Ve zlomku vteřiny

David Baldacci

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová, Detektivka

Zlomek vteřiny stačí na to, aby člověk přišel o život nebo o svou kariéru. Zlomek vteřiny změnil i život dvou úspěšných agentů FBI. V roce 1996 agentu Kingovi zastřelili před očima kandidáta na prezidenta a jeho kariéra tak skončila. O osm let později velitelce ochranky Maxwelové unesou kandidáta na prezidenta. Spolu začnou řešit nový i starý nevyřešený případ.

Mému otci, té nejlepší inspiraci, jakou syn může mít.

Copyright © Columbus Rose, Ltd., 2003

Translation © Milan Hausner, 2007

ISBN 978-80-204-1418-2

PROLOG

Září 1996

I když šlo jen o zlomek vteřiny, osobnímu strážci Kingovi připadal ten okamžik jako nejdelší chvíle jeho života.

Měli před sebou další shromáždění patřící do kandidátovy volební kampaně, tentokrát v jakémsi hotelu v nepopsatelném zapadákově, kde se ani přes satelitní telefon nedalo spojit s civilizací. King stál za svým chráněncem a zatímco v jeho uchu občas zapípalo sluchátko s nevýznamnými informacemi, pečlivě si prohlížel dav. V naprosto vydýchaném, dusném prostoru se mačkala spousta nadšených voličů mávajících hesly „Volte Clydea Rittera“. Dav teď sunul směrem k usmívajícímu se kandidátovi pár capartů. King se podobných situací vždycky obával, protože právě za dětmi se mohl snadno skrývat střelec. Stejně by už ale bylo pozdě. Při sledování toho, jak se Clyde ocitá uprostřed dětí a začíná je líbat, Kinga rozbolely žaludeční vředy.

Dav se teď nahrnul až k provazům mezi sametem potaženými sloupky, které vytyčovaly příchodový prostor. King přistoupil ke Clydeovi. Dlaň natažené ruky mu lehce položil na propocená záda, připraven ho strhnout, kdyby se něco semlelo. Před něj si stoupnout nemohl, protože Clyde teď patřil pouze lidu. Ritterovo chování se nikdy neměnilo: potřásání rukama, mávání, úsměvy, pár správných poznámek do večerních zpráv, zkrabacené čelo a polibek obtloustlého dítka. Po celou tu dobu King sledoval dav, stále s rukou na Ritterově propocené košili, a pátral po hrozbách.

Kdosi vzadu něco vykřikl a Ritter mu svým typickým humorem okamžitě odpověděl. Dav se v dobrém rozmaru rozesmál, tedy lépe řečeno – jeho větší část. Byli tu i lidé, kteří Rittera nenáviděli, a proto sem koneckonců přišli. Tváře nelhaly alespoň pro ty, kteří se v nich naučili číst. King to uměl stejně tak dobře jako střílet z pistole. Vždyť to dělal celý svůj život; pátral v srdcích a duších mužů a žen právě prostřednictvím jejich pohledů a fyzických projevů.

Teď si dával zvláštní pozor na dva muže stojící asi tři metry vpravo. Představovali potenciální nebezpečí, ačkoli v košilích s krátkými rukávy a v úzkých kalhotách neměli kde skrýt zbraň. Jenže to jen posunulo jezdce o pár čísel zpět na pomyslném měřítku hrozby. Zabijáci si potrpí na objemná kvádra a malé pistolky. King začal šeptat do mikrofonu, aby ostatním vylíčil své obavy. Pak jeho oči spočinuly na hodinách na zadní stěně. Deset třicet dva. Už za pár minut se přesunou do dalšího města a všechno se bude opakovat. Potřásání rukou, vtípky, pusinky prckům i čtení ve tvářích.

King upřel svůj pohled na místo, odkud se ozval nový zvuk, a před očima mu naskočil zcela neočekávaný obraz. Protože stál za Ritterem, který se zrovna vyžíval ve svém politikaření, byl v místnosti jediný, kdo celou tu scénu viděl. Uběhly jedna, dvě, tři ozvy srdce. Příliš dlouho. Kdo mu ale mohl vyčítat, že nedokázal včas odtrhnout oči? Všichni, kteří tu v ten okamžik byli? Mohl to vyčítat i sám sobě?

King uslyšel žuchnutí připomínající spadlou knihu. Ve chvíli, kdy sjel po Ritterových zádech, pocítil na dlani vlhkost. Nebyl to ale pot. Jeho ruka se zasekla v místě, kde střela vylétla ven z těla a utrhla mu článek prostředníčku, než zasáhla zeď za ním. Když se Ritter kácel k zemi, King si připadal jako kometa, která se řítí do pekla snad tisíce let vzdáleného od celé události.

Výkřiky davu se najednou slily v jeden dlouhý bezduchý sten. Tváře lidí se protáhly do beztvarých výrazů připomínajících obličeje z krematoria. Pak se mu rychlostí vybuchlého granátu zastřelo vědomí, všude se míhaly končetiny a kroutila těla, ze všech směrů přicházela směsice skřeků. Lidé se strkali a tlačili, vráželi jeden do druhého. Vzpomněl si na poučku o tom, že největší chaos postihne nepřipravený dav právě ve chvíli, kdy mu před očima proběhne neočekávaná, rychlá a násilná smrt.

A teď mu u nohou na tvrdé dřevěné podlaze ležel kandidát na prezidenta Clyde Ritter s čistým průstřelem srdce. Kingův pohled sklouzl od zesnulého a zaměřil se na střelce, vysokého pohledného muže v tvídovém saku a s brýlemi na očích. Vražedná čtyřiačtyřicítka Smith & Wesson stále mířila k místu, kde Ritter ještě před chvilkou stál, jako by čekala, že Ritter vstane, aby ho mohla znovu zasáhnout. Strážní se nedokázali protlačit davem, všude vládla panika. Bylo to jen mezi nimi dvěma, Kingem a atentátníkem.

King namířil svou zbraň na vrahův hrudník. Nevykřikl žádné varování, neprovolal žádná ústavní práva podle amerických zákonů. Plnil jen svou povinnost, vypálil jednou a pak znovu, i když první výstřel splnil svůj účel. Muž se zhroutil na místě, kde stál. Neřekl ani slovo, nejspíš předpokládal, že za svůj čin zemře, a tak přijal svůj osud stoicky jako pravý mučedník. Všichni podobní mučedníci pak vystavují charaktery jako King výčitkám těch, kteří je obviňují za vše, co se stalo. V ten den vlastně zemřeli tři muži. A King byl jedním z nich.

Sean Ignatius King, který se narodil 1. srpna 1960, zemřel 26. září 1996 na místě, o němž až do dne své smrti nikdy neslyšel. Leč jeho smrt byla mnohem horší než smrt těch druhých. Je uloží do rakví a všichni, kdo je milovali, nad nimi budou truchlit – vždyť zemřeli za to, za co bojovali. King, teď už vlastně bývalý agent, takové štěstí neměl.

Jeho smrt mu na záda naložila břemeno, které ho bude držet při životě.

1

O osm let později

Kolona aut mířila k parkovišti skrytému ve stínu stromů. Tam vyvrhla početnou skupinku lidí, kteří působili upoceně, unaveně a naprosto nešťastně. Miniaturní armáda zamířila k ošklivé budově z bílých cihel.

Dům kdysi sloužil mnoha účelům, ale v současnosti už tu byl jen pohřební ústav, protože v okolí padesáti kilometrů se nikde nepohřbívalo a mrtvola, pochopitelně, někam patří. Pár správně zasmušilých chlápků v černých oblecích postávalo vedle pohřebních vozů stejné barvy. Ze dveří se vyhrnulo několik truchlících, všichni lkali do kapesníků v rukou. Stařec v potrhaném obleku, na něj až příliš velkém, s odřeným a zamaštěným stetsonem na hlavě, se posadil na lavičku před hlavním vchodem a začal si cosi vyřezávat. Zkrátka typický vesnický zapadákov.

Stařík se zvědavě zadíval na procházející procesí, v jehož středu se vyjímal vznešený dlouhán. Kmet zavrtěl hlavou a usmál se nad tím divadlem. V ústech mu zbylo jen pár tabákem zašlých zubů. Z kapsy vytáhl láhev a dlouze se napil. Pak se znovu uvelebil na lavičce a vrátil se ke svému řezbářskému umění.

Za dlouhánem kráčela třicátnice v černém kalhotovém kostýmu. Velká pistole, kterou kdysi nosila v nepohodlném pouzdře na hýždích, jí působila otlaky. Proto si do blůz všívala ještě jednu vrstvu látky a naučila se žít s podrážděnou kůží.

S nadhledem přecházela mužské vtípky o tom, že ženy-agentky by měly nosit pouzdra dvě, aby jejich vzhled byl naducaný i bez drahých prsních vycpávek. Prostě a jednoduše, v tomhle světě se drží testosteron ještě pořád docela dobře při životě.

Agentka Michelle Maxwellová dělala rychlou kariéru. Ještě jí sice nepřijali do prezidentovy ochranky v Bílém domě, ale moc k tomu nechybělo. Odsloužila si sotva devět let ve službě a už byla velitelkou jednotky. Většina agentů strávila desítky let vyšetřováním v terénu, než je povýšili k ochrance pracující na směny. Maxwellová si zvykla na to, že se dostává na mnohá místa mnohem dřív než její parťáci.

Tahle akce byla vlastně jen předehrou pro její už skoro jisté přeložení do Bílého domu. Měla obavy. Byla to neočekávaná zastávka a znamenala jediné – žádný zvláštní tým, pouze limitovaná záloha. Navíc tu akci vložili do plánu na poslední chvíli. Ještě dobře, že nikdo nevěděl, že sem vlastně vůbec půjdou.

Došli ke vchodu, kde Michelle položila ruku na dlouhánovo rameno a požádala ho, aby počkal, než prostor obhlédnou. Místo působilo tiše, páchlo smrtí a žalem nad rakvemi ve smutečních místnostech. Michelle vyslala agenty na klíčová místa podél cesty, kudy její muž půjde, tak, aby cestu „obšlápli“, jak se říkalo v hantýrce tajné služby. Když se věci udělají pořádně a ve dveřích stojí profesionál se zbraní a komunikačním zařízením, lze činit zázraky.

Chvilku mluvila do vysílačky, než toho dlouhána, Johna Bruna, pustila dovnitř. Vedla ho chodbou pod pohledy lidí z jednotlivých obřadních místností. Politik a jeho doprovod vypadají při kampani vždy jako stádo slonů; nikam se nedostanou jen tak. Šlapou po všem tak dlouho, až všechno udusají všemi těmi svými strážnými, řečníky, pisálky projevů, vedoucími štábu, chlápky z tisku a všemožnými poskoky. Kdyby celé to divadlo nenutilo k smíchu, zcela určitě by mělo vyvolávat obavy o budoucnost vlasti.

John Bruno se ucházel o post prezidenta Spojených států, ačkoli neměl žádnou šanci, že ho skutečně zvolí. Vypadal mnohem mladší než na svých šestapadesát. Byl nezávislým kandidátem, který využíval podpory malé, ale dostatečně hlasité hrstky voličů krmených obecnými řečmi vhodnými do primárek v jednotlivých státech. Právě proto dostal ochranku z tajné služby, i když ne takovou, jakou měli uchazeči z první ligy Úkolem Michelle Maxwellové bylo udržet ho naživu až do voleb. A ona už odpočítávala dny.

Bruno původně působil jako tvrdý žalobce, čímž si samozřejmě nadělal velké množství nepřátel. Jen pár z nich nyní sedělo za mřížemi. Jeho politické názory byly velmi prosté. Vysvětlil by vám, že by se vláda neměla do lidí moc plést a že by bylo dobré nechat vše volnému obchodu. Co se týče chudých a nemocných, těch, kteří neobstojí v tvrdé konkurenci, řekl by, že přece i u jiných druhů slabí umírají a silní přežijí, tak proč by to u lidí mělo být jinak? 1 díky tomuto postoji neměl žádnou naději na vítězství. Amerika má ráda drsňáky, ale rozhodně není připravena volit politiky okatě zavrhující utlačované a chudé, kteří jednoho dne mohou tvořit většinu.

Malér nastal v okamžiku, kdy Bruno vešel do místnosti se svým hlavním poradcem, dvěma asistenty, Michelle a s trojicí jejích mužů. Vdova sedící před rakví prudce trhla hlavou. Michelle nemohla rozpoznat výraz její tváře skrytý pod závojem, ale vytušila, že žena je notně překvapená z množství vetřelců, kteří sem pronikli. Stará dáma vstala a stáhla se do rohu, viditelně roztřesena. Kandidát se přiblížil k Michelle.

„Byl to můj dobrý přítel,“ vyštěkl Bruno, „nehodlám tu být s celou armádou. Ven!“ dodal napjatě.

„Já zůstanu,“ vybuchla. „Jen já.“

Zavrtěl hlavou. Podobných půtek už měli za sebou celou řadu. I on sám moc dobře věděl, že jeho kandidatura je beznadějná, a proto se snažil o to víc. Začal kolem Michelle rozzlobeně kroužit; chránit takového chlapa byla prostě pro ochranku noční můra.

„Ne, tohle je moje soukromá věc!“ zabručel. Pak se podíval na ženu v rohu. „Bože, vždyť jste ji vystrašili k smrti. To je odporné!“

Michelle se pokusila jít k věci ještě jednou, ale opět ji odmítl. Jeho výčitky teď převážily. Ksakru, co se mu může stát v pohřebním ústavu? Skočí snad na něj ta osmdesátiletá stařena? Nebo ta mrtvola obživne? Michelle cítila, že její chráněnec je opravdu rozzlobený, protože přišel o drahocenný čas v průběhu své kampaně. Nebyl to ale její nápad sem chodit. Bruno však nechtěl něco takového vůbec slyšet.

Věděla, že nemá žádnou šanci tenhle spor vyhrát, a ten chlap se navíc choval jako sám Pán Bůh. Ještě štěstí, že ho v den voleb voliči včetně Michelle vykopou ze dveří.

Michelle požádala o kompromisní chvilku strpení, aby si mohli místnost alespoň prohlédnout. Dostala ji a její muži to rychle udělali, zatímco ona sama si v duchu spílala, že měla munici šetřit na opravdové bitvy.

Muži Michelle Maxwellové se objevili za sto dvacet vteřin a hlásili, že je vše v pořádku. Jedny dveře dovnitř a ven. Žádná okna. Pouze stará dáma a nebožtík, jediné osoby v celé místnosti. Ušlo to, nic slavného, ale prostě to ušlo. Michelle kývla na kandidáta. Bruno si mohl užít svého soukromí, než odtamtud společně vypadnou.

Bruno vešel do smuteční místnosti, zavřel za sebou dveře a pomalu kráčel k otevřené rakvi. U vzdálené stěny se nacházela ještě jedna, také otevřená, ale prázdná. Rakev se zesnulým spočívala na podstavci potaženém bílým suknem, s nejrůznějšími květinami do výše pasu. Bruno vzdal hold mrtvému, zabručel si pro sebe „tak dlouho, Bille,“ a nakonec se otočil k ženě, která se mezitím vrátila ke svému křeslu. Poklekl před ní a jemně vzal její ruku do dlaní.

„Mildred, je mi to opravdu líto. Byl to skvělý chlap.“

Vdova se na něj pod závojem usmála a zadívala se do jeho tváře. Brunův výraz se však náhle změnil. Začal se kolem sebe vystrašeně rozhlížet, jako kdyby jejich společník v místnosti mohl něco slyšet.

„Zmínila jste se, že si musíme o něčem promluvit. V soukromí.“

„Ano,“ odvětila vdova velmi tiše.

„Mildred, bohužel nemám moc času. O co jde?“

Místo odpovědi mu položila dlaň na tvář a prsty se dotkla jeho krku. Bruno se zašklebil, když pocítil prudké bodnutí do kůže.

Vzápětí se v bezvědomí skácel k zemi.

2

Michelle se procházela po chodbě, sledovala hodinky a naslouchala tiché hudbě linoucí se ze zdejších reproduktorů. Pokud nemáš smutnou náladu, nejsi v depresi a nebo nemáš sebevražedné myšlenky, tak po pěti minutách poslouchání té oblbující hudby je mít budeš, pomyslela si. Byla rozrušená, když za sebou Bruno zavřel dveře, ale teď už to bylo pryč. Nikdy nesmíš spustit ze svého chráněnce oči, připomínala sama sobě, jenže realita života občas staví pravidla stranou. Znovu se podívala na jednoho ze svých mužů a už popáté se ho zeptala, zda si je jistý, že to tam bylo opravdu čisté. Jen přikývl. Po další chvilce čekání došla ke dveřím a zaklepala.

„Pane Bruno? Už musíme jít, pane.“

Žádná odpověď. Michelle si jen neslyšně povzdechla. Byla si dobře vědoma, že její agenti, všichni už ve vyšších služebních hodnostech, pečlivě sledují, jak se s touto situací vyrovná. Z 2400 agentů bylo jen sedm procent žen a jen pár z nich mělo nějaký významnější post. Ano, jednoduché to tedy nebylo. Znovu zaklepala.

„Pane?“

Uběhlo pár okamžiků, než si Michelle uvědomila, jak se jí svírá žaludek. Vzala za kliku a pak s velkým překvapením vyhrkla.

„Je zamčeno!“

Jeden z agentů se na ni podíval s výrazem naprostého ohromení.

„To musel zamknout on!“

„Pane Bruno, jste v pořádku?“ odmlčela se. „Pane, ozvěte se mi, nebo půjdeme dovnitř.“

„Jen okamžik.“ Nepochybně to byl Brunův hlas.

„Dobrá, pane, už ale opravdu musíme.“

Uběhly další dvě minuty, než zavrtěla hlavou a znovu zaklepala. Žádná odpověď.

„Pane, už teď máme zpoždění!“

Podívala se na Freda Dickerse, vedoucího volebního štábu.

„Frede, zkusíte to?“

S Dickersem si docela rozuměli, vždyť spolu trávili čtyřiadvacet hodin denně. Jako velitel ochranky a šéf volebního štábu spolupracovat jednoduše museli, alespoň v pracovních otázkách. Nebylo sice třeba, aby se radili úplně o všem, ale v téhle otázce si rozuměli naprosto dokonale. Dickers přikývl a vykřikl.

„Johne, tady Fred. Opravdu už musíme. Už teď nedodržujeme rozpis!“ Zaklepal na dveře. „Johne? Slyšíš mě?“

Michelle se opět sevřel žaludek. Něco nebylo v pořádku. Odstrčila Dickerse od dveří a znovu zaklepala.

„Pane Bruno, proč jste zamkl?“

Žádná odpověď. Na čele jí vyrazil pot. Na okamžik zaváhala, snažila se rychle vyhodnotit situaci a pak náhle vykřikla.

„Pane, volá vás manželka. Jedno z vašich dětí mělo vážnou nehodu.“

Zazněla neuvěřitelná odpověď.

„Okamžik.“

Michelle vyštěkla rozkazy.

„Vyrazte ty dveře! Okamžitě je vyrazte!“

Opřeli se do nich rameny, jednou, podruhé. Otevřenými dveřmi pak vběhli dovnitř.

V prázdné místnosti odpočíval jen nebožtík.

3

Pohřební průvod se začínal rozcházet, k výjezdu lemovanému stromy se pomalu sunulo pár vozů. Dříve než na silnici zmizelo poslední auto, Michelle a její oddíl se vyřítili ze dveří pohřebního ústavu a hnali se všemi směry.

„Uzavřít celou oblast!“ křičela Michelle na agenty hlídající Brunovu kolonu. Muži se okamžitě rozeběhli plnit rozkazy.

„Potřebuju posily!“ vykřikla do vysílačky. „Je mi jedno odkud, ale sežeňte je! Hned! Okamžitě vyrozumět FBI!“

Pohledem pak spočinula na zadních dveřích posledního vozu v pohřební koloně. Za tohle budou padat hlavy, ta její zvlášť. Teď ale chtěla jedinou věc, Johna Bruna, a pokud možno živého.

Krátce na to si všimla reportérů a fotografů hrnoucích se z aut, která patřila médiím. Navzdory pěkným fotkám a Dickersovým dohodám v sobě Bruno našel dost slušnosti, aby jim zakázal fotit uvnitř. Novináři přijali podobnou zprávu s velkou nelibostí. Teď už se ale vrhali vpřed s příslovečnou žurnalistickou neoblomností, protože si dobře uvědomovali, že mají před sebou skvělou reportáž, mnohem lepší než tu, že kandidát přišel vzdát hold svému zemřelému příteli. Dřív než se k ní dostali, stačila Michelle popadnout za ruku muže v policejní uniformě, který si k ní přišel pro rozkazy.

„Vy zde hlídáte?“ zeptala se.

Přikývl s rozšířeným pohledem a bledou tváří. Vypadalo to, že si málem nadělal do kalhot. Ukázala na cestu.

„Čí je to pohřeb?“

„Harveye Killebrewa, vezou ho do Memoriál Gardens.“

„Chci, abyste je zastavil.“

Muž se na ni nechápavě podíval.

„Zastavil?“

„Došlo tu k únosu a…,“ ukázala na průvod, „tohle je skvělý způsob, jak ho dostat ven, nemyslíte?“

„Dobrá,“ řekl. „Hm.“

„Taky chci, abyste prohledali všechny vozy, zvlášť ten s rakví. Jasné?“

„S rakví? Ale, madam, vždyť je tam Harvey.“

Michelle se podívala na jeho uniformu. Nejspíš si ho jen najali jako ostrahu, ale Michelle teď neměla moc na výběr. Zahleděla se na visačku se jménem a řekla velmi tiše.

„Policista Simmons? Policisto Simmonsi, jak dlouho už… jste u ochranky?“

„Asi tak měsíc, madam. Mám ale zbrojní průkaz. Chodil jsem lovit už v osmi. Trefím klidně i komára.“

„Prima.“

Měsíc! Ten chlap vypadal na většího zelenáče, než ve skutečnosti byl.

„Dobrá, Simmonsi, pozorně mě poslouchejte. Jsem přesvědčená, že ten chlap je v bezvědomí. A rakev je krásná příležitost, jak převážet někoho, kdo o sobě neví, ne?“

Přikývl a zjevně pochopil, co chtěla naznačit. Její tvář se stáhla do zamračené grimasy a hlas zazněl jako výstřel z pistole.

„Teď sebou hněte a zastavte tu kolonu. Prohledat všechna vozidla!“

Simmons se rozběhl splnit úkol. Michelle vydala další rozkazy, tentokrát několika svým mužům, aby Simmonse ohlídali a pomohli mu. A také aby kompletně prohledali pohřební ústav. Bylo pravděpodobné, že by Bruno mohl být schován někde uvnitř. Sama se pak prosmýkla mezi reportéry a fotografy a zmizela v budově, kde si zřídila svůj štáb. Odtamtud zajišťovala spojení, studovala místní mapy a koordinovala veškeré úsilí při uzavření perimetrů v průměru půldruhého kilometru s ústavem přímo ve středu. Musela vytočit i číslo, které volat vůbec nechtěla. Svým nadřízeným. Jen s obtížemi vyslovovala slova, která budou už navždy spojena s jejím jménem a která zruinují její kariéru u tajné služby.

„Tady agentka Michelle Maxwellová, velitelka ochranky Johna Bruna. Hlásím, že jsme… že jsem ztratila svého chráněnce. Je zřejmé, že John Bruno byl unesen. Provádíme obhlídku, už jsme kontaktovali místní policii i FBI.“

To už vnímala sekeru pomalu dopadající na svou šíji. Pak se přidala ke svým mužům, kteří při hledání Bruna rozebírali pohřební ústav téměř na kusy, od stropů až po podlahy. Zajistit prohlídku a neporušit stopy na místě činu bylo přinejmenším problematické. Nechtěli zasahovat do nadcházejícího vyšetřování, ale přesto se museli pokusit ztraceného kandidáta najít.

Michelle právě hovořila s agentem, který byl zodpovědný za prohlídku místnosti před kandidátovým příchodem.

„Sakra, jak se tohle mohlo stát?“ dožadovala se jasné odpovědi.

Ten chlap byl dobrý agent, veterán tajné služby. Zavrtěl nechápavě hlavou.

„Micku, to místo bylo čisté. Čisté!“

Michelle v práci často říkali Mick. Připadala si tak víc jako chlap, což, jak mrzutě připouštěla, nebyla zas tak špatná věc.

„Zkontroloval jsi to venku, mluvil jsi s ní?“

Podíval se na ni se zjevnou skepsí.

