimla, že na ně z několika hloučků ukazují lidé prstem a pak si něco vykládají.

„Ty lidi nevypadají šťastně,“ poznamenal Oz nervózním tónem, když vystoupili z Cottonova oldsmobilu, a pohlédl přes ulici na další skupinku mužů, kteří je upřeně sledovali. V čele shromáždění nestál nikdo jiný než George Davis.

„Tak dělej, Ozi,“ pobídl ho Cotton. „Přijeli jsme se podívat na Louisu, to je všechno.“

Zavedl je do nemocnice, kde se od Travise Barnese dozvěděli, že se Louisin stav nezměnil. Oči měla otevřené dokořán, ale bez jiskry života. Děti ji držely každé za jednu ruku, ale očividně je nepoznávala. Kdyby mělce nedýchala, Lou by připadala jako mrtvá. S úzkostí sledovala, jak se jí hrudník zvedá a pak klesá, a v duchu se zoufale modlila, aby ten pohyb neustával, až jí Cotton řekl, že je čas jít, a Lou s překvapením zjistila, že uběhla celá hodina.

Když se vrátili k oldsmobilu, muži tam na ně čekali. George Davis měl ruku na dveřích Cottonova auta.

Právník odvážně popošel směrem k nim. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se zdvořile, i když při tom rázně sundal Davisovi ruku z vozu.

„Přinuťte tu bláznivou ženskou, ať prodá svoji půdu, to je všecko!“ houkl Davis.

Cotton přejel hlouček pohledem. Kromě Davise byli všichni přítomní z města, ne z kopce. Ale Cotton věděl, že to neznamená, že jsou méně zoufalí než lidé, jejichž přežití závisí na půdě, setbě a nevypočitatelném dešti. Tihle jen vložili své naděje do uhlí. Ale uhlí nebylo jako kukuřice; jakmile se vytěží, už nikdy nenaroste.

„Už jsem o tom s vámi mluvil, Georgi, a odpověď se nezměnila. A teď, jestli dovolíte, musím odvézt tyhle děti domů.“

„Celý tohle město pude k čertu,“ pronesl jiný muž.

„A vy si myslíte, že je to Louisina vina?“ zeptal se Cotton.

„Umírá. Už svoji půdu nepotřebuje,“ namítl Davis.

„Neumírá!“ vykřikl Oz.

„Cottone,“ vmísil se do řeči asi padesátiletý, elegantně oblečený džentlmen, který, jak Cotton věděl, vlastnil v Dickensu prodejnu aut. Měl úzká ramena, štíhlé paže a hladké dlaně, ze kterých bylo každému zřejmé, že nikdy nezvedl žok sena, nedržel kosu ani neoral pole. „Můj obchod zkrachuje. Přijdu o všechno, co mám, jestli uhlí nenahradí něco jiného. A nejsem jediný. Jen se rozhlédněte kolem, týká se to nás všech.“

„A co se stane, až dojdou zásoby zemního plynu?“ opáčil Cotton. „Co vás zachrání pak?“

„Tak daleko nekoukám. Starám se vo to, co mě uživí teď, a to je zemní plyn,“ odsekl Davis rozzlobeným tónem. „Všichni můžem zbohatnout. Rád prodám svou půdu, abych pomoh sousedům.“

„Opravdu?“ zeptala se Lou. „Nevšimla jsem si, že byste nám pomohl stavět stodolu, Georgi. Od tý doby, co vás Louisa vyhodila, jste se u nás neobjevil. Pokud jste ovšem neměl něco společnýho s tím, že naše stodola lehla popelem.“

Davis si odplivl, otřel si ústa, povytáhl si kalhoty, a kdyby vedle Lou nestál Cotton, nepochybně by dívku na místě uškrtil.

„Lou!“ pronesl rázně Cotton, „to by stačilo.“

„Cottone,“ ozval se muž v elegantním obleku. „Nemůžu uvěřit, že jste se na nás vykašlal kvůli nějaké hloupé ženské z kopce. Sakra, copak si myslíte, že tu budete mít nějakou práci, když město umře?“

Cotton se usmál. „O mě si starosti nedělejte. Divil byste se, jak málo mi stačí k živobytí. A pokud jde o paní Cardinalovou, všichni dobře poslouchejte, protože tohle je naposledy, co to opakuju. Louisa nechce prodat svoji půdu společnosti Southern Valley. Je to její právo a vy byste to měli respektovat. A jestli se tu skutečně nedokážete uživit bez zemního plynu, pak by podle mě bylo nejlepší, kdybyste se odstěhovali jinam. Protože paní Cardinalová totiž tenhle problém nemá. I kdyby z téhle země zmizela zítra poslední špetka uhlí a plynu, a stejně tak elektřina a telefony, Louise se povede stále stejně.“ Věcně se zadíval na elegantně oblečeného muže. „A teď mi řekněte, kdo je tady hlupák?“

Cotton dětem nařídil, aby nasedly do auta, a vklouzl na sedadlo řidiče právě v okamžiku, kdy se muži pohnuli o kousek dopředu a obstoupili ho. Několik jich vůz obešlo a postavilo se za něj. Cotton oldsmobil nastartoval, stáhl okno a zadíval se na ně. „Tohle auto má velice zvláštní spojku. Někdy proklouzne a ta kraksna vyrazí jako splašená. Nedávno jsem při tom málem zabil jednoho chlápka. No, tak jedeme! Buďte opatrní!“

Stiskl spojku a oldsmobil, stejně jako všichni muži, poskočil dozadu. Cesta se uvolnila, Cotton vycouval a zařadil jedničku. Když do zavazadlového prostoru udeřil kámen, Cotton stiskl pedál plynu k podlaze a nařídil dětem, aby se skrčily a nezvedaly hlavu, dokud jim neřekne. Než se dostali do bezpečné vzdálenosti, na auto dopadlo ještě několik dalších kamenů.

„Co Louisa?“ zeptala se Lou.

„Nic se jí nestane. Travis je skoro pořád nablízku a má skvělou mušku. A když potřebuje odejít, jeho sestřička umí střílet stejně jako on. A navíc jsem varoval šerifa, že lidé začínají být trochu podráždění. Ohlídá si to. Ale nemusíte se ničeho bát, tihle chlápci bezmocné ženě neublíží. Umějí být zlí, ale takoví nejsou.“

„Budou po nás házet kameny pokaždý, když se pojedeme na Louisu podívat?“ zeptal se ustrašeně Oz.

Cotton objal chlapce kolem ramen. „Jestli ano, myslím, že jim dojdou kameny mnohem dřív, než za ní přestaneme jezdit.“

Když dorazili na farmu, z domu vyběhl Eugene s vyděšeným výrazem na tváři a s listem papíru v ruce.

„Přijel sem s tim jeden chlápek z města, pane Cotton. Nemám zdání, co to je. Řek mi, abych vám to hned dal.“

Cotton otevřel přeložený papír a přečetl si ho. Bylo to oznámení o nezaplacené dani. Úplně mu vypadlo z hlavy, že Louisa nezaplatila poslední tři roky pozemkovou daň, protože se na polích neurodilo, a tím pádem nebyly ani peníze. Okres jí, stejně jako všem dalším farmářům v podobné situaci, převedl daň do dalšího roku. Samozřejmě ji jednou zaplatit museli, ale vždycky dostali odklad. Tentokrát však okres požadoval, aby Louisa okamžitě vyrovnala celou částku. Jednalo se o dvě stě dolarů. A protože měla tak dlouhé prodlení, mohli jí půdu zabavit a obratem prodat mnohem rychleji než obvykle. Cotton tušil, že v tom má prsty Southern Valley.

„Stalo se něco, Cottone?“ zeptala se Lou.

Podíval se na ni a usmál se. „Postarám se o to, Lou. Je to jen takové papírování, zlato.“

Cotton odpočítal úředníkovi za přepážkou dvě stě dolarů a dostal orazítkovaný příjmový doklad. Dovlekl se zpátky do svého bytu a uložil do krabice poslední stoh knih.

Opár minut později zvedl hlavu a spatřil ve dveřích Lou.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal se.

„Svezla jsem se s Bufordem Rosem v jeho starým packardu. Chybějí mu u něho všechny dveře, takže jsem měla báječnej výhled, ale trochu jsem se bála, že při jízdě vypadnu. A byla mi strašná zima.“ Rozhlédla se po prázdné místnosti. „Kam jste dal všechny svý knížky, Cottone?“

Přidušeně se zasmál. „Zabíraly tu strašně místa.“ Zaťukal si na čelo. „A stejně mám všechno tady.“

Lou zavrtěla hlavou. „Byla jsem na soudu. Napadlo mě, že s tím papírem, kterej jsme dostali, to nebude tak jednoduchý, jak jste říkal. Dvě stě dolarů za všechny vaše knížky. Neměl jste to dělat.“

Cotton zavřel krabici. „Ještě mi jich pár zbylo. A byl bych rád, kdyby sis je vzala.“

Lou vstoupila do místnosti. „Proč?“

„Protože to jsou romány tvého otce. A neznám nikoho lepšího, komu bych je mohl věnovat.“

Zatímco Cotton přelepoval krabici páskou, Lou mlčela. „Zajdeme se podívat na Louisu, co říkáš?“ prohodil Cotton.

„Cottone, začínám se bát. Jsou zavřený další obchody. A zase jsem viděla odjíždět autobus plnej lidí. A kdybyste jen věděl, jak se na mě lidi na ulici dívali. Všichni jsou fakt naštvaný. A Oz se popral ve škole s jedním klukem, kterej prohlásil, že kvůli kusu půdy ničíme lidský životy.“

„Je Oz v pořádku?“

Slabě se usmála. „Tu rvačku vyhrál. Myslím, že ho to překvapilo víc než všechny ostatní. Má monokla na oku a je na něj příšerně pyšnej.“

„To bude zase dobré, Lou. Všechno se vyřeší. Zvládneme to.“

Lou k němu s nesmírně vážným výrazem na tváři přistoupila. „Nevyřeší. Od tý doby, co jsme sem přišli, jde všechno od desíti k pěti. Možná bysme měli tu půdu prodat a odstěhovat se. Možná by to bylo pro nás pro všechny lepší. A mohli bysme mámě a Louise zaplatit péči, kterou potřebujou.“ Odmlčela se, a když dodala: „Někde jinde,“ nedokázala se na něj podívat.

„Opravdu to chceš udělat?“

Lou se unaveně zadívala stranou. „Někdy mám chuť dojít na ten pahorek za naším domem, lehnout si na zem a už se nikdy nepohnout. To je všechno.“

Cotton o tom chvilku uvažoval a pak začal recitovat: „Na širokém bitevním poli světa, / V táboře Života, / Nebuď jako tupý dobytek! / Buď hrdinou v boji! / Nevěř v Budoucnost,i když je krásná! / Ať mrtvá Minulost pohřbí své oběti! / Jednej – jednej v nádherné Přítomnosti! / Se srdcem v sobě, a Bohem nad hlavou! / Životy velikánů připomínají / Že dokážeme své životy změnit, / A při odchodu za sebou zanechat… Otisky v písečných dunách času.“

„Žalm života. Henry Wadsworth Longfellow,“ pronesla Lou bez velkého nadšení.

„V té básni je toho víc, ale tyhle verše jsem vždycky považoval za nejdůležitější.“

„Poezie je krásná, Cottone, ale nejsem si jistá, jestli dokáže napravit skutečnej život.“

„Poezie nemusí napravovat skutečný život, Lou, stačí, když existuje. Napravit ho musíme my. A lehnout si na zem a už se nikdy nepohnout nebo utíkat od problémů, to není ta Lou Cardinalová, kterou znám.“

„To je velice zajímavé,“ pronesl Hugh Miller, který se objevil ve dveřích. „Hledal jsem vás v kanceláři, Longfellowe. Doslechl jsem se, že jste byl na soudu zaplatit dluhy jiných.“ Znechuceně se usmál. „Je to od vás hezké, i když poněkud nesmyslné.“

„Co chcete, Millere?“ zeptal se Cotton.

Mužík vešel do pokoje a zadíval se na Lou. „Nejdřív bych chtěl říct, že mě mrzí, co se stalo paní Cardinalové.“

Lou si zkřížila ruce na hrudi a zadívala se jinam.

„To je všechno?“ opáčil stroze Cotton.

„Přišel jsem vám udělat další nabídku ohledně pozemku.“

„Já žádný pozemek na prodej nemám.“

„Ale paní Cardinalová není v takovém stavu, aby mohla naši nabídku zvážit.“

„Už vás jednou odmítla, Millere.“

„Proto dlouho neotálím a zvedám svou nabídku na pět set tisíc dolarů.“

Než Cotton odpověděl, vyměnili si s Lou překvapený pohled. „Znovu opakuji, že já žádný pozemek na prodej nemám.“

„Domníval jsem se, že máte plnou moc ji zastupovat.“

„Ne. A i kdybych měl, stejně bych vám ten pozemek neprodal. A teď, existuje ještě něco, co pro vás nemůžu udělat?“

„Ne, řekl jste mi všechno, co jsem potřeboval vědět.“ Miller podal Cottonovi svazek listin. „Předpokládám, že s tím svou klientku seznámíte.“

Miller s úsměvem odešel. Zatímco Lou nervózně stála vedle Cottona, právník rychle prolistoval dokumenty.

„Co to je, Cottone?“

„Nic hezkého, Lou.“

Cotton najednou chytil Lou za paži, seběhli po schodech a zamířili do nemocnice. Právník otevřel dveře Louisina pokoje. V okamžiku, kdy vešli dovnitř, je oslnil blesk fotoaparátu. Fotograf se na ně podíval a pak udělal snímek Louisy na posteli. Vedle fotografa stál další muž, velký a mohutný. Oba měli na sobě elegantní obleky a na hlavách klobouky.

„Zmizte odsud!“ zahulákal Cotton.

Vrhl se kupředu a snažil se muži vytrhnout fotoaparát, ale jeho mohutný přítel mu v tom zabránil a umožnil svému společníkovi vyklouznout ze dveří. Pak silák s úsměvem na rtech vycouval z místnosti.

Cotton tam jen stál, namáhavě oddychoval a bezmocně se díval z Lou na Louisu a zase zpátky.

37

Když Cotton vstoupil do soudní síně, byl nesmírně chladný den bez jediného mráčku na obloze. Jakmile před sebou spatřil Millera s dalším mužem, který byl vysoký, tělnatý, velice elegantně oblečený a na hlavě tak mohutné, ažpůsobila téměř nepřirozeně, měl hladce sčesané husté stříbrné vlasy, na místě se zastavil.

Cotton řekl Millerovi: „Tušil jsem, že vás tu dneska potkám.“

Miller kývl hlavou ke svému společníkovi. „O Thurstonu Goodeovi, státním zástupci pro Richmond, jste už asi slyšel.“

„Ale jistě. Nedávno jste hájil jeden případ před Nejvyšším soudem, nemám pravdu, pane?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Goode hlubokým, sebejistým barytonem. „Ten případ jsem vyhrál, pane Longfellowe.“

„Blahopřeji. Jste daleko od domova.“

„Stát byl tak laskav, že panu Goodeovi dovolil, aby sem odjel a zastupoval ho v této velice významné záležitosti,“ vysvětlil Miller.