„Čím by asi ta stařena, jejíž manžel ležel zesnulý necelé dva metry od ní, mohla být zajímavá? Prohlédli jsme jí kabelku, ale prohlížet tělní dutiny mi připadalo poněkud nepřiměřené.“ Pak už jen dodal: „Měli jsme na to dvě minuty. Najdi mi někoho, kdo by za dvě minuty odvedl takovou práci pořádně!“

Michelle ztuhla, když si uvědomila reálný dosah mužových slov. Všichni se teď budou snažit chránit svůj vlastní zadek, a ten její potopit. Když se teď dívala zpátky, došlo jí, jak hloupé bylo dát jim jen ty dvě minuty. Zkontrolovala kliku. Než dveře vyrazili, byla zablokovaná.

Ta rakev o půldruhého metru dál? Podívala se na podstavec s nástřikem v barvě mědi a hned poslala pro ředitele pohřebního ústavu. Měl popelavější barvu než sám funebrák. Michelle se ho zeptala, zdaje tím nebožtíkem skutečně Bill Martin. Muž přikývl.

„Jste si jist, že ta dáma byla skutečně vdova po panu Martinovi?“

„Tam byla nějaká ženská?“ zeptal se.

„V místnosti seděla žena se závojem, celá v černém.“

„Nevím, zda to byla paní Martinová. Neviděl jsem ji přicházet.“

„Potřebuju její telefon. Nikdo, kdo tu pracuje, se nesmí vzdálit, alespoň ne do okamžiku, než přijede FBI a dokončí vyšetřování. Jasné?“

Kdyby to šlo, ten chlap by zpopelavěl ještě víc.

„FBI?“

Michelle ho nechala odejít a znovu se zahleděla na rakev a podlahu před ní. Shýbla se, aby sebrala pár růžových lístků, které tam spadly. Když to udělala, ve výši jejích očí se ocitlo sukno táhnoucí se kolem rakve. Sklonila se, opatrně odtáhla látku ze stupínku s rakví a odkryla dřevěné panely. Pak na ně zaklepala, byl tam dutý prostor. V rukavicích s pomocí agenta zvedli jeden díl a odhalili dutinu, přímo ideální jako skrýš. Michelle jen zavrtěla hlavou. Celé to tu zpackala.

Jeden z mužů přispěchal s jakýmsi zařízením v plastovém sáčku.

„Něco jako digitální záznamník,“ sděloval, „tímhle vyvolali Brunův hlas,“ dodal ještě. „Museli si nahrávat jeho poznámky a ty pak využili k tomu, aby nás zdrželi na místě. Mezitím ustupovali. Věděli, že Brunův ‚okamžik‘ odrazí většinu našich dotazů. Nepočítali s tvou poznámkou o Brunových dětech. Někam dovnitř dali určitě i bezdrátovou štěnici.“

Michelle chápala, kam tím vším míří.

„Slyšeli nás, proto přehráli tu hlasovou odpověď, když jsem na něj volala.“

„Přesně tak,“ řekl a ukázal na vzdálenější stěnu, kde ze zdi odstranili čalounění. „Jsou tam dveře. A za průchodem je chodba.“

„Tou utekli.“ Podala mu plastový sáček. „Dej to okamžitě zpátky. Nepotřebuju ještě lekci od FBI o nezbytnosti ponechat místo činu neporušené.“

„Muselo tu dojít k boji. Překvapuje mě, že jsme nic neslyšeli,“ připomněl další agent.

„Jak asi, když se tu všude ozývala ta mrtvolná muzika?“ vyštěkla.

Vešla s agentem do chodby. Prázdná rakev na pojízdném stupínku byla odsunutá stranou a teď otvírala otvor do zadního traktu budovy. Vrátili se do místnosti a znovu zavolali ředitele. Ukázali mu objevené dveře. Vypadal zaskočeně.

„Vůbec jsem nevěděl, že tu něco takového je.“

„Cože?“ vyhrkla Michelle překvapeně.

„Působíme tu jen pár let. Od té doby, co zavřeli jediný pohřební ústav široko daleko. Ten dům jsme nemohli využít, protože byl prokletý. Tady se předtím nacházela spousta podniků, než jsme to tu předělali na pohřební ústav. Současní majitelé ale neprovedli žádné zvláštní úpravy, tyhle místnosti se vlastně vůbec nezměnily. Neměl jsem ani zdání, že tu jsou nějaké dveře a chodba.“

„Někdo to ale vědět musel,“ řekla odevzdaně. „Tady na konci jsou i dveře, které vedou do zadního traktu. Chcete snad říct, že jste nevěděl ani o nich?“

„Tu část využíváme jako skladiště a vchází se tam z vnitřku budovy,“ odpověděl.

„Neviděl jste tam parkovat nějaký vůz?“

„Ne, ale já tam moc často nechodím.“

„Skutečně nikdo nic neviděl?“

„Musím se zeptat.“

„Ne, udělám to sama.“

„Ujišťuji vás, že tohle je opravdu vážený a důvěryhodný podnik.“

„Máte tu tajné chodby a dveře, o kterých nic nevíte! To se nijak nebojíte o bezpečnost?“

Podíval se na ni s prázdným výrazem a zavrtěl hlavou.

„Nejsme velké město. U nás nikdy k žádnému velkému zločinu nedošlo.“

„Hm, jenže výjimka potvrzuje pravidlo. Máte číslo paní Martinové?“

Podal jí ho a Michelle hned zavolala. Nikdo však hovor nepřijal.

Pak zůstala sama uprostřed místnosti. Celá léta práce, celá ta doba, která stvrzovala, že svoji práci zvládá… všechno teď bylo nadranc. Navíc jí nebylo dáno ani přijmout útěchu v podobě kulky z vrahovy zbraně. Michelle Maxwellová se stala historií. Bylo zřejmé, že historií je už i její příslušnost k tajné službě.

Její kariéra se završila.

4

Zastavili pohřební procesí, prohledali všechna auta a otevřeli i rakev s nebožtíkem. Byl jím opravdu ctihodný Harvey Killebrew, otec, dědeček a manžel. Všichni truchlící byli pochopitelně k smrti vyděšeni všemi těmi muži se zbraněmi a bylo zřejmé, že mezi nimi únosce rozhodně není. Přesto agenti poslali všechny vozy i s tím pohřebním zpět do areálu ústavu.

Najatý polda Simmons došel k agentovi, který nastupoval do sedanu, aby odvezl karavan zpátky.

„Co dál, pane?“

„Potřebuju, abyste hlídal cestu. Všechny, kteří budou chtít odjet, zastavit a ověřit jejich doklady. Vystřídáme vás hned, jak to jen bude trochu možné. Do té doby zůstanete tady. Jasné?“

Simmons vypadal velmi nervózně.

„To je fakt malér, co?“

„Synku, tohle je ten největší průšvih, jaký jsi kdy zažil. Můžeme jen doufat, že to dobře dopadne. Jenže stejně o tom silně pochybuj u.“

Přiběhl k nim další agent, Neal Richards.

„Zůstanu tu, Charlie. Není asi nejlepší nápad nechat ho tu samotného.“

Charlie se podíval na kolegu.

„Neale, fakt se nechceš vrátit k ostatním?“

Richards se jen hořce pousmál.

„Ne, právě teď chci být od Michelle Maxwellové aspoň míli daleko. Zůstanu tady s tím klukem.“

Richards vklouzl do vozu vedle Simmonse, který postavil auto tak, aby zablokovalo silnici. Sledovali, jak jim karavan s agenty i všichni truchlící mizí z dohledu, a zároveň pečlivě obhlíželi krajinu. Po nikom ani stopa. Simmons položil dlaň přímo na pažbu své pistole a jeho ruka v černé kožené rukavici ji pevně stiskla. Natáhl se do vozu a zapnul policejní vysílačku a nervózně se obrátil na agenta veterána.

„Vím, že mi stejně nejspíš neřeknete, o co jde. Co se tam, k čertu, stalo?“

Richards se ani nenamáhal na něj podívat.

„Máš pravdu, nepovím.“

„Já tu vyrostl, znám tu každou píď,“ odvětil Simmons. „Kdybych chtěl odsud někoho dostat, použil bych vedlejší stezku, asi půl míle odsud. Prosekáte se tam a asi po pěti mílích vyjdete na druhé straně, aniž byste si to uvědomil.“

Tentokrát se Richards na Simmonse podíval.

„Vážně?“ zeptal se a zatímco si sahal do kapsy svého kabátu, mírně se k němu naklonil.

Za okamžik už agent tajné služby Neal Richards ležel tváří na sedadle s malým červeným průstřelem v zádech a s pistolí, kterou vytáhl z kapsy, stále v ruce. Simmons se podíval do zadní části vozu, kde žena právě odmontovávala tlumič ze své malorážné pistole. Celou tu dobu se krčila pod falešnou podlahou dodávky. Z policejního skeneru se linul hovor, který úplně přehlušil výstřel.

„Malá ráže, střela dumdum, chtěla jsem, aby kulka zůstala uvnitř. Nedělá to nepořádek.“

Simmons se usmál.

„Jak by řekl ten chlap, je to fakt pěkný průšvih.“

Strhl z agentova těla bezdrátový mikrofon i baterii a odhodil je hluboko do lesa. Pak sešlápl plyn a vyrazil směrem od pohřebního ústavu. Asi po osmi stech metrech zabočil na zaplevelenou šotolinovou cestu. Tělo agenta Richardse vyhodili do zarostlé rokle hned vedle cesty. Simmons agentovi nelhal; ta stezka skutečně představovala ideální únikovou trasu. Po dalších sto metrech a dvou zákrutách se dostali do opuštěné stodoly s propadající se střechou a otevřenými dveřmi. Simmons vjel rovnou dovnitř, vystoupil a zavřel za sebou dveře. Uvnitř stála zaparkovaná bílá dodávka.

Žena s pistolí teď už rozhodně nevypadala jako stařičká vdova. Mladá blondýnka se štíhlou, ale atletickou postavou v džínách a tričku měla v sobě života až přespříliš. Nechávala si říkat všelijak, teď zrovna Tasha. I když Simmons byl hodně nebezpečný, Tasha byla přímo vražedná. Nosila v sobě základní esenci každého špičkového zabijáka, totiž nulové svědomí.

Simmons si stáhl uniformu, pod níž měl džíny a tričko s krátkým rukávem, a ze zadní části dodávky začal vytahovat své pomůcky. Nejdřív paruku. Nasadil si ji, upravil si kotlety a řasy a pak i ostatní části své nové tváře. V průběhu akce se skrýval ve volném prostoru pod rakví Billa Martina; pak pomohl vynést Johna Bruna ven. Následovalo převtělení do policisty Simmonse.

Z dodávky vytáhli velkou bednu s Brunem. Byla označená jako komunikační vybavení pro případ, kdyby je chtěl někdo zkontrolovat. Velké pouzdro na nářadí bylo opřeno o zadní sklo auta. Zvedli Bruna a umístili ho do pouzdra, které následně zamkli. Vnitřek byl čalouněný a v jeho bocích i víku byly proraženy větrací otvory.

Pak naházeli na podlahu auta balíky slámy, předem připravené v koutě stodoly, takže pouzdro nebylo téměř vidět. Naskočili do kabiny vozu s nápisem John Deere a vyjeli ven. Po další zaplevelené šotolinové cestě se asi po pěti kilometrech vrátili na hlavní cestu.

Minuli kolonu policejních aut, černých sedanů a terénních vozů, zcela nepochybně mířících na místo činu. Jeden policejní zelenáč se na mladou dámu na místě spolujezdce dokonce usmál, když projeli kolem. Tasha po něm hodila flirtující pohled a zamávala mu. Dvojice s prezidentským kandidátem vzadu se jim vzápětí bezpečně ztratila.

Tři kilometry odsud už na ně čekal stařec, který se tak činil u vchodu do pohřebního ústavu při příjezdu Johna Bruna a jeho eskorty. Splnil svůj úkol a před pár minutami unikl z policejní uzávěry. Řídil svůj starodávný Buick Riviera s rachotícím výfukem. Právě obdržel zprávu od svých parťáků. Bruna dostali bezpečně pryč, a tak jedinou obětí zůstal jakýsi agent tajné služby, který měl tu smůlu, že se paktoval s chlapem, kterého měl očividně za zcela neškodného. Po takové době a po důkladné přípravě se daly věci konečně do pohybu.

Muž se teď mohl spokojeně usmívat.

5

Červený Ford Explorer zastavil vedle velkého dřevěného domu hluboko v lesích. Dům byl postaven velmi složitě a prostorně, spíš jako rezidence než jen jako srub. Připomínal rodinné sídlo, i když uvnitř bydlela jediná osoba. Muž vystoupil z auta a protáhl si končetiny. Bylo časné ráno a slunce ještě nezačalo vycházet.

Sean King vyšel nahoru po širokých borovicových schodech a odemkl dveře svého domu. Zastavil se v prostorné kuchyni, aby si uvařil kávu. Než voda začala bublat, rozhlížel se po interiéru a oceňoval každičký kout, položení každého trámu i proporce okenní plochy vůči stěnám. Během čtyř let postavil značnou část domu sám, zatímco bydlel v malém přívěsu na okraji svého pozemku o rozloze 15 akrů, asi padesát kilometrů západně od Charlottesville v pohoří Blue Ridge.

Interiér byl vybaven koženými křesly a čalouněnými pohovkami, dřevěnými stolky, orientálními předložkami, měděnými lampičkami, prostými knihovnami s eklektickým výběrem svazků, řadou olejů a pastelů, většinou od místních umělců, ale i dalšími předměty, které sesbíral v průběhu svého života. Ve svých čtyřiačtyřiceti letech prožil King dosud dva životy. A rozhodně netoužil po tom, aby se jeho život změnil ještě jednou.

Vyšel nahoru a přes balkón, který se táhl podél celé stěny domu, vešel do ložnice. Také tady bylo vše dobře zorganizováno, věci pečlivě složené, ani kousek místa nezůstal nevyužit.

Shodil ze sebe uniformu zástupce šerifa a vlezl si do sprchy, aby ze sebe spláchl pot noční směny. Oholil se, umyl si vlasy a nechal horkou vodu dopadat na jizvu na prostředníčku. Už dávno se naučil žít s tímhle malým suvenýrem, který mu připomínal dny strávené v tajné službě.

Kdyby u ní zůstal, místo života v nádherném srubu uprostřed příjemné střední Virginie by teď pravděpodobně bydlel v králíkárně v jedné z těch otupujících komunit blízko Washington Beltway a byl by stále ženatý se svou bývalou manželkou. Rozhodně by se nepustil do úspěšného podnikání v oboru práva. A rozhodně by nebyl ani dobrovolným zástupcem šerifa, majícím jednou za týden noční šichtu v místní zemědělské komunitě. Přeskakoval by z letadla do letadla, sledoval úsměvy politiků a polibky dětiček, poslouchal lži a trpělivě čekal na okamžik, až se nějaký chlápek pokusí zabít jeho chráněnce. Panečku, přišel tedy opravdu o hodně, o všechny ty volné letenky za nalétané míle a o antacid Tums!

Převlékl se do obleku, uvázal si kravatu, učesal vlasy, vypil kávu na terase vedle kuchyně a přečetl si noviny. Na první stránce dominoval článek o únosu Johna Bruna a popis následného vyšetřování FBI. King si velmi pečlivě přečetl všechny hlavní i přidružené články a nasával do sebe všechna důležitá fakta. Pak si pustil televizi, našel zpravodajský kanál a sledoval reportéra podávajícího zprávu o smrti Neala Richardse, veterána tajné služby. Zůstala po něm žena a čtyři děti.

Šlo sice o obrovskou tragédii a smutnou záležitost, ale tajná služba se aspoň postará o pozůstalé. Rodina Neala Richardse dostane plnou podporu. Ztrátu manžela a otce jim sice nikdo nenahradí, ale aspoň něco.

Reportér pak dodal, že FBI nic nekomentuje. Ostatně jako vždycky, řekl si King sám pro sebe. Nikdy se k ničemu nevyjadřují, ale pak to někdo pustí komusi, kdo doletí do Postu neboTimesů, a nakonec to budou stejně vědět úplně všichni. A to je většinou špatně. Mediální bestie má však nepředstavitelnou žravost a žádná organizace ji úplně neuspokojí, dokonce ani FBI!

King se posadil a zadíval se na ženu na obrazovce, stojící ve skupince lidí na pódiu. Okamžitě pochopil, že jde o agenty, o kterých to celé bude. Znal tuhle smečku víc než dobře. Žena vypadala jako profesionálka, chladná a se soustředěnou pozorností, tak dobře Kingovi známou. V jejím pohledu se však zračilocosi, co teď nedokázal přesně rozluštit. Jako by měli všichni z nějakého důvodu břichabol. Ale možná v tom bylo i něco víc, že by mírný vzdor?

Jak řekl jeden z mužů, tajná služba prý spolupracuje s FBI všemi možnými způsoby. King však dobře věděl, že sekce vnitřní inspekce vede samozřejmě i své vlastní vyšetřování, vždyť i jemu šlapali na paty při vyšetřování atentátu na Rittera.

Při čtení byrokraticky dvojsečného prohlášení King vytušil, že to znamená jediné. Jakmile si odpovědné strany najdou ten správný přístup, jak z celé nepříjemné situace ven, okamžitě bude veřejně vzneseno obvinění. Tisková konference skončila a žena odcházela směrem k černému sedanu. Nehovořila s reportéry, protože – jak sděloval hlas komentátora – jí to agenti nedovolili. Komentátor ženu také hned identifikoval jako Michelle Maxwellovou, šéfku oddílu ochranky, která přišla o Johna Bruna.

Proč ji tedy vystrčili na odiv tisku? přemýšlel King. Proč ji hodili jako kořist v kleci před šelmu médií? Okamžitě si však odpověděl – obvinění muselo dostat svou tvář.

Tajná služba uměla v minulosti chránit své lidi, agenty, kteří něco zkazili, poslala je na dovolenou a pak přeložila. Jenže v tomhle případě jde nejspíš i o politický tlak, který hlasitě žádá něčí hlavu. Tak tady ji máte, lidičky, vezměte si ji, my však budeme vyšetřovat dál, což vám nebude nijak překážet. I taková věta se možná ozvala. King už teď porozuměl mírně vzdorovitému výrazu ženiny tváře. Věděla přesně, co bude následovat. Přišla na svou vlastní popravu a rozhodně se jí to nelíbilo.

King popíjel kávu, ukusoval toast a v duchu říkal sobě i té ženě do televize. Můžeš být sice pořádně naštvaná, ale stejně tě kopnou do zadku, Michelle.

Na obrazovce se objevil obrázek Michelle Maxwellové a pár základních informací o ní. Typická americká středoškolačka hrající basketbal, vzápětí její kariéra, akademická studia s hlavní specializací na trestní právo, po třech letech promoce v Georgetownu. K její špičkové profilaci přidali ještě sportovní talent, protože vybojovala stříbrnou medaili na olympiádě v ženském veslování; co víc může inspirovat než akademicky vzdělaná sportovkyně? Po roce služby u policie v rodném městě v Tennessee vstoupila do tajné služby a bleskově stoupala po žebříčku nahoru, aby si teď dostatečně užila role obětního beránka.

A že to byl beránek krasavec, pomyslel si King, ale hned se zarazil. Krasavec? Ano, měla v sobě zvláštní rysy mužské krásy, sílu, jakousi naparující chůzi, ohromující šířku v ramenou, nepochybně z veslování, a sevřená ústa, z nichž vyplývala značná a často se opakující tvrdohlavost. Přesto však v sobě nesla i skutečnou ženu. Měřila kolem sto sedmdesáti centimetrů a s výjimkou širokých ramen byla velmi štíhlá, s jemnými rysy. Černé rovné vlasy jí splývaly na ramena, tak, aby to ještě odpovídalo služebnímu kodexu a zároveň bylo i jakžtakž podle módy. Vysoké a ploché lícní kosti doplňovaly zářivé a inteligentní zelené oči – jejímu pohledu jen zřídkakdy něco uniklo. Pro službu u tajných je rentgenový pohled naprostou nezbytností.

Celkově Michelle nebyla krásná oním klasickým způsobem, ale nepochybně byla dívkou, která je vždycky chytřejší a rychlejší než většina kluků. Ti za ní nejspíš běhali už na střední škole ve snaze stát se prvním, kdo ji připraví o panenství. Při čtení pohledu té ženy však King pochyboval, že by byl kdokoli z nich úspěšný, pokud se tak nestalo podle Michelle samotné.

A teď tu seděl před televizí, ve svém životě po službě v agentuře. Můžeš začít znovu a přetvořit svůj život. Můžeš být šťastný navzdory všemu, co jsi zažil.

Nikdy ale nezapomeneš. To nejde, je mi to líto, Michelle Maxwellová, hovořím ze své vlastní zkušenosti.

Podíval se na hodinky. Přišel čas jít do skutečné práce – řešit závěti a půjčky a nechat se platit hodinovým honorářem. Nebylo to tak vzrušující zaměstnání jako to minulé, Sean King se však přesto ponořil do své nudné denní rutiny.

Vzrušení už si užil dost, za několik životů dohromady.

6

King vycouval z garáže se svým kabrioletem Lexus, stáhl střechu a zamířil, už podruhé během posledních osmi hodin, ke své kanceláři. Projížděl pozvolna se vinoucími a zcela prázdnými cestami s fantastickým výhledem, než se dostal na hlavní silnici do města, kde množství aut přece jen narostlo.

Jeho advokátní kancelář se nacházela na zcela správně pojmenované Hlavní třídě, jediné ulici místního centra Wrightsburgu, malého a relativně nového městečka ležícího na polovině cesty mezi Charlottesville a Lynchburgem.

Zaparkoval před jednopatrovým domkem z bílých cihel, ve kterém sídlila firma King&Baxter, advokáti a právní poradci, což hrdě sděloval klátící se vývěsní štít. Kdysi chodil na právnickou fakultu University of Virginia, vzdálenou jen necelou půlhodinku odsud, ale po dvou letech studia požádal o přijetí k tajné službě. Už tenkrát toužil spíš po dobrodružství než po hromadách právnické literatury a Sokratově filosofii. Prostě si vybral díl svého dobrodružství.

Když případ zabití Clydea Rittera zastřel prach, opustil tajnou službu, dokončil studia a otevřel si soukromou praxi ve Wrightsburgu. Následně došlo k rozšíření na firmu dvou právníků a Kingův život zase běžel na plné obrátky. Byl uznávaným právníkem a přítelem mnoha prominentů ze zdejší oblasti. Vracel to místnímu obyvatelstvu dobrovolnou prací na postu zástupce šerifa a mnoha dalšími způsoby. Jako jeden z nejžádanějších starých mládenců chodil na rande, když se mu chtělo, a nechodil, když neměl náladu. Přátele si mohl vybírat, i když těch opravdu důvěrných bylo opravdu jen pár. Měl rád svou práci, užíval si volného času a nenechal se ničím příliš rozhodit. Jeho život šel dál ve starostlivě vystavěném a nijak nápadném tempu. Naprosto mu to vyhovovalo.

Když vystoupil z vozu, spatřil ženu a instinktivně se stáhl zpět, ale ona ho už stačila zahlédnout a hnala se k němu.

„Ahoj, Susan,“ řekl, když zvedal kufřík ze sedadla spolujezdce.

„Vypadáš unaveně,“ řekla. „Nechápu, jak to všechno vůbec zvládáš.“

„Co?“

„Právníka přes den, poldu v noci.“

„Dobrovolného zástupce šerifa, Susan, a jen jednu noc v týdnu. Včera v noci jsem zažil jedinou vzrušující věc, to když jsem svou dodávku strhl v poslední chvíli, abych nepřejel vačici.“

„Klidně bych se vsadila, že když jsi sloužil v tajné službě, nevyspal ses celé dny. Muselo to být vzrušující, i když jistě vyčerpávající.“

„Nijak zvlášť,“ odsekl a zamířil do své kanceláře. Šla za ním.

Susan Whiteheadové bylo něco přes čtyřicet, byla rozvedená, atraktivní, bohatá a zcela očividně se snažící dostat ho jako čtvrtého manžela do chomoutu. King měl za sebou vlastní rozvod, dobře znal otravné a otevřené nabídky té dámy i její pomstychtivost, a tak plně sympatizoval s jejím ubohým manželem číslo tři. Plachý a samotářský muž trpěl pod železnou pěstí té dámy, což nakonec skončilo čtyřdenním pitím, hazardními hrami a sexuálními orgiemi v Las Vegas. Pak následoval konec. Sice ještě víc zchudl, ale nepochybně byl mnohem šťastnější. King neměl rozhodně žádnou chuť ho nějak nahradit.

„V sobotu pořádám malý večírek, doufám, že na něj přijdeš.“

V duchu zkontroloval svůj diář, v sobotu nic neměl, a přesto bez mrknutí oka odvětil:

„To je mi líto, mám už nějaký program, ale stejně moc děkuju. Snad příště.“

„Seane, máš nějak moc plánů,“ řekla vyhýbavě. „Jen jsem tak trochu doufala, že bych mezi ně mohla patřit i já.“

„Susan, pro právníka a jeho klienta rozhodně není dobré, když spolu udržují osobní vztahy.“

„Jenže já už nejsem tvůj klient!“

„Pořád je to ale špatný nápad. Věř mi alespoň tohle.“ Zamířil k předním dveřím. „Dobře se bav,“ dodal ještě, než je otevřel.

Dovnitř vešel s vírou, že nepůjde za ním. Počkal několik minut v hale, než si ulehčené vydechl, když nevtrhla dovnitř. Pak se vydal po schodech nahoru do své kanceláře. Byl tu skoro vždycky jako první. Jeho společník Phil Baxter se staral o soudní pře této advokátní kanceláře dvou společníků, zatímco King o další oblasti: závěti, správu, nemovitosti, smlouvy a přísun peněz.

V tichých koutech a skulinách kolem Wrightsburgu se skrývalo opravdové bohatství. Tuhle oblast nazývali svým domovem magnáti, filmové hvězdy, spisovatelé i další zbohatlíci. Milovali ji pro její krásu, osamělost, soukromí, pro místní příjemné hospůdky a nákupní centra, ale hlavně pro opravdu čilý kulturní život v blízkosti prvotřídní univerzity v Charlottesville, jen kousek odtud.

Phil rozhodně nebyl ranní ptáče – soud neotvírá dřív než v deset – ale na rozdíl od Kinga pracoval dlouho do noci. Ten už byl kolem páté většinou doma a hrabal se ve své dílně, odkud vyrážel na lodičce chytat ryby. Jezero leželo hned za jeho domem. Baxter celou tu dobu pracoval. Byli povedená dvojka, jdoucí opravdu skvěle dohromady.

King otevřel dveře a vešel dovnitř. Bylo před osmou, nebyla tu ještě ani sekretářka. Ihned si všiml převrácené židle i všude rozházených věcí, které normálně ležely na pracovním stole. Paže mu instinktivně sklouzla k pouzdru pro zbraň, jenže to teď bylo prázdné. Jediné, co měl, byl jakýsi svazek dodatků k závětím, které mohly zastrašit leda tak budoucí pozůstalé. Zvedl ze země těžítko a rozhlédl se kolem. Z toho, co spatřil, ho doslova zamrazilo.

Po podlaze, směrem k Baxterově kanceláři, se táhla dlouhá krvavá skvrna. Sevřel těžítko a udělal krok; druhou rukou vytáhl mobil a vyťukal 911. Tiše popsal operátorovi situaci. Natáhl se ke klice, ale pak si to rozmyslel a vzal kapesník, aby nezničil případné otisky. Pomalu otevřel dveře a s napjatými svaly připravenými na útok vešel dovnitř, téměř s jistým pocitem, že místnost je stejně prázdná. Podíval se do ztemnělého místa a loktem rozsvítil.

Přímo před ním leželo tělo; uprostřed hrudníku zel otvor po kulce, která vyšla na druhé straně ven. Nebyl to ale Phil Baxter. Přesto mrtvého velmi dobře znal. A právě jeho smrt teď měla zničit Kingovu momentálně poklidnou existenci.

Přestal zadržovat dech a konečně vydechl. Ve zlomku vteřiny mu všechno došlo.

„A jsem zase v tom,“ zabručel.

7

Muž sedící ve svém buicku sledoval policejní vozy přijíždějící před Kingovu kancelář i to, jak se uniformovaní policisté hrnou dovnitř. Už nevypadal jako stařec vyřezávající si cosi před pohřebním ústavem v okamžiku, kdy Johna Bruna odváželi pryč. Tenkrát měl na sobě o dvě čísla větší oblek, aby vypadal menší a vychrtlý; špinavé zuby, zarostlá tvář, láhev s načerno pálenou whisky, řezbář se zbytky jídla v ústech – to vše bylo pečlivě zvolené, aby si ho všichni zapamatovali. Každý svědek by tuhle nesmazatelnou osůbku naprosto bezpečně popsal. Což ale vedlo nakonec ke zcela chybným závěrům. Přesně to bylo jeho cílem.

Teď vypadal mnohem mladší, tak o třicet let. Stejně jako King, i on ze sebe udělal někoho jiného. Zakusoval se do bagety s máslem, usrkával černou kávu a tiše si představoval Kingovu reakci na tělo objevené v jeho kanceláři. Nejdřív to byl nejspíš šok, pak asi hněv, ale žádné překvapení – ne, překvapen určitě nebyl, pomyslel si nakonec.

Zatímco uvažoval, pustil si rádio, jako vždy naladěné na místní zpravodajský kanál, a okamžitě se zaposlouchal do ranních zpráv. Začaly únosem Johna Bruna, koneckonců to byla zpráva, kterou přinesly jako první snad všechny světové stanice. Z mysli Američanů dokonce vypudila i Střední východ a americký fotbal. Alespoň dočasně.

Muž si olízl prsty potřísněné máslem a sezamovými semínky a pozorně poslouchal. Komentář se týkal Michelle Maxwellové, velitelky Brunovy ochranky. Oficiálně byla na dovolené, ale on dobře věděl, že se momentálně potácí už jen krůček od profesionálního hrobu. Takže ta žena byla mimo hru, alespoň oficiálně. A neoficiálně? Právě proto si zapamatoval všechny její rysy, když kolem něj tenkrát prošla. Nebylo pochyb, že ji v určité fázi ještě využije. Už o ní věděl skoro všechno, leč čím více informací, tím lépe. Byla to ženská, co by mohla sedět doma a vzít hořce své další stárnutí, anebo se mohla naopak o něco pokusit a riskovat. I když ji znal jen letmo, věděl, že ta druhá možnost je mnohem pravděpodobnější.

Znovu se zaměřil na dění odvíjející se přímo před ním. Místní, kteří přicházeli do práce nebo otvírali své krámky, mířili k advokátní kanceláři, před kterou stály policejní vozy, a teď dokonce přijela i dodávka z kriminálky. Pro ctihodnou metropoli Wrightsburg to bylo něco zcela nového. Uniformovaná policie prakticky nevěděla, co má dělat. Muže pojídajícího bagetu to ohromně povzbudilo. Čekal na tuhle příležitost dost dlouho a teď si ji užíval. A to byl pouze začátek, mnohé další věci měly následovat.

Znovu si všiml ženy stojící před kanceláří. Sledoval Susan Whiteheadovou, když došla přes parkoviště k Seanu Kingovi. Ze by přítelkyně? Ne, nejspíš milenka, to je asi přesnější, pomyslel si podle chování obou v průběhu jejich setkání. Popadl fotoaparát a pořídil pár snímků.

Ano, mohl čekat, až King při jedné ze svých nočních obhlídek zastaví a vyleze ven, aby se nadýchal čerstvého vzduchu, ale k tomu by asi nedošlo. Dobře věděl, že King v noci kontroluje skoro celé zdejší území, tedy i příliš mnoho vedlejších a opuštěných cest, kterými je nutno projet. A venku v hustých lesích se může stát cokoli. Copak je dnes ještě někde opravdu bezpečno?

Uvnitř batohu, který měl v dodávce, se nacházela zvláštní věcička. Bylo třeba ji uložit na přesné místo. Právě teď měl skvělou příležitost.

Odhodil zbytek svačiny do popelnice u chodníku, ve zrezavělém buicku zařadil rychlost a s mlátícím výfukem vyrazil. Jel po silnici, ještě naposledy se ohlédl ke Kingově kanceláři a na znamení svého vítězství vztyčil palec. Když míjel Susan Whiteheadovou, jak stále hledí na Kingovu kancelář, pomyslel si, i s tebou budu počítat. Dřív nebo později. Buick zmizel za městem ohromeným nečekanou událostí.

První kolo oficiálně skončilo. A druhého se už nemohl dočkat.

8

Walter Bishop, muž s vysokým postavením v hierarchii tajné služby, vytrvale kroužil kolem Michelle. Maxwellová seděla u malého stolku a sledovala ho. Nacházeli se ve vládní budově ve Washingtonu, v malé konferenční místnosti plné lidí, kteří se starali o současné události.

„Měla byste být velmi ráda, že jste jen na dovolené, Maxwellová,“ prohodil přes rameno.

„Hm, ano. Jsem rozhořčená, že jste mi sebral odznak i zbraň. Nejsem hloupá, Waltře, vím, že rozsudek už byl vynesen. Jsem vyhozená.“

„Vyšetřování dál pokračuje. Nebo vlastně – spíš začalo.“

„Právě. Všechny ty roky mého života teď můžu spláchnout do záchodu.“

Něco zabručel a pak vyštěkl:

„Přímo před očima vám unesli kandidáta na prezidenta

– poprvé v historii agentury. Gratuluji. Buďte ráda, že nestojíte před popravčí četou. V některých zemích by tomu tak bylo.“

„Waltře, vy si vážně myslíte, že to nevím? Úplně mě to odrovnalo.“

„Zajímavý výraz. Neal Richards byl špičkový agent.“

„To vím i bez vás,“ odsekla mu. „Jak jsem jen mohla tušit, že ten najatý policajt v tom jede taky? Cítím se teď ze všech ve službě úplně nejhůř, právě kvůli Nealovi.“

„Nikdy jste neměla Brunovi dovolit, aby do té místnosti vešel bez dozoru! Kdybyste prostě jen dodržela standardní postupy, nikdy by se to nestalo. Přinejmenším jste měla nechat dostatečně otevřené dveře, abyste na něj viděla. Nikdy nespouštět ze svého chráněnce oči, to snad víte. To je služební příkaz č. 101.“

Michelle zavrtěla hlavou.

„Občas se uprostřed běhu událostí musíme nějak rozhodnout a přijmout kompromis, aby byli všichni spokojení.“

„Naše práce není o tom, aby byl někdo spokojený! Myje musíme udržet naživu!“

„Chcete mi snad říct, že je to poprvé, kdy byl chráněnec vpuštěn do místnosti bez agenta?“

„Ne, chci jen říct, že je to poprvé, co se něco podobného stalo. To je přitěžující okolnost, Michelle. Žádné vytáčky vám nepomůžou. Brunova politická strana táhne do války. Pár idiotů už teď říká, že agentuře zaplatili za to, aby Bruna odstranila z cesty.“

„Ale to je přece absurdní!“

„Já vím, že je, a vy to víte taky, jenže když se najde dost lidí, kteří to budou tvrdit, veřejnost jim uvěří.“

Michelle si v průběhu slovní přestřelky přesedla a teď už jen klidně hleděla do mužovy tváře.

„Aby bylo jasno, přijímám osobní odpovědnost za všechno, co se stalo, a žádný z mých mužů by neměl být potrestán. Jen plnili rozkazy. To já jsem vydala ten rozkaz a celé to zmršila.“

„Dobře že to říkáte, uvidím, co se s tím dá dělat.“ Na chvíli se odmlčel. „Předpokládám, že na rezignaci jste nepomyslela,“ dodal pak.

„Ne, Waltře, to tedy opravdu ne. A měl byste vědět, že si beru advokáta.“

„Ale samozřejmě. Tohle je Amerika. Každý průšvihář si klidně pořídí právníka a na své nekompetentnosti ještě vydělá balík peněz. Můžete být na sebe pyšná.“

Michelle prudce zamrkala, aby zakryla slzy nad tak jedovatou poznámkou, i když věděla, že si ji vlastně zasloužila.

„Waltře, já jen chráním sama sebe. V mém postavení byste udělal totéž.“

„Jasně, samozřejmě.“

Muž si strčil ruce do kapes a podíval se ke dveřím v gestu, kterým ji vyzval k odchodu. Michelle vstala.

„Smím vás požádat o laskavost?“

„Jistě že ano. Máte ale neuvěřitelnou odvahu to udělat.“

„Nejste první osoba, která si toho všimla,“ řekla chladně.

Čekal na její pokračování s určitým očekáváním a nic neříkal.

„Chci vědět, jak probíhá vyšetřování.“

„To je věc FBI.“

„Já vím, ale oni musí agenturu informovat.“

„To ano, jenže informace jsou přístupné pouze agentům v činné službě.“

„To znamená, že já nejsem?“

„Michelle, víte dobře, že jsem měl vždycky pochybnosti o přijímání žen do služby. Protože výcvik stojí peníze, ale ženy se pak vdají, mají děti a nakonec odejdou do penze. A všechny peníze, veškerý výcvik i čas, to všechno je k ničemu.“

Michelle nemohla uvěřit jeho slovům, přesto raději mlčela.

„Když jste ale přišla vy, pomyslel jsem si, že tyhle nové holky to zvládnou. Byla jste ženou na plakáty tajné služby. Nejlepší a nejchytřejší.“

„Ale s tím přicházejí i vysoké nároky.“

„Na všechny agenty máme vysoké nároky a mezi nimi hraje rozhodující roli perfektní pracovní výkon,“ odmlčel se, aby pokračoval. „Já vím, že vaše záznamy byly až dosud naprosto čisté. Vím taky, že jste postupovala velmi rychle. A vím i to, že jste dobrou agentkou. Jenže tohle jste podělala, protože jsme přišli o chráněnce a jeden agent o život. Nemusíme být úplně spravedliví, ale můžete si za to sama. Vůči nim to také spravedlivé nebylo.“

Znovu se odmlčel a jeho oči dostaly nepřítomný výraz.

„Ve službě ve své podstatě zůstat můžete. Nikdy ale nezapomenete na to, co se stalo. Bude to s vámi pořád, každičkou minutu, každý den, až do konce života. Bude vás to zraňovat mnohem víc, než co by vám mohla udělat agentura. Věřte mi.“

„Vypadá to, jako byste mluvil z vlastní zkušenosti.“

„Byl jsem s Bobbym Kennedym v hotelu Ambassador. Tehdy jsem byl polda zelenáč z L.A., kterého přidělili jako zálohu k tajné službě, když RFK projížděl. Já tam jen stál a sledoval muže, který se mohl klidně stát prezidentem, a nezabránil jsem tomu, aby vykrvácel na podlaze. Každý den přemýšlím o tom, co jsem mohl udělat jinak, abych tomu neštěstí předešel. To byl taky jeden z hlavních důvodů, proč jsem se pak přihlásil k tajné službě. Potřeboval jsem se s tím nějak vyrovnat.“

Jejich pohledy se na chvíli střetly.

„Nikdy se mi to nepovedlo. Ani vy nezapomenete.“

9

Kolem jejího bydliště na předměstí Virginie kroužila hejna novinářů, a tak se Michelle raději zapsala v hotelu v D.C. V místě, kde mohla volněji dýchat, si domluvila krátký informační oběd s kamarádkou pracující v FBI. Tajná služba a FBI se spolu příliš často nescházejí. Federální vyšetřovací složky byly ve srovnání s ostatními bezpečnostními agenturami něco jako čtyřsetkilová gorila. Michelle ale přesto velmi ráda svým přátelům od FBI připomínala, že právě jejich agentura založilo sedm bývalých agentů tajné služby.

Obě ženy také patřily k WIFLE, tedy k Federaci žen v policejních složkách. Tato podpůrná organizace pořádala schůze a každoroční konference, což mužští kolegové velmi často uštěpačně komentovali. Podle Michelle byla WIFLE velmi užitečná v případech, kdy potřebovala řešit otázky spojené s pohlavím.

Její přítelkyně byla ze schůzky značně nervózní, i když šlo o Michelle, která jí pomohla získat stříbrnou olympijskou medaili a díky tomu mezi nimi vzniklo pevné, hluboké přátelství.

Nad zeleným salátem a ledovým čajem dostala Michelle výsledky dosavadního vyšetřování. Simmons byl členem ochranky pohřebního ústavu, i když toho dne neměl být ve službě. Ve skutečnosti byl pohřební ústav hlídán jen v noci. Simmons – samozřejmě že nešlo o pravé jméno – zmizel. Jeho osobní dokumenty nikam nevedly, žádné informace si nikdo neověřoval; ukradené číslo sociálního pojištění, falešný řidičák i doporučení, vše velmi pečlivě připravené. Pracoval tam méně než měsíc. Takže Simmons byl prostě slepá ulička.

„Když ke mně přiběhl, měla jsem ho prostě jen za dalšího policajta zelenáče, a tak jsem mu dala nějaké rozkazy a zapojila ho do akce. Dokonce jsme ani neprohledali tu jeho dodávku, Bruno musel být schován někde v ní. Hrála jsem přesně podle jeho karet. Vlastně jsem mu dala ideální příležitost, aby mohl zavraždit jednoho z mých lidí.“

Michelle ve své lítosti skryla tvář v dlaních. Jen s velkým úsilím si pak nabrala plnou vidličku salátu a vsunula ji do úst. Sousto doslova drtila zuby, až se rozbolely.

„Než mě stáhli, zjistila jsem, že vyňali střelu z Neala Richardse. Byla to dumdum. Nejspíš ji nikdy nedokážou balisticky přiřadit, i kdyby měli v ruce tu správnou zbraň.“

Její přítelkyně souhlasila a pak Michelle sdělila, že dodávku našli v jedné opuštěné stodole. Provedli analýzu otisků prstů i dalších mikroskopických stop, ale dosud nenašli vůbec nic.

Mildred Martinová, vdova po zesnulém, byla doma a tiše pracovala na zahradě. V podvečer plánovala jít za manželem, společně s rodinou a přáteli. Nikdy Johnu Brunovi nevolala, aby ho požádala o schůzku v pohřebním ústavu. Její manžel byl Brunovým právním poradcem a byli si velmi blízcí. Když chtěl kandidát přijít za zesnulým, mohl kdykoli. Alespoň tak to řekla vyšetřovatelům.

„Proč pak ale Bruno porušil program a jel za Martinovou do pohřebního ústavu až na poslední chvíli?“ zeptala se Michelle. „Spadlo to na nás zčistajasna.“

„Podle jeho štábu mu Mildred Martinová volala dopoledne, aby se s ní a jejím zesnulým manželem rozloučil v pohřebním ústavu. Podle Dickerse, šéfa Brunova štábu, byl kandidát díky tomuto hovoru velmi rozrušený.“

„Však také umřel jeho blízký přítel.“

„Dickers ale tvrdí, že Bruno věděl o Martinově smrti už předtím.“

„Takže si myslíš, že je v tom něco víc?“

„No, předně si vybrala čas, kdy už v pohřebním ústavu skoro nikdo není. A podle toho, co Bruno řekl po tom telefonátu, došel Dickers k přesvědčení, že v tom setkání muselo být něco víc než jen rozloučení s přítelem.“

„Takže možná právě proto trval na tom, že budou v místnosti sami?“

Přítelkyně přikývla.

„Vdova musela říct něco důležitého, aby Bruno trval na soukromé schůzce.“

„Mildred ale tvrdí, že mu nevolala.“

„Někdo se za ní vydával, Michelle.“

„Co kdyby Bruno nepřišel?“

Na otázku si vzápětí odpověděla sama.

„Prostě by odešli. Kdybych šla s ním, o nic by se nepokusili, a Neal Richards by…“ Rozechvěl se jí hlas.

„Co máš dalšího?“

„Jsme přesvědčeni, že akce byla nějakou dobu plánována. Chci říct, že museli koordinovat celou řadu kroků a všechno provést naprosto perfektně.“

„Taky ovšem museli mít kontakt uvnitř Brunova týmu. Jak jinak by se dostali k jeho časovému programu?“

„No, je zveřejněn na oficiálních stránkách jeho kampaně. Událost, na kterou se chystal, byla plánovaná už delší dobu a on si jen zajel do pohřebního ústavu.“

„Ksakru, já mu říkala, ať ten program nedává na web! Víš, že dokonce jedna servírka v hotelu věděla o Brunové itineráři víc než my, protože Bruna zaslechla, jak o něm hovoří se svým štábem? Nás se ale až do poslední chvíle neobtěžovali vůbec informovat!“

„Upřímně řečeno, jak pak můžeš svou práci vlastně dělat?“

Michelle se na ni ostře podívala.

„A když si k tomu všemu ještě klidně umře Brunův učitel? Chci říct, že jeho smrt vlastně spustila celý ten běh událostí.“

Žena přikyvovala.

„Bill Martin byl starý pán, měl rakovinu v terminálním stadiu a zemřel v noci v posteli. Za takových okolností se při ohledání nevyplňuje žádná zvláštní zpráva a nebyla nařízena ani pitva. Domácí lékař jen podepsal úmrtní list. Po tom, co se stalo, bylo jeho tělo podrobeno toxikologickým testům a byly odebrány vzorky postmortem.“

„Co jste našli?“

„Velké množství roxanolu, tekutého morfinu, který bral proti bolesti, a víc než litr balzamovací kapaliny včetně stop dalších látek. Žádný obsah žaludku, protože byl vysušen pro balzamování. Nic, co by něčemu nasvědčovalo.“

Michelle sledovala oči své přítelkyně.

„Ty ale přesto nejsi přesvědčena.“

Přítelkyně jen pokrčila rameny.

„Balzamovací roztok proniká do všech hlavních cév, dutin, orgánů, takže je těžké říct něco přesnějšího. Za těchto okolností však patolog odebral vzorky středního mozku, kam, jak je typické, balzamovací roztok neproniká, a našel stopu metanolu.“

„Metanolu? To je přece součást balzamovacího roztoku, ne? Jak se mohl dostat i tam?“

„No právě. Balzamovací roztoky se liší svým složením. Ty drahé mají metanolu méně, ale o to víc formaldehydu. A ty levnější, jeden z nich byl použit u Martina, mají vysokou hladinu čistého metanolu. Musím ale dodat, že metanol se v určitém množství nachází i ve spoustě nápojů, třeba v likérech nebo ve víně. A Martin byl podle svědků velký pijan. To by mohlo být vysvětlením, ale koroner si tím není jist. Nabízí se i možnost, že chlapa v terminálním stadiu, což Martin byl, šlo velkou dávkou metanolu lehce sprovodit ze světa.“

Vytáhla složku a krátce v ní zalistovala.

„Pitva prokázala zničení orgánů, zakrnělé sliznice, sloupaný vnitřní epitel žaludku, všechno jednoznačné příznaky otravy metanolem. Navíc Martin měl za sebou protirakovinnou terapii

– chemoterapii a ozařování. Koroner měl před sebou opravdu složitý případ. Pravděpodobnou příčinou smrti bylo selhání krevního oběhu, což je u starého muže se smrtelnou nemocí docela normální.“

„Zavraždit někoho metanolem a vědět, že bude pravděpodobně balzamován bez pitvy, je skoro geniální,“ dodala Michelle.

„Ve skutečnosti docela hrůzné.“

„Jenže oni ho zabít museli,“ dodala Michelle. „Nemohli čekat a doufat, že Martin umře přirozenou smrtí a že jeho tělo bude k dispozici přesně v den, kdy bude Bruno projíždět kolem.“

Odmlčela se.

„Co seznam podezřelých?“

„Vážně nemůžu. Vyšetřování probíhá a já už jsem ti toho řekla mnohem víc, než bych měla. Mohli by mě posadit na detektor lži.“

Když jim přinesli účet, Michelle ho rychle popadla.

„Co budeš teď vlastně dělat? Mást? Nebo si hledat novou práci?“ zeptala se jí kamarádka už při odchodu.

„Nejdřív mást, hledat novou práci zatím ne.“

„Co tedy?“

„Nevzdám se své služební kariéry bez boje.“

Její přítelkyně se zamračila.

„Znám ten tvůj pohled. O čem přemýšlíš?“

„Ze jsi od federálů a je lepší, když to nebudeš vědět. Jak jsi sama říkala, mohli by tě posadit na detektor lži.“

10

Nejhorším dnem v životě Seana Kinga bylo 26. září 1996; den, kdy zabili Clydea Rittera, zatímco on, agent tajné služby, se díval na něco úplně jiného. Bohužel jeho druhý nejhorší den v pořadí právě nadcházel. V jeho kanceláři se motali policisté, technici, federální agenti, kladli spoustu otázek a nedostávali moc odpovědí. V celém tom kriminalistickém pátrání sejmuli otisky Kinga, Phila Baxtera i jejich sekretářky. Aby je prý mohli vyloučit, jak říkali. Klidně je ale mohli použít oběma směry a King si to dobře uvědomoval.

Dorazil i místní tisk. Novináře znal naštěstí osobně, a tak jeho chabé odpovědi přijali bez komentářů. Národní tisk dorazí vzápětí, protože zavražděný muž je vždycky dobrý pro zveřejnění. King to vytušil správně, protože u jeho dveří se už objevila skupinka federálních policistů.

Nebožtík Howard Jennings pracoval v Kingově advokátní kanceláři jako korektor, knihovník a účetní a vlastně i jako holka pro všechno. Jeho kancelář se nacházela v přízemí. Byl to tichý, usilovně pracující a do sebe uzavřený člověk. Na jeho způsobu živobytí nebylo nic mimořádného. V jednom ohledu však výjimečný byl.