„Odkdy tak jednoduchý případ jako zbavit člověka svéprávnosti vyžaduje odborné znalosti jednoho z nejlepších právníků ve státě?“

Goode se vlídně usmál. „Jako státní úředník Commonwealthu vám nemusím vysvětlovat, proč jsem tady, pane Longfellowe. Úplně stačí říct, že tu jsem.“

Cotton si podepřel bradu rukou a předstíral, že nad něčím přemýšlí. „To se podívejme. Virginie si volí své státní zástupce. Smím se vás zeptat, zda Southern Valley finančně podpořila vaši kampaň, pane?“

Goode zrudl jako krocan. „Nelíbí se mi, co tou otázkou naznačujete!“

„Nechtěl jsem tím nic naznačit.“

Přistoupil k nim soudní zřízenec Fred a oznámil: „Povstaňte. Soud ctihodného Henryho J. Atkinse zahajuje jednání. Všichni, kteří mají co do činění s tímto soudem, přistoupí blíž a budou vyslyšeni.“

Soudce Henry Atkins, drobný muž s krátkými vousy, řídnoucími stříbrnými vlasy a jasnýma šedivýma očima, vstoupil ze sousední kanceláře do soudní síně a usadil se za soudcovským stolem. Než zaujal své místo, zdálo se, že je mu černý talár velký. Jakmile si však sedl, působil naopak dojmem, jako by mu byla soudní síň malá.

Právě v tu chvíli se dovnitř, aniž je někdo zahlédl, vplížili Lou s Ozem. V kabátech, které vyměnili za část úrody, a v tlustých ponožkách nacpaných do velkých bot si zopakovali výlet přes most z topolových kmenů dolů do údolí a pak se svezli nákladním automobilem do Dickensu. V zimě byla cesta mnohem namáhavější, ale z toho, co jim Cotton vysvětlil, pochopili, že toto jednání může zásadně ovlivnit jejich život. Přikrčili se v zadní řadě tak, že přes opěradla sedadel před sebou nebyli téměř vidět.

„Uveďte další případ,“ pronesl Atkins. Byl to ten den jeho jediný případ, ale soud má své rituály.

Fred ohlásil projednávanou záležitost Commonwealth versus Louisa Mae Cardinalová.

Atkins se ze svého soudcovského křesla široce usmál. „Pane Goode, je mi ctí, že se s vámi osobně setkávám ve vlastní soudní síni. Prosím, předneste žalobu.“

Goode vstal a zahákl si palce za klopu saka.

„V žádném případě nejde o příjemný úkol, ale Commonwealth je bohužel nucen ho vykonat. Společnost Southern Valley Coal and Gas učinila nabídku na koupi pozemku, jehož výhradní majitelkou je paní Cardinalová. Vzhledem k jejímu nedávnému záchvatu mrtvice se domníváme, že pokud jdeotuto nabídku, není z právního hlediska způsobilá učinit informované rozhodnutí. Její jediní příbuzní jsou nezletilí, a proto nemohou jednat jejím jménem. Je nám též známo, že matka těchto dětí je sama vážně psychicky nemocná. Z důvěryhodného zdroje jsme se také dozvěděli, že paní Cardinalová nepodepsala plnou moc, díky které ji může někdo zastupovat.“

Při těch slovech vrhl Cotton pronikavý pohled na Millera, který se dál svým sebejistým způsobem díval před sebe.

Goode pokračoval: „Za účelem ochrany práv paní Cardinalové v této kauze žádáme, aby byla prohlášena za duševně nezpůsobilou a byl jmenován její opatrovník, který by místo ní mohl rozhodovat o jejích záležitostech včetně této velice lukrativní nabídky od společnosti Southern Valley.“

Když se Goode posadil, Atkins pouze přikývl: „Děkuji, pane Goode. Cottone?“

Cotton vstal a postavil se před soudcovskou stolici. „Vaše Ctihodnosti, to, co jsme právě vyslechli, je pokus spíše obejít než splnit přání paní Cardinalové. Ta dáma už totiž nabídku Southern Valley, aby prodala svou půdu, odmítla.“

„Je to pravda?“ zeptal se soudce.

Goode vypadal sebejistě. „Paní Cardinalová jednu takovou nabídku odmítla, ale v té současné jde o mnohem vyšší finanční částku, proto musí být projednána samostatně.“

„Paní Cardinalová dala jasně najevo, že svůj pozemek společnosti Southern Valley za žádnou cenu neprodá,“ pronesl Cotton. Zahákl si palec za klopu saka stejným způsobem jako Goode, ale pak si to rozmyslel a vytáhl ho.

„Máte na to nějaké svědky?“ zeptal se soudce Atkins. „Uhm… jen sebe.“

Goode okamžitě udeřil. „Pokud má pan Longfellow v úmyslu vystupovat v tomto případu jako svědek, trvám na tom, aby se vzdal úlohy obhájce paní Cardinalové.“

Atkins pohlédl na Cottona. „Chcete to udělat?“

„Ne, nechci. Můžu však hájit Louisiny zájmy, dokud jí nebude lépe.“

Goode se usmál. „Vaše Ctihodnosti, pan Longfellow vyjádřil před soudem jasnou předpojatost vůči mému klientovi. Jen stěží ho lze považovat za natolik nezávislého, aby objektivně hájil zájmy paní Cardinalové.“

„Musím s panem Goodem souhlasit, Cottone,“ pronesl Atkins.

„Pak ovšem tvrdíme, že paní Cardinalová není duševně nezpůsobilá,“ kontroval Cotton.

„V tom případě si dopřejeme rozporovací řízení, pánové,“ prohlásil soudce. „Za týden chci mít na stole lékařskou zprávu o stavu paní Cardinalové.“

Jeho rozhodnutí Cottona ohromilo. „Za tak krátkou dobu?“

„Nám jeden týden vyhovuje,“ opáčil Goode. „Záležitosti paní Cardinalové je třeba vyřešit co nejrychleji a nejzodpovědněji.“

Atkins zvedl kladívko. „Cottone, byl jsem se v nemocnici podívat na Louisu. Ať už je při smyslech, nebo ne, připadá mi, že ty děti budou v každém případě potřebovat opatrovníka. Také jeho bychom měli co nejrychleji stanovit.“

„Dokážeme se o sebe postarat samy.“

Všichni se podívali do zadní části soudní síně, kde teď stála Lou. „Dokážeme se o sebe postarat samy,“ opakovala. „Dokud se Louisa neuzdraví.“

„Lou,“ pronesl Cotton, „tohle není na podobné výstupy vhodná doba ani místo.“

Goode se na ně usmál. „Jste skutečně rozkošné děti. Já jsem Thurston Goode. Dobrý den.“

Lou ani Oz mu neodpověděli.

„Mladá dámo,“ vyzval Lou soudce Atkins, „přistupte blíž.“

Lou spolkla knedlík, který měla v krku, a zamířila k soudci, který na ni ze svého místa shlížel jako Zeus na smrtelníka.

„Mladá dámo, jste členkou advokátní komory?“

„Ne. Chci říct… ne.“

„Víte, že kromě nejvýjimečnějších okolností smějí soud oslovovat pouze členové této komory?“

„Protože se tahle záležitost týká mě a mého bratra, myslím, že okolnosti jsou výjimečné.“

Atkins se podíval na Cottona, a než pohlédl zpátky na Lou, lehce se usmál. „Jste inteligentní, to je zřejmé na první pohled. A pohotová. Ale zákon je zákon a děti vašeho věku nemohou žít samy.“

„Máme Eugena.“

„To není váš pokrevní příbuzný.“

„Diamond Skinner taky s nikým nežil.“

Atkins se zadíval na Cottona. „Cottone, vysvětlete jí to, prosím.“

„Lou, soudce má pravdu, nejste na to dost staré, abyste žily samy. Musí se o vás starat někdo dospělý.“

Lou se náhle naplnily oči slzami. „Už nikoho nemáme.“ Otočila se, rozběhla se uličkou k dvoukřídlovým dveřím, prudce je otevřela a byla pryč. Oz tiše vyklouzl za ní.

Cotton se podíval zpět na soudce Atkinse.

„Jeden týden,“ opakoval soudce. Udeřil kladívkem a vrátil se do své kanceláře jako čaroděj, který hodlá odpočívat po obzvlášť obtížném kouzlu.

Goode s Millerem čekali na Cottona před soudní síní. Goode se k němu naklonil. „Víte, pane Longfellowe, kdybyste trochu spolupracoval, mohl byste to všem nesmírně usnadnit. Všichni víme, co odborný posudek odhalí. Proč paní Cardinalovou takovému ponížení vystavovat?“

Cotton se naklonil ke Goodeovi ještě blíž než on k němu. „Pane Goode, vám je naprosto fuk, jestli budou Louisiny záležitosti vyřešeny co nejzodpovědněji. Najala si vás velká společnost, která hledá právní kličku, aby mohla získat její půdu.“

Goode se pouze usmál. „Uvidíme se u soudu.“

Ten večer trávil Cotton u stolu zavaleného dokumenty. Něco si mumlal, zapisoval si poznámky, pak je zase škrtal a nervózně pochodoval po místnosti jako nastávající otec. Dveře se se zaskřípěním otevřely a do místnosti vešla Lou s košíkem jídla a konvicí kávy.

„Eugene mě vzal autem za Louisou,“ vysvětlila. „Koupila jsem to v restauraci New York. Napadlo mě, že jste asi nevečeřel.“

Cotton rozpačitě sklopil zrak. Lou udělala na stole místo, rozložila na něm jídlo a nalila kávu do hrnku. Když byla hotová, zůstala nehnuté stát.

„Mám spoustu práce, Lou. Moc děkuju za to jídlo.“

Cotton přistoupil ke stolu a posadil se, ale nezvedl jediný list papíru, neotevřel jedinou knihu.

„Mrzí mě, co jsem řekla u soudu,“ hlesla Lou.

„To je v pořádku. Myslím, že kdybych byl na tvém místě, udělal bych totéž.“

„Působil jste fakt přesvědčivě.“

„Naopak, naprosto jsem selhal.“

„Ale přelíčení ještě nezačalo.“

Cotton si sundal brýle a vyleštil si je kravatou. „Pravdou je, že jsem už dlouhá léta u soudu nikoho nehájil, a ani předtím jsem nebyl moc dobrý. Jen vyplňuju lejstra, sepisuju smlouvy, závěti a tak podobně. A ještě nikdy jsem nestál proti takovému právníkovi, jako je Goode.“ Znovu si brýle nasadil a snad poprvé za celý den jasně viděl. „A nechtěl bych ti slibovat něco, co nemůžu splnit.“

Ta věta mezi nimi stála jako ohnivá hradba.

„Věřím vám, Cottone. Ať se stane cokoli, věřím vám. Chci, abyste to věděl.“

„Proč mi proboha věříš? Co jsem udělal jiného, než že jsem tě zklamal? Citoval jsem mizernou poezii, která nedokáže nic změnit.“

„Ne, celou dobu jste se nám snažil pomoct.“

„Nikdy se nemůžu vyrovnat vašemu otci, Lou. Ve skutečnosti to vypadá, že nezvládnu ani tohle.“

Lou stála vedle něho. „Můžete mi něco slíbit, Cottone? Můžete mi slíbit, že nás nikdy neopustíte?“

Po několika vteřinách ohromeného ticha ji Cotton vzal za bradu a přerývaným hlasem, který však neztratil nic ze své síly, pronesl: „Budu vám k dispozici tak dlouho, dokud o to budete stát.“

38

PŘED SOUDNÍ BUDOVOU PARKOVALY VEDLE POVOZŮ TAŽEných mezky a koňmi fordy, chevye a chryslery. Sněhový poprašek pokryl téměř všechno půvabnými bílými čepičkami, přesto tomu nikdo nevěnoval pozornost. Všichni spěchali do budovy soudu na mnohem zajímavější podívanou.

Ještě nikdy se soudního jednání nezúčastnilo tolik lidí. V hlavní síni nebylo jediné sedadlo volné. Diváci dokonce stáli i vzadu u stěny a v pětistupu se tísnili na balkoně. Byli tu muži z města v oblecích a kravatách a ženy ve svátečních šatech, jejichž hranaté klobouky se závojem zdobily umělé květy či trsy ovoce. Vedle nich seděli farmáři v čistých monterkách, v rukou žmoulali plstěné klobouky a v kapse schovávali žvýkací tabák. Přišly s nimi jejich ženy v plátěných šatech v délce po kotníky a s brýlemi s drátěnými obroučkami na unavených, vrásčitých obličejích. Vzrušeně se rozhlížely po místnosti, jako by měly každou chvíli spatři královnu nebo filmovou hvězdu.

Tu a tam byly mezi dospělými vklíněny děti jako malta mezi cihlami. Jeden chlapec, aby lépe viděl, vylezl na zábradlí balkonu a přitiskl se k opěrnému sloupu. Jakýsi muž ho stáhl dolů a přísně pokáral, že je v soudní síni, proto se musí chovat důstojně, a ne jako uličník. Chlapec zahanbeně odkráčel pryč a muž se okamžitě vyšplhal na zábradlí, aby měl lepší výhled.

Cotton, Lou a Oz právě stoupali po schodech budovy soudu, když je doběhl hoch v zimníku, kalhotách a lesklých černých botách.

„Táta říká, že kvůli jedný ženský komplikujete život celýmu městu. Tvrdil, že sem musíme ty těžaře dostat za každou cenu.“ Chlapec si Cottona změřil, jako by právník poplival jeho matku a pak se tomu smál.

„Opravdu?“ opáčil Cotton. „Respektuji názor tvého otce,i když s ním nesouhlasím. Ale vyřiď mu, jestli si o tom chce se mnou později promluvit osobně, budu mu s radostí k dispozici.“ Rozhlédl se a spatřil muže, který byl zcela jistě tím otcem, protože se mu dítě nápadně podobalo a on na ně upřeně zíral, ale rychle se podíval jinam. Cotton přejel pohledem všechny ty automobily a vozy zaparkované před soudem a pak chlapci řekl: „Radši byste měli jít s tatínkem dovnitř a zabrat si místo. Vypadá to, že bude plno.“

Přesto, když vešli do budovy, Cottona počet přítomných překvapil. I když bylo v tomhle období na farmách méně práce a lidé měli víc času. A pro obyvatele města představovalo soudní jednání snadno dostupnou podívanou, která slibovala za málo peněz hodně muziky. Zdálo se, že jsou rozhodnutí nepropást jediný právnický trik, jedinou slovní šarvátku. Pro mnohé z nich to pravděpodobně bude nejvíce vzrušující záležitost, jakou kdy zažili. A ta záležitost není smutná, pomyslel si Cotton.

Nicméně věděl, že jde o hodně. Znovu umírající místo, které dokáže zachránit snad jen bohatá společnost. A jediné, co jí mohl postavit do cesty, byla nemohoucí stařena na nemocniční posteli. A pak tu byly také dvě vyděšené děti, které na něj spoléhaly; a další žena upoutaná na lůžko, do které by se zřejmě dokázal zamilovat, kdyby se uzdravila. Panebože, jak jen tohle přežije?