Jennings byl zařazen do programu WITSEC, známého spíše jako Program na ochranu svědků. Osmačtyřicetiletý promovaný účetní Jennings, což samozřejmě nebylo jeho pravé jméno, byl kdysi výnosně zaměstnán ve zločineckém syndikátu někde na Středozápadě. Banda specializovaná na vydírání, podvody a praní peněz využívala žhářství, bití, mrzačení a občas i vražd k tomu, aby dosáhla svých cílů. Federální úřady se o ně začaly zajímat právě pro jejich poněkud smrtící metody a komplexnost zločinu.

Jennings okamžitě pochopil svou příležitost a pomohl poslat řádku nebezpečných maníků do vězení. Pár z těch opravdu nebezpečných však dokázalo z federální sítě proklouznout, a tak byl účetní zařazen do WITSECu.

Teď z něj byla mrtvola a Kinga rozbolela hlava. Jako bývalý federální agent s nejvyšším prověřením měl s programem WITSEC několikrát co do činění – v koordinaci tajné služby a federálů. Když byl Jennings u Kinga na přijímacím pohovoru, po prověření zázemí a díky Howardově píli se King domníval, že by Jennings mohl být do WITSECu zařazen. Nebyl si sice jist, ale měl svá podezření, i když se o ně nikdy s nikým nepodělil. Souviselo to především s malým množstvím doporučení a pracovních záznamů, což se objevuje právě v případech, kdy se někdo snaží vymazat svou pravou identitu.

Kingovi řekli, že ho z vraždy nepodezírají, což ale stejně znamenalo, že na seznamu podezřelých je hodně vysoko. Kdyby vyšetřovatelům řekl, že má podezření na Jenningsovo zařazení do WITSECu, téměř určitě by stál před velkou porotou. Proto se rozhodl, že bude hrát hlupáka.

Celý zbytek dne strávil uklidňováním svého společníka. Baxter byl velký urostlý chlap, bývalý hráč amerického fotbalu UVA, který strávil pár let na lavičce NFL, než se z něj stal agresivní a vysoce kompetentní advokát v oblasti trestního práva. V případě mrtvoly v jeho kanceláři se ale jeho právní kousky nedaly použít. S „náhlou smrtí“ se vždycky špatně vyrovnával. King, oproti němu, strávil v tajné službě léta a pracoval proti padělatelům a podvodníkům, z nichž někteří byli opravdu nebezpeční.

A také už zabíjel. Na vraždu byl tedy mnohem lépe připraven než jeho společník.

Sekretářku Monu Hallovou poslal King na zbytek dne domů. Křehké a nervózní Moně by pohled na krev a mrtvé tělo rozhodně nepřidal. Na druhé straně však byla také pověstnou místní drbnou, a tak King nepochyboval, že už se rozhořela místní telefonní mánie s divokými spekulacemi o jakési vraždě v kanceláři King&Baxter. V tiché komunitě, jakou Wrightsburg je, to bude téma na celé měsíce, ne-li roky.

Budovu zapečetili federálové a ochranka tu trávila čtyřiadvacet hodin denně, takže King&Baxter museli své pracovní povinnosti přenést domů. Večer pak oba právníci vynášeli ven krabice plné spisů a lejster a skládali je do svých aut. Když svalnatý Baxter odjel ve svém terénním voze, stejně mohutném, jako byl on sám, King se opřel o kapotu svého auta a zahleděl se na kancelář. V oknech zářila světla, vyšetřovatelé stále tvrdě prohledávali prostor ve snaze objevit nějakou stopu, která by mohla objasnit, kdo Howardu Jenningsovi prostřelil hrudník.

King se vydal po horských cestách směrem k domovu. Tam nahoře si vybudoval své nové útočiště – na tom, co zbylo z jeho původního života. Byla to pro něj skvělá terapie. Ale teď?

Usilovně přemýšlel, co může přinést zítřejší ráno. V kuchyni pak snědl misku polévky a podíval se na místní zprávy. Ukazovalijeho fotografie, vzpomínali na jeho práci v tajné službě (včetně jeho potupného odchodu), následně zmínili kariéru advokáta ve Wrightsburgu a přidali i vybrané spekulace o mrtvém Howardu Jenningsovi. King vypnul televizi a pokoušel se soustředit na domácí práce. Nedokázal však udržet pozornost, a tak se nakonec posadil mezi právnickou literaturu a nudné dokumenty a jen tak zíral před sebe.

Po chvíli však takového přemítání s radostí zanechal.

Převlékl se do šortek a svetru, popadl láhev červeného vína a plastový kelímek. Sešel do přístřešku za domem, kde měl svůj dok a v něm šestimetrový člun, pětimetrovou plachetnici, vodní skútr Sea Doo, kajak a kánoi. Jezero s mnoha zátokami a výběžky, mající v nejširším místě skoro osm set metrů, bylo mezi jachtaři a rybáři velmi populární; okouni, měsíčníci a sumci se proháněli v hlubokých a čistých vodách. Léto už skončilo a dovolenkoví hosté dávno odjeli.

Lodě měl uložené na zvedacích plošinách. Spustil na vodu skútr, nahodil motor a rozsvítil světla. Přidal plyn a jel skoro tři kilometry, vdechoval při tom svěží vzduch a nechal se omývat sprškami vody. Pak vjel do neobydlené zátoky, vypnul motor, shodil kotvu, nalil si sklenku vína a začal se zabývat svou pěkně pochmurnou budoucností.

Jakmile se rozšíří informace o tom, že v advokátní kanceláři byl zastřelen chráněný svědek, King se znovu dostane do popředí zájmu. A to pro něj bylo přímo hrozivé. Naposledy se jeden bulvární plátek dostal do slepé uličky, když ve své story vylíčil, jak byl King uplacen radikální politickou skupinou, která měla na věci jiný názor než Clyde Ritter, aby se při střelbě na něj díval stranou. Pomluvy měly a mají v USA stále živnou půdu; nakonec je žaloval a díky svému vítězství a nečekaným penězům si dokázal postavit svůj velký dům a začít nový život. Teď už však žádná hotovost nemůže vymazat to, co se stalo. Nebo by mohla?

Seděl na boku člunu, shodil boty, svlékl se a ponořil do temné vody. Chvilku zůstal pod hladinou a pak se vynořil, aby se nadechl. Jezero bylo teplejší než okolní vzduch.

Kingova kariéra tajného agenta se zhroutila v okamžiku, kdy byl televizní záznam z atentátu na Rittera uvolněn pro veřejnost. Jasně z něj vyplynulo, že King se až příliš dlouho díval úplně někam jinam. Záznam zachytil i atentátníka, jak vytahuje zbraň, míří a střílí. Zabijí Rittera, zatímco on, King, stále jakoby v transu, někam zírá. Klip dokonce ukázal i jakési dítko, které reagovalo na zbraň dřív, než si King vůbec uvědomil, co se děje.

Média podrobila Kinga zničující kritice, nepochybně i na základě řevu Ritterových lidí, kteří dostali strach, aby je někdo neobvinil z neobjektivnosti vůči nepopulárnímu kandidátovi.

Stále si vybavoval všechna ta hesla: „Agent se toulal někde očima, zatímco kandidát umíral“,“Agent veterán to zpackal“, „Spal ve službě“. Někde si dokonce přečetl „Právě proto nosí černé brýle“ – větu, která by u něj za jiných okolností vyvolala úsměv. Horší však bylo, že se mu začali vyhýbat ostatní agenti.

V takovém napětí se rozpadlo i jeho manželství. I když, po pravdě řečeno, hroutit se začalo už dávno před tím. King byl pořád někde jinde než doma, občas nechal jen vzkaz s žádným termínem, kdy se vrátí. Za těchto okolností odpustil ženě první nevěru, a pak dokonce i tu druhou. Potřetí se už ale rozešli.

I přesto, že se Kingovi jen krátce před tím zhroutil celý svět, jeho žena s rozvodem okamžitě souhlasila. Nemohl říct, že by toho dlouze litoval.

Přežil všechno a vybudoval si nový život. A teď?

Znovu skočil na svůj skútr, zabalil se do ručníku, který vozil s sebou, a vydal se zpátky. Místo toho, aby zamířil rovnou do doku, však vypnul motor a s rozsvícenými světly vjel do malé zátoky, vzdálené jen pár set metrů od jeho domu. Tiše shodil do vody malou kotvu, aby člun nenajel do vrstvy bahna. Pak spatřil za domem kužel baterky, vytrvale projíždějící nahoru a dolů. Měl návštěvníky. Nejspíš tam čenichají novináři. Snad jsou to oni, napadlo ho. Doufal, že si své skóre nepřišel vylepšit vrah Howarda Jenningse.

11

King se tiše brouzdal ke břehu, tam se oblékl a sedl si do dřepu uprostřed křovin. Světlo stále poskakovalo sem a tam, jak se někdo pohyboval po východní straně jeho pozemku. King se přesunul ve stínu stromů před svůj dům. Na příjezdové cestě parkoval kabriolet BMW, který neznal. Chtěl jít rovnou k němu, ale pak mu došlo, že bude lepší vzít si s sebou nějaké účinné vybavení. S velkou pistolí v dlani se bude cítit mnohem lépe.

Vklouzl do ztemnělého domu, vzal si zbraň a šel rovnou k zadním dveřím. Kužel světla zmizel, což mu přidělalo jen další starosti. Klekl si a chvíli poslouchal. K jeho uším dolehlo ostré praskání spadlých větví. Zprava, necelé čtyři metry od něj. Pak se ozvaly kroky a vzápětí další. Připravil se a odjistil pistoli.

Vyskočil, postavu zasáhl nízko a tvrdě, pak na ni skočil a přiložil jí k tváři pistoli. Leč nebyl to on, ale ona! A měla odjištěnou zbraň. Mířila na něj, dvě hlavně se skoro dotýkaly.

„K čertu, co tu vůbec děláš?“ zeptal se rozzlobeně, když si uvědomil, kdo to je.

„Když ze mě slezeš, tak snad popadnu dech, abych ti to řekla,“ vyštěkla.

Chvíli trvalo, než jí vyhověl, a když k němu natáhla ruku, aby jí pomohl, nabídnutý smír zcela ignoroval.

Měla na sobě sukni, blůzu a krátké sako. Sukně se jí v průběhu bitky vyhrnula až ke klínu. Když se vyhrabala na nohy, hned si ji stáhla zpátky.

„To je tvůj zvyk srážet k zemi své návštěvy?“ zeptala se nedůtklivě, když zasunovala pistoli za opasek a uhlazovala si sukni.

„Většina mých návštěv mi nečenichá kolem pozemku.“

„Nikdo mi neotevřel,“ řekla a zkřížila ruce na prsou. „Seane, je to všechno tak hrozně dávno.“

„Ze by? Ani jsem si nevšiml. Měl jsem docela dost práce se svým novým životem.“

Rozhlédla se kolem sebe.

„To vidím. Máš to tu hezké.“

„Joan, co tady děláš?“

„Přijela jsem za starým kamarádem, co má malér.“

„Vážně? Co to?“

Ostýchavě se usmála.

„Vražda v té tvé kanceláři. To je malér, nebo ne?“

„To tedy je. Já ale spíš mluvil o tom kamarádovi.“

Kývla směrem k domu.

„Jela jsem kus cesty. Slyšela jsem, že jste tady na jihu docela pohostinní. Nechtěl bys mi tu vaši pohostinnost ukázat?“

V té chvíli zrovna zvažoval, že jí prožene kulku hlavou. Jenže to by nezjistil, co tu Joan Dillingerová vlastně chce a jakou hru s ním hraje.

„Jakou pohostinnost?“

„Je už skoro devět a já ještě nevečeřela. Tak bychom mohli začít jídlem a pak se uvidí,“ řekla.

„Objevíš se tu neohlášená, po všech těch letech, a ještě čekáš, že budu vařit večeři? To jsi tedy docela odvážná.“

„Doufám, že tě to nepřekvapuje. Nebo snad ano?“

Zatímco připravoval jídlo, Joan si prohlížela jeho dům. V ruce držela sklenku ginu s tonikem, kterou jí King nalil, a chvílemi nakukovala i do kuchyně.

„Co dělá ten prst?“ zeptala se.

„Bolí jedině tehdy, když jsem pořádně naštvanej. Je to něco jako prstýnek, co mění barvu podle nálady. A měla bys vědět, že zrovna teď mi v něm škube jak čert.“

Jízlivost ignorovala.

„Máš to tu vážně krásné. Slyšela jsem, že jsi to celé postavil sám.“

„Alespoň jsem měl co dělat.“

„Nevěděla jsem, že jsi tesař.“

„Když jsem byl ještě na škole, tak jsem se tím živil. No a pak mě napadlo, že to můžu dělat i sám pro sebe.“

Jedli u stolu v kuchyni, odkud se otvíral malebný pohled na jezero, a popíjeli láhev merlotu, kterou King přinesl ze sklípku. Za jiných okolností to mohl být velmi romantický večer.

Po večeři přešli se skleničkami do obývacího pokoje. Zdejší okna i strop připomínaly katedrálu. Když si King všiml, že se Joan chvěje zimou, pustil do krbu víc plynu a podal jí deku. Seděli proti sobě na kožených pohovkách. Joan shodila lodičky, dala si nohy nahoru a deku přehodila přes sebe. Pak pozvedla sklenku.

„Byla to skvělá večeře,“ řekla a užívala si vinného buketu, „a navíc sek tvým přednostem přidalo i znalectví vín.“

„Hele, máš plné břicho a jsi ještě docela střízlivá. Proč jsi tady?“

„Když je bývalý agent vyšetřován kvůli závažnému kriminálnímu činu, zajímá to každého.“

„Tak tě poslali za mnou?“

„Ne, jsem na tom tak, že se můžu vyslat sama.“

„Takže jsi tu neoficiálně jen kvůli sobě? Anebo proto, abys špiclovala pro agenturu?“

„Popsala bych to jako neoficiální návštěvu. Ráda bych slyšela tvé vysvětlení toho všeho.“

King si pohrával se skleničkou a potlačoval nutkání hodit ji po Joan.

„Nemám žádné vysvětlení. Ten chlap pro mě pracoval jen krátce. Byl zabit. Dneska jsem zjistil, že byl v programu ochrany svědků. Nevím, kdo je vrah. Konec příběhu.“

Nic neříkala a jen na něj hleděla. Nakonec vstala, došla ke krbu, tam poklekla a rukou přejela po kamenném obkladu.

„Tesař a ještě kameník?“

„To jsem si dal udělat. Znám své možnosti.“

„To je povzbudivé. Většina chlapů si myslí, že dokážou všechno.“

„Dík. Přesto chci ještě pořád vědět, proč jsi tady.“

„Neboj, nemá to nic společného se službou a všechno je pouze mezi mnou a tebou.“

„Mezi mnou a tebou není nic.“

„Ale bylo. Pracovali jsme pro agenturu celá ta léta. Spali jsme spolu. Za jiných okolností jsme se možná mohli dát dohromady natrvalo. A ráda bych věřila, že kdyby ses ty dozvěděl, že chlapa, co byl v programu ochrany svědků, zavraždili v mé kanceláři, a že na mě znovu dolehla celá moje minulost, že bys prostě přijel a zeptal se mě, jak to zvládám.“

„Tak v tom se bohužel pleteš.“

„Vidíš, a já jsem tady jen a jen proto. Chtěla jsem tě podpořit, abys to zvládl.“

„To jsem opravdu rád, že ti tahle mizérie dala tak skvělou příležitost ukázat tvou soucitnou povahu.“

„Seane, sarkasmus se k tobě nehodí.“

„Je pozdě a do D.C. je to dlouhá cesta.“

„Máš pravdu. Na to, abych jela, je už dost pozdě. Zdá se, že tu máš hodně volných pokojů,“ dodala. Pak vstala a sedla si vedle něj, až nepříjemně blízko.

„Vypadáš skvěle, klidně by ses mohl starat o rukojmí,“ řekla a obdivné přejela pohledem po jeho těle.

Měřil přes metr osmdesát. Zavrtěl hlavou.

„Na takové věci jsem už příliš starý. Bolí mě kolena, mám nefunkční loket a vůbec.“

Povzdechla si a podívala se stranou, než si narovnala pár zbloudilých kadeří.

„Mně bylo právě čtyřicet.“

„Tak to přijmi s klidem. Neznamená to konec světa.“

„Pro chlapa možná ne. Ale pro ženskou? Čtyřicet let a ještě k tomu svobodná, to není nic příjemného.“

„Vypadáš skvěle. Výborně na třicet, výborně na čtyřicet. Navíc máš svou kariéru.“

„Nemyslím, že mi to bude stačit na dlouho.“

„Pořád déle než mně.“

Odložila skleničku a otočila se k němu.

„Ale já bych na ocet být nemusela.“

Zavládlo nepříjemné ticho.

„Stalo se to už před léty,“ řekl nakonec,“ je to všechno pryč.“

„Ne, je to jinak. Moc dobře vnímám, jak se na mě díváš.“

„Co jsi čekala?“

Vzala si znovu skleničku s vínem a vypila ji na jediný lok.

„Ani nevíš, jak těžké pro mě bylo sem přijet. Desetkrát jsem si to rozmýšlela. Hodinu mi trvalo, než jsem si vybrala, co na sebe. Byla jsem víc nervózní než při zajištění prezidentovy inaugurace.“

Nikdy ji takhle mluvit neslyšel. Vždycky měla k sobě až přehnanou sebedůvěru. Chlapy si dobírala, jako by mezi ně patřila, a všem jen dávala rozkazy.

„Promiň, Seane. Teď vlastně ani nevím, jestli jsem vůbec někdy někomu řekla’promiň‘.“

„Je to moje chyba. Uzavřeme to.“

„To je od tebe velmi laskavé.“

„Já jen nemám dostatek energie dál se dohadovat. Není to pro mě až tak důležité.“

Vklouzla do lodiček, vstala a oblékla si sako.

„Máš pravdu, je pozdě a měla bych jet. Je mi líto, že jsem narušila tvůj skvělý život. Omlouvám se taky za to, že jsem měla starost a přijela se podívat, jak se ti vede.“

King chtěl něco říct, ale na okamžik zaváhal. Až když zamířila ke dveřím, povzdechl si a poznamenal.

„Pila jsi až moc na to, abys mohla jet zpátky. Pokoj pro hosty je přímo nad schody vpravo. Najdeš tam pyžamo i vlastní koupelnu. Ten, kdo vstane první, vaří kávu.“

Otočila se k němu.

„Jsi si jistý? Dělat to nemusíš.“

„Věř mi, vím, co říkám. Taky bych to normálně neudělal. Dobrou noc, uvidíme se ráno.“

Podívala se na něj s výrazem, který jasně naznačoval – jsi si opravdu jistý, že mě nechceš vidět dřív, než bude ráno?

Otočil se a šel pryč.

„Kam jdeš?“ zeptala se.

„Mám ještě nějakou práci. Hezky se vyspi.“

Joan vyšla ven a vzala si z auta své zavazadlo. Když se vrátila, King nikde nebyl. Hlavní ložnice byla nejspíš na vzdálenější straně haly. Tiše k ní došla a nakoukla dovnitř. Jen tma. A prázdno. Pomalu zamířila do svého pokoje a zavřela za sebou dveře.

12

Ruce i nohy Michelle Maxwellová se pohybovaly s maximální efektivností, i když sama sebe teď posuzovala podle mnohem nižších kritérií než v době svých olympijských úspěchů. Její skul brázdil vody Potomaku, slunce začínalo vycházet a v těžkém vzduchu visel příslib teplého dne.

Tady v Georgetownu odstartovala svou veslařskou kariéru. Její svalnatá stehna a ramena hořela úsilím, které vydávala. Předjela ostatní lodě, skul, kajak, kánoi i všechna srovnatelná plavidla včetně jednoho s pěti koňskými silami.

Přirazila se skulem k jednomu z hausbótů u břehu Georgetownu, předklonila se a zhluboka se nadechla. Endorfiny kolující v krvi jí přinášely opravdovou radost. Za půl hodiny už seděla ve svém voze značky Land Cruiser a mířila zpět do hotelu blízko Tysons Conner ve Virginii, kam se přestěhovala. Ještě pořád bylo časné ráno, takže na silnicích vládl malý provoz – v relativním slova smyslu pro oblast, kde jsou dálnice ucpané už v pět ráno.

V hotelu se osprchovala a natáhla si tričko a šortky. Bez nepohodlných bot, punčoch a bez pouzdra na zbraň, které ji tlačilo, si připadala skvěle. Protáhla se, natáhla unavené nohy a pak si objednala snídani do pokoje. Než ji přinesli, stihla se obléknout. Dala si lívance, pomerančový džus a kávu, projížděla televizní kanály a hledala nové informace o Brunové zmizení. Ironií bylo, že ač v ten den velící agentka, dnes získávala novinky o případu ze CNN. Televizi přestala přepínat v okamžiku, kdy spatřila muže, který jí byl odněkud povědomý. Nacházel se zrovna ve Wrightsburgu, obklopen hejnem novinářů. A rozhodně se vůbec nebavil.

Pár okamžiků jí trvalo, než si ho správně zařadila. Byl to Sean King. Ona sama vstoupila do tajné služby asi rok před Ritterovým zavražděním. Michelle se o Kinga nikdy nezajímala a taky k tomu neměla žádný důvod. Ale teď, když poslouchala detaily o zavraždění Howarda Jenningse, najednou zatoužila vědět víc. Nikoli z čistě fyzického hlediska. King byl fešák; vysoký, s pěknou postavou a nakrátko zastřihnutými černými vlasy, které mu už na spáncích notně šedivěly. Muselo mu být kolem pětačtyřiceti, spočítala si. Měl tvář, která vypadala mnohem lépe s vráskami. King tím získal na atraktivnosti, kterou ve svých dvaceti či třiceti, kdy byl nejspíš až příliš velký hezoun, rozhodně neměl. Teď ji ale nepřitahoval jako muž. Když naslouchala útržkovitým detailům vedoucím k Jenningsově smrti, přitahovalo ji spíš něco na té vraždě, i když přesně neuměla vysvětlit, co to bylo.

Najednou dostala nápad a zavolala jednomu svému důvěrnému kamarádovi ze služby. Mladík nebyl agent, pracoval jako civilní zaměstnanec v administrativě. Všichni agenti si potřebovali k úředníkům vytvořit silné vazby, protože právě oni věděli, jak se prokousat všemi zákazy, které sužují vládní agentury. Ten kluk Michelle nesmírně obdivoval a udělal by pro ni cokoli, jen za pouhý příslib společného setkání nad kávou. Teď toho využila. Cenou za setkání byl souhlas, že jí přinese kopie spisů a další materiály. Mladík se nejdřív ošíval – nechtěl se dostat do maléru, jak říkal – ale nakonec ho stejně přemluvila. Dokonce jí kývl i na prosbu, aby trochu pozdržel administrativní úkony spojené s jejím odchodem na dovolenou; potřebovala mít ještě několik dní přístup do služebních databází, než jí zruší login a heslo.

Sešli se v malé kavárničce ve městě a Michelle skutečně dostala všechny dokumenty, které chtěla. Objala mladíka, i když jen na chvíli nutnou k tomu, aby měl pocit, že její přízeň bude pokračovat. Když vstoupila do tajné služby, rozhodně by nezískala hodnost jen za svou ženskost. Teď to byl ale další prostředek. Ve skutečnosti, pokud ho použila odpovídajícím způsobem, byl užitečnější zbraní než její .357.

Když se vracela ke svému vozu, zastavil ji jakýsi hlas. Byl to agent, kterého přeskočila při šplhání nahoru po kariérním žebříčku. Teď měl škodolibou radost.

„Kdo by si to byl pomyslel?“ začal nevinně. „Tvoje hvězda stoupala stále výš a výš. Pořád nechápu, jak jsi mohla tohle dopustit, Micku. Myslím, proč jsi toho chlapa pustila sama do místnosti, kterou jste ani pořádně neprohledali. Ksakru, na co jsi myslela?“

„Mám dojem, že jsem nemyslela vůbec na nic, Steve.“

Plesknul ji po paži, o něco tvrději, než bylo nutné.

„Nedělej si s tím starosti, nenechají přece svou superstar úplně padnout. Přeloží tě, možná budeš hlídat někoho jako Lady Bird v Texasu nebo třeba Fordovic rodinu. Šest měsíců v Palm Springs a šest ve Vailu se slušným platem. Kdyby se to ale stalo někomu z nás, povalečů, uřízli by mu hlavu a úplně na něj zapomněli.“

„Asi budeš překvapený, ale až tohle celé skončí, nejspíš už ve službě nebudu.“

Široce se usmál.

„Přesto ale život půjde dál. Hlavně na sebe dávej pozor.“

Otočil se a chystal se k odchodu.

„Hele, Steve?“

Otočil se zpět.

„Protože tě považuju za svého kamaráda, chci ti říct, že minulý týden procházeli data ve všech laptopech. Tak si dej raději pozor na to porno – myslím na ty stránky, kam chodíš z kanceláře. Mohl bys přijít o prověření. A co kdyby se to čistě náhodou dozvěděla i manželka? Mimochodem, opravdu ti ty velké kozy a úzké zadečky stojí za to riziko? Copak je nutné chovat se jako šestnáctiletý puberťák?“

Stevův úsměv zmizel, ukázal na ni prostředníčkem a odkráčel pryč.

Michelle však úsměv vydržel i celou cestu do hotelu.

13

Michelle si na posteli rozložila dokumenty a začala je systematicky procházet. Postupně si také psala poznámky. Ukázalo se, že Kingovy záznamy jsou bez poskvrnky, navíc s dlouhým seznamem úspěchů v tajné službě – až do onoho osudného dne, kdy nedokázal udržet pozornost a Clyde Ritter zaplatil nejvyšší daň.

Na začátku své kariéry byl King při obtížném boji proti padělatelům dokonce zraněn, když jeden zátah dopadl naprosto katastrofálně. Zabil dva muže, než sám dostal kulku do ramene. O pár let později pak zastřelil Ritterova vraha, leč o pár vteřin se zpozdil. Celkem tedy poslal na onen svět tři muže. Michelle sice vystřílela tisíce ran ve výcviku, ale ve své krátké kariéře u policie v Tennessee nevystřelila vůbec na nikoho. Občas se přistihla, jak přemítá o tom, zda by ji to změnilo, zda by pak dál dělala práci méně, anebo naopak příliš poctivě.

Vrahem Clydea Rittera byl jakýsi profesor z univerzity Atticus. Profesor Arnold Ramsey rozhodně nepatřil mezi známé zabijáky a neměl ani žádné vazby na radikální politické organizace, i když se později ukázalo, že byl silným Ritterovým kritikem. Nechal po sobě ženu a dceru. To jim tedy odkázal dáreček, pomyslela si Michelle. O čem asi jeho dcera mluví, když se jí ptají na rodinu? Ahoj, můj táta je atentátník, podobně jako Wilkes Booth nebo Lee Harvey Oswald. Zastřelila ho tajná služba. A copak dělá tvůj taťka?

Nikoho dalšího v souvislosti s atentátem neobvinili. Oficiální verze byla uzavřena s tím, že Ramsey pracoval sám.

Pro tuto chvíli skončila se studiem dokumentů a vzala video, které bylo součástí oficiální složky. Strčila kazetu do přehrávače pod televizí a zapnula ho. Pak se posadila, aby mohla v klidu sledovat scénu ze setkání Rittera s voliči. Záběry, které pořídil místní televizní tým, vrazily poslední hřebíček do Kingovy rakve. Navzdory usilovné snaze zajistit, aby se podobná chyba už nikdy neopakovala, se tajná služba stejně rozhodla tohle video svým rekrutům neukazovat. Michelle se domnívala, že s největší pravděpodobností kvůli té ostudě.

Ztuhla, když spatřila sebevědomého Clydea Rittera a jeho doprovod, jak vstupují do přecpané místnosti. O Ritterovi toho moc nevěděla, vyjma toho, že dělal pastora v televizi a získal obrovské jmění. Tisíce lidí z celé země mu posílaly peníze, malé i velké částky. Říkalo se, že mu řada bohatých starších dam, většinou vdov, poslaly své životní úspory za příslib, že se jednou dostanou do nebe. Protože ale neexistovaly žádné skutečné důkazy, tlachy brzo povadly. Když skončil se svým naoko náboženským životem, kandidoval a byl zvolen do Kongresu v nějakém jižním státě. Kde přesně, to Michelle nevěděla. Věděla však, že měl prapodivné volební názory na rasové otázky i na občanské svobody a dával až moc na odiv svou víru. V jeho státě ho milovali, a jelikož se našlo dost voličů nespokojených s hlavními volebními směry, mohl Ritter kandidovat na prezidenta jako nezávislý. Velké ambice uzavřela kulka v jeho srdci.

Vedle Rittera stál jeho volební manažer. I o něm si Michelle vyhledala potřebné informace. Jmenoval se Sidney Morse, byl synem prominentního kalifornského advokáta, matka mu zemřela. Živil se jako scenárista a divadelní režisér, než začal svůj umělecký talent využívat v politické aréně. Získal si národní reputaci při organizaci velkých politických kampaní. Přeměnil je v mediální extravagantní show s břitkými komentáři a zaměřením na všechny možné detaily. Dosáhl opravdu pozoruhodných vítězství. Tahle skutečnost však podle Michelle vypovídala mnohem více o naivitě současných voličů než o morálních vlastnostech moderního kandidáta.

Morse dokázal za správné peníze a ve správné chvíli vyřešit nejrůznější problémy a překonávat politické propasti. Do téhle záležitosti se přidal, až když Ritterova kampaň začala a on potřeboval opravdu zkušeného kormidelníka. Měl totiž reputaci brilantního, šikovného, a když bylo potřeba, tak i nelítostného muže. Všichni se shodli na tom, že pro Rittera připravil opravdu skvělou kampaň. A Morse si hodlal svého postavení náležitě užít. Neužil si však nic. Po Ritterově zavraždění se stal politickým psancem a jako po spirále následoval i pád v jeho osobním životě. V průběhu jednoho roku Morse zešílel a byl umístěn do ústavu pro choromyslné, kde pravděpodobně stráví celý zbytek života.

Michelle znovu ztuhla, když spatřila Seana Kinga stát přímo za kandidátem. V duchu počítala všechny agenty v místnosti a uvědomila si, že jich moc nebylo. V Brunově ochrance měla třikrát tolik mužů. King byl v podstatě jediným agentem v přímé blízkosti Rittera. Napadlo ji, že ten, kdo byl za všechno odpovědný, připravil pěkně nesmyslný plán.

Jako horlivá studentka historie tajné služby Michelle věděla, že pracovní postupy agentury se postupně vyvíjely. Musely přijít tragické smrti tří prezidentů, Lincolna, Garfielda a McKinleyho, než Kongres přijal zásadní zákony na ochranu prezidenta. První opravdová ochranka byla přidělena až Teddymu Rooseveltovi – poté, co byl Mc Kinley zastřelen. I když dlužno dodat, že systém ochrany byl tenkrát mnohem méně propracovaný než dnes. Dokonce ještě ve čtyřicátých letech minulého století neměl Harry Truman, právě zvolený viceprezident Franclina Roosevelta, přiděleného agenta, a to až do okamžiku, než se jeden z Trumanových asistentů opravdu rozčílil, že člověk, který stojí po boku možná nejmocnějšího muže světa, je oprávněn mít alespoň jednoho pistolníka, který ho bude chránit.

V průběhu volebního mítinku Michelle sledovala, jak King – zcela podle předpisů – vykonává všechny své úkony. Jeho pohled se neustále pohyboval z místa na místo, což vám tajná služba vlije přímo do krve. Kdysi ochranka soutěžila s dalšími federálními ozbrojenými složkami v tom, kdo lépe prokáže, kdy sledovaná osoba lže. Ochranka s přehledem zvítězila. Podle Michelle tomu ani nemohlo být jinak. Agent přidělený k ochrance totiž trávil většinu času odhadováním těch nejniternějších myšlenek a motivů lidí už jen podle jejich vzhledu.

A pak přišel ten osudný moment. King najednou vypadal jako opařený něčím vpravo od něj. Michelle zjistila, že je přímo posedlá touhou odhalit, na co se díval a proč neviděl, jak Ramsey vytahuje zbraň a střílí. Vyskočila, když se ozval ten zvuk a ona si uvědomila, že i její pozornost se upřelajinam, stejně jako Kingova. Převinula pásek a sledovala, jak Ramseyho ruka vklouzla do kapsy pláště; ten pohyb byl částečně skryt za transparentem s Ritterem, který držel v druhé ruce. Až do okamžiku, kdy Ramsey zamířil a vystřelil, nebyla zbraň vidět. King se probudil v okamžiku, kdy kulka opustila Ritterovo tělo a zasáhla ho do dlaně. Když se Ritter zhroutil k zemi, v davu vypukla hysterie. Kameraman pořizující záběry nejspíš sklouzl na kolena, neboť Michelle teď viděla jen torza a míhající se ruce a nohy. Agenti a zřízenci byli tlačící se masou vystrašených lidí vystrkáni stranou. Trvalo to jen pár vteřin, alejí to připadalo jako věčnost. Pak kameraman pravděpodobně zase vstal, protože na záběru se opět objevil Sean King.

Po ruce mu stékala krev a zbraní mířil na Ramseyho. I on ještě stále držel svou pistoli. Normální lidskou reakcí na výstřel je, že sebou člověk trhne, zpanikaří a vrhne se na zem, neschopen pohybu. V tajné službě vás ale cvičí, abyste podobný instinkt uměli překonat. Pokud neznámý vystřelí, vy musíte jednat! Popadnete chráněnce a snažíte se i s ním co nejrychleji vypadnout. King to neudělal, jak se Michelle domnívala, nejspíš proto, že před ním stál ten chlap s pistolí.

King vypálil jednou, dvakrát, zdálo se, že zcela chladnokrevně; nevykřikl ani slovo varování, což by Michelle udělala. Pak se Ramsey zhroutil a King tam jen stál a hleděl na mrtvého kandidáta, zatímco ostatní agenti se konečně pohnuli a snažili se Rittera krýt. King zůstal sám v běhu událostí.

Michelle by dala cokoli za to, kdyby věděla, co si ten muž v téhle chvíli myslel.

Převinula pásek a znovu jej pozorně sledovala. Ozvalo se cvaknutí, když Ramsey vypálil. Jenže před tím tam zazněl ještě nějaký jiný zvuk. Opět kazetu vrátila a pečlivě poslouchala. Bylo to tam! Znělo to jako písknutí, kliknutí nebo žuchnutí. Žuchnutí! Přišlo z místa, kam se King díval. Pak zaslechla jakési svištění či slabé vrčení.

Okamžitě se tím začala zaobírat. To žuchnutí! Možná to byl příjezd kabiny výtahu a ten svist zase otvírání dveří. Na nákresu místnosti, kde Rittera zastřelili, byla řada výtahů přesně v místě, kam se King díval. Pokud se dveře výtahu otevřely, co tam bylo pro Kinga tak důležité, že ztratil pozornost? Proč to nikdy neřekl? Proč nikdo jiný nic neviděl? Proč si toho nikdo nikdy nevšiml, když tu kazetu viděli už tolikrát? Proč ji ale vůbec případ Seana Kinga tolik přitahoval? Vždyť se to stalo před osmi lety! Jenže ji to zajímalo. Po dnech nudy musela něco dělat. Potřebovala činnost.

Zcela impulzivně si sbalila zavazadla a odhlásila se z hotelu.

14

Stejně jako Michelle Maxwellová i King vstával brzo a teď byl na vodě. On se však nacházel v kajaku, ne ve skulu, a jel o poznání pomaleji než Michelle. Hladina byla bez jediné vlnky. Nastalo nejtišší období z celého dne, perfektní chvíle na přemýšlení, a to King velmi potřeboval. Jenže tentokrát mu to nějak nešlo.

Zaslechl své jméno a podíval se tím směrem. Joan stála u zadních dveří jeho domu, držela v ruce cosi, co vypadalo jako hrnek kávy, a volala na něj. Měla na sobě pyžamo, které nechával připravené v pokoji pro hosty. Nijak nespěchal, než odpádloval zpátky, a pak pomalu došel k domu. Čekala na něj u zadních dveří a usmívala se.

„Je zřejmé, že jsi vstal první, ale žádnou kávu jsi neuvařil. Nevadí, ještě pořád máš dobrou zálohu.“

Trvala na tom, že snídani připraví sama, a tak si od ní vzal kávu a posadil se ke stolu. Sledoval, jak bosá a v županu cupitá po kuchyni, zcela očividně hrající roli šťastné ženušky. Joan, jak si King pamatoval, patřila k nejtvrdším agentům, jaké kdy služba vychovala, i když v intimních chvílích dokázala projevit i svou nespornou ženskost. Chovala se jako sexuální dynamit.

„Ještě pořád máš rád míchaná vajíčka?“ zeptala se.

„Jasně,“ odvětil.

„A housku bez másla?“

„Jo.“

„Bože, ty jsi tak předvídatelný!“

To tedy jsem, pomyslel si. Pak položil svou vlastní otázku.

„Nějaké novinky o Jenningsově smrti, neboje to utajené?“

Přestala míchat vajíčka.

„Tam už hraje FBI, vždyť to víš.“

„Ale agentury si spolu přece povídají.“

„Už dlouho ne. A stejně toho nikdy moc nebylo.“

„Takže vlastně nic nevíš,“ dodal jakoby na omluvu.

Neodpověděla. K míchaným vajíčkům rozpekla housku a předložila mu snídani se stříbrným příborem, ubrouskem a dalším hrnkem kávy. Posadila se proti němu a zatímco jedl, usrkávala pomerančový džus.

„Vážně si nic nedáš?“ zeptal se.

„Ne, dávám si pozor na figuru. A koukám, že jsem jediná, kdo to tady dělá.“

Zdálo se mu to, anebo pod stolem opravdu přejela svou nohou po té jeho?

„Co čekáš? Že půjdeme po osmi letech rovnou na věc?“

Zaklonila hlavu a rozesmála se.

„Občas mám podobné fantazie.“

„Jsi blázen, víš to vůbec? Mohla bys na to mít papíry.“

Nedělal si legraci.

„Neboj, dětství jsem měla úplně normální. Možná, že jen moc toužím po chlapovi, co mě rozpaluje.“

Jasně, teď se to stalo. Její chodidlo přejelo po jeho lýtku. Byl si tím jistý, protože ten dotek pokračoval a sunul se výš k jeho intimním místům.

Naklonila se dopředu. V jejím pohledu už nebyla duše, byl to pohled predátora. Prostě ho chtěla, hned teď a tady na kuchyňském stole, hned vedle předvídatelných míchaných vajíček. Vstala, shodila ze sebe kalhoty od pyžama a ukázala se v tenoučkých bílých kalhotkách. Pak pomalu a uvolněně rozepínala kabátek, jako by chtěla přestat u každého dalšího knoflíčku. Neudělala to. King sledoval, jak se kabátek otvírá. Neměla podprsenku. Joan odhodila pyžamo na jeho klín a jediným máchnutím ruky shodila talíře ze stolu na podlahu.

„Je to už tak dávno, Seane. Udělejme s tím něco!“

Vylezla na stůl a položila se na záda s roztaženými stehny. Usmívala se, když se vztyčil jako věž nad jejím nádherným nahým tělem.

„Jdeš rovnou na věc, co?“ zeptal se.

„Co tím chceš říct?“

Podíval se na lampu na stropě.

„Že chceš položit trojku rovnou bez spodního prádla.“

„Tedy, den právě začal, pane Kingu.“

Úsměv jí zmizel ze rtů, když vzal kabátek od pyžama a lehce jím zakryl její intimní partie.

„Jdu se obléct. Ocenil bych, kdybys tady uklidila ten svinčík.“

Když šel po schodech nahoru, slyšel její smích i křik.

„Jsem úplně ohromena, jak jsi zmužněl, Seane!“

Zavrtěl hlavou a představoval si ten blázinec, ze kterého ji propustili.

„Dík za snídani,“ houkl zpátky.

Když se vracel po schodech zase dolů, vy sprchovaný a oblečený, ozvalo se klepání na dveře. Podíval se z okna a s údivem spatřil policejní vůz, dodávku federální policie a černý teréňák. Otevřel.

Todda Williamse, náčelníka policie, znal víc než dobře, vždyť mu dělal dobrovolného zástupce. Todd vypadal úzkostlivě, když jeden ze dvou agentů FBI přistoupil ke Kingovi a ukázal mu svůj průkaz způsobem, jakým se seká šavlí.

„Sean King? Víme, že máte legálně drženou zbraň.“

King přikývl.

„Jsem dobrovolný policista. Veřejnost miluje, když jsme ozbrojeni, abychom mohli ve vhodném okamžiku zastřelit ty proradné padouchy. Takže?“

„Rádi bychom ji viděli. Vlastněji rovnou zadržíme.“

King se ostře podíval na Williamse, ten však pod jeho pohledem jen pokrčil rameny.

„Máte povolení?“ zeptal se King.

„Jste bývalý federální agent. Předpokládali jsme, že budete spolupracovat.“

„Jsem ale také právník, a ti mezi spolupracující rasy nepatří.“

„Je to na vás. To lejstro máte tady.“

King používal jako federální agent stejný trik. „Povolení k prohlídce“ byla většinou fotokopie křížovky z New York Times, jen pečlivě složená.

„Ukažte mi to,“ dožadoval se.

Předložili mu povolení, kupodivu bylo pravé. Chtěli jeho služební revolver.

„Smím vědět proč?“

„Zeptat se můžete,“ řekl agent.

Do popředí teď vystoupil jeden z federálních policistů. Bylo mu kolem padesáti, měřil asi sto devadesát a měl postavu profesionálního boxera s širokými rameny a dlouhými pažemi.

„Hele, necháme těch kravin, jo?“ řekl agentovi, který se díval na Kinga. „Chtějí porovnat zbraň s kulkou, kterou vytáhli z Jenningse. Předpokládám, že s tímhle problém mít nebudete.“

„Vy si myslíte, že jsem zastřelil Howarda Jenningse ve své kanceláři a svým služebním revolverem? Skvělý nápad, vždyť já nemám ani dost filipa na to, abych si opatřil jinou bouchačku.“

„Pouze eliminujeme možnosti,“ řekl muž v poklidu. „Znáte přece předpisy, vždyť jste byl agent, ne?“

„Jo, to byl,“ odpověděl. „Jdu pro tu pistoli.“

Ten obr však položil ruku na Kingovo rameno.

„Nejen řekněte, kde ji máte.“

„Pustit vás dovnitř a klidně vám dovolit, abyste tam proti mně sesbírali důkazy?“

„Nevinný člověk nemá co skrývat,“ odsekl polda. „Mimochodem, vůbec nikam nepolezou, aby náhodou nenarušili skautíkovu čest.“

Agent FBI šel za Kingem. Když procházeli halou, při pohledu na ten svinčík v kuchyni vypadal agent dost překvapeně.

„Můj pes je krapánek divoký,“ poznamenal King.

Muž přikývl.

„Mám černého labradora, jmenuje se Trigger. Jak ten váš?“

„Pitbullka, fena a říkám jí Joan.“

Vešli do pracovny, kde King odemkl skříňku a naznačil agentovi, aby zkontroloval její obsah. Muž zabalil zbraň, předal mu potvrzení a společně s Kingem vyšli ven.

„Mrzí mě to, Seane,“ řekl Todd. „Vím, že je to celé hovadina.“

King si jen pomyslel, že dobrý náčelník policie říká až moc často jiné věci, než co si opravdu myslí.

Když muži ve svých vozech odjeli, Joan, teď už opět oblečená, sešla ze schodů.

„Co chtěli?“

„Domluvit si rande na policejním bále.“

„Hm, hm. Jsi snad podezřelý?“

„Vzali si mou pistoli.“

„Máš přece alibi, ne?“

„Byl jsem na hlídce. Nikoho jsem neviděl a nikdo neviděl mě.“

„Pak je opravdu škoda, že jsem tu nebyla dřív. Kdybys hrál karty, jak se patří, mohl jsi mít alibi jako hrom.“

Zvedla pravici a položila ji na imaginární bibli.

„Vaše ctihodnosti, pan King je nevinný, protože v čase domnělé vraždy s ním byla zde přísahající hluboce propojena na kuchyňském stole.“

„Leda tak ve tvých snech.“

„Jsou to mé sny. Ale teď už jsem se opravdu zdržela příliš dlouho.“

„Joan, udělej mi laskavost. Vypadni z mého domu!“

Ustoupila, její oči hledaly jeho pohled.

„Vážně se nemáš čeho bát, viď? Balistika rozhodně nebude souhlasit. A je to.“

„Myslíš?“

„Předpokládám, že jsi měl tu pistoli s sebou na hlídce.“

„Samozřejmě že ano. Už mi to ale stejně nestřílí.“

„Vtípky. Vždycky jsi dělal stupidní vtipy, když jsi byl opravdu nervózní.“

„Ten chlap je mrtvý. V mé kanceláři. Rozhodně teď nemám náladu dělat si z něčeho legraci.“

„Pokud jsi toho muže nezamordoval, tak nechápu, jak by smrtící zbraň mohla být ta tvoje. A já to nebyla, přísahám!“ dodala a podívala se na nepořádek kolem kuchyňského stolu.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se.

„Před osmi lety jsem ztratila něco, co pro mě bylo hodně důležité. Dneska ráno jsem se pokoušela získat to zpátky, jenže jsem použila metodu, která, jak se ukázalo, byla šíleně hloupá.“

„Proč jsi se chtěla znovu sejít?“

„Musím se tě na něco zeptat.“

„Ptej se.“

„Teď ne. Jindy. Najdu si tě.“

Když odjela, začal uklízet v kuchyni. Za pár minut bylo vše čisté a na svém místě. Kéž by to bylo tak snadné i v jeho životě. Najednou měl pocit, že se pravděpodobně zhroutí ještě mnoho věcí, než se tahle životní kapitola úplně uzavře.

15

Michelle využila k letu do Severní Karolíny malý místní letoun. Protože už neměla odznak a nebyla ve službě, musela přihlásit svou legálně drženou zbraň, kterou umístila v zavazadle v nákladovém prostoru. Při přistání ji musela ukázat. Plošné opatření zabavovat všechny zbraně, které vstoupilo v platnost po 11. září, se nyní už tak striktně nedodržovalo, ale i tak byla přeprava zbraní docela složitá.

Michelle si pronajala vůz. Cesta do malého městečka Bowlington ve stínu pohoří Great Smoky, asi osmdesát kilometrů východně od hranic Tennessee, jí trvala necelou hodinu. Majitel benzínové pumpy, kde zastavila, jí řekl, že tu v dobách největší slávy sídlila textilní výroba.

„Dneska dělaj všechno v Číně nebo na Tchaj-wanu za buráky, už to nejsou ty starý dobrý Spojený státy americký,“ lamentoval pumpař. „Co nám tady zůstalo? Nic moc.“

Svou poznámku doplnil vyplivnutím kusu žvýkacího tabáku do zavařovací sklenice, namarkoval jí láhev s pitím a vrátil drobné. Zeptal se, proč sem přijela, ale Michelle odpověděla dost neurčitě.

„No, madam, asi byste měla vědět, že tady toho rozhodně moc neuvidíte.“

Nastoupila do vozu a pak pomalu projížděla zchudlým a skoro opuštěným městečkem. Viděla jen pár přestárlých lidí, kteří posedávali na lavičkách před domem nebo se bezcílně ploužili po svých zanedbaných dvorcích. Michelle přemýšlela, proč se právě tady zastavil před osmi lety v průběhu své kampaně Clyde Ritter. Víc hlasů by snad získal i na hřbitově.

Pár kilometrů od městečka našla to, co hledala – hotel Fairmount, který nejenže pamatoval lepší časy, ale dokonce byl teď podepřen vzpěrami, aby nespadl. Budova vysoká sedm pater byla obehnána skoro dvoumetrovým drátěným plotem. I architektura se tady pěkně pomotala. Vlastní budovu postavili před sto lety a v některých částech se nepochybně pokoušeli kopírovat gotiku s falešnými střílnami, balustrádami a věžemi. Jiná část zase připomínala středoevropský styl se štukovanými zdmi a červenou taškovou střechou. Michelle si ihned uvědomila, že se slovem ošklivost rozhodně nepřehání. 1 když sem dnes už stejně nikdo nechodil, nic neospravedlňovalo tu hrůzu.

Na plotě visely nápisy Nepovolaným vstup zakázán, ale strážné nikde neviděla. Na odlehlé straně hotelu našla díru v plotě. Než však proklouzla dovnitř, rozhodla se celé místo pečlivě prozkoumat. Výcvik agenta v sobě zkrátka nezapřela.

Terén tu byl prakticky rovný, vyjma části za budovou, kde se pozemek směrem k plotu mírně svažoval. Michelle očima zhodnotila sklon a pak se pousmála. Dva roky po sobě vyhrála státní šampionát ve skoku vysokém i do dálky. S trochou energie v žilách, vhodným větrem v zádech a s využitím svahu by ten prokletý plot bez problémů přeskočila. Ještě před deseti lety by to možná zkusila, jen tak pro radost. Teď však pokračovala v obchůzce a pak se rozhodla přesunout se o kousek dál, až do lesa. Když uslyšela téct vodu, vydala se do něj ještě hlouběji.