„Někde se posaďte,“ řekl Cotton dětem. „A buďte jako myšky.“

Lou ho letmo políbila na tvář. „Hodně štěstí.“ A ukázala mu prsty zkřížené pro štěstí. Farmář, kterého znaly, jim udělal v jedné řadě lavic místo.

Cotton kráčel uličkou a kývnutím zdravil lidi, které v davu poznal. Hned v první řadě se uvelebili Miller s Wheelerem.

Goode seděl za stolem žalobce, a jak se rozhlížel po okolních lidech, kteří umírali touhou, aby už ten zápas začal, tvářil se stejně blaženě jako hladový člověk při kostelní večeři.

„Jste připravený se do toho pustit?“ zeptal se Goode.

„Stejně jako vy,“ odpověděl bojovně Cotton.

Goode se přidušeně zasmál. „Při vší úctě k vám o tom pochybuju.“

Objevil se soudní zřízenec Fred, pronesl úvodní slova, všichni povstali a soud ctihodného Henryho J. Atkinse zahájil jednání.

„Zavolejte porotu,“ nařídil soudce Fredovi.

Do soudní síně vstoupili porotci. Cotton si je jednoho po druhém prohlížel, a když zjistil, že je jedním z vybraných George Davis, málem omdlel.

Vykřikl: „Vaše Ctihodnosti, George Davis nebyl mezi porotci, které jsme navrhli. Je osobně zainteresován na výsledku případu.“

Atkins se naklonil dopředu. „Cottone, dobře víte, jak málo času jsme na zajištění poroty měli. Musel jsem vyloučit Leroye Jenkinse, protože ho kopl mezek. Vím, že tu George Davis není právě oblíbený, ale má právo rozhodovat stejně jako každý jiný. Georgi, jste si jistý, že dokážete zachovat při tomto soudním jednání nestrannost?“

Davis měl na sobě sváteční oblek a vyhlížel nesmírně důstojně. „Ano, pane,“ odpověděl zdvořile a rozhlédl se. „Páni, všichni přece věděj, že Louisin pozemek leží hned vedle mýho. Vycházíme spolu dobře.“

Roztáhl kolozubá ústa do úsměvu, který se mu moc nevydařil, jako by něco takového nikdy předtím nezkoušel.

„Jsem přesvědčený, že pan Davis bude dobrým porotcem, Vaše Ctihodnosti,“ pronesl Goode. „Nemám námitek.“

Cotton pohlédl na Atkinse, a když spatřil jeho zvláštní výraz, rozhodl se ještě jednou zamyslet nad tím, o co tady ve skutečnosti jde.

Lou seděla v lavici a v duchu zuřila. Takový nesmysl! Měla chuť vstát a nahlas říct, jak to doopravdy je, ale poprvé v životě cítila příliš velký strach. Byli koneckonců u soudu.

„Lže!“ vykřikl nějaký hlas a všechny hlavy se otočily k místu, odkud vycházel.

Lou se podívala vedle sebe a zjistila, že Oz stojí na sedadle, takže je teď vyšší než všichni v soudní síni. Oči mu planuly rozhořčením a prstem ukazoval přímo na George Davise. „Lže!“ zahulákal znovu Oz hlasem tak hlubokým, že by podle něho svého bratra nikdy nepoznala. „Davis Louisu nenávidí. O jejím případu by rozhodovat neměl.“

Cotton byl ohromený stejně jako všichni ostatní. Rychlým pohledem přelétl místnost. Soudce Atkins na chlapce upřeně zíral a netvářil se ani trochu nadšeně. Goode se právě chystal vstát. A Davis vypadal tak rozlícené, že Cotton v duchu děkoval Bohu, že ten muž nemá po ruce zbraň. Cotton doběhl k Ozovi a chytil ho do náruče.

„Rodina Cardinalových si zřejmě potrpí na veřejné výstupy,“ zahřímal Atkins. „To by nešlo, Cottone.“

„Já vím, Vaše Ctihodnosti. Já vím.“

„Nevěřte mu! Ten chlap lže!“ zaječel Oz.

Lou byla vyděšená a tiše žadonila: „Ozi, prosím, to je v pořádku!“

„Ne, není, Lou,“ protestoval Oz. „Ten chlap je mizera. Trápí svoji rodinu hlady. Je zlej!“

„Cottone, vyveďte to dítě!“ zaburácel soudce. „Okamžitě!“

Cotton vyvedl Oze se soudní síně. Lou je následovala.

Posadili se na studené schody soudní budovy. Oz neplakal. Jen seděl a bušil si drobnou pěstí do hubených stehen. Lou ho pozorovala a cítila, jak jí tečou slzy po tvářích.

„To není správný, Cottone,“ pronesl Oz. „Prostě to není správný.“ Chlapec si neustále bušil pěstí do stehen.

„Já vím, Ozi. Já vím. Ale ničeho se neboj. Možná budeme ještě rádi, že je George Davis v porotě.“

Oz si konečně přestal ubližovat. „Jak to?“

„To je jedno z právnických tajemství, Ozi, ale budeš mi muset prostě věřit. Ale jak to teď uděláme? Předpokládám, že vás to soudní líčení pořád zajímá.“ Oba přitakali, že by ho moc chtěli vidět.

Cotton se rozhlédl a všiml si, že u dveří stojí zástupce šerifa Howard Walker. „Howarde, na to, aby ty děti čekaly venku, je strašná zima. Když ti zaručím, že už nebudou vyrušovat, myslíš, že bys je mohl dostat zpátky dovnitř? Já totiž musím pokračovat, jak jistě chápeš.“

Walker se usmál a popotáhl si opasek s pistolí. „Pojďte se mnou, děti. Ať může Cotton dál čarovat.“

Cotton prohlásil: „Díky, Howarde, ale tím, že nám pomůžeš, možná ztratíš ve městě pár kamarádů.“

„Táta i brácha v těch dolech umřeli. Southern Valley může jít k čertu. A teď se vraťte dovnitř a ukažte jim, jak dobrej právník jste.“

Jakmile Cotton zmizel v soudní síni, Walker zavedl Lou s Ozem zadním vchodem dovnitř a poté, co mu Oz vážně slíbil, že už nebude rušit jednání, je usadil na balkoně, na místě vyhrazeném pro vzácné návštěvy.

Lou se podívala na bratra a zašeptala: „Ozi, zachoval ses jako hrdina. Já se bála.“ Pyšně se na ni usmál. Vtom si Lou uvědomila, co jí chybí. „Kde je ten medvěd, co jsem ti koupila?“

„Mělas pravdu, Lou, na vycpaný medvědy a cumlání palce jsem už moc velkej.“

Lou se na něj podívala a najednou jí došlo, že je to pravda. A v koutku oka se jí zaleskla slza, protože si náhle představila, jak její bratr vyroste a zesílí a nebude už potřebovat svou velkou sestru.

Dole pod nimi probíhal vzrušený spor Cottona a Goodea se soudcem Atkinsem.

„Podívejte se, Cottone,“ pronesl Atkins. „Já akceptuji, co říkáte o Georgi Davisovi, a vaše námitka je zaznamenána do zápisu, ale Louisa dvěma z těchto porotců pomohla na svět a Commonwealth proti tomu nic nenamítá.“ Podíval se na Goodea. „Pane Goode, omluvíte nás na chvilku?“

Právník vypadal ohromeně. „Vaše Ctihodnosti, jednostranný kontakt s obhájcem… Takovéhle věci v Richmondu neděláme.“

„Pak je tedy zatraceně dobré, že tohle není v Richmondu. Byl byste tak laskav a mohl se na chvilku vzdálit?“ Atkins mávl rukou, jako by odháněl mouchu, a Goode se neochotně vrátil ke svému stolu.

„Cottone,“ začal Atkins, „oba víme, že tenhle případ je ostře sledován, a taky oba víme proč: jsou v tom peníze. Máme tu Louisu, která leží v nemocnici, a většina lidí si myslí, že se neuzdraví. A pak tu jsou peníze Southern Valley, které mají ti lidé na dosah ruky.“

Cotton přikývl. „Takže si myslíte, že porota půjde proti nám navzdory skutkové podstatě případu?“

„To nedokážu odhadnout, ale jestli teď prohrajete –“

„Pak to, že je v porotě George Davis, mi poskytuje dobrý důvod pro odvolání,“ dokončil Cotton.

Atkins se zatvářil spokojeně, že Cotton strategii tak rychle pochopil. „Páni, to mě nenapadlo. Jsem moc rád, že vás ano. Tak se do toho pustíme.“

Cotton se vrátil ke svému stolu, Atkins mezitím udeřil kladívkem a oznámil: „Porota je tímto jmenována. Posaďte se.“

Porotci usedli na svá místa.

Atkins si je jednoho po druhém změřil a nakonec upřel zrak na Davise. „Ještě jednu věc, než začneme. Sedávám za tímhle stolem už třicet čtyři let a v mé soudní síni se ještě nikdy nestalo, že by se během jednání pokusil porotu někdo ovlivnit nebo s ní manipulovat. A ani se o to nepokusí, protože kdyby k tomu došlo, lidé, kteří to udělají, si budou myslet, že strávit celý život v uhelných dolech je ve srovnání s tím, co s nimi provedu, narozeninový večírek.“ Ještě jednou se na Davise dlouze zadíval, podobný pohled vrhl také na Goodea s Millerem a dodal: „Obě strany se vzdaly práva na zahajovací řeč. A tak, pane státní zástupce, předvolejte svého prvního svědka.“

„Commonwealth předvolává doktora Luthera Rosse,“ pronesl Goode.

Doktor Ross neohrabaně vstal a došel k lavici svědků. Vyzařovala z něho důstojnost, kterou měli právníci rádi, když byl na jejich straně; jinak to byl podle nich podplacený lhář.

Fred ho vzal do přísahy: „Zvedněte pravou ruku, levou položte na bibli. Přísaháte, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu? K tomu vám dopomáhej Bůh!“

Ross prohlásil, že bude mluvit pravdu a nic než to, a nasoukal se do svědecké lavice.

Fred se stáhl do pozadí a k Rossovi přistoupil Goode.

„Doktore Rossi, mohl byste se, prosím, porotě představit?“

„Jsem ředitelem psychiatrické léčebny v Roanoke. Na lékařské fakultě v Richmondu a na Virginské univerzitě vedu kurzy zabývající se zjišťováním aktuálního duševního stavu osob. Osobně jsem posuzoval více než dva tisíce případů, jako je tenhle.“

„Jsem přesvědčený, že pan Longfellow i tento soud budou jistě souhlasit, že jste skutečným expertem ve svém oboru. Vlastně se dá říct, že jste ve své specializaci bezkonkurenčně nejlepší, a podle mého názoru si tato porota nic jiného ani nezaslouží.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“ ozval se Cotton. „Podle mě neexistuje důkaz o tom, že je pan Goode odborníkem na hodnocení expertů.“

„Námitka se uznává, Cottone,“ pronesl Atkins. „Pokračujte, pane Goode.“

Goode se lehce usmál, jako by na základě této drobné potyčky odhadl Cottonovu odvahu. „Pane Rossi,“ zeptal se Goode, „měl jste příležitost vyšetřit Louisu Mae Cardinalovou?“

„Ano.“

„A jaký je váš odborný názor na její duševní způsobilost?“

Ross udeřil ochablou rukou do hrany svědecké lavice. „Podle mě není duševně způsobilá. Dokonce se domnívám, že by měla být umístěna do ústavu pro duševně choré.“

Dav hlasitě zašuměl a Atkins netrpělivě bouchl kladívkem. „Prosím ticho,“ pronesl.

Goode pokračoval. „Do ústavu? Ale, ale. To je vážná věc. Takže vy tvrdíte, že ve svém stavu není schopná rozhodovat o svým záležitostech? Řekněme například o prodeji svého majetku?“

„Rozhodně ne. Někdo by ji mohl snadno zneužít. Vždyť se ta ubohá žena nedokáže podepsat. Pravděpodobně ani neví, jak se jmenuje.“ Autoritativně si porotce změřil. „Umístit do ústavu,“ opakoval zvučným hlasem divadelního herce.

Goode mu položil řadu pečlivě promyšlených otázek a na každou dostal odpověď, jakou chtěl: Louisa Mae je podle váženého odborníka doktora Luthera Rosse nepochybně duševně nezpůsobilá.

„Nemám další otázky,“ pronesl konečně Goode.

„Pane Longfellowe,“ vyzval Atkins Cottona, „teď je řada na vás.“

Cotton vstal, sundal si brýle, a když oslovil svědka, držel je v ruce.

„Tvrdíte, že jste vyšetřil více než dva tisíce lidí?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Ross a pyšně vypjal hruď.

„A kolik jste jich shledal nezpůsobilých, pane?“

Jeho hrudník okamžitě splaskl, protože takovou otázku očividně nečekal. „Uhm, těžko říct.“

Cotton vrhl letmý pohled na porotu a naklonil se k němu. „Ale jděte. Jen to zkuste. Dovolte, abych vám trochu pomohl. Sto procent? Padesát procent?“

„Sto procent ne.“

„Ale padesát procent to nebylo, že ne?“

„To ne.“

„Tak to trochu zvýšíme. Osmdesát procent? Devadesát? Devadesát pět?“

Ross se na chvíli zamyslel. „Řekl bych tak devadesát pět procent.“

„Dobře. Chvilku strpení. Myslím, že ze dvou tisíc je to devatenáct set. Páni, to je spousta cvoků, doktore Rossi.“

Dav se rozesmál. Atkins udeřil kladívkem o stůl, ale i jemu přeběhl po tváři letmý úsměv.

Ross se na Cottona rozzlobeně zadíval. „Prostě se mi tak jevili, pane obhájce.“

„Doktore Rossi, kolik lidí po mrtvici jste vyšetřoval, abyste zjistil, zda jsou duševně způsobilí?“

„Ehm, pokud si dobře vzpomínám, tak nikoho.“

Zatímco Cotton pochodoval před svědkem tam a zase zpátky, doktoru Rossovi, který zoufale upíral pohled na státního zástupce, se na čele objevily krůpěje potu. „Soudím tedy, že většina těch lidí, které jste vyšetřoval, trpěla nějakou duševní poruchou. My tady máme pacientku po mrtvici, která nám vzhledem k tělesné nemohoucnosti možná připadá jako duševně nezpůsobilá, i když to vůbec nemusí být pravda.“ Cotton zapátral očima v davu a našel Lou na balkoně. „Chci říct, že když člověk nemůže mluvit nebo se hýbat, neznamená to, že nechápe, co se kolem něho děje. Možná, že Louisa všechno vidí, slyší a všemu rozumí. Všemu!“

Cotton udělal otočku a podíval se na svědka. „A za nějakou dobu se může zcela uzdravit.“

„Ta žena, kterou jsem prohlížel, se s největší pravděpodobností neuzdraví.“

„Jste oborník na pacienty po mrtvici?“ zeptal se Cotton ostře.