Během několika minut identifikovala zdroj zvuku. Došla ke kraji útesu a pohlédla dolů. Nepříliš široká říčka hluboko pod ní měla docela silný proud. Ve skále se nacházelo několik úzkých říms a malé balvany na krajích. Jeden z nich se právě uvolnil a řítil se dolů. Dopadl na hladinu, kde jej okamžitě pohltil silný proud. Pohled na tu scénu přivodil Michelle mrazení v zádech, protože výšky nesnášela. Otočila se a ve světle zapadajícího slunce kráčela zpět.

Poté, co se protáhla dírou v plotě, zamířila rovnou k velkým předním dveřím. Byly však zamčené a zajištěné řetězem. Zkusila dům obejít. Vlevo nalezla velké rozbité okno, kterým se protáhla dovnitř. Předpokládala, že je zde vypnutá elektřina, a tak s sebou měla baterku. Rozsvítila ji a rozhlížela se kolem.

Procházela místnostmi naplněnými prachem, vlhkostí, plísní a všelijakou havětí, což si odvodila podle praskání pod nohama. Viděla převržené stoly, nedopalky cigaret, prázdné lahve od alkoholu i vyhozené kondomy. Opuštěný hotel se stal zcela očividně nočním klubem všech bowlingtonských oplzlých chlápků pod sedmdesát.

Michelle s sebou měla plánek hotelu Fairmount, který byl součástí spisu získaného od kamaráda z agentury. Podle dokumentu se snadno dostala do haly a odtamtud rovnou do místnosti, kde byl usmrcen Clyde Ritter. Sál byl obložen mahagonovým ostěním, visely tu křiklavé lustry a na podlaze se rozkládaly karmínově rudé koberce. Když za sebou zavřela dveře, najednou tu zavládlo zlověstné ticho. Michelle teď byla velmi ráda za pistoli v pásovém pouzdře. Její .357 vystřídala útlá devítka SIG, každý federál měl totiž jednu zbraň v záloze.

Nebyla tu jen proto, aby uspokojila svou morbidní zvědavost, ale přitahovaly ji jakési podivné paralely. Také k Brunově únosu došlo na obskurním místě, v zemědělské oblasti jen nedaleko odsud. Původcem Brunova únosu muselo být podle ní jakési vnitřní spiknutí. A podle toho, co dosud zjistila o Ritterově smrti, začala nabývat dojmu, že i tady hrál určitou roli člověk zevnitř. Věřila, že jí to pomůže vyřešit její vlastní dilema, tedy alespoň v to doufala.

Michelle se posadila k malému stolku v rohu místnosti a rozložila si na něm své dokumenty, včetně nákresu pozice všech hlavních hráčů v onen osudný den. Vstala a došla přesně k místu, kde stál Sean King s Clydem Ritterem. Pohledem projížděla místnost a hledala, kde měl pozici jeden z agentů, pak další a nakonec i ten poslední. Dav se tísnil za provazy a Ritter se skláněl k jednotlivým pozdravům. V místnosti postával i velký počet členů Ritterova štábu. Našla místo Sidneyho Morse za provazem, přímo proti Ritterovi. Byl na videu. Začal vřískat společně s ostatními. Doug Denby, Ritterův tajemník, stál vzadu u dveří. Vrah Arnold Ramsey byl nejprve v zadní části sálu, ale pomalu si razil cestu, až se dostal přímo před oběť. Nesl heslo „PCR – přítel Clydea Rittera“. Ani Michellino cvičené oko by v tom muži nedokázalo rozpoznat potenciálně nebezpečnou osobu.

Michelle se podívala vpravo a spatřila řadu výtahů. Vžila se do role Seana Kinga. Dívala se vpravo, vlevo, projížděla místnost v předem promyšlené síti, předstírala, jak mluví do hrdelního mikrofonu, a zkoušela se dotknout Ritterovy propocené košile. Pak se podívala, stejně jako King, doprava a snažila se tam udržet svůj pohled; počítala vteřiny. Jediným objektem, který se v požadovaném směru nacházel, byly výtahy. Žuchnutí muselo přijít přímo od nich.

Třísknutí někde v okolí ji natolik vyvedlo z míry, že vytáhla pistoli a střídavě mířila do všech stran. Ztěžka dýchala. Rozechvěle si sedla na zem a najednou se jí zvedl žaludek. Pak si však uvědomila, že podobný zvuk není v opuštěném hotelu ničím neobvyklým. Mohl spadnout kus stropu, možná se odlomila taška anebo veverka, co žije uvnitř, do něčeho vrazila. Přesto ten zvuk přišel v nejhorší okamžik.

Začala obdivovat Kingovu schopnost překonat takové překvapení a navzdory zranění si zachovat natolik chladnou hlavu, aby ještě dokázal vytáhnout zbraň a zlikvidovat ozbrojeného muže. Dokázala by ona sama překonat bolest v ruce, chaos všude kolem a skutečně vystřelit? Teď podobnou situaci částečně prožívala sama a respekt ke Kingovi tím ještě vzrostl.

Dala se dohromady, znovu se podívala na řadu výtahů a pak do svého spisu. Začetla se do složky a dozvěděla se, že pro potřeby Ritterova vystoupení byly výtahy vypnuty a zajištěny tajnou službou. Dalo se tedy předpokládat, že se žádné žuchnutí ozvat nemělo. A přesto ho slyšela. Ten zvuk, nebo přinejmenším směr, odkud přišel, zmátl Kingovu pozornost. I když on sám později tvrdil, že to byla jen momentální ztráta pozornosti, ona si byla téměř jistá, že v tom muselo být něco víc.

Podívala se na fotografii místnosti v době atentátu. Koberec sem byl natažen dodatečně, tenkrát tu na podlaze byly parkety. Vstala, vytáhla nůž a po přesném určení místa odřízla kousek koberce. Když ho odsunula, posvítila si na odkryté místo baterkou.

Tmavé skvrny tam zůstaly. Odstranit krev ze dřeva je skoro nemožné, a tak to prostě překryli kobercem. Kingova a Ritterova krev, pomyslela si. Tady se smísily. Pak došla ke zdi za místem, kde tehdy King stál. Kulka, která zabila Clydea Rittera a zranila Kinga, se zaryla do stěny, i když už z ní byla samozřejmě dávno vyjmuta. Zdi, v době atentátu obložené čalouněním, dostaly nové silné mahagonové ostění. Svým způsobem opět překrytí, protože majitelé hotelu chtěli za každou cenu zakrýt vše, co se tady stalo. Nefungovalo to, protože po Ritterově smrti se hotel stejně uzavřel.

Michelle vstoupila do přilehlých kanceláří za recepcí. U jedné stěny stály velké skříně na dokumenty, na stolech se povalovaly papíry, tužky a další kancelářské potřeby, jako by to tu někdo opustil uprostřed pracovního dne. Šla ke skříním a velmi ji překvapilo, že v nich zůstaly i spisy. Začala se v nich přehrabovat. Ačkoli v době Ritterova zavraždění měli v hotelu samozřejmě počítače, přesto si dělali papírové zálohy. Věci to trochu usnadnilo. Ve světle baterky našla svazky z roku 1996 a pak záznam ze dne, kdy tam byl Ritter. V podstatě všechny záznamy pocházely z roku 1996 a z počátku 1997. Michelle si domyslela, že hotel zavřeli krátce po atentátu a nikdo si nedělal starosti s likvidací dokumentů. A pokud došlo k jejich zabavení během vyšetřování, policie je následně všechny vrátila.

Ritterova společnost zůstala v hotelu Fairmount přes noc, King se zapsal společně s celou tou Ritterovou bandou. Podle záznamů přespal v hotelovém pokoji číslo 304.

Michelle vyšla po hlavním schodišti do druhého patra. Neměla pochopitelně klíč, ale soupravu na otvírání zámků ano, takže dveře zvládla velmi snadno. Pro vycvičeného agenta je takový úkol ostatně hračkou. Vešla dovnitř, rozhlédla se, vyjma obrovského nepořádku však neviděla vůbec nic. Byly tu spojovací dveře do pokoje číslo 302. Prošla jimi a ocitla se v naprosto stejném pokoji, jako byl ten, který právě opustila.

Zrovna když se chystala odejít, něco ji napadlo. Vrátila se do kanceláře a začala hledat osobní složky zaměstnanců. Bez úspěchu. Zamyslela se, pak se znovu podívala na nákres hotelu, našla sklad zásob a zamířila tam. Místnost byla přeplněná různými regály a stál v ní stůl. Michelle sklad prohledalaa nahlédla i do velké skříně u jedné zdi. Tam našla, co hledala – seznam jmen na destičce a adresy zaměstnanců na vlhkém, zmačkaném papíru. Všechno si vzala s sebou a vrátila se zpátky do kanceláře, aby našla telefonní seznam. Objevila jen dávno prošlé, a tudíž nepoužitelné vydání. Vyklouzla ven do tmy, a když se podívala na hodinky, překvapilo ji, že byla uvnitř hotelu skoro dvě hodiny.

Zapsala se v nedalekém motelu a v telefonním seznamu začala okamžitě hledat jména a adresy pokojských ze seznamu zaměstnanců. Našla tři stále platná čísla, dokonce se stejnou adresou jako tenkrát. Vytočila první z nich. Nikdo neodpověděl, a tak nechala na záznamníku alespoň vzkaz. Další dva pokusy byly úspěšnější – hovořila s bývalými pokojskými. Představila se jim jako dokumentaristka, která pracuje na projektu politických atentátů a dělá rozhovory s lidmi, kteří byli přítomni v době Ritterovy vraždy. K jejímu velkému překvapení obě ženy okamžitě souhlasily, dokonce s radostí, že budou ve filmu. Nejspíš to tak překvapivé nebylo, došlo jí vzápětí, vždyť co jiného mohly v tomhle zapadákově dělat? Domluvila si s nimi schůzku na druhý den. Pak zašla na malou večeři do hospůdky ve stylu country, kde se ji během deseti minut pokoušeli sbalit tři chlápci s kovbojskými klobouky. Než své štěstí zkusil třetí z nich, Michelle dokousala cheesburger a v druhé ruce mu ukázala pistoli. Dobře najedená pak sledovala, jak nápadník rychle mizí. Že jsem tak populární!

Po večeři se ve svém pokoji několik hodin zaobírala otázkami pro rozhovor s těmi ženami. Navíc se jí ozvala i třetí pokojská a také ona se schůzkou souhlasila. Když na Michelle padly mrákoty, zrovna přemýšlela o tom, kam to celé vlastně povede.

Před motelem zastavil starý buick se zapáchajícím a rachtajícím výfukem. Řidič vypnul motor a zůstal sedět ve voze s pohledem upřeným na Michellin pokoj. Byl tak soustředěn, že se zdálo, že ten chlap vidí i přes stěny přímo do duše mladé agentky tajné služby.

Dnes bude zajímavý den. Nepředpokládal, že tu Michelle Maxwellová povede něco jako soukromé vyšetřování. Když už k tomu ale došlo, bude se s tím muset nějak vypořádat. Pokud možno velmi decentně. Svůj seznam cílů si připravoval obzvlášť pečlivě a rozhodně netoužil po tom, dál ho rozšiřovat. Leč plány se musí měnit podle situace, a to, zda se Maxwellová stane dalším cílem, se teprve uvidí.

Zbývala mu spousta práce a zvědavá agentka by mohla způsobit řadu zbytečných komplikací. Zvažoval, zda ji má zabít hned teď, a dokonce se shýbl k podlaze, kde ležela jeho oblíbená smrtící zbraň. Když jeho prsty sevřely tvrdý kov, na chvilku zauvažoval a sevření povolil. Při nedostatečné přípravě by z její smrti vyvstaly jen další komplikace. A takovým způsobem on nepracoval.

Michelle Maxwellová tedy dnešní den přežije. Zařadil v buicku rychlost a odjel.

16

První dvě bývalé pokojské, s nimiž Michelle mluvila, nepřinesly vůbec nic nového. Atentát byl pro ně největší událostí jejich života, která se stala v jejich městě, a v průběhu hovoru s „dokumentaristkou“ Michelle Maxwellovou jí obě vylíčily různé výstřední teorie, aniž by je dokázaly podepřít jediným reálným faktem. Michelle je v tichosti vyslechla a pak odešla.

Třetí dům, který navštívila, působil velmi moderně, útulně a ležel jen kousek od silnice. Loretta Baldwinová čekala na Michelle na široké terase. Byla to útlá Afroameričanka, něco málo přes šedesát, s výraznými lícními kostmi a ústy. Nosila brýle s kovovou obroučkou, které zvětšovaly její tmavě hnědé oči plné života. V křesle seděla rovně jako svíčka a přehlížela druhého takovým způsobem, že to nemohlo být příjemné ani agentovi tajné služby. Měla dlouhé paže s vystouplými žilami. Když si potřásly rukama, byla v jejím stisku taková síla, že to překvapilo i sportovně zdatnou Michelle.

Michelle se posadila do houpacího křesla proti Lorettě a přijala nabídnutou sklenici ledového čaje.

„Ten film, co děláte, holčičko, to bude trhák, anebo jen něco malého?“

„Je to dokument, tedy žádný trhák.“

„Pak se v tom nejspíš ani neobjevím, ne?“

„Pokud sestřiháme náš rozhovor, tak ano, pak budete součástí filmu. Vrátíme se sem s filmaři, teď dělám předběžný průzkum.“

„To jsem nemyslela, holčičko, já chtěla vědět, jestli je to placený.“

„To bohužel ne, máme omezený rozpočet.“

„Tak to je ale opravdu špatný! U nás totiž moc práce zrovna není, víte?“

„Ano, to vím.“

„Dřív to ale bylo jiné.“

„Myslíte v dobách, kdy byl hotel ještě otevřen?“

Baldwinová přikývla a dál se pomalu houpala v přicházejícím vánku. Ochladilo se a Michelle by teď ocenila spíš šálek kávy než ledový čaj.

„S kým vším jste zatím mluvila?“

Michelle jí to řekla a Baldwinová se s úsměvem ušklíbla.

„Ty holky nic nevědí, pochopte. Od nich se nic nedozvíte. Řekla vám ta malá slečna Julie, že byla u atentátu na Martina Luthera Kinga Jr.?“

„Zmínila se o tom. Ale připadala mi na to nějak mladá.“

„Vždyť to říkám! Viděla Martina Luthera Kinga asi tak jako já papeže.“

„Co mi tedy o tom dni v hotelu můžete povědět vy?“

„Den jako každý jiný. Vyjma toho, že jsme věděli o jeho příjezdu. Myslím Clydea Rittera. Znala jsem ho z televize a tak, čtu denně noviny. Ten chlap přemýšlel podobně jako George Wallace a vedl si docela dobře, což o téhle zemi dost vypovídá.“

Hleděla naMichelle s pobavením v očích.

„Vy máte tak dobrou paměť? No, možná jen neříkám nic, co stojí za to, abyste si to zapsala.“

Michelle rychle vytáhla poznámkový blok a začala do něj něco psát. Na stolek položila malý záznamník.

„Nebude vám to vadit?“

„Jasně že ne. Když mě někdo bude žalovat, stejně nemám žádný prachy. Nejlepší pojistky jsou pro chudáky: nemají žádný majetek.“

„Co jste ten den dělala?“

„Jako vždycky, uklízela jsem pokoje.“

„Na kterém patře?“

„Patře. Lidi si tohle fakt představují úplně špatně. Většinou jsem uklízela dvě podlaží sama. Ten den jsem měla přízemí a první patro. Když jsem skončila, tak to tam vypadalo tak, že jsem mohla začít znova.“

Michelle pocítila vnitřní napětí. King měl pokoj právě v prvním patře.

„Takže vy jste nebyla v přízemí, když došlo k té střelbě?“

„Copak jsem něco takového řekla?“

Michelle najednou vypadala zmateně.

„Vždyť jste říkala, že jste uklízela!“

„Je snad zakázáno sejít dolů a podívat se, co se to tam děje za poprask?“

„Byla jste v místnosti, když došlo k té střelbě?“

„Hned za dveřmi na chodbě. Je tam komora na košťata. Zrovna jsem tam byla, víte.“

Michelle přikývla.

„Vedení nechtělo, abychom se tam my, pokojské, motaly, víte? Jako by hosti ani neměli vědět, že tam vůbec pracujeme. Jak si asi představují, že to funguje, chápete?“

„Ano,“ potvrdila Michelle.

„No, místnost, kde zastřelili Rittera, se nazývá salon Stonewalla Jacksona (Thomas Stonewall (Kamenná stěna) – významný generál Konfederace v období americké občanské války.). Tady u nás nemáme žádné místnosti pojmenované po Abrahamu Lincolnovi či U. S. Grantoví.“

„Chápu.“

„No a tak jsem strčila hlavu dovnitř a spatřila chlapa, jak si potřásá rukou s lidmi kolem a mluví hezky, tak nějak volně a uhlazeně, a všem se při tom dívá přímo do očí. Někde jsem četla, že byl televizní kazatel. Hned jsem věděla, proč ten chlap vydělal takový balík, to teda jo. Prostě jen tímhle. Když se na to koukám z pohledu barvy pleti, pak ten chlap opravdu patřil do salonu Stonewalla Jacksona a zcela určitě spal v půdním apartmánu Jeffersona Davise. (Jefferson Davis – prezident Konfederace amerických států.) Hodil se tam, ale stejně bych ho poslala spíš do pekla, než abych mu dala svůj hlas.“

„To chápu. A kromě Rittera, viděla jste ještě někoho?“

„Vzpomínám si na policejního důstojníka, který bránil lidem projít. Musela jsem po něm hodit okem. Chci vidět Rittera, řekla jsem mu. Vedle něj, a opravdu blízko, stál někdo další.“

„Ochranka. Sean King.“

Baldwinová se na ni podívala.

„To je fakt. Mluvíte, jako byste toho chlapa znala.“

„Nikdy jsme se neviděli. Mám ale za sebou spoustu výzkumné práce.“

Baldwinová si změřila Michelle od hlavy až k patě. Udělala to takovým způsobem, že Michelle zčervenala.

„Nenosíte prstýnek. Chcete snad říct, že se nenajdou žádní chlapi, co by správně ocenili takovou mladou krasavici, jako jste vy?“ Michelle se usmála.

„Mám rozlítanou práci, a to chlapi nemají rádi.“

„Sakra, miláčku, chlapi milujou jen jedno, jídlo a pivko v době, kdy ho chtěj, žádný řeči o hovadinách, jen o tom, co sami dělaj, no a ve volným čase chtěj teplý tělo, aby si mohli zašoustat, když se na to cítí, a pak už nechtěj ani mluvit.“

„Koukám, že je máte pěkně přečtené.“

„Copak to potřebuje nějaké hlubokomyslné úvahy?“ Na okamžik se odmlčela. „Jo, je to fešák. Když ale vystřelil, tak mu to teda moc neslušelo.“

Michelle znovu pocítila napětí.

„Vy jste to viděla?“

„Jo. Všichni se pomátli, když se na Rittera střílelo. Tomu byste nevěřila. Polda přede mnou se otočil, aby viděl, co se děje, ale srazili ho na zem a přes něj se hnali ven. Já tam stála jako opařená. I já jsem vyrostla se zbraněmi a střelbou plašila různou havěť a nezvané hosty. Ale tenkrát to bylo něco jiného. Pak jsem viděla Kinga, jak střílí na Ramseyho. Ten chlap, Ritter, byl už stejně mrtvej, ale nikdo to nechápal. A taky jsem viděla, jak ten chlapík King tam jen stojí a dívá se dolů jako…“

„Jako by právě spatřil celý svůj život,“ navrhla Michelle.

„Nějak tak. Jak to můžete vědět?“

„Znám jednoho, co prožil stejnou zkušenost. Mimochodem, nezaslechla jste před tím, než byl Ritter zastřelen, nějaký zvuk, který by mohl Kinga tak rozhodit?“

Michele záměrně nezmínila, že šlo pravděpodobně o zvuk výtahu, protože nechtěla ovlivnit Lorettino vzpomínání. Stařena se zamyslela a pak zavrtěla hlavou.

„Ne, to nemůžu říct. Byl tam hrozný rámus. Řeknu vám, co jsem udělala. Běžela jsem chodbou a schovala se v tý komoře. Hrozně jsem se bála a nevylezla jsem odtamtud asi hodinu.“

„Před tím vším jste ale uklízela v prvním patře, ne?“

Baldwinová po ní přejela očima.

„Proč se mě rovnou nezeptáte na to, co chcete vědět? Ušetříme si tak obě spoustu času.“

„Dobrá, uklízela jste pokoj agenta Kinga?“

Přikývla.

„Před tou událostí se všichni odhlásili. Měla jsem ale jejich seznam. Ano, uklízela jsem ten pokoj, než začalo to střílení, a to vám teda povím, že se tam uklidit muselo.“

Podívala se přímo na Michelle.

„To on byl takový nepořádník?“

„To ne, ale v tom pokoji se v noci musely dít divy,“ řekla a významně zvedla obočí.

„Divy?“ zeptala se Michelle.

„Divy.“

Michelle si poposedla na kraj houpacího křesla, ale vzápětí se stáhla zpět.

„Aha.“

„Jako kdyby tím pokojem proběhla divoká zvěř. Dokonce jsem na lustru našla černé krajkové kalhotky. Nevím, jak se tam dostaly, a ani to vědět nechci.“

„Netušíte, kdo byl tím druhým zvířetem?“

„Ne, ale mám dojem, že nemusíte tak dlouho hledat. Chápete?“

Michellin pohled se zúžil, když přemýšlela.

„Ano, myslím, že ano,“ řekla. „Když se to stalo, viděla jste někoho vystupovat z výtahu?“

Baldwinová se na ni podívala s nepochopením.

„Miláčku, věřte mi, že jsem výtahům nevěnovala vůbec žádnou pozornost. Opravdu ne.“

Michelle nahlédla do poznámek.

„Hotel je už zavřený, že?“

„Jo, zavřeli ho krátce po Ritterově smrti. Měl špatnou pověst a tak. Pro mě hrůza, od té doby jsem nezavadila o žádnou stálou práci.“

„Postavili tam i plot.“

Baldwinová pokrčila rameny.

„Kluci si tam píchaj drogy a taky tam píchaj svý holky, lidi by ale chtěli, aby tam byl klid, víte?“

„A co plány na znovuotevření?“

Baldwinová hlasitě zafrkala.

„To ten barák spíš spadne!“

„Komu to dneska vlastně patří?“

„Nemám ponětí. Je to jen velká hromada smetí. Jako celé tohle město.“

Michelle jí položila ještě pár otázek, pak jí poděkovala, a než odešla, dala Lorettě Baldwinová nějaké peníze.

„Dejte mi vědět, až se to bude vysílat. Na telku se dívám pravidelně.“

„Pokud ano, budete první, kdo se to dozví,“ odvětila Michelle.

Michelle se vrátila do svého vozu, měla před sebou ještě jednu zastávku. Když odjížděla, zaslechla chrastění výfuku, a když se ohlédla, spatřila stařičký, rzí sežraný buick, pomalu se sunoucí po ulici. Řidiče skoro neviděla. Její jedinou myšlenkou teď bylo, že ten auťák plně symbolizuje tohle město. Obě věci se totiž rozpadaly.

Řidič buicku si Michelle hlídal, aniž o tom věděla. Když odjela, muž se podíval na rozesmátou Lorettu Baldwinovou, jak počítá peníze a dál se houpe v křesle. Celý jejich hovor zaznamenal pomocí zesilovače zabudovaného v anténě svého vozu a také pořídil snímky pomocí fotoaparátu s teleobjektivem. Rozhovor to byl velmi zajímavý a z osobního hlediska leccos vysvětloval. Tak v té komoře tehdy byla Loretta. Kdo by si to po těch letech vůbec pomyslel? Teď to ale musel nechat být. Pomalu otočil vůz a vydal se za Michelle. Byl si jist, že se vrací zpátky do hotelu. Poté, co vyslechl její rozhovor s Lorettou Baldwinovou, zcela jasně chápal proč.

17

King seděl u stolu ve své kanceláři a listoval jakýmsi spisem, když náhle zaslechl kroky přede dveřmi. Dnes sem neměl přijít ani jeho společník, ani sekretářka, proto vstal s nožem na otvírání dopisů v ruce, doběhl ke dveřím a prudce je otevřel.

Muži, které spatřil, vypadali dost zahořkle. Byl tam i Todd Williams, náčelník policie ve Wrightsburgu, tentýž federální policejní obr a dva agenti, kteří se prokázali průkazem FBI. King je pozval do malé konferenční místnosti vedle kanceláře.

Policista si sedl a pak se na židli naklonil. Jmenoval se Jefferson Parks, jak řekl. Na Jeffa prý neslyší, sdělil Kingovi, ještě tak možná na Jeffersona, i když dával přednost zástupci šerifa Parksovi.