„Uhm, to ne. Ale…“

„Pak bych byl rád, kdyby porota toto prohlášení nebrala v úvahu.“

Atkins řekl porotcům: „Tímto jste dostali pokyn, abyste si nevšímali ničeho, co doktor Ross řekne v souvislosti s uzdravením či neuzdravením paní Cardinalové, protože není v žádném případě způsobilý to hodnotit.“

Zatímco Atkins s Rossem si při těch slovech vyměnili zamračený pohled, Cotton si přitiskl ruku na ústa, aby nebylo vidět, že se usmívá.

Cotton pokračoval: „Doktore Rossi, ve skutečnosti nemůžete vyloučit, že dnes, zítra nebo další den bude Louisa Mae Cardinalová bezvýhradně schopná rozhodovat o svých záležitostech, že ne?“

„Žena, kterou jsem vyšetřoval…“

„Prosím, odpovězte na otázku, kterou jsem vám položil, pane.“

„Ne.“

„Co ne?“ otázal se Cotton laskavým tónem. „Kvůli téhle skvělé porotě.“

Podrážděný Ross si založil ruce v podpaží. „Ne, nemohu s jistotou vyloučit, že se paní Cardinalová dnes, zítra nebo další den uzdraví.“

Goode vstal. „Vaše Ctihodnosti, je mi jasné, co tím obhájce sleduje, a myslím, že mám řešení. Podle právaje teď svědectví doktora Rosse takové, že paní Cardinalová způsobilá není. Jestli se uzdraví, a my všichni doufáme, že ano, pak může být její soudem určený opatrovník zrušen a Louisa Mae Cardinalová zase bude moct rozhodovat o svých záležitostech sama.“

Cotton namítl: „V tu dobu už žádnou půdu mít nebude,“ Goode jeho poznámku okamžitě využil k útoku: „Pak paní Cardinalová jistě nalezne útěchu v půl milionu dolarů, které jí společnost Southern Valley za její pozemek nabídla.“

Při zmínce o té nekřesťanské částce zalapali přítomní po dechu. Jeden muž na balkoně, kdyby ho soused nevytáhl zpátky do bezpečí, málem přepadl přes zábradlí. Děti s ušmudlanými i vymydlenými tvářemi na sebe vykulily oči úžasem. A jejich rodiče učinili totéž. Také porotci se po sobě ohromeně dívali. Nicméně George Davis jen seděl, zíral přímo před sebe a nehnul brvou.

Goode rychle pokračoval: „Stejně jako podle mého názoru ostatní, až společnost učiní podobnou nabídku jim.“Cotton se rozhlédl a dospěl k závěru, že by měl dělat něconaprosto jiného než právničinu. Viděl, že obyvatelé hor i lidé z města na něj civí s otevřenou pusou: na jediného muže, který jim stojí v cestě k bohatství. A přes to neskutečné břemeno, které mu spočívalo na bedrech, s jasnou hlavou zaburácel: „Vaše Ctihodnosti, tohle prohlášení je stejné, jako by se pokusil porotu podplatit. Požaduji zmateční soudní řízení. Lidé, kteří počítají dolary společnosti Southern Valley, nemohou k mé klientce přistupovat nezaujatě.“

Goode se na porotu usmál. „Beru své prohlášení zpět. Promiňte, pane Longfellowe. Nechtěl jsem tím nikoho poškodit.“

Atkins se opřel do křesla. „Zmateční soudní řízení se zamítá, Cottone. Protože kam jinam byste chtěl s tou záležitostí jít? Všichni z okruhu padesáti mil už sedí v této soudní síni a nejbližší soud je odtud vzdálený den jízdy vlakem. A tamější soudce není ani zdaleka tak shovívavý jako já.“ Otočil se k porotě. „Dobře mě poslouchejte, žádám vás, abyste ignorovali prohlášení pana Goodea o finanční nabídce, kterou společnost udělala paní Cardinalové. Neměl o tom mluvit, a vy na to musíte zapomenout. Myslím to naprosto vážně!“

Poté se Atkins soustředil na Goodea. „Vím, že máte skvělou pověst, pane, a nechtěl bych být tím, kdo vám ji pošpiní. Ale jestli ještě jednou vytáhnete něco podobného, mám v téhle budově moc hezké vězení, kde si odpykáte trest za pohrdáním soudem, a možná dokonce zapomenu, že jste tam. Rozumíte mi?“

Goode přikývl a pokorně prohlásil: „Jistě, Vaše Ctihodnosti.“

„Cottone, máte ještě na doktora Rosse nějaké otázky?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Cotton a posadil se.

Goode pozval na lavici svědků Travise Bamese, a přestože se lékař všemožně snažil, manipuloval s ním tak zručně, že jeho prognóza ohledně Louisina budoucího stavu vyzněla dosti pesimisticky. Nakonec k sobě Goode přivolal fotografa.

„Je tohle vaše pacientka Louisa Mae Cardinalová?“

Barnes se podíval na fotografii. „Ano.“

„Jestli dovolíte, Vaše Ctihodnosti, rád bych ji ukázal porotě.“

„Dobře, ale pospěšte si,“ svolil Atkins.

Goode položil kopii snímku před Cottona. Zatímco předváděl fotografii porotcům, Cotton jí nevěnoval jediný pohled, roztrhl ji na dva kusy a vyhodil do plivátka vedle svého stolu. Z nevěřícného pomlaskávání, tichých poznámek a potřásání hlav bylo jasné, že snímek měl zamýšlený účinek. Jediný, kdo nevypadal rozrušeně, byl George Davis. Nesmírně dlouho fotografii studoval a Cotton měl dojem, že se musí snažit ze všech sil, aby ovládl svou radost. Goode se vítězoslavně posadil.

„Travisi,“ začal Cotton, který vstal a přistoupil ke svému příteli, „léčil jste někdy Louisu Cardinalovou na nějakou jinou chorobu kromě té poslední?“

„Ano, léčil. Několikrát.“

„Můžete nám ty případy popsat podrobněji, prosím?“

„Asi před deseti lety ji kousl chřestýš. Zabila ho motykou a pak přijela na koni do mé ordinace. Paže jí do té doby otekla tak, že byla tlustá jako moje noha. Louisa vážně onemocněla a měla tak vysokou horečku, jakou jsem ještě nikdy neviděl. Několik dní se potácela mezi životem a smrtí. Ale dostala se z toho právě v okamžiku, kdy jsme se už vzdávali naděje. Bojovala o život jako lev.“

„A další onemocnění?“

„Zápal plic. Tu zimu před čtyřmi lety, kdy jsme tu měli víc sněhu než na severním pólu. Pamatujete?“ obrátil se na lid v soudní síni a všichni souhlasně přikývli.

„Tehdy nebylo možné dostat se na kopec nebo z kopce dolů. Trvalo čtyři dny, než jsem se dozvěděl, že je nemocná. Když skončila vánice, vydal jsem se za ní, ale byla už z nejhoršího venku. Mladý člověk by zápal plic nepřežil možná ani s léky, a jí bylo přes sedmdesát a k uzdravení jí stačila vlastní vůle. Nikdy jsem se s ničím takovým nesetkal.“ Cotton se přesunul k lavici poroty. „Takže se zdá, že jde o ženu s nezdolnou vůli. S vůlí, kterou nelze zlomit.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Goode. „To je otázka, nebo vaše zbožné přání, pane Longfellowe?“

„Doufám, že obojí, pane Goode.“

„Dá se to vyjádřit i tak,“ pronesl Barnes, „že kdybych chtěl vyhrát sázku, nikdy bych nevsadil proti téhle ženě.“

Cotton si změřil porotu. „Ani já ne. Nemám další otázky.“

„Pane Goode, koho chcete předvolat jako dalšího?“ zeptal se Atkins.

Státní zástupce vstal a rozhlédl se po soudní síni. Díval se, díval, dokud nedospěl k balkonu, soustředěně studoval jednotlivé tváře přítomných, až nakonec jeho zrak spočinul na Lou s Ozem. A konečně pouze na Ozovi.

„Mladý muži, co kdybyste si přišel sem dolů s námi popovídat?“

Cotton okamžitě vyskočil. „Vaše Ctihodnosti, nevidím důvod…“

„Vaše Ctihodnosti,“ přerušil ho Goode, „tyto děti mají dostat opatrovníka, a tak se domnívám, že by bylo rozumné jedno z nich vyslechnout. A toho klučinu jsem vybral proto, že má silný, jasný hlas, který ostatně už slyšeli všichni v téhle soudní síni.“

V lavicích zašuměl tichý smích, a zatímco Atkins během šesti rychlých úderů Cottonova srdce tuto žádost zvažoval, nepřítomně udeřil kladívkem do stolu. „Souhlasím. Ale mějte na paměti, Goode, že je to malý chlapec.“

„Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti.“

Lou sevřela Ozovi ruku, a zatímco se na ně upíraly oči celé soudní síně, sestoupili ze schodů a pomalu prošli uličkou. Když Oz položil ruku na bibli a Fred ho vzal pod přísahu, Lou se vrátila na své místo. Oz vyšplhal na lavici svědků a vypadal na ní tak malý a bezmocný, že se Cottonovi sevřelo srdce úzkostí.

Goode k chlapci přistoupil a začal: „Oscare Cardinale…“

„Jmenuju se Oz a moje sestra se jmenuje Lou. Neříkejte jí Louisa Mae, nebo se naštve a zmlátí vás.“

Goode se usmál. „Dobře tedy. Jmenujete se Oz a Lou.“ Opřel se o lavici svědků. „Víš, soudu je strašně líto, že je vaše maminka tak nemocná.“

„Uzdraví se.“

„Opravdu? To říkají lékaři?“

Oz se díval nahoru na Lou tak dlouho, až ho Goode uchopil za bradu a otočil jeho tvář k sobě.

„Tady na lavici svědků musíš mluvit pravdu. Nesmíš se dívat na svou velkou sestru a hledat u ní odpověď. Přísahal jsi Bohu, že budeš mluvit pravdu.“

„Vždycky mluvím pravdu. Přísahám na holej pupík.“

„Hodný chlapec. Takže znovu, lékaři říkali, že se vaše maminka uzdraví?“

„Ne. Říkali, že nevědí.“

„Takže jak to víš ty?“

„Protože… protože jsme si to přáli. U studny přání.“

„U studny přání?“ opakoval Goode s výrazem, který porotě jasně naznačil, co si o té odpovědi myslí. „Tady někde v okolí je studna přání? Přeji si, abychom měli jednu takovou i v Richmondu.“

Dav se zasmál, Oz zrudl jako pivoňka a schoulil se na židli. „To je studna přání,“ trval na svém. „Řekl nám o ní můj kamarád Diamond Skinner. Člověk si něco přeje, vzdá se věci, na který mu nejvíc záleží, a pak se mu jeho přání splní.“

„To zní skvěle. A teď mi pověz, ty sis něco přál?“

„Ano, pane.“

„A vzdal ses věci, na které ti nejvíc záleží. Co to bylo?“ Oz se nervózně rozhlédl po soudní síni. „Pravdu, Ozi. Vzpomeň si, cos přísahal Bohu.“

Oz se dlouze nadechl. „Medvěda. Vzdal jsem se svýho plyšovýho medvěda.“

Pár přihlížejících se přidušeně zasmálo, ale když si všimli, že kloučkovi stéká po tváři osamocená slza, zmlkli.

„Už se tvoje přání splnilo?“ zajímal se Goode.

Oz zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Je to už déle, co sis to přál?“

„Ano,“ odpověděl tiše Oz.

„A vaše maminka je pořád nemocná, že?“

Oz sklonil hlavu. „Ano,“ hlesl.

Goode si vsunul ruce do kapes. „To je smutné, chlapče, že se přání neplní jen proto, že si je přejeme. Takový život prostě není. Asi víš, že i tvoje prababička je hodně nemocná, že?“

„Ano, pane.“

„Taky sis přál, aby se uzdravila?“

Cotton vstal. „Goode, nechte toho.“

„Dobrá, dobrá. Ozi, ty přece víš, že nemůžete žít sami, nemám pravdu? Jestli se vaše prababička neuzdraví, podle zákona musíte jít bydlet k nějakému dospělému člověku. Nebo vás čeká sirotčinec. A ty přece nechceš jít do sirotčince, že ne?“

Cotton znovu vyskočil. „Do sirotčince? Proč se tady bavíme o sirotčinci?“

Goode odpověděl: „Jestli se paní Cardinalová znovu zázračně neuzdraví jako tenkrát, když ji pokousal chřestýš nebo měla zápal plic, pak se o ty děti bude muset postarat někdo jiný. Pokud nemají nějaké peníze, o nichž nevím, půjdou do sirotčince, protože tam se posílají děti, jež nemají pokrevní příbuzné, kteří by si je vzali k sobě, nebo jiné osoby, které by byly ochotné je adoptovat.“

„Můžou bydlet u mě,“ pronesl Cotton.

Goode se s úsměvem rozhlédl po soudní síni. „U vás? U svobodného muže? U právníka ve městě, které upadá? Vy jste ten poslední člověk na světě, kterému by soud ty děti svěřil.“ Goode se obrátil zpátky k Ozovi. „Copak tobě by se nelíbilo bydlet s někým, kdo tě má rád? Určitě ano, nemám pravdu?“

„Já nevím.“

„Samozřejmě že líbilo. Sirotčince nejsou právě ta nejhezčí místa na světě. Některé děti tam zůstanou navždy.“

„Vaše Ctihodnosti,“ přerušil právníka Cotton, „copak tohle všechno má jiný účel než svědka zastrašit?“

„Právě jsem se na to chystal pana Goodea zeptat,“ prohlásil Atkins.

Ale místo Goodea se ozval Oz. „Může jít Lou se mnou? Nemyslím do sirotčince, ale na to další místo?“

„Ale jistě, chlapče, jistě,“ přitakal rychle Goode. „Sourozenci zůstávají vždycky spolu.“ A potichu dodal: „Ale v sirotčinci se na to spolehnout nedá.“ Odmlčel se. „Takže bys s tím souhlasil, Ozi?“

Oz zaváhal a snažil se očima najít Lou, ale Goode byl rychlejší a postavil se mu do výhledu. Oz nakonec tiše pronesl: „Asi jo.“

Cotton zvedl oči k balkonu. Lou stála, rukama křečovitě svírala zábradlí a upírala na bratra pohled plný úzkosti.

Goode přistoupil k porotě a předstíral, že si utírá oči. „Je to milý chlapec. Nemám další otázky.“

„Cottone,“ vyzval Atkins obhájce.

Goode se posadil a Cotton vstal, ale pak se zarazil, pevně sevřel hranu stolu a zadíval se na chlapce schouleného na velké židli pro svědky, na kloučka, který, jak dobře věděl, se toužil zvednout a vrátit se k sestře, protože byl ze sirotčinců, tlustých právníků s velkými slovy a nepříjemnými otázkami a z obrovských místností plných cizích lidí, kteří na něj civěli, vyděšený k smrti.

„Nemám žádné otázky,“ prohlásil Cotton tichým hlasem a Oz se rozběhl na balkon za Lou.

Poté, co soud vyslechl další svědky potvrzující, že Louisa je zcela neschopná vědomého rozhodnutí, a Cotton dokázal vyvrátit pouze některé bezvýznamné detaily jejich svědectví, bylo soudní jednání odročeno na další den a Cotton s dětmi opustili soudní síň. Venku je zastavili Goode s Millerem.

„Bojujete jako lev, pane Longfellowe,“ konstatoval Goode, „ale všichni víme, jak to dopadne. Co byste řekl tomu, kdybychom to tady na místě ukončili? Ušetřete je dalších nepříjemností.“ Při těch slovech pohlédl na děti. Měl v úmyslu pohladit Oze po hlavě, ale chlapec na něj upřel planoucí pohled, takže Goode stáhl ruku dřív, než o ni mohl přijít.

„Podívejte, Longfellowe,“ vmísil se do hovoru Miller a vytáhl z kapsy kousek papíru, „mám tu šek na půl milionu dolarů. Jediné, co musíte udělat, je ukončit tenhle nesmysl, a je váš.“

Cotton se podíval na Oze s Lou a pronesl: „Víte co, Millere? Nechám to na dětech. Udělám, co řeknou.“

Miller si sedl na bobek a přátelsky se na děti usmál. „Tyhle peníze teď budou vaše. Koupíte si za ně, co chcete. Budete žít ve velkém domě, mít luxusní auto a lidi placené za to, aby se o vás starali. To bude krásný život. Co vy na to?“

„My už domov máme,“ pronesla vzdorovitě Lou.

„Chápu, a co vaše maminka? Lidé v jejím stavu potřebují spoustu péče a ta není levná.“ Zamával šekem dívce před očima. „Tohle vyřeší všechny vaše problémy, slečinko.“

Goode si k němu přidřepl a zadíval se na Oze. „Pak vám žádný ošklivý sirotčinec hrozit nebude. Chceš snad zůstat se sestřičkou, nemám pravdu?“

„Nechte si svý peníze,“ odsekl Oz. „My je nepotřebujeme ani nechceme. A Lou a já budeme vždycky spolu. Ať už v sirotčinci, nebo někde jinde!“

Oz chytil sestru za ruku a odcházeli.

Cotton sledoval, jak muži vstali, a Miller si naštvaně nacpal šek zpátky do kapsy. „Slyšeli jste to na vlastní uši,“ poznamenal Cotton. „Škoda, že nejsme všichni stejně moudří jako tyhle děti.“ A také odešel.

Když dorazili zpátky na farmu, Cotton s dětmi celou záležitost důkladně rozebral. „Obávám se, že pokud Louisa nedokáže zítra přijít do soudní síně, tak o svoji půdu přijde.“ Upřeně se na ně zadíval. „Ale chci, abyste věděly, že ať se stane cokoli, neopustím vás. Budu se o vás starat. Nemusíte si dělat starosti. Nikdy nepůjdete do žádného sirotčince. A nikdo vás nikdy nerozdělí. To vám přísahám.“ Děti Cottona pevně objaly a právník pak odjel, aby se připravil na poslední den u soudu. Možná i jeho poslední den na tomhle kopci.

Lou uvařila pro Oze s Eugenem večeři a odešla nakrmit matku. Potom seděla dlouho u krbu a přemýšlela. I když venku mrzlo, vyvedla Sue ze stodoly a zamířila s ní k pahorku za domem. U každého hrobu se pomodlila a nejdelší dobu strávila u toho nejmenšího: u hrobu malé Annie. Kdyby Annie žila, byla by Louinou pratetou. Lou si zoufale přála vědět, jak to dítě vypadalo, a litovala, že to není možné. Na nebi svítily jasné hvězdy; dívka se rozhlížela po bíle zasněžených vrcholcích a ledový třpyt na hřebenech jí připadal znásobený tisíckrát jako z pohádky. Země teď Lou pomoct nedokáže, ale existovalo něco, co mohla udělat úplně sama. Už to měla udělat dávno, jak věděla. Nicméně chyba zůstane chybou jen tehdy, když ji člověk nenapraví.

Vrátila se zpátky na farmu, zavedla klisnu do stodoly a vešla do matčina pokoje. Posadila se na postel, uchopila Amandu za ruku a chvíli se nepohnula. Nakonec se sklonila, a když políbila matku na tvář, začaly jí téct slzy. „Ať se stane cokoli, nikdy tě neopustíme. To ti přísahám. Vždycky budeš mít mě a Oze. Vždycky.“ Otřela si vlhký obličej. „Moc mi chybíš.“ Znovu ji políbila. „Miluju tě, mami.“ Chvatně vyšla z pokoje, a tak nespatřila osamělou slzu, která skanula matce z oka.

Když za ní přišel do pokoje Oz, Lou ležela v posteli a tiše vzlykala. Ani se nepokusila přestat plakat. Oz si lehl na postel vedle své velké sestry a pevněji objal.

„To bude dobrý, Lou, uvidíš.“

Lou se posadila, utřela si tvář a podívala se na něj. „Myslím, že potřebujeme, aby se stal zázrak.“

„Mohl bych to ještě jednou zkusit se studní přání,“ navrhl Oz.

Lou potřásla hlavou. „Co bysme mohli ještě obětovat? Vždyť už skoro nic nemáme.“

Několik minut tiše seděli, až Oz spatřil na Louině stolku štůsek dopisů. „Už jsi je všechny přečetla?“ Lou přikývla. „Líbily se ti?“ zeptal se.

Lou vypadala, jako by se měla znovu rozbrečet. „Jsou úžasný, Ozi. Táta nebyl jediným spisovatelem v rodině.“

„Můžeš mi ještě nějakej přečíst? Prosím.“

Lou nakonec řekla, že tedy ano, a Oz se pohodlně uvelebil pod pokrývkou a pevně zavřel oči.

„Proč to děláš?“ zeptala se.

„Když mi čteš dopisy a já zavřu oči, je to, jako by tu máma byla a povídala si se mnou.“

Lou se zadívala na dopisy, jako by držela v ruce poklad. „Ozi, ty jsi génius.“

„Opravdu? Proč? Co jsem udělal?“

„Právě jsi přišel na ten zázrak.“

Nad horami visely husté mraky a v nejbližší dobé se očividně nehodlaly hnout z místa. Lesem běželi v mrznoucím dešti Lou, Oz a Jeb. Prokřehlí na kost dorazili na mýtinu se starou studní. Zamířili přímo k ní. Ozův medvídek a fotografie tam stále ležely, promočené a poničené vlivem počasí. Oz se podíval na fotku a pak se na sestru usmál. Lou se sehnula, zvedla medvídka a podala mu ho.

„Vezmi si ho,“ pronesla něžně. „I když už jseš velkej.“

Uložila snímek do tašky, kterou si s sebou přinesla, potom zalovila uvnitř a vytáhla z ní dopisy. „Diamond říkal, že když chceme, aby studna přání fungovala, musíme se vzdát toho, na čem nám na světě nejvíc záleží. Nedokázala jsem přijít na nic důležitějšího než na máminy dopisy. Tady jsou.“

Lou opatrně položila balíček na okraj studně a zatížila ho kamenem, aby ho neshodil vítr.

„Teď musíme vyslovit přání.“

„Aby se máma uzdravila?“

Lou pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, Ozi. Musíme si přát, aby Louisa došla do tý soudní budovy. Cotton říkal, že je to jedinej způsob, jak si můžeme zachránit domov.“

Oz vypadal sklíčeně. „A co máma? Možná už nedostaneme další příležitost si něco přát.“

Lou ho objala. „Já vím, ale po tom, jak se k nám Louisa zachovala, to pro ni musíme udělat. Je taky naše rodina. A ten kopec je celej její svět.“

Oz nakonec smutně přikývl. „Tak to řekni.“

Lou ho chytila za ruku, zavřela oči a klouček udělal totéž. „Přejeme si, aby Louisa Mae Cardinalová vstala z postele a dokázala všem, že je v pořádku.“

Společně dodali: „Amen.“ A pak se co nejrychleji rozběhli z toho tajemného místa pryč a celou cestu doufali, že v té hromadě starých cihel a stojaté vody ještě jedno přání zůstalo,a současně se za to modlili.

Ten veCer kráčel Cotton po opuštěné hlavni třídě Dickensu, ruce vražené do kapes, a působil jako ten nejosamělejší člověk na světě. Z oblohy padal chladný, vytrvalý déšť, ale on ho nevnímal. Posadil se na lavičku a za dešťovou clonou viděl mihotání pouličních plynových lamp. Na cedulce připevněné na sloupku lampy stálo: „Southern Valley Coal and Gas.“ Ulicí pomalu projelo prázdné nákladní auto na uhlí. Z výfuku se ozvala rána, která nečekaně narušila večerní klid.

Cotton pozoroval náklaďák, jak jede kolem a posléze mizí ve tmě. Nicméně když koutkem oka opět zachytil záblesk plynové lampy, zrodil se mu v hlavě nápad. Napřímil se, zadíval se za nákladním autem a pak znovu na plynovou lampu. V tu chvíli získal matný záblesk ostré kontury. A deštěm promočený Cotton Longfellow si plácl do dlaní tak silně, že to zaznělo jako rána z děla, protože ten nápad byl zase jeho zázrakem.

O pár minut později vešel do Louisina nemocničního pokoje. Zastavil se u postele a uchopil ženu za bezvládnou ruku. „Přísahám ti, Louiso Mae Cardinalová, že o svoji půdu nepřijdeš.“

39

Dveře soudní síně se otevřely a dovnitř vpochodoval Cotton s napjatým výrazem v obličeji. Goode, Miller a Wheeler už seděli na svých místech. A spolu s tímhle triumvirátem se do soudní síně podařilo nacpat zřejmě všem obyvatelům kopce a města. Půl milionu dolarů, které byly v sázce, probudilo v lidech emoce, jež dlouhá léta ležely ladem. Poslední kolo téhle právnické bitvy přišel zhlédnout dokonce i jeden starý džentlmen, který o sobě tvrdil, že je nejstarším přeživším povstaleckým vojákem občanské války. Přikulhal dovnitř na dubové protéze, s pahýlem místo pravé paže a s bělostným plnovousem do pasu, oblečený do slavnéžlutohnědé uniformy vojáka Konfederace. Diváci, kteří seděli v přední řadě, mu uctivě udělali místo.

Venku byla zima a mokro, i když hory už měly deště plné zuby a nakonec mraky rozehnaly a poslaly je zase jinam.

V soudní síni bylo tolik lidí, že se horkem a vlhkem zamlžila okna. A přesto všichni cítili napětí, které dokázali jen stěží ovládnout.

„Myslím, že je nejvyšší čas tohle představení ukončit,“ řekl Goode přívětivě Cottonovi. Ale Cotton před sebou viděl muže se spokojeným výrazem profesionálního zabijáka, který se chystá vyfouknout čoud ze své šestiranné zbraně a pak nevšímavě překročit tělo ležící na ulici.

„Myslím, že se teprve začíná rozjíždět,“ zněla Cottonova výhrůžná odpověď.

Jakmile vešel soudce a porota se usadila, Cotton vstal. „Vaše Ctihodnosti, chtěl bych učinit Commonwealthu jistou nabídku.“

„Nabídku? Jak to myslíte, Cottone?“ zeptal se Atkins.

„Všichni víme, proč jsme tady. Nejde o to, jestli je Louisa Mae Cardinalová duševně způsobilá, nebo ne. Jde o plyn.“

Goode vyskočil jako čertík z krabičky. „Commonwealth má nezadatelné právo dohlédnout, aby záležitosti paní Cardinalové…“

Cotton ho přerušil. „Jediná záležitost, kterou má paní Cardinalová vyřešit, je, zda prodat půdu.“

Zdálo se, že to Atkinse zaujalo. „Jak zní ta vaše nabídka?“

„Jsem ochoten souhlasit, že je paní Cardinalová duševně nezpůsobilá.“

Goode se usmál. „Konečně to někam směřuje.“

„Ale na oplátku chci přezkoumat, zdaje vhodné, aby její půdu získala Southern Valley.“

Goode vypadal ohromeně. „Proboha, vždyť je to jedna z nejmocnějších společností v zemi.“

Cotton namítl: „Nemluvím o penězích. Mluvím o morálce.“

„Vaše Ctihodnosti!“ vybuchl rozhořčeně Goode.

„Přistupte k soudní stolici,“ vyzval je Atkins.

Cotton s Goodem k němu chvatně zamířili.

Cotton pronesl: „Vaše Ctihodnosti, ve virginském precedenčním právu existuje dlouhá řada případů, z nichž jasně vyplývá, že když někdo spáchá zločin, nesmí z něho profitovat.“

„To je nesmysl,“ namítl Goode.

Cotton se naklonil ke svému protivníkovi. „Jestli nebudete souhlasit, abych to udělal, Goode, mám vlastního odborníka, který zpochybní všechno, co tvrdil doktor Ross. A pokud tenhle soud prohraju, odvolám se. Až k Nejvyššímu soudu, jestli to bude zapotřebí. Ujišťuju vás, že v době, kdy se váš klient k tomu plynu dostane, budeme už my všichni po smrti.“

„Ale já jsem státním zástupcem Commonwealthu. Nemám oprávnění zastupovat soukromou společnost.“

„To je nejsměšnější prohlášení, jaké jsem kdy slyšel,“ utrousil Cotton. „Ale vzdávám se námitky a souhlasím, že se podřídím rozhodnutí této poroty, i když v ní zasedají mizerové, jako je George Davis.“ Goode se tázavě zadíval na Millera, a tak ho Cotton pobídl: „Proboha, Goode, jen si běžte promluvit se svým klientem, ať zbytečně nemámíme čas.“

Goode se s rozpačitým výrazem vzdálil a chvíli se vášnivě dohadoval s Millerem, který se v průběhu debaty na Cottona několikrát podíval. Nakonec přikývl a Goode se vrátil k soudci.

„Nemám námitek.“

Soudce pokýval hlavou. „Tak se do toho pusťte, Cottone.“

Když Lou odjela s Eugenem v hudsonu do nemocnice, Oz zůstal doma. Prohlásil, že už nechce mít se soudy a zákony nic společného. Žena Buforda Rosea jim slíbila, že se o Oze a jeho matku zatím postará. Lou seděla na židli, zírala na Louisu a čekala, až začne její zázrak působit. Pokoj byl chladný a neútulný a nepůsobil dojmem, že by se v něm mohl někdo uzdravit, ale Lou nepočítala, že se Louisin stav zlepší díky lékům. Její naděje se upínaly k hromadě starých cihel na travnatém palouku a štůsku dopisů, které možná obsahovaly poslední slova její matky, jaká kdy mohla mít.

Lou vstala a přesunula se k oknu. Viděla odtud kino, kde stále dávali Čaroděje ze země Oz. Lou však o svého milovaného Hastroše přišla a Zbabělý lev se už dávno nebál. A ona, Plecháč? Našla konečně svoje srdce? Možná ho nikdy neztratila.

Lou se otočila a zadívala se na prababičku. Když stařena otevřela oči a upřela je na ni, dívka strnula. Měla intenzivní pocit, že ji Louisa poznává, že zahlédla na jejích rtech matný úsměv, a znovu se jí vrátila naděje. Jako by měly stejné nejen jméno, ale i duši, oběma Louisám se po tváři skutálela slza. Lou k prababičce přistoupila, uchopila ji za ruku a políbila ji.