„Federální policisté jsou tu od politiky, ale tu opravdovou práci dělají šerifové,“ prohlásil.

V ruce držel pistoli v plastovém sáčku.

„To je pistole, kterou jsme vzali ve vašem domě,“ řekl tichým, naprosto nevzrušeným hlasem.

„Když to říkáte.“

„Je to vaše pistole. Neporušené pečeti.“

King se podíval na Williamse, který jen kývl hlavou.

„Dobrá,“ řekl King. „Chcete mi ji vrátit, protože…“

„Kdepak, my vám ji nevrátíme,“ vložil se do hovoru jeden z agentů FBI.

Parks pokračoval.

„Ze zdi v kanceláři vašeho společníka jsme vydolovali kulku. Měla plášť, a tak byl projektil jen málo deformován. Našli jsme i nábojnici. Výstřel, který zabil Howarda Jenningse, vyšel z vaší pistole. Vtisk, sešinutí, vývrt, dokonce i stejné poškození nábojnice. Všechno sedí. Perfektní přiřazení.“

„Přesto vám říkám, že to není možné.“

„Jak to?“

„Mohu vám položit jednu otázku? Kdy Jennings zemřel?“

„Podle koronera někdy mezi jednou a druhou v noci, než jste ho našel ve své kanceláři,“ odvětil Parks.

„V té době jsem byl na obchůzce. Pistoli jsem měl ve svém pouzdře.“

Jeden z agentů FBI toho využil.

„Máme to brát jako vaše přiznání?“

King se na něj podíval s výrazem jasně naznačujícím, co si o jeho otázce myslí. Parks se zamyslel.

„Už jsme zkontrolovali vaši trasu. Váš vůz viděli na Main Street v době, kdy byl Jennings zabit.“

„Nejspíš jsem tam opravdu byl. Objíždím město, takže je docela logické, že tam byla i moje dodávka. Určitě ale nemáte svědka, který by mě viděl v kanceláři, protože tam jsem nebyl.“

Jeden z agentů FBI chtěl něco poznamenat, ale Parks mu položil svou velkou tlapu na paži.

„O tom se teď bavit nebudeme,“ řekl Parks. „Máme pozitivní balistickou analýzu a vy, s takovými zkušenostmi, určitě víte, že je to stejně spolehlivé jako otisky prstů.“

„Tak jako otisky ne. Není to důkaz, že jsem byl na místě činu.“

„Naopak, máme vaši zbraň, která tam byla, a záznam, že jste byl nedaleko. Je to dostatečně průkazný důkaz.“

„Jen nepřímý,“ poznamenal King.

„Obvinění už padla z mnohem slabších důkazů,“ odsekl Parks.

„Nechali jsme udělat i prachovou analýzu a ta dokazuje, že jste zbraň použil vy,“ doplnil agent FBI.

„Stejně to nikam nepovede,“ namítl King. „Měl jsem zbraň u sebe, než jste přišli, je tedy jasné, že mikroskopické stopy po zbrani byly i na mé kůži.“

„Samozřejmě,“ přitakal agent.

Parks si Kinga změřil pohledem.

„Mohu se zeptat, proč jste měl tu zbraň u sebe? Ve službě jste přece nebyl!“

„Měl jsem dojem, že se mi sem někdo vloupal.“

„A byl tu někdo?“

„Ne, jen jedna stará známá.“

Parks se na něj tázavě podíval, ale pak se rozhodl, že bude mlčet.

„Nevadilo by vám, kdybyste mi vysvětlil můj motiv?“ zeptal se na oplátku King.

„Ten chlap pro vás pracoval. Možná kradl nebo náhodou zjistil, že okrádáte klienty, a tak vás vydíral. Prostě jste se s ním sešel a zastřelil ho.“

„Skvělá teorie, jenže on nekradl a já klienty neobírám, protože nemám přístup k jejich účtům. Klidně si to ověřte.“

„Pak jsou tu další dvě možnosti. Možná jste nějak odhalil, že jev programu ochrany svědků a tu informaci jste předal určitým lidem.“

„A oni ho zastřelili mou zbraní, která byla v mém pouzdře?“

„Nebo jste to udělal sám. Za malé kapesné.“

„Takže jsem vlastně zabiják.“

„Věděl jste, že je Jennings pod ochranou?“

King na okamžik zaváhal, aby si rozmyslel odpověď.

„Ne.“

„Souhlasíte s výslechem na detektoru lži?“

„Na to vám nemusím odpovídat.“

„Snažil jsem se vám dát východisko,“ řekl Parks. „Vždyť jste připustil, že v době, kdy byl Jennings zavražděn, jste měl vražednou zbraň u sebe!“

„Jistě víte, že jste mě nepoučili o mých právech, takže všechno zpochybním, i když je to pochybné samo o sobě.“

„Nejste zatčen a nebyl jste ani obviněn,“ dodal jeden z agentů. „Nemáme tudíž žádnou povinnost vám cokoli předčítat.“

Parks pokračoval.

„Pokud ale budeme muset přísahat, potvrdíme vše, co jste před námi řekl.“

„Z doslechu,“ ozval se King. „Navíc si opravdu nemyslím, že můžete něco takového použít, protože jsou to všechno jen domněnky. Jednání bude prohlášeno za zmatečné.“

„Vy neděláte trestní věci, že?“ zeptal se Parks.

„Ne, proč?“

„Protože to, co jste teď řekl, je naprostá kravina.“

King najednou ztratil sebedůvěru. Parks pokračoval.

„Takže berete zpátky prohlášení, že jste v té době měl u sebe svou zbraň?“

„Jsem zatčen?“

„Může to záviset na vaší odpovědi.“

King vstal.

„Od tohoto okamžiku budu mluvit jen v přítomnosti svého advokáta pro věci trestního práva.“

Parks vstal také a King měl na okamžik pocit, že k němu dojde a zaškrtí ho. Parks se však pouze usmál a podal zbraň v sáčku jednomu z agentů FBI.

„Jsem si jist, že za vámi ještě přijdou,“ řekl s klidem. „Neplánujte si proto raději žádné cesty mimo tuto oblast, neměl bych z toho radost.“ Když odcházeli, King si vzal Williamse stranou.

„Todde, proč to dostal ten Parks? FBI se přece nenechá tak snadno odstavit.“

„Mrtvý byl pod ochranou svědků. Parks je ve federální policii docela zvíře a myslím, že to byl právě on, kdo sem toho Jenningse dosadil. Je teď hodně vzteklej, že toho chlapa zavraždili.“

Todd vypadal nervózně a také ztišil hlas.

„Abych ti řekl pravdu, ani na okamžik jsem si nemyslel, že bys ho zabil ty, ale…“

„Ale co? Co jsi chtěl dodat?“

Todd vypadal ještě nervózněji.

„Myslím, že by bylo nejlepší…“

„Kdybych se vzdal své funkce až do konce celého toho maléru?“

„Jsem opravdu rád, že jsi to pochopil.“

Když Todd odjel, King se posadil ke svému stolu. Nejvíc ho trápila otázka, proč ho nezatkli. Ve skutečnosti měli dostatek důkazů, aby ho mohli obvinit. Jak ale mohl někdo se zbraní, kterou měl v pouzdře, zabít Jenningse? King si dokázal představit dva možné scénáře, a když ho napadl ten druhý, na ten první okamžitě zapomněl. Jak jen mohl být tak hloupý? Joan Dillingerová!

Zvedl telefon a zavolal kamarádovi do Washingtonu. Přítel stále pracoval v tajné službě a navzdory Ritterově případu Kinga nezavrhl. Po krátké výměně osobních pozdravů a zdvořilostních frází se ho King zeptal, jak se má Joan Dillingerová. „Vlastně ani nevím.“

„Já si ale myslel, že děláte spolu.“

„To jsme dělali, dokud neodešla.“

„Ona odešla? Z rezidentury ve Washingtonu?“

„Ne, ze služby vůbec.“

Kingovi málem vypadlo sluchátko z ruky.

„Takže Joan už není v tajné službě?“

„Odešla asi před rokem a nechala se zaměstnat v soukromé poradenské společnosti. Podle toho, co jsem slyšel, si přišla na pěkné peníze. Ona potřebuje pořádný balík, však víš, že si ráda žije na vysoké noze.“

„Máš tam na ní telefon?“

King si ho okamžitě zapsal a přítel pokračoval.

„Předpokládám, že už jsi slyšel o tom našem maléru, je to fakt průšvih. Maxwellová je dobrá, vážně dobrá, přímo ukázková.“

„Viděl jsem ji v televizi. Obětní beránek, co? Ta role je mi osobně blízká.“

„Ve srovnání s tebou je to jako porovnávat hrušky a jablka. Maxwellová udělala osudovou chybu a špatně odhadla situaci. Velela oddílu, tys byl jen pěšák ve hře.“

„Jen si vzpomeň, kolikrát jsme stáli před hotelovým pokojem, kde si náš chráněnec užíval s nějakou babou, co nebyla jeho žena. A napadlo nás někdy ty ženské prohledávat? Takoví magoři, abychom stáli hned vedle pelechu, jsme teda nebyli.“

„Leč nic se nestalo.“

„Jo, měli jsme štěstí.“

„Dobrá, nechci už to dál rozebírat, protože si musím dávat pozor na tlak. Takže ty to chceš dát s Joan zase dohromady?“

„No, každopádně se za ní asi brzo vypravím.“

18

Michelle vklouzla do hotelu zadním vchodem a okamžitě zamířila do kanceláře. King byl tehdy ubytován v pokoji 304 a Loretta Baldwinová poznamenala, že z místa, kde se skrývala, toho moc neviděla. Michelle šla tedy vyhledat hosta z 302, protože si pamatovala, že tento pokoj měl s 304 průchodové dveře.

„A sakra,“ vyjelo z ní, když spatřila jméno na zápisním lístku.

V pokoji 302 bydlel J. Dillinger. Mohla to být Joan Dillingerová? Párkrát se s tou ženou setkala při různých příležitostech. Joan postupovala velmi rychle nahoru, pak ale z ničeho nic agenturu opustila. Michelle si dobře vzpomínala, jak ji ta ženská jednou napadla, na což rozhodně nebyla zvyklá. Dillingerová měla pověst chladnokrevné ženy, chladnokrevnější než leckterý chlap. Byla odvážná a schopná jednat pod tlakem. Ctižádostivá agentka pak odešla od služby, aby dosáhla na zlato soukromého podnikání. Po dobu, kdy sloužila v agentuře, k ní však Michelle vzhlížela.

Že by tím divým zvířetem, jak ji nazvala Loretta Baldwinová, byla právě Joan? Byla snad tahle železná dáma, kterou Michelle tolik obdivovala, onou kočkou, jejíž černé krajkové kalhotky skončily na lustru? Mohlo při ochraně Clydea Rittera dojít u Seana Kinga k mentálnímu výpadku právě proto, že byl fyzicky zcela vyčerpán z noci plné sexu s Joan, z noci tak explozivní, že prádlo létalo až ke stropu? Michelle si byla vcelku jistá, že tomu tak skutečně je, protože na obou zápisních lístcích bylo jako adresa uvedeno sídlo tajné služby ve Washingtonu.

Michelle oba lístky vložila do své tašky a pak zamířila do salonu Stonewalla Jacksona. Dívala se ke dveřím z místa, odkud Loretta Baldwinová sledovala politikovu vraždu, první po téměř třiceti letech v průběhu předvolební prezidentské kampaně. Teď tam stála ona, stejně jako tenkrát Loretta, a v hrobovém tichu vnímala tlukot svého vlastního srdce.

Jakmile vyšla ze salonu zpět do haly, ten pocit ustal. Srdci se vrátily normální zvuky i rytmus. Michelle měla najednou pocit, že v Jacksonově salonu straší duch rozčíleného Clydea Rittera. Šla po chodbě až ke komoře,v níž se Loretta tehdy skryla. Byla dostatečně prostorná a měla poličky po třech stěnách.

Pak zamířila po schodišti do druhého patra a kuželem baterky si svítila na okolní stěny. Když našla pokoj 302, vstoupila dovnitř. Představovala si Joan Dillingerovou, jak tiše klepe na pokoj Seana Kinga a poté otvírá dveře. Následovalo nejspíš několik přípitků a žvanění o službě, pak Joaniny kalhotky zasáhly lustr a oni dva začali odvíjet svitek svého privátního života.

Michelle se vrátila zpět do haly a vydala se ke schodišti. Zastavila se u velké skluzavky, která vedla ven z okna. Někdo se tu pokoušel uklidit, ale najednou toho nechal. Vyklonila se z okna a její oči si pomalu přivykaly na denní světlo. Skluzavka končila v popelnici plné sutě, starých matrací, závěsů a koberců, na první pohled naprosto nepoužitelných.

Vrátila se do haly v přízemí, kde se zastavila. Schody vedly do sklepa. Tam určitě nebude nic zajímavého a jak je známo ze všech nízkorozpočtových hororů, není radno se tam vydávat. Pokud ovšem nejste agent tajné služby. Michelle vytáhla pistoli a vydala se dolů. Koberec v hale byl celý potrhaný, vzduch páchl hnilobou a plísní. Prošla halou, pak otevřela malé dveře a posvítila dovnitř. Velký nákladní výtah. Nevěděla však, zda jezdil do všech sedmi podlaží. Hotel Fairmount, jak si zjistila, byl velmistarý, a tímto způsobem nejspíš přepravovali prádlo do prádelny a další objemné zásilky. Na zdi vedle výtahu se nacházely knoflíky a soustava kladek, která měla nepochybně sloužit jako záloha pro případ výpadku proudu.

Pokračovala dolů a zastavila se až u hromady sutě z horního patra. Ten barák se prostě rozpadal. S demoličními pracemi si však budou muset pospíšit, jinak už žádné stroje ani nebudou potřebovat.

Michelle náhle zatoužila po čerstvém vzduchu a sluníčku. Vyběhla proto po schodech, až ji náhle do očí udeřilo prudké světlo. V uších jí zaskřípal nějaký hlas.

„Ani hnout! Hotelová ochranka. Jsem ozbrojen a připraven zbraň použít!“

Michelle zvedla pistoli i baterku.

„Jsem agentka tajné služby.“

Řekla to tak automaticky, že zcela zapomněla, že už vlastně nemá odznak ani žádný průkaz.

„Tajná služba? Dobrá, já jsem policista Matt Dillon.“

„Můžete sklonit tu baterku?“ zeptala se.

„Položte zbraň na zem,“ řekl ten hlas. „Hezky pomalu.“

„Udělám to,“ řekla Michelle. „Jen doufám, že jen tak náhodou nestisknete spoušť a nezastřelíte mě.“

Když se narovnala, světlo sjelo stranou z jejích očí.

„Co tady děláte? Tohle je soukromý pozemek.“

„Vážně?“ zeptala se nevinně.

„Jsou tu zákazy a plot, dámo!“

„Pak jsem sem asi vlezla někudy jinudy.“

„Co tady pohledává tajná služba? Máte mimochodem něco, čím prokážete, co jste opravdu zač?“

„Nemůžeme jít někam na světlo? Připadám si jako jeskyňář po šesti hodinách v prachu.“

„Dobrá, ale tu zbraň tam nechte. Vezmu ji sám.“

Vyšli ven, kde si Michelle konečně mohla toho chlapa prohlédnout. Střední věk, krátké prošedivělé vlasy, střední výška, upravená uniforma ochranky. Hleděl na ni s pistolí ve své levačce, zatímco její pistoli si zastrčil vedle druhé za opasek.

„Dobrá, i kdybyste mi ukázala ten odznak a kdybyste opravdu byla od tajné služby, přesto tady nemáte co dělat.“

„Vzpomínáte si, že tady v tom hotelu byl před osmi lety zabit politik, Clyde Ritter?“

„Jestli si to pamatuju? Dámo, já tady žiju celý svůj život a tohle byla jediná vzrušující událost, která se tu kdy stala.“

„No vidíte, proto jsem sem přijela. Jsem v agentuře nová a tohle je přesně akce, na které nás cvičí – jak se některým neúspěchům vyhnout. No, byla jsem zvědavá, a tak jsem se chtěla přesvědčit na vlastní oči. Přijela jsem až z Washingtonu a zjistila, že je zavřeno, ale stejně si myslím, že to nikomu neublížilo, když jsem sem strčila nos.“

„To beru. A teď ten odznak.“

Michelle se na okamžik zamyslela. Když se chtěla podrbat na bradě, přejela prsty po malém plíšku na límečku. Vytáhla z něj knoflík z insigniemi a muži ho podala. Podobné knoflíčky nosí agenti proto, aby se mezi sebou poznali. Jejich barvy se neustále měnily, aby je padělatelé nemohli tak snadno napodobit. Když ráno vstala, vzala si je jen z čisté rutiny.

Strážný uchopil knoflík a pozorně jej prohlížel. Pak jí ho vrátil.

„Odznak a průkaz jsem si zapomněla v motelu, kde jsem se ubytovala,“ dodala ještě.

„Dobrá, to je v pořádku. Rozhodně nevypadáte na nějakého vandráka, co se vloupává do vylidněných hotelů.“

Začal pomalu zastrkovat svou pistoli.

„Jenže stejně byste měla otevřít své zavazadlo.“

„Proč?“

„Abych se mohl podívat, co je uvnitř.“

Váhavě mu tašku podala.

„Komu patří to místo?“ ozvala se, když tašku prohlížel.

„To takovým maníkům, jako jsem já, neříkají. Já tu jen obcházím a odháním lidi.“

„Drží tady nonstop hlídací službu?“

„Mně je to úplně jedno, já si jen odkroutím tu svou.“

„Co budou s tím hotelem dělat dál, strhnou ho?“

„To mě podrž. Dřív spadne sám!“

Vytáhl z tašky dva zápisní lístky a podíval se na ně.

„Nebude vám vadit, když mi řeknete, k čemu je máte?“ Pokoušela se vypadat nevinně.

„Aha, tohle? Ty dva já znám. Byli tu, když došlo k tomu střílení… Tak mě napadlo, že by to třeba chtěli jako suvenýr,“ dodala chabě.

Nechápavě se na ni podíval.

„Jako suvenýr? Ksakru, vy od federálů jste nějak divní.“

Pak hodil lístky zpět do tašky a společně se zbraní jí zavazadlo vrátil.

Michelle došla ke svému vozu a odjela pryč, zatímco strážný ji celou tu dobu pozoroval.

Počkal ještě pár minut a pak sám vešel do hotelu. Když se po chvíli objevil, jeho zjev byl zcela jiný. Došlo mu, že Michelle Maxwellová je proklatě rychlá. Pokud bude takhle aktivní i dál, bude ji muset zapsat na svůj seznam. Právě proto sem přišel a přestrojil se za strážného, aby zjistil, co všechno už Michelle ví. Jména na těch lístcích byla sice zajímavá, ale nic překvapujícího. Sean King a Joan Dillingerová. Panečku, to by byl ale pár! Muž z buicku nasedl do svého vozu a odjel.

19

„Policisto Parksi, co pro vás mohu udělat dnes? Co kdybych vyřešil pár přestupků, udělal něco pro společnost a považoval to za skvělý den?“

King seděl na přední verandě a pozoroval, jak policista vystupuje z auta a jde nahoru po schodech. Obr měl na sobě džíny, modrou větrovku s nápisem FBI, zatímco na baseballové čapce stálo DEA. Docela pěkná ironie. Parks na Kingovy pohledy okamžitě zareagoval.

„Začal jsem ty krámy sbírat, když jsem v sedmdesátých letech začínal jako polda v D.C. Mám je ze všech agentur, kde jsem pracoval. Jedna z mála výhod, co u státu máme. Za ty prachy to ale bylo stejně nejlepší v DEA.“

Posadil se do houpacího křesla vedle Kinga a drbal si kolena.

„Když jsem byl mladý, ještě na střední škole, bylo skvělé být fotbalovou nebo basketbalovou hvězdou. Mít všechny ty příjemné povinnosti, sklátit roztleskávačky a tak. Já dokonce dělal vlajkonoše naší školy.“

„Kde to bylo?“

„Notre Dame. Vždycky jsem hrál snad všechno, ale nikam to nevedlo. Lip jsem boural, než útočil. Něco pořádného jsem dokázal vlastně jen jednou, ale stejně na to rád vzpomínám.“

„Nepochybně.“ Parks pokrčil rameny.

„Teď když už nejsem takový mlaďoch, už to tak příjemné není. Teď mě všechno bolí. Kolena, kyčle, ramena – stačí si vybrat.“

„Jaké to je, dělat poldu v hlavním městě?“

„U federální policie je to mnohem lepší. Divné časy. Občas to stojí za hovno.“

King si vzal láhev piva.

„Jste mimo službu, abych vám mohl jedno nabídnout?“

„Ne, ale dám si doutníček. Musím něco udělat s tímhle čerstvým, osvěžujícím horským vzduchem. To snad nevydýchám. Naprosto nechápu, jak tady chlapíci jako vy můžou vůbec přežít.“

Parks vytáhl cigáro z kapsy u košile a uvedl ho v život perleťovým zapalovačem. Pak zaklapl víčko.

„Dal jste si to tu pěkně dohromady.“

„Díky.“

King ho pozorně sledoval. Pokud Parks vede vyšetřování smrti Howarda Jenningse a plní i další povinnosti, pak má určitě pořád spoustu práce a jeho návštěva tady není samoúčelná.

„Skvělá advokátní praxe, krásný barák, příjemné městečko. Skvělý chlap, co hodně pracuje a činí se i pro místní komunitu.“

„Nechte toho, nebo se budu červenat.“

Parks jen přikývl.

„Jasné ale je, že právě ti úspěšní a příjemní lidé občas někoho zabijou, takže si z toho tolik nedělám. Osobně nemám takové chlapíky rád. Považuju je za zženštilé bábovky.“

„Já ale vždycky takový nebyl. A nedalo mi zase takovou práci zapomenout na svou podělanou minulost. Teď vlastně čekám další výbuch.“

„Zajímavé, ale stejně nespoléhejte na mé dobré já.“

„Copak já vůbec můžu být úspěšný chlapík? Vždyť moje zbraň zabíjela.“

„To tedy ano.“

„Nebude vám vadit, když vám povím svůj názor na celou tu událost?“

Parks se podíval na hodinky.

„Jistě že ne, pokud vteřinku počkáte a dáte mi to pivko. Právě mi skončila šichta.“

King to udělal a podal mu láhev. Policista se opřel v křesle a natáhl své čtrnáctky na zábradlí. Mezi šluky z cigára se napil.

„Tak tedy vaše teorie o té zbrani?“ vyzval Kinga, zatímco pozoroval západ slunce.

„Měl jsem ji u sebe v době, kdy Jenningse zavraždili. Tu zbraň, která ho podle vás zabila.“

„Podle mě je to docela jasné,“ řekl Parks. „Vlastně vás mohu rovnou zatknout, pokud chcete.“

„No, protože jsem Jenningse nezabil, je docela zřejmé, že jsem u sebe vražednou zbraň v ten okamžik mít nemohl.“

Parks po něm hodil pohledem.

„Takže měníte výpověď?“

„Ne. Během šesti dnů, kdy pistoli nepotřebuju, je zamčená ve skříňce. Žiju sám, takže ji občas zapomenu zamknout.“

„Blbost, ne?“

„Poslechněte si to celé, dál to bude dost krkolomné.“

„Pokračujte.“

„Teorie číslo jedna říká, že někdo vzal mou zbraň a nechal na původním místě jinou, kterou jsem si vzal já té noci. Ona osoba zabila Jenningse mojí zbraní, pak ji vrátila zpět do skříňky a vzala si zpět tu náhradní. Teorie číslo dvě zase předpokládá, že náhradní zbraní byl Jennings zabit a pak byla zbraň ve skříňce vyměněna, aby z ní balistická analýza udělala předmět doličný.“

„Číslo zbraně vaší registrace souhlasí s tím na pistoli.“

„První scénář.“

„Tvrdíte tedy, že si vaši pistoli někdo vzal a pak ji vrátil? To ovšem musel mít přesnou repliku a zbraně vyměnit, aby to vypadalo, že jste Jenningse zabil vy.“

„Nějak tak.“

„Chcete říct, že bývalý polda nepozná svou bouchačku?“

„Je to běžně prodávaná devítka, policisto. Není to žádný muzeální kousek s diamantovou pažbou. Dostal jsem ji jako zástupce šerifa. Nosím ji jen jednou týdně, když jsem ve službě, nikdy jsem ji nevyndal z pouzdra a prakticky o ní vůbec nic nevím. Ať už to byl kdokoli, věděl, co dělá, protože rukojeť i rozvržení váhy muselo sedět.“

„A proč by vás chtěl někdo přivést do maléru?“

„No, každý vrah se obvykle snaží hodit svůj čin na někoho jiného, ne? Nějak takhle. Jennings pro mě pracoval. A možná, že vraha napadlo to samé, co jste mi už řekl vy – že jsem zabil Jenningse, protože jsem ho chytil, jak krade, anebo že on chytil mě, jak kradu já. Motiv, přiřazení zbraně, žádné alibi. Smrtící kombinace.“ Parks shodil nohy na zem a kousek si poposedl.