„Miluju tě, Louiso,“ pronesla a málem jí při tom puklo srdce, protože si nevzpomínala, že by jí podobná slova už někdy řekla. Louisa pohnula rty, a i když ji Lou neslyšela, jasně na nich viděla, že žena opakuje: Miluju tě, Louiso.

A pak Louisa pomalu zavřela oči a už je neotevřela, a Lou dumala, jestli tohle má být celý ten její zázrak.

„Slečno Lou, potřebujou vás u soudu.“

Ohlédla se a spatřila vykuleného Eugena, jak stojí mezi dveřmi. „Pan Cotton chce, abysme šli vobá svěčit.“

Lou pomalu pustila Louisinu ruku, otočila se a odešla.

O minutu později Louisa znovu otevřela oči. Rozhlédla se po místnosti. Chvíli měla na tváři zmatený výraz, ale pak se uklidnila. Začala se nemotorně zvedat a zpočátku nechápala, proč levá strana nespolupracuje. Po celou tu dobu, co se snažila pohnout, zírala na okno místnosti. Posouvala se kousek po kousku, až téměř seděla, a oči měla stále upřené do okna. Louisa těžce oddychovala, ta kratičká námaha vyčerpala téměř veškerou její sílu a energii. Nicméně si lehla zpátky na polštář a usmívala se. Protože teď z velkého okna jasně viděla na svůj kopec. Ten pohled byl nádherný, i když teď v zimě působil vybledle. Na jaře se mu však barvy určitě vrátí. Stejně jako vždycky. Rodina, která člověka nikdy neopustí. Tím byl pro ni kopec. A Louisa Mae Cardinalová upírala pohled na důvěrně známý hřeben pokrytý skalami a lesy i v okamžiku, kdy vydechla naposledy.

V SOUDNÍ SÍNI STÁL COTTON PŘED SOUDCOVSKOU STOLICÍ a silným hlasem oznámil: „Předvolávám slečnu Louisu Mae Cardinalovou.“

V davu to zašumělo údivem. Pak se otevřely dveře a do místnosti vešla Lou s Eugenem. Když Miller s Goodem zjistili, že jde o děvče, na tvář se jim vrátil vítězoslavný výraz. Eugene se posadil a Lou přistoupila k lavici svědků.

Fred k ní přistoupil. „Zvedněte pravou ruku, levou položte na bibli. Přísaháte, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu? K tomu vám dopomáhej Bůh!“

„Ano,“ pronesla tiše a rozhlédla se po přítomných, kteří z ní nespouštěli zrak. Cotton na ni vrhl uklidňující úsměv. Tak, aby to nikdo neviděl, jí ukázal, že jí drží palce pro štěstí.

„Lou, teď se tě zeptám na něco, co tě bude bolet, ale potřebuju, abys na moji otázku odpověděla. Ano?“

„Ano.“

„V ten den, kdy zemřel Diamond Skinner, jsi byla s ním, je to tak?“

Miller s Goodem si vyměnili ustaraný pohled. Goode vyskočil.

„Vaše Ctihodnosti, co to má společného s naší kauzou?“

„Commonwealth souhlasil, že mi dovolí přednést mou teorii,“ ozval se Cotton.

„V pořádku,“ potvrdil soudce. „Ale ať to netrvá celý den.“

Cotton se otočil zpátky k Lou. „Tys byla u vchodu do dolu, když došlo k výbuchu?“

„Ano.“

„Můžeš nám popsat, co se stalo?“

Lou polkla a oči se jí zalily slzami.

„Eugene připravil dynamit a vyšel ven. Čekali jsme, až se ozve výbuch. Diamond – chci říct Jimmy – vběhl do dolu, aby přivedl Jeba, svýho psa, který tam pronásledoval veverku. Eugene se vydal pro Jimmyho. Když dynamit vybouchl, stála jsem právě u východu.“

„Byl ten výbuch hlasitý?“

„Ještě nikdy jsem nic tak hlasitýho neslyšela.“

„Dokázala bys říct, jestli jsi slyšela dvě exploze?“

Lou se zatvářila zmateně. „To nemůžu.“

„Stejně jako žes je neslyšela. A co se stalo pak?“

„Příval vzduchu a kouře z otvoru mě srazil na zem.“

„To ale musela být síla.“

„To taky byla.“

„Děkuju, Lou. Nemám další otázky.“

„Pane Goode?“ vyzval Atkins státního zástupce.

„Ani já nemám žádné otázky, Vaše Ctihodnosti. Na rozdíl od pana Longfellowa nehodlám marnit vzácný čas poroty tímhle nesmyslem.“

„Jako dalšího svědka předvolávám Eugena Randalla.“

Eugene se po složení přísahy nervózně posadil na lavici svědků. V rukou pevně svíral klobouk, který mu věnovala Lou. „Eugene, ten den, kdy zemřel Jimmy Skinner, jste šel do dolu pro uhlí, že?“

„Ano, pane.“

„Abyste uhlí uvolnil, použil jste dynamit?“

„Jo, tak to dělá věčina lidí. Uhlí dobře hřeje. Je mnohem lepší než dřevo.“

„Kolikrát jste už v dole dynamit použil?“

Eugene se nad tou otázkou zamyslel. „Za ty dlouhý léta asi tak třicetkrát, možná i víckrát.“

„Takže vás lze považovat za odborníka.“

Eugene se při tom označení usmál. „To doufám.“

„Můžete nám vysvětlit, jak při kladení nálože postupujete?“

„No, do díry ve stěně strčím tyčinku dynamitu, připravím roznětku, odmotám zápalnou šňůru a zapálím ji vohněm z lampy.“

„Co dál?“

„Ta šachta se na několika místech zatáčí, takže někdy, když dám slabší nálož, počkám za zatáčkou. Jindy du ven. Ten hluk už mi začíná bejt nepříjemnej. A navíc se po vejbuchu zvedne spousta uhelnýho mouru.“

„To věřím. Takže ten den, o kterém mluvíme, jste vyšel ven, ano?“

„Ano, pane.“

„A pak jste se vrátil pro Jimmyho, ale nepodařilo se vám ho najít.“

„Přesně tak, pane,“ odpověděl Eugene s pohledem upřeným na zem.

„To bylo poprvé, co jste byl po delší době zase v dole?“

„Ano, pane. Poprvý vod začátku roku. Loňská zima byla celkem mírná.“

„Dobře. Takže když došlo k výbuchu, kde přesně jste stál?“

„Byl sem asi vosumdesát stop vod východu. Před první zatáčkou. Kvůli tý svý noze nemůžu chodit moc rychle.“

„Co se stalo, když dynamit explodoval?“

„Odhodilo mě to asi deset stop daleko. Narazil sem na stěnu. Myslel sem, že sem mrtvej. Ale držel sem lampu. Ani nevim jak.“

„Proboha! Deset stop? Takového statného muže, jako jste vy? Vzpomínáte si, kam jste umístil nálož?“

„Na to nikdy nezapomenu, pane Cotton. Za druhou zatáčkou. Asi tři sta stop vod vchodu. Je tam dobrá žíla.“

Cotton předstíral zmatek. „Tomu nerozumím, Eugene. Právě jste vypověděl, že jste někdy při explozi zůstával uvnitř dolu. A nikdy vás výbuch nezranil. Jak je tedy možné, že jste byl více než dvě stě stop od nálože, mezi dynamitem a vámi se nacházela ne jedna, ale dvě zatáčky, a přesto vás síla výbuchu odhodila deset stop daleko? Kdybyste byl o pár stop blíž, pravděpodobně by vás to zabilo. Jak to vysvětlíte?“

Eugena to také očividně vyvedlo z míry. „To teda vysvětlit neumim, pane Cotton. Ale přesně takhle se to stalo. Přísahám.“

„Věřím vám. Slyšel jste Louino svědectví, že stála před vchodem do dolu a výbuch ji porazil na zem. Když jste dřív čekával před dolem, stalo se vám při explozi někdy to co jí?“

Eugene začal vrtět hlavou ještě předtím, než Cotton otázku dokončil. „Ta trocha dynamitu, kterou sem vždycky použil, by něco takovýho nikdy nedokázala. Stačila sotva na kbelík uhlí. Když dělám zásoby na zimu, dávám dynamitu víc, protože můžu uhlí vodvízt na saních tažených mezkama, ale ani tak by se něco takovýho nestalo. Proboha, říkáte tři sta stop a za dvěma zatáčkama?“

„Našel jste Jimmyho tělo. Bylo zasypané kamením? Zřítil se na ně strop uhelné sloje?“

„Ne, pane. Ale věděl sem, že je mrtvej. Neměl totiž lucernu. Když dete do dolu bez světla, zabloudíte. Oči a uši vám nejsou k ničemu. Možná ani nezahlíd Jeba, když kolem něho utíkal ven.“

„Můžete nám říct, kde přesně jste Jimmyho našel?“

„O dalších sto dvacet stop dál. Mezi první a druhou zatáčkou.“

Farmáři a obchodníci seděli nebo stáli jeden vedle druhého a pozorně sledovali probíhající výslech. Miller si pohrával s kloboukem, pak se naklonil a pošeptal něco Goodeovi do ucha. Goode přikývl, pohlédl na Eugena, usmál se a znovu se na něj podíval.

„Takže dejme tomu,“ pokračoval Cotton, „že Jimmy byl v okamžiku, kdy nálož explodovala, blízko ní. Mohla jeho tělo odhodit pěkně daleko, že?“

„Jestli byl blízko, pak určitě.“

„Ale jeho tělo nebylo za druhou zatáčkou?“

Goode vstal. „To se dá snadno vysvětlit. Výbuch dynamitu mohl chlapcovo tělo za druhou zatáčku odhodit.“

Cotton pohlédl na porotu. „Nedokážu si přestavit, jak by mohlo tělo letící vzduchem zahnout do pravého úhlu a před pádem na zem v letu ještě pár stop pokračovat. Pokud ovšem nechce pan Goode tvrdit, že Jimmy Skinner uměl létat jako pták.“

Pár lidí v soudní síni se zasmálo. Atkins se v křesle zavrtěl, nicméně neudeřil kladívkem o stůl, aby hluk utišil. „Pokračujte, Cottone. Začíná to být zajímavé.“

„Eugene, nevzpomínáte si, jestli jste se ten den necítil v dole špatně?“

Eugene se nad tím zamyslel. „Už se nepamatuju. Možná mě trochu bolela hlava.“

„Dobře, a teď mi řekněte, zdaje podle vašeho odbornéhonázoru možné, aby tělo Jimmyho Skinnera odmrštil tam, kde jste ho našel, pouze výbuch dynamitu.“

Eugene se zadíval na porotce a důkladně si jednoho po druhém prohlédl. „Ne, pane!“

„Děkuju, Eugene. Nemám další otázky.“

Goode přistoupil k svědecké lavici, položil si na ni ruce a naklonil se k Eugenovi.

„Chlapče, ty bydlíš u paní Cardinalové, že?“

Eugene se trochu odtáhl, ale nespustil z obtloustlého muže zrak. „Ano, pane.“

Goode se pronikavě zadíval na porotu. „Barevný muž a bílá žena pod jednou střechou?“

Cotton vyskočil dřív, než Goode otázku dokončil. „Vaše Ctihodnosti, protestuji.“

„Pane Goode,“ pronesl Atkins, „možná že jsou podobné věci dole v Richmondu běžné, ale ve své soudní síni je nestrpím. Jestli se chcete zde přítomného na něco zeptat v souvislosti s tímto případem, pak to udělejte, pokud ne, vraťte se na své místo. A naposledy připomínám, že jméno svědka zní pan Eugene Randall, ne’chlapec‘.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti.“ Goode si odkašlal, o krok couvl a vsunul si ruce do kapes. „Takže pane Eugene Randalle, prohlásil jste, že podle vašeho odborného názoru jste byl zhruba dvě stě stop od nálože a pan Skinner asi o polovinu blíž. Vzpomínáte si na to?“

„Ne, pane. Rikám, že sem byl vosumdesát stop od vchodu do dolu, to znamená dvě stě dvacet stop vod nálože. A řikám, že sem našel Diamonda sto dvacet stop vod místa, kde sem stál. To znamená, že byl asi sto stop vod místa, kam sem umístil dynamit. Jak daleko ho to vodhodilo, to vodhadnout nedokážu.“

„Dobře, dobře. Chodil jste někdy do školy?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Ne, pane.“

„Takže jste nikdy neměl matematiku, nikdy jste se neučil sčítat nebo odčítat. Nicméně tu pod přísahou přesně uvádíte veškeré tyhle vzdálenosti.“

„Máte pravdu.“

„Jak je to u takového nevzdělaného barevného muže jako vy možné? U člověka, který nikdy ve škole nesčítal jedna plus jedna? Proč by měla tahle porota věřit, že jste si všechna tahle čísla nevycucal z prstu?“

Eugene ani na okamžik nespustil zrak z Goodeova sebejistého výrazu. „Protože věděj, že sou mý počty správný. Všecky čísla a tak. Naučila mě to pani Louisa. A taky sem dobrej tesař. Spoustě lidem na kopci sem pomáhal stavět stodolu. Když člověk dělá se dřevem, musí umět počítat. Copak může uříznou tři stopy dlouhý prkno do mezery, která má čtyři stopy?“

Diváci v soudní síni se opět zasmáli a Atkins se je opět nepokusil utišit.

„Dobrá,“ prohlásil Goode, „takže umíte uříznout prkno. Ale jak si můžete být tak jistý svým odhadem v temné, několikrát se zatáčející šachtě? No tak, pane Eugene Randalle, povězte nám to.“ Při těch slovech pohlédl Goode na porotu a kolem rtů mu pohrával úsměv.

„Protože sou na stěnách značky,“ vysvětlil Eugene.

Goode na něj překvapeně zíral. „Prosím?“

„Každejch deset stop sem vápnem namaloval na stěny značku až do hloubky čtyř set stop. Spousta místních to tak dělá. Když používáte v dole dynamit, je dobrý vědět, jak daleko máte k východu. Udělal sem je tam, protože mám nemocnou nohu. A taky si pak pamatuju, kde sou dobrý uhelný žíly. Když si teď rozsvítíte v dole lucernu, pane právník, uvidíte je jasně jako za bílýho dne. To můžu vodpřisáhnout.“

Cotton letmo pohlédl na Goodea. Státní zástupce se tvářil, jako by se právě dozvěděl, že nebe přestalo přijímat členy advokátní komory.

„Máte ještě nějaké otázky?“ zeptal se Atkins. Goode neodpověděl, jen se zamračeně dovlekl ke své lavici a zhroutil se na židli.

„Můžete jít, pane Randalle,“ pokračoval Atkins. „Soud vám děkuje za vaše odborné svědectví.“

Eugene vstal a vrátil se na své místo. Lou na balkoně si všimla, že téměř nekulhal.

Poté Cotton předvolal na svědeckou lavici Travise Barnese.