„Zajímavé. Teď vám zas povím já další příběh. Zabít Jenningse toužila hezká řádka lidí. Taky proto byl v programu na ochranu svědků. Možná jste o tom věděl a prodal ho za hrst dolarů. Oplatili vám to tím, že použili vaši zbraň a hodili to na vás. Co vy na to?“

Parks ho sjížděl očima.

„Klidně by to tak mohlo být,“ souhlasil King.

„Tak, tak.“

Parks dopil pivo, zamáčkl špačka a vstal.

„Co honicí psi od médií?“

„Čekal jsem, že to bude horší. Většina z nich zatím ani nezjistila, kde bydlím. Až se to stane, dám na cestu pod kopcem řetěz, vyvěsím na něj cedule se zákazem vstupu a budu střílet všechny, kdo ho poruší.“

„Konečně chlap, jak se patří!“

„Já vám říkal, že to ve mně dřímá.“

Parks zamířil dolů ze schodů. King za ním křikl.

„Jak to, že nejsem zatčen?“

Parks zrovna otvíral dveře svého vozu.

„Předně si myslím, že vaše teorie číslo jedna má něco do sebe. Možná, že jste měl u sebe náhradní zbraň, zatímco s tou vaší byl Jennings zavražděn.“

„Předně si nemyslím, že byste tak snadno přijímal moje teorie.“

„Ale já přece neřekl, že jste Jenningse nezabil a nevyměnil zbraně sám. Pořád ale dávám přednost verzi, že jste ho prodal a střelec to pak hodil na vás.“

Na okamžik se podíval na zem.

„Zatím se nikdy nestalo, aby byl svědek z programu na ochranu svědků, který dodržoval stanovená pravidla, zabit. Právě to bylo pro svědky velmi dobrou pobídkou. Teď už to ale říct nemůžeme. Navíc se to stalo svědkovi, kterého jsem měl na starosti. Jenningse jsem tu umístil já, a tak se cítím za jeho smrt odpovědný. To říkám jen tak pro pořádek, abyste věděl, že pokud jste ho zabil vy, vyberu vám osobně takovou basu, kde už po třech hodinách od přijetí budete řvát na elektrickém křesle.“

Parks pootevřel dveře a dotkl se lemu své DEA čapky.

„Přeji příjemný večer.“

20

Druhý den ráno, ve špičce tak typické pro severní Virginii, odjel King z Wrightsburgu do Restonu. Dorazil tam kolem desáté. Kancelářská budova o deseti podlažích byla již z poloviny pronajatá. Internetová společnost si ji pronajala před pár lety a navzdory tomu, že neměla žádné produkty ani zisk, v ní zřídila luxusní kanceláře. Vzápětí však společnosti došly peníze.

Oblast se nacházela blízko Reston Town Center a byla plná pěkných restaurací a drahých obchodů, do kterých proudili dobře oblečení zákazníci. Na přecpaných silnicích se lidé snažili dostat tam, kam potřebovali. Ze všeho zde vyvěrala energie horních deseti tisíc. King sem přijel udělat jen to, co musel, a pak se toužil vrátit co nejrychleji zpátky domů, do vesnického klidu Blue Ridge.

V horním patře budovy sídlila firma označovaná jednoduše jako Agentura. To jméno teď bylo, navzdory mrzuté CIA, synonymem pro komerční služby. Agentura se stala jednou z nejlepších soukromých detektivních kanceláří v zemi. King vyjel nahoru soukromým výtahem a pak byl mužem, který nepochybně nosil zbraň a byl ochoten ji kdykoli použít, zaveden do malé čekárny vedle hlavní haly. Než ho pustili k recepci, prohledali ho a nechali projít detektorem kovů. Ve vkusně zařízené místnosti nebyl nikdo jiný než pozorná recepční, která si zapsala jeho jméno a vytočila jakési číslo.

Znovu si ho převzala eskorta. Stylově oblečený mladík se sluchátky, širokými rameny a černými kudrnatými vlasy se choval značně arogantně. Otevřel dveře, doprovodil Kinga dovnitř, pak za ním zase zavřel a odešel pryč. King se rozhlížel po místnosti. Okna po všech stranách byla z kouřového skla s odrazy vnějšího prostředí, takže tady na střeše budovy bylo možné vidět jen ptáky anebo chlapíky v nebezpečně nízko letících letadlech. Vládl tu klid a zdrženlivost jasně dokazující, že zde působí dobře prosperující společnost.

Když se otevřely postranní dveře a ona vešla dovnitř, King nevěděl, zda se s ní má nejprve slušně pozdravit, anebo na ni rovnou skočit, srazit ji k zemia uškrtit.

„Jsem dojatá, že jsi byl tak odvážný vjet do ranní špičky a přijel jsi za mnou,“ začala Joan.

Měla na sobě tmavý kalhotový kostým lichotící její postavě, což se mnoha šatům nedařilo. Elegantní střih kostýmu a osmicentimetrové podpatky jí dávaly zdání výšky, kterou neměla.

„Dík za přijetí.“

„Jen přemýšlím, co všechno teď o mně vlastně víš. Jsem nicméně překvapená, že jsi tady.“

„Jsme si rovni. Nedokážu totiž ani vyjádřit, jaký to byl šok, když jsem se dozvěděl, že už nejsi ve službě.“

„Já ti to neřekla, když jsem za tebou přijela?“

„Ne, Joan, nějak jsi na to zapomněla.“

Posadila se na malou koženou pohovku u zdi a naznačila mu, aby si k ní přisedl. Na stolku stál kávový servis. King se posadil, ona nalévala.

„Vajíčka, opečený toast a krajkové kalhotky si ale odpusť,“ dodal.

Při jeho poznámce vypadala překvapeně a dokonce zrudla.

„Opravdu se snažím tohle vymazat z paměti,“ řekla tiše.

Usrkával kávu a rozhlížel se kolem.

„Tedy, to je ale kancelář! Ve službě jsme byli vůbec rádi, když bylo na stůl.“

„Vždyť jsme ho ani nepotřebovali. Buď jsme někoho honili v autech, nebo…“

„Nebo jsme si do bot vyšlapávali důlky,“ dodal za ní. „Vyšlapat důlky“ znamenalo ve služebním slangu stát na jednom místě a hlídat.

Joan si trochu poposedla a rozhlédla se kolem sebe.

„Jo, kancelář je sice pěkná, ale stejně tady moc nejsem. Pořád sedím v letadle.“

„Každopádně si ale lítáš v první třídě nebo v soukromém letadélku. Vojenské letouny škodí zádům, zadku i žaludku. Něco jsme se jimi nalétali.“

„Pamatuješ si na let v Air Force One?“ zeptala se.

„Na to se nezapomíná.“

„A právě to mi chybí.“

„Vyděláš si ale spoustu prachů.“

„Ty nejspíš taky.“

King přenesl váhu a začal si hrát se šálkem v dlani.

„Vím, že máš hodně práce, takže půjdeme rovnou k věci. Byl za mnou federální polda, jakýsi Jefferson Parks. Vede vyšetřování smrti Howarda Jenningse, zavražděného klienta programu na ochranu svědků. Je to ten, co si přišel pro zbraň, když jsi byla u mě.“

Joan se začala zajímat.

„Jefferson Parks?“

„Ty ho znáš?“

„To jméno je mi povědomé. Tehdy si vzali tvou zbraň. Balistika tě ale očistila, ne?“

„Ne, přiřadili ji. Howarda Jenningse zastřelili mou pistolí.“

King si tuhle větu celou cestu velmi pečlivě připravoval, protože chtěl vědět, jak ta ženská zareaguje. Málem na sebe vychrstla kávu. Buď se dokázala tak chladnokrevně přetvařovat, nebo to byla upřímná reakce.

„Tak to určitě není,“ řekla.

„To jsem jim taky říkal. Jenže ten polda i já jsme bohužel došli k názoru, že někdo mohl použít mou pistoli jako vražednou zbraň, zatímco já si pořád myslel, že ji mám u sebe.“

„Jak?“

King jí v krátkosti vysvětlil svou teorii výměny zbraní. Nejdříve zvažoval, že ji z toho vynechá, ale pak si uvědomil, že na tom stejně nezáleží. A navíc – vzhledem k dalšímu kroku, ke kterému se chystal – chtěl znát její reakci.

Joan se zamyslela a King měl pocit, že na nějak moc dlouho.

„To by ale vyžadovalo hodně plánování a ještě víc šikovnosti,“ řekla nakonec.

„A taky přístup do mého domu. Museli by tu zbraň vrátit do skříňky dřív, než se objevili poldové. Prostě to ráno, co ses v domě objevila také ty.“

Dopil šálek kávy a nalil si další, zatímco Joan zůstala na chvíli jako opařená. Nabídnutou kávu odmítla.

„Takže ty jsi sem přišel, abys mi řekl, že… že jsem to narafičila já?“ zeptala se upjatě.

„Já jen tvrdím, že to někdo udělal. A právě jsem ti řekl jak.“

„To jsi mi ale mohl říct do telefonu.“

„To ano, ale chtěl jsem ti oplatit návštěvu. Aspoň jsem dopředu zavolal.“

„Seane, já tě nepodrazila!“

„Pak jsou ovšem moje maléry minulostí. Zavolám Parksovi a sdělím mu tu skvělou novinu.“

„Občas jsi pěkný chytrák.“

Odložil šálek kávy a přitáhl se k ní.

„Dovol, abych ti nastínil, jak to celé vypadá. V mé kanceláři se najde mrtvý muž, navíc zabitý mou pistolí. Nemám žádné alibi a jeden ostrý federální polda sice naoko bere mou teorii, ale o mé nevině není ani trochu přesvědčen. Ten chlap určitě nebuderonit slzy, když mě na zbytek života zašijou nebo když mi píchnou nějakou jedovatou šťávu, aby mě poslali na onen svět.A čistě náhodu se tam z ničeho nic vynoříš ty a nějak mi zapomeneš sdělit, že už nejsi ve službě. Skvěle se omlouváš, sehraješ vše na jedničku a já tě u sebe nechám přes noc. Zkusíš všechno, abys mě svedla na kuchyňském stole, i když vlastně vůbec nechápu proč. Já prostě nevěřím, že jsi to všechno udělala jen a jen proto, aby sis zacelila nějaké osm let staré škrábance na duši. Byla jsi sama v mém domě, zatímco já byl na jezeře a z mé zbraně se obratem toho rána, poté co si ji vyzvedli, stal předmět doličný. Joan, možná jsem až příliš podezíravý, ale kdybych nebyl paranoidní vzhledem k poslednímu běhu událostí, byl bych už nejspíš na přístrojích a dýchal přes ně.“

Hleděla na něj s klidem vyvolávajícím zuřivost.

„Já tvou pistoli nevzala! A neznám nikoho, komu by se mohla hodit. Nemůžu to ale dokázat, jen odpřísáhnout.“

„Tak to je fakt úleva.“

„Nikdy jsem ti neřekla, že jsem pořád ve službě. Ty jsi to pouze předpokládal.“

„Nikdy jsi neřekla, že už tam nejsi!“ vyštěkl.

„Nikdy ses neptal. A všechno jsem nezkusila,“ dodala pak.

King vypadal zmateně.

„Cože?“

„Řekl jsi, že jsem zkusila všechno, abych tě svedla. Abys věděl, tak všechno rozhodně ne.“

Najednou jako by oběma došla slova, dech nebo obojí.

„Dobrá,“ řekl, „ať už se mnou hraješ jakoukoli hru, tak klidně pokračuj. Já se ale kvůli Jenningsově vraždě nenechám vyřídit, protože jsem to neudělal!“

„Já taky ne a rozhodně se nesnažím tě obvinit. Jaký bych k tomu asi měla motiv?“

King pokračoval.

„Kdybych to věděl, tak bych tu nejspíš nebyl, ne?“

Vstal.

„Dík za kávu. Příště si vezmi kyanid, budu z toho mít aspoň plezír.“

„Znova opakuju, že jsem za tebou jela z určitého důvodu. Jen jsem se k tomu nedostala. Nejspíš proto, že když jsem tě po tolika letech zase viděla, tak to prostě mělo jiné důsledky, než jsem čekala.“

„Proč jsi tedy přijela?“

„Něco ti navrhnout,“ a rychle dodala, „obchodní nabídku.“

„A to?“

„Johna Bruna,“ odvětila.

Zúžily se mu oči.

„Co máš do činění s uneseným prezidentským kandidátem?“

„Díky mně najali naši firmu, abychom zjistili, co se mu stalo. Nad rámec běžných obchodních podmínek jsme se dohodli trochu jinak. Máme pokryté náklady, ale přistoupili jsme na nižší denní honorář. Na druhé straně byl stanoven opravdu lukrativní bonus.“

„Nálezné v pravém smyslu slova?“

„Za několik milionů dolarů, abych se vyjádřila přesně. A protože podle firemní politiky dostanu to, co ulovím, dají mi z toho šedesát procent.“

„Jak jsi tohle dokázala?“

„Pamatuješ, že jsem měla ve službě skvělé výsledky? A od té doby, co jsem tady, jsem ke zdárnému konci dovedla pár opravdu zapeklitých případů, včetně únosu ředitele Fortune 500.“

„Gratuluju. Zvláštní ale je, že jsem o tom nikdy neslyšel.“

„Samozřejmě, naše případy nejsou určeny pro veřejnost. Pro ty, co jsou v obraze, jsme ale hráči číslo jedna.“

„Miliony, hm? Nikdy jsem si nemyslel, že druhořadí kandidáti mají v truhlici takové poklady.“

„Značnou část honoráře tvoří speciální pojistka a rodinné peníze Brunovy manželky. Jeho kampaň byla dobře finančně zajištěná. A protože teď nemají žádného kandidáta, kterého by mohli financovat, chtějí platit mě a já s tím nemám žádný problém.“

„Ten případ ale vyšetřuje FBI.“

„No a? FBI nemá na řešení zločinů žádný patent. Brunovi lidé prostě vládě nedůvěřují. Pokud jsi ještě nečetl noviny, někteří dokonce tvrdí, že tu past nastrojila samotná tajná služba.“

„Totéž říkali o mně a Ritterovi a je to stejná hovadina jako tenkrát,“ odsekl King.

„Každopádně ale pro nás skvělá příležitost.“

„Pro nás? Jakou roli bych v tom měl hrát já?“

„Pokud mi pomůžeš najít Bruna, zaplatím ti čtyřicet procent z toho, co dostanu. Bude to sedmimístný honorář.“

„Nejsem sice boháč, ale peníze nepotřebuju, Joan.“

„Já ale jo. Odešla jsem z tajné služby, aniž bych si odkroutila pětadvacet let, takže jsem se připravila o penzi. Za rok tady jsem si přišla na slušné prachy, většinu jsem zase utratila, ale stejně nejsem nijak zvlášť šťastná. Vydělala jsem asi tolik jako u služby za čtyřicet let. Svou budoucnost si představuju na bílých plážích, s katamaránem a exotickými koktejly. A můj současný výdělek mi to umožní. Ty možná prachy nepotřebuješ, ale určitě bys rád udělal ve svém životě zase něco pořádného. Aby noviny psaly, že jsi hrdina, a ne padavka.“

„Takže ty jsi můj tiskový mluvčí?“

„Seane, přesně někoho takového potřebuješ.“

„Proč zrovna já? Můžeš přece využít zdroje z té tvé agentury.“

„Ne, to nejde. Většina zkušených je na mě naštvaná, že jsem ten kšeft dostala, a nechtějí na tom se mnou dělat. Ti, co zbyli, jsou zelenáči, příliš vzdělaní, ale na ulici úplní idioti. Když jsi sloužil čtvrtý rok, rozbil jsi jako sólový hráč rozsáhlou síť padělatelů po celé severní polokouli – jen ze své kanceláře v louisvilleském Kentucky. Potřebuju tvůj vyšetřovatelský talent. A navíc bydlíš jen dvě hodiny od místa, kde Bruna sebrali.“

King se rozhlédl kolem sebe.

„Koneckonců tam ani nepracuju.“

„Můžu si vybrat, koho se mi zachce.“

Zavrtěl hlavou.

„Joan, nedělal jsem takové případy už celé roky.“

Poposedla si kousek dopředu a upřeně na něj hleděla.

„Je to jako jezdit na kole, Seane. Nemyslím, že bych ti to nabídla, kdybych na tebe nastražila tu zabijáckou past. Potřebuju tě, abych dostala ty prachy. A já je opravdu chci. Strašně moc.“

„Mám svou praxi.“

„Vezmi si neplacené volno. Když už máme Bruna najít, dřív nebo později se nám to určitě podaří. Koukni se na to takhle. Je to vzrušující a taky je to jiná zkušenost. Nejspíš to nebude jako za starých dobrých časů, ale možná to přinese časy nové a ještě lepší.“

Lehce se ho dotkla dlaní. To gesto mu připadalo mnohem svůdnější než tehdejší pouťový výstup na kuchyňském stole.

„A třeba mi taky ukážeš, jak se jezdí na tom katamaránu, protože o tom nemám ani páru,“ dodala Joan tiše.

21

Loretta Baldwinová ležela ve vaně a na svém těle nechávala chladnout horkou vodu. V koupelně bylo přítmí a Loretta si užívala pocit připomínající pobyt v mateřském lůně. Dusila v sobě smích, musela, kdykoli si na tu událost vzpomněla. Na tu ženu, co předstírala, že je dokumentaristkou tvořící film o Ritterovi. Komu by na něm dneska záleželo? Ta holka byla určitě něco jako policejní vyšetřovatel nebo soukromé očko, proč se v tom ale hrabala po tak dlouhé době, to Loretta pochopit nedokázala. Věděla však, že si na tom vydělá peníze, hezky cent k centu. Přesně tak, jak to dělala po celé roky.

Řekla té ženě pravdu, tedy alespoň tu část, na kterou se jí ptala. Prostě nekladla ty správné otázky. Co třeba Loretta viděla, když se skrývala v komoře? Než se dostala z hotelu, prožívala skutečné napětí, ale nikdo si jí v tom chaosu ani nevšiml. Byla jen jednou z pokojských, ve skutečnosti zcela přehlédnutelná. Věděla, kudy se dostat ven, znala cestu, o níž neměla ponětí ani tajná služba.

Nejdřív chtěla jít na policii a vylíčit, co zjistila a viděla, ale nakonec se rozhodla jinak. Proč se jen musela do něčeho podobného vůbec zamotat? Měla už dost toho věčného uklízení svinčíku po druhých. Proč by se měla starat ještě o nějakého Rittera? Takový spratek patřil do rakve, protože odtamtud už nemohl plivat svou jedovatou slinu.

Udělala to jinak. Poslala dopis a fotografii oné osobě, vylíčila všechno, co viděla a co ví, s tím, aby jí zařídil malý honorář.

Prachy přišly a ona nikdy nepromluvila. Osoba, kterou vydírala, až do této doby vlastně ani nevěděla, kdo ji vydírá. Loretta byla šikovná, využívala poštovní schránky, falešná jména a jednoho zesnulého přítele, aby zůstala v ústraní. Nebyla ani lakotná. Nedostávala sice žádné velké sumy, ale protože v těch letech už nezavadila o žádnou stálou práci, hotovost pro ni představovala vítanou pomoc, aby zaplatila účty, mohla si něco koupit a starat se o rodinu. Všechno to fungovalo docela dobře.

Jenže ta žena se na nic podstatného nezeptala, jak to konec konců mohla vědět? A i kdyby to udělala, Loretta by jí stejně zalhala, stejně jako lhala ona jí. Protože pokud ta holka byla filmařka, pak Loretta byla nesmrtelná Lena Horneová. Tahle myšlenka v ní vyvolala silný záchvat smíchu, až se dokonce zakuckala.

Když se konečně uklidnila, najednou její myšlenky opět zaplavily chmury. Peníze už nechodily, ale stejně s tím už nemohla nic dělat. Všechno jednou skončí. Loretta nebyla žádný marnotratník, vždycky si dávala nějaké peníze stranou – s vědomím, že husa přestane snášet zlatá vejce. Mohla si ale najít jinou husu. Ta žena jí dala trochu peněz. Byl to jen začátek a Loretta Baldwinová přešla od chmur opět k optimismu.

Vtom zazvonil telefon, což ji poněkud zarazilo. S prohřátým tělem otevřela oči a začala vylézat z vany. Třeba volá právě ta nová zlatá husa.

K telefonu už ale nikdy nedošla.

„Loretto, pamatuješ si na mě?“

Nad ní stál muž s kovovou tyčí v rukou.

Začala by křičet, ale ten chlap ji strčil tyčí pod vodu a držel pod hladinou. Na stařenu měla Loretta docela sílu, přesto to nestačilo. Její oči se rozšířily a tělo sebou začalo trhat. Chytila se hole a začala cákat vodu po podlaze. Nakonec se musela nadechnout, do jejích plic pronikla voda a zakrátko už bylo po všem.

Muž vytáhl tyč a pečlivě si prohlížel svou oběť. Lorettino vrásčité tělo leželo na dně vany, otevřené oči zíraly na svého vraha. Telefon už nezvonil, dům se ponořil do naprostého ticha. Na okamžik vyšel z koupelny, našel ženinu kabelku a pak se zase vrátil. Vytáhl bankovky, které dala Baldwinové Michelle, pět dvacetidolarovek pečlivě uložených ve vnitřní kapse kabelky.

Podebral Lorettino tělo a zvedl jej z vody. Prsty v rukavicích jí otevřel ústa a bankovky nacpal dovnitř. Pak čelist zase zavřel a nechal tělo sklouznout zpět. Dopadla na dno, rohy dvacetidolarovek jí koukaly z úst. Nebyl to právě hezký pohled, ale podle něj to byl ten správný konec pro jednu vyděračku.

Začal prohledávat její věci a hledal tu jedinou, kterou si po celou dobu ponechala. Nic však nenašel. Jak jen mohla tak dlouho unikat jeho pozornosti? Loretta se smála docela dlouho, teď ale ležela na dně vany s pusou plnou prachů. Kdo se tedy smál naposledy?

Vzal tyč a odešel z domu stejnou cestou, kterou přišel.

Buick se s rachotem rozjel. Neukončená kapitola jeho života právě skončila. Bude muset poděkovat Michelle Maxwellové. Nikdy by nezjistil identitu té ženy, kdyby se agentka tajné služby nezačala vyptávat. Loretta Baldwinová sice nebyla součástí původního plánu, ale dostal příležitost a takové okamžiky je třeba využít a dotáhnout do konce.

Pro tuto chvíli jeho akce v malém okresu Bowlington skončily. Věřil, že Loretta Baldwinová dojde za své zločiny do pekelné věčnosti. Možná se tams ní jednou sejde a kdoví, třeba ji bude zabíjet znovu a znovu.

Teď měl však před sebou svůj plán.

22

King lhostejně nahodil vlasec do vody a pomalu ho stahoval zpět. Slunce vyšlo už skoro před hodinou a on teď stál u své loděnice. Ryby nebraly, ale to mu bylo jedno. Zdálo se, jako by hory sledovaly jeho k ničemu neinspirující a ve svém výsledku skličující úsilí.

Joan měla pro svou nabídku nepochybně celou řadu důvodů. Který z nich ho přitahoval víc než ona finanční pobídka? Nejspíš žádný. Joanin postup vyhovoval vlastně předně jen jí. King tak alespoň věděl, jak na tom s tou ženskou je.

U Jeffersona Parkse si už ale tak jistý nebyl. Polda mu sice připadal upřímný, ale klidně to mohla být jen fasáda. A King dobře věděl, že příslušníci ozbrojených složek hrají takovou roli docela často. Nejednou ji hrál i on sám.

King nepochyboval, že ať už zabil Howarda Jenningse kdokoli, tak hněv toho velkého chlapa pocítí na vlastní kůži.

Vlnky vody lehce šplouchly o sloupy mola a on se zahleděl k jejich zdroji. Po hladině jezera se blížil skul se ženou, která se vší silou opírala do vesel. Nebyla daleko, a tak King rozpoznával její svalnatá ramena a paže v krátkém tričku. Když zpomalila a zamířila ke břehu, připadala mu povědomá.

Rozhlédla se kolem sebe, očividně překvapená, že je tak blízko břehu.

„Ahoj,“ křikla a zamávala.

King pozdrav neopětoval, jen kývl. Znovu nahodil vlasec, teď už jen kousek od ní.

„Doufám, že vás při tom rybaření moc neruším,“ řekla.