„Doktore Bamesi, na mou žádost jste prozkoumal záznamy týkající se smrti Jimmyho Skinnera, že? Včetně fotografie, která zachycovala situaci před vchodem do dolu.“

„Ano.“

„Můžete nás seznámit s příčinou jeho smrti?“

„Rozsáhlá poranění hlavy a těla.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Tělo bylo doslova roztrháno na kusy.“

„Ošetřoval jste někdy pacienta poraněného výbuchem dynamitu?“

„V téhle uhelné oblasti? To víte, že ano.“

„Slyšel jste Eugenovo svědectví. Mohl podle vašeho názoru poranění, která jste viděl na Jimmym Skinnerovi způsobit dynamit?“

Goode se neobtěžoval při své námitce zvednout. „Pan Cotton nutí svědka, aby vyjádřil svou domněnku,“ pronesl nevrle.

„Vaše Ctihodnosti, domnívám se, že doktor Barnes je jako odborný svědek zcela kompetentní tuto otázku zodpovědět,“ namítl Cotton.

Atkins už přikyvoval. „Pokračujte, Travisi.“

Travis si Goodea pohrdavě změřil. „Dobře znám druhy dynamitových náloží, které místní lidé používají, aby získali kbelík uhlí. Vzhledem ke vzdálenosti nálože a zatáčce šachty není možné, aby dynamit způsobil poranění, která jsem na chlapci spatřil. Nevěřím, že by ten dynamit někdo předtím spočítal.“

Cotton prohlásil: „Myslím, že když jde člověk do dolu a vybouchne dynamit, všichni usoudí, že jeho smrt způsobila odpálená nálož. Už jste někdy podobná zranění viděl?“

„Ano. Při výbuchu v průmyslovém závodě. Tehdy zahynulo asi deset mužů. Vypadali stejně jako Jimmy. Byli doslova roztrháni na kusy.“

„Jaká byla příčina výbuchu?“

„Únik zemního plynu.“

Cotton se otočil a pohlédl přímo na Hugha Millera.

„Pane Goode, pokud k tomu nic nemáte, rád bych předvolal na lavici svědků pana Judda Wheelera.“

Goode vrhl na Millera bezmocný pohled. „Nemám žádné otázky.“

Když k němu Cotton přistoupil, Wheeler se na židli nervózně zavrtěl.

„Vy jste hlavním geologem společnosti Southern Valley?“

„Ano.“

„A vedl jste tým, který zkoumal zásoby zemního plynu na pozemku paní Cardinalové?“

„Ano.“

„Bez jejího svolení či vědomí?“

„Uhm, já vlastně nevím –“

„Měli jste její souhlas, pane Wheelere?“ vyštěkl Cotton. „Ne.“

„Zemní plyn jste našli, že?“

„Přesně tak.“

„A právě o ten má vaše společnost zájem, nemám pravdu?“

„Zemní plyn začíná být nesmírně cenným palivem. Většinou používáme průmyslově upravený plyn, říká se mu svítiplyn. Vyrábí se z palivového uhlí. Ten dodává energii pouličnímu osvětlení v tomhle městě. Ale na svítiplynu se nedá moc vydělat. A nyní máme naprosto dokonalé ocelové potrubí, které nám umožňuje posílat plyn rourami na dlouhou vzdálenost. Takže ano, máme o něj velký zájem.“

„Zemní plyn je výbušný, že?“

„Pokud jsou dodrženy všechny –“

„Je výbušný, nebo není?“

„Je.“

„Co přesně jste v tom dole dělali?“

„Vzali jsme vzorky, provedli zkušební vrty a narazili jsme na obrovské ložisko plynu, které se nachází pod touto důlní šachtou ve vzdálenosti asi šest set stop od jejího vchodu. Často objevíme uhlí, ropu i zemní plyn na jednom místě, protože všechny suroviny vznikají na základě podobných přírodních procesů. Plyn leží vždy nahoře, protože je lehčí. Proto musí být člověk při dobývání uhlí opatrný. Nahromaděný metan představuje pro horníky vážné nebezpečí. V každém případě jsme udělali vrt a narazili na zemní plyn.“

„Pronikl plyn do uhelné sloje?“

„Ano.“

„Kdy přesně jste na ložisko plynu narazili?“

Když jim Wheeler řekl přesné datum, Cotton zvučným, jasným hlasem pronesl k porotě: „Jeden týden před smrtí Jimmyho Skinnera! Je možné zjistit plyn čichem?“

„Ne, v přírodním stavu je zemní plyn bez barvy a bez zápachu. Při průmyslové úpravě mu společnosti dodávají výrazný zápach, aby ho lidé v případě úniku ucítili dřív, než je omámí.“

„Nebo než něco způsobí jeho výbuch?“

„Přesně tak.“

„Co se stane, když do uhelné sloje, ve které se nachází zemní plyn, někdo umístí dynamitovou nálož?“

„Plyn exploduje.“ Wheeler vypadal, jako kdyby chtěl být odpálen sám.

Cotton se otočil k porotě. „Myslím, že Eugene měl skutečně štěstí, že stál tak daleko od otvoru, kterým proudil do šachty plyn, a že se nevznítil od jeho lampy. A měl ještě větší štěstí, že k zapálení doutnáku nepoužil zápalku. Ale výbuch dynamitu to v každém případě dokázal.“ Obrátil se zpátky k Wheelerovi. „Jak taková exploze vypadá? Může být natolik silná, aby dokázala zabít Jimmyho Skinnera způsobem, jaký tu popsal doktor Barnes?“

„Ano,“ přisvědčil Wheeler.

Cotton položil ruce na okraj svědecké lavice a naklonil se k Wheelerovi. „Nenapadlo vás umístit k dolu varovné cedule s upozorněním, že je tam plyn?“

„Netušil jsem, že místní lidé chodí na uhlí s dynamitem! Netušil jsem, že ten důl ještě používají.“

Cotton měl dojem, že Wheeler vrhl rozzuřený pohled na George Davise, ale nebyl si tím úplně jistý.

„Ale kdyby někdo vešel dovnitř, mohl ho plyn bez problémů omámit. Ani tohle nebezpečí vás nenapadlo?“

Wheeler začal rychle vysvětlovat: „Stropy jsou v dole hodně vysoké a dochází tam i k určité přirozené ventilaci skrz podloží, takže koncentrace metanu nemohla být nebezpečná. A navíc jsme měli v úmyslu vrt utěsnit, ale čekali jsme na jisté zařízení, které jsme k tomu potřebovali. Nechtěli jsme nikoho ohrozit. To mi věřte.“

„Faktem je, že jste tam nemohli dát varovné cedule, protože jste byli v dole nelegálně. Nemám pravdu?“

„Jen jsem plnil příkazy.“

„Asi jste se hodně snažili, aby si nikdo nevšiml, že tam pracujete, co?“

„Dělali jsme pouze v noci. Veškeré nářadí, které jsme si s sebou do dolu přinesli, jsme na konci směny zase odnesli.“

„Takže by nikdo nepoznal, že jste tam byli?“

„Přesně tak.“

„Protože Southern Valley doufala, že koupí farmu za mnohem nižší cenu, když paní Cardinalová nebude vědět, že sedí na moři plynu?“

„Námitka!“ vykřikl Goode.

Cotton se nenechal vyrušit. „Pane Wheelere, vy jste věděl, že Jimmy Skinner při výbuchu v dole zahynul. Musel jste tušit, že exploze souvisela s unikajícím plynem. Proč jste to neoznámil?“

Wheeler nervózně žmoulal klobouk. „Zakázali mi to.“

„A kdo vám to zakázal?“

„Viceprezident společnosti pan Hugh Miller.“

Celá soudní síň se podívala na Millera. Když Cotton pokládal Wheelerovi další otázky, nespustil z Millera zrak.

„Máte děti, pane Wheelere?“

Wheeler se zatvářil překvapeně, ale odpověděl: „Tři.“

„Jak se jim daří? Jsou zdravé?“

Wheeler sklopil zrak a teprve potom odpověděl: „Ano.“

„Pak jste šťastný člověk.“

Goode pronášel svou závěrečnou řeC před porotou.

„Vyslechli jsme mnohem víc důkazů, než bylo nutné, abyste pochopili, že Louisa Mae Cardinalová je duševně nezpůsobilá. Vlastně to uznal i její vlastní právní zástupce pan Longfellow. A všechny ty řeči o plynu a explozích? Copak mají skutečně něco společného s tímto případem? Jestli se Southern Valley nějakým způsobem podílela na smrti pana Skinnera, pak jeho příbuzní mohou získat odškodnění.“

„Jimmy Skinner žádné příbuzné nemá,“ poznamenal Cotton.

Goode se rozhodl jeho poznámku ignorovat. „Pan Longfellow se ptá, zdaje vhodné, aby tady můj klient skoupil pozemky. Faktem je, vážení, že Southern Valley má s vaším městem velké plány. Dobře placená pracovní místa, blahobyt pro všechny.“

Stál těsně před porotou, jejich nejlepší přítel. „Otázkou je, zda dovolíte společnosti Southern Valley, aby’obohatila‘ vaše životy stejně jako život paní Cardinalové. Myslím, že odpověď je zřejmá.“

Goode se posadil. Před porotu předstoupil Cotton. Pohyboval se pomalu, sebejistě, ale ne výhrůžně. Ruce měl v kapsách a jednu sešlapanou botu si položil na spodní zábradlí u lavice poroty. Když promluvil, převažoval v jeho hlase spíše jižanský než novoanglický přízvuk a všichni porotci, až na George Davise, se naklonili dopředu, aby jim neuniklo jediné slovo, které ten muž pronese. Byli svědky, jak dal Cotton Longfellow na frak údajně jednomu z nejlepších právníků z velkého města Richmondu. A jak zostudil společnost, která se dostala k postavení panovníka tak blízko, jak jen to bylo v demokratické zemi možné. Teď chtěli nepochybně vidět, zda to ten člověk dokáže dotáhnout do konce.

„Dovolte mi, dobří lidé, abych vám nejprve osvětlil právní stránku případu. Nejde o nic složitého. Vlastně se podobá dobrému ohaři: míří přímo k cíli a nikdy neuhne.“ Vytáhl jednu ruku z kapsy a při těch slovech, jako dobrý pes, ukázal na Hugha Millera. „Nezodpovědné chování společnosti Southern Valley zabilo Jimmyho Skinnera, o tom snad nikdo z vás nemůže pochybovat. Dokonce ani Southern Valley to nepopírá. Protiprávně vstoupili na pozemek Louisy Mae Cardinalové.

Neumístili ke vchodu varování, že je důl plný výbušného plynu. Dovolili, aby do něho vstoupili nevinní lidé, i když věděli, že jim v něm hrozí smrtelné nebezpečí. Mohl to být kdokoli z vás. A nepřiznali se k tomu, protože věděli, že se chovali protiprávně. A teď se snaží zneužít onemocnění Louisy Mae a získat její půdu. Zákon jasně říká, že nikdo nesmí profitovat ze svého zločinu. Jestli to, co spáchala společnost Southern Valley, není zločin, pak by jím nebylo nic na této zemi.“ Jeho hlas byl do tohoto okamžiku klidný a vyrovnaný. Nyní ho Cotton nepatrně zesílil, ale prstem neustále mířil na Hugha Millera. „Jednou je Bůh povolá k zodpovědnosti za smrt nevinného mladíka. Ale je na vás, jestli budou potrestáni už dnes.“

Cotton se postupně podíval na jednotlivé porotce a pak spočinul pohledem na Georgi Davisovi; promluvil přímo k němu. „Teď se dostáváme k morální části této záležitosti, protože se domnívám, že právě v té musíte odhalit lež. Když sem Southern Valley přišla, mávala vám před očima plnými tobolkami peněz a prohlašovala, že je zachráncem celého města. Ale přesně to vám tvrdili lidé z dřevařské společnosti. Že tu budou navždy. Vzpomínáte? Tak proč byly všechny dřevařské tábory na kolejích? Co může být provizornější? A kde jsou teď? Když jsem si to naposledy ověřoval, Kentucky nebylo součástí virginského Commonwealthu.“

Pohlédl na Millera. „A uhelné společnosti vám říkaly totéž. A co udělaly? Přišly, vzaly si všechno, co chtěly, a vám po nich zůstaly zdevastované hory, nemocní živitelé rodin a místo snů noční můry. A teď Southern Valley zpívá tu samou písničku o plynu. Je to jen další jehla zabodnutá do kůže vašeho kopce. Jen další způsob, jak ho vysát a zanechat za sebou spoušť!“ Cotton se otočil a oslovil celou soudní síň.

„Ale tady ve skutečnosti nejde o Southern Valley, o uhlí nebo o plyn. Tady jde především o vás. Velice snadno mohou odstranit vršek téhle hory, vytěžit plyn, položit své dokonalé ocelové potrubí a celý ten podnik bude nějakých deset, patnáct, možná dokonce i dvacet let fungovat. Ale pak to skončí. Potrubí totiž odvede plyn jinam, stejně jako vlaky dopravily jinam uhlí a řeka stromy. Proč si myslíte, že tomu tak je?“ Dlouhou dobu se rozhlížel po sále. „Já vám to řeknu. Protože tam je skutečný blahobyt, vážení. Přinejmenším ten, o kterém mluví Southern Valley. A všichni to víte. Tyhle hory jen mají to, co ti lidé potřebují, aby si své bohatství udrželi a dál si plnili kapsy penězi. Proto sem přicházejí a berou si dřevo a nerostné suroviny.

Dickens ve Virginii nebude nikdy takovým městem jako New York, ale na tom podle mě není vůbec nic špatného. Ve skutečnosti si myslím, že velkých měst už máme dost a čím dál méně míst, jako je tohle. Nikdo z vás prací na úpatí těchto hor nezbohatne. Ti, kteří se budou pyšnit velkým majetkem, jsou společnosti jako Southern Valley, které tyjí ze země a nic jí nevracejí. Chcete znát skutečného zachránce? Podívejte se na sebe. Spoléhejte sami na sebe. Stejně jako Louisa Mae, která se celý život lopotí na tomhle kopci. Farmáři žijí vydáni napospas rozmarům počasí a půdy. Některé roky vytloukají klín klínem, jiné se jim daří. Ale oni zdroje své hory nikdy nevyčerpají, protože jí neberou duši. A jejich odměnou za to je šance žít slušně a poctivě, jak dlouho chtějí, beze strachu, že sem přijdou s velkými sliby lidé, kterým nejde o nic jiného než drancováním hor vydělat hromadu peněz, a když už tu nic nezůstane, odejdou, a zničí tím nevinné životy.“

Ukázal na Lou, která seděla v soudní síni. „Otec téhle dívky napsal mnoho nádherných příběhů o tomhle kraji, ve kterých vypráví o půdě a lidech, kteří na ní žijí. Stručně řečeno, díky Jacku Cardinalovi je tohle místo věčné. Stejně jako jsou věčné hory. Měl příkladnou učitelku, protože Louisa Mae Cardinalová žila způsobem, kterým bychom měli žít my všichni. V jistých okamžicích života mnohým z vás pomohla a na oplátku nic nežádala.“ Cotton pohlédl na Buforda Rosea a pár dalších farmářů, kteří ho pozorně sledovali. „A vy jste zase pomohli jí, když to potřebovala. Dobře víte, že by svůj pozemek nikdy neprodala, protože je součástí její rodiny stejně jako pravnoučata, která čekají, jak to s nimi dopadne. Nesmíte dovolit, aby Southern Valley její rodinu okradla. Lidé z kopce totiž nemají nic než jeden druhého a svou půdu. To je všechno. Těm, kdo tam nežijí, nebo cizincům, kterým jde jen o zkázu hory a lesů, to možná připadá málo. Ale ujišťuju vás, že pro lidi, kteří považují hory za svůj domov, je to vším.“

Cotton stál přes lavicí poroty, a i když jeho hlas zůstal klidný a nevzrušený, zdálo se, jako by jeho slovům byla velká místnost těsná.

„Nemusíte být odborníky na právo, abyste tento případ rozhodli spravedlivě. Stačí, když budete naslouchat svému srdci. Nechte Louise Mae Cardinalové její půdu.“

40

Lou SE DlVALA Z OKNA LOŽNICE NA VZNESENOU KRAJINU, JAK se táhne k úpatí hor a pokračuje vzhůru do míst, kde ze stromů opadalo všechno listí a zelené zůstaly jen jehličnany. Přesto byly holé stromy krásné, i když teď Lou připadaly jako jednoduché kříže na hrobech tisíců mrtvých, jejichž pozůstalým téměř nic nezůstalo.

„Měl by ses vrátit, tati,“ pronesla k horám, které Jack Cardinal zvěčnil svými slovy a pak se jim zbytek života vyhýbal.

Jakmile se porota odešla poradit, vrátila se s Eugenem na farmu. Netoužila být u toho, až oznámí své rozhodnutí. Cotton slíbil, že jim přijede říct, jak to dopadlo. Prohlásil, že to určitě nebude trvat dlouho. Nevyjádřil se, jestli mají nějakou naději, ale moc optimisticky nevypadal. Lou nezbývalo než čekat. A to bylo těžké, protože všechno kolem ní mohlo být zítra pryč; záleželo jen na tom, jak skupina cizích lidí rozhodne. Vlastně jeden z nich nebyl cizí; byl to spíš smrtelný nepřítel.

Lou přejela prstem po otcových iniciálách vyrytých do stolu. Obětovala matčiny dopisy zázraku, který se nestal, a to ji bolelo. Sešla po schodech a zastavila se v Louisině pokoji. Otevřenými dveřmi spatřila starou postel, malý prádelník se zrcadlem a na něm umyvadlo s konvicí. Pokoj byl maličký a jeho zařízení stejně skromné jako Louisin život. Lou si zakryla obličej rukama. To nebylo spravedlivé. Klopýtavě zamířila do kuchyně, aby začala připravovat jídlo.

Když vytahovala konvici, uslyšela za sebou šramot a otočila se. Byl to Oz. Otřela si oči, protože pro něj stále chtěla být silná. Nicméně když se na něj zadívala, došlo jí, že si o svého bratra nemusí dělat starosti. Něco se stalo, ale Lou nevěděla co. Podobný výraz totiž u svého brášky ještě nikdy neviděla. Beze slova vzal sestru za ruku a táhl ji za sebou po chodbě.

Porota vešla do soudní síně, tucet lidí z kopce a z města, z nichž přinejmenším u jedenácti mohl Cotton doufat, že se zachovají správně. Porota se radila mnoho hodin, mnohem déle, než předpokládal. Netušil, jestli je to dobré, nebo špatné. Věděl, že proti němu stojí jediná věc – zoufalství. To byl silný protivník, protože se mohl snadno zmocnit těch, kteří každý den dřeli do úmoru, jen aby přežili, nebo těch, kteří pro sebe neviděli žádnou budoucnost v místě, ze kterého bylo všechno bohatství dobýváno a odváženo pryč. Jestli se porotci postaví proti němu, Cotton je bude do smrti nenávidět. Nicméně věděl, že to klidně mohou udělat. V každém případě to už brzy skončí.

Atkins se zeptal: „Dospěla porota k rozhodnutí?“

Hlavní porotce vstal. Byl to muž z města, bezvýznamný obchodníček s otylým tělem z nadbytku hovězího a brambor a malé fyzické námahy. „Ano, Vaše Ctihodnosti,“ pronesl tichým hlasem.

Od té doby, co soudce porotu poučil a vyzval ji, aby se odešla poradit, neopustil soudní síň jediný člověk. Všichni přítomní se nedočkavě naklonili dopředu, jako by náhle ohluchli.

„A to zní…“

„Rozhodli jsme… pro Southern Valley.“ Hlavní porotce sklopil oči, jako by právě jednomu ze svých příbuzných sdělil rozsudek smrti.

Soudní síň hlasitě vybuchla – někteří jásali, jiní ne. Zdálo se, že balkon se pod tíhou kolektivního rozhodnutí tuctu mužů prohnul. Hugh Miller a George Davis si vyměnili lehké pokývnutí a spokojeně se usmáli.

Cotton se posadil. Soudní proces měl svého vítěze; chyběla jen spravedlnost.

Miller s Goodem si potřásli rukama. Miller se pokusil poblahopřát Wheelerovi, ale ten s očividným znechucením odešel.

„Klid, prosím klid v soudní síni, nebo ji nechám vyklidit,“Atkins několikrát udeřil kladívkem a hluk se utišil.

„Tímto porotu rozpouštím. Děkuji vám za vaši laskavost,“ dodal ne právě vlídným tónem. Do soudní síně vstoupil nějaký muž, došel ke Cottonovi a něco mu zašeptal do ucha. Cottonův zoufalý výraz se ještě prohloubil.

Goode pronesl: „Vaše Ctihodnosti, nyní je ještě třeba jmenovat člověka, který bude zastupovat zájmy paní Cardinalové a přijme roli opatrovníka nezletilých dětí.“

„Vaše Ctihodnosti, právě jsem dostal zprávu, kterou musí soud slyšet.“ Cotton pomalu vstal, hlavu měl skloněnou a jednu ruku přitisknutou k boku. „Louisa Mae Cardinalová právě zemřela.“

Soudní síň se opět rozbouřila a tentokrát se ji Atkins uklidnit nepokusil. Davisův úsměv se ještě o trochu roztáhl a přistoupil ke Cottonovi. „Zatraceně,“ pronesl, „tenhle den se vyvíjí čím dál líp.“

Cottonovi se na okamžik zatmělo před očima, jako by dostal ránu kladivem. Chytil Davise pod krkem a měl chuť praštit ho tak silně, až dostane druhou o zeď, ale pak se ovládl a jednoduše ho odstrčil z cesty, jako by šlo o velkou kopici hnoje.

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Goode, „všem je nám nesmírně líto, že paní Cardinalová zemřela. Ale mám tady seznam všeobecně vážených lidí, kteří mohou zastupovat nezletilé při prodeji pozemku, jejž právě zdědily.“

„A já doufám, že za to shnijete v pekle!“ vykřikl Cotton. S Goodem v patách se rozběhl k soudcovské lavici.

Cotton udeřil pěstí do stolu tak silně, že soudní zřízenec Fred nervózně popošel o krok blíž.

„George Davis ovlivnil porotu,“ zaburácel Cotton. „Vím, že ho v kapse pálí dolary od Southern Valley.“

„Vzdejte to, Longfellowe, prohrál jste,“ utrousil Goode.

Ani jeden z nich si nevšiml, že se otevírají dveře soudní síně.

„Nikdy, Goode. Nikdy!“ křikl na něj Cotton.

„Souhlasil jste, že se podřídíte rozhodnutí poroty.“

„Obávám se, že má pan Goode pravdu,“ poznamenal Atkins.

Goode se vítězoslavně otočil, aby se podíval na Millera, ale při tom, co spatřil, mu málem vypadly oči z důlků.

„Ale Henry,“ žadonil Cotton, „prosím, ty děti… Jmenujte jejich opatrovníkem mě. Já –“

Atkins však Cottona neposlouchal. S otevřenými ústy zíral do soudní síně.

Cotton se pomalu otočil, aby zjistil, co ho tak zaujalo, a měl pocit, že každou chvíli omdlí, jako by právě spatřil projít těmi dveřmi samotného Boha.

V uličce stáli Lou s Ozem.

A společně podpírali Amandu Cardinalovou.

Lou neodtrhla pohled od matky od okamžiku, kdy ji Oz zavedl chodbou do její ložnice, kde ležela na posteli, měla otevřené oči a po tvářích jí tekly slzy. Nakonec natáhla roztřesené paže k dětem a na rozechvělých rtech se jí objevil šťastný úsměv.

Ani Cotton nemohl od té ženy odtrhnout pohled. Nicméně ještě nedokončil svou práci.

Přeskakujícím, nejistým hlasem pronesl: „Vaše Ctihodnosti, rád bych vám představil Amandu Cardinalovou. Právoplatnou a skutečnou opatrovnici svých dětí.“

Dav zkopmělých lidí se rozestoupil a umožnil Cottonovi dojít k matce a dětem. Cestou několikrát klopýtl, jako by zapomněl chodit. Tvář měl vlhkou slzami.

„Paní Cardinalová,“ začal, „jmenuji se –“

Amanda k němu natáhla ruku a pohladila ho po rameni.

Sotva stála na nohou, hlavu však držela vysoko vztyčenou, a když promluvila, hlas měla tichý, ale jasný. „Já vím, kdo jste, pane Longfellowe. Často jste mi předčítal.“

Současnost

Po lánu lipnice, která se líně vlní ve větru, kráčí vysoká žena. Na horizontu se tyčí hradba hor. Stříbrné vlasy jí sahají až do pasu. V ruce drží pero a poznámkový blok, sedne si na zem a začne psát.

Možná zafungovala studna přání. Nebo to způsobila neochvějná víra malého chlapce. Nebo to bylo stejně prosté, jako když dcera řekne své matce, že ji miluje. Důležité je, že se nám maminka vrátila. Právě v okamžiku, kdy nás opustila milovaná Louisa Mae. Žili jsme s Louisou jen chvíli, ale málem jsme se s ní nesetkali nikdy.

Žena vstane, jde dál a zastaví se u dvou žulových náhrobků, do kterých byla vytesána jména Cotton Longfellow a Amanda Cardinalová-Longfellowová. Posadí se a pokračuje v psaní.

O rok později se maminka s Cottonem vzali. Cotton nás s Ozem adoptoval a já ho milovala se stejnou láskou a náklonností jako maminku. Prožili spolu na tomhle kopci více než čtyřicet nádherných let a zemřeli pár dní po sobě. Nikdy nezapomenu na Cottonovu nesmírnou laskavost. A budu umírat s tím, že moje matka a já jsme naši druhou příležitost beze zbytku využily.

Mému malému bratrovi narostla velká chodidla a ještě delší paže. A jednoho krásného podzimního dne vyhrál Oz Cardinal svým nadhozem týmu New York Yankees Světový pohár. Teď pracuje v New Yorku jako učitel a všichni si ho nesmírně váží za to, že pomáhá nejistým dětem dosáhnout úspěchu. A jeho vnuk po něm tu bezmeznou trpělivost zdědil.

Někdy toužím po tom, abych zase mohla držet svého bratříčka v náručí, hladit ho po vlasech a utěšovat ho. Mého Zbabělého lva. Ale děti rostou. A z mého malého bratra se stal dospělý muž. A jeho sestra je na něj skutečně hrdá.

Eugene si pořídil vlastní farmu a rodinu a žijí nedaleko odtud. Do dnešního dne patří k mým nejlepším přátelům. A po jeho tehdejším svědectví u soudu už jsem nikdy nikoho neslyšela, že by mu řekl Hell No.

A já? Stejně jako můj otec jsem z kopce odešla. Ale na rozdíl od Jacka Cardinala jsem se sem vrátila. Vdala jsem se a tady v domě, postaveném na půdě, kterou nám Louisa Mae zanechala, jsem vychovala rodinu. Teď sem jezdí každé léto na prázdniny moje vnoučata. Vyprávím jim, jak jsem tu vyrůstala. O Louise Mae, o Cottonovi a o mém milovaném příteli Diamondu Skinnerovi. A také o ostatních lidech, kteří ovlivnili naše životy. Jsem přesvědčená, že je pro ně důležité, aby takové věci o své rodině věděli.

Za ta léta jsem přečetla tolik knih, až jsem začala psát sama. Zamilovala jsem si psaní tak, že jsem napsala čtrnáct knih. Vyprávěla jsem v nich příběhy o štěstí a zázraku. O bolesti a strachu. O přežití a vítězství. O půdě a lidech. Stejně jako můj otec. A přestože jsem nikdy nezískala takové ceny jako on, mé knihy se prodávají o něco lépe.

Jak napsal můj otec, životní okolnosti mohou odvahu, naději a sílu člověka krůtě potrápit. Ale jak jsem se na tomhle kopci ve Virginii naučila, pokud člověk neztratí víru, nikdy nezůstane sám.

Patřím sem. Vím, že zemřu na téhle vysoké skále, a to mi přináší útěchu. A vůbec se smrti nebojím. Mé nadšení je zcela pochopitelné, budu mít totiž odsud nádherný výhled.

Poděkování

Bylo by nezdvořilé nepoděkovat spoustě lidí, kteří mi s touhle knihou pomohli. Zaprvé všem báječným lidem z Warner Books, a zejména své drahé přítelkyni Maureen Egenové, která mě při mém pokusu o něco jiného úžasně podporovala a která na tomto románu odvedla kus obdivuhodné redaktorské práce. Dále děkuji Aaronu Priestovi a Lise Vanceové za pomoc a povzbuzení. Díky nim jsem měl život mnohem jednodušší. A také Molly Friedrichové, že si ve svém neskutečně nabitém programu našla čas na přečtení první verze románu a doprovodila ho mnoha podnětnými poznámkami. A Frances Jaletové-Millerové za její tradičně skvělou editorskou práci a upřímné nadšení, se kterým příběh redigovala. A svému bratranci Stevemu, že vše jako obvykle slovo od slovo přečetl. A Jennifer Steinbergové za její pomoc.

Michelle – za všechno, co pro mě udělala. Je všeobecně známé, že bez ní bych byl naprosto ztracený.

A Spencer a Collinovi, že mi byli předlohou pro Lou a Oze.

Také mé drahé přítelkyni Karen Spiegelové za pomoc a povzbuzení, které mi při této práci poskytla. Díky tobě je můj román mnohem lepší a možná ho jednou uvidíme na filmovém plátně.

A všem skvělým lidem z Virginské knihovny v Richmondu, že mi umožnili použít archivy, poskytli mi klidné místo na práci a přemýšlení a ukázali mi, kde leží nespočet drahocenných pokladů: vzpomínky sepsané lidmi z hor; ústní vyprávění zachycené ve 30. letech pilným týmem Památníku národního písemnictví; ilustrované dějiny venkovských okresů ve Virginii; a první státní pojednání o porodnictví.

Dále bych chtěl poděkovat Deborah Hocuttové, výkonnéředitelce Virginského střediska pro knihu ve Virginské knihov ně, za pomoc s tímto románem a také s mnoha dalšími pro jekty, kterým se v Commonwealthu věnuji.

David Baldacci

Studna přání

Z anglického originálu Wish you Well,

vydaného nakladatelstvím Warner Books

v New Yorku roku 2001,

přeložila Eva Brožová

Redigovala Jana Fousková

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group – Knižní klub v Praze roku 2003

jako svou 2290. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Jašová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 280

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín

Tisk Tlačiame BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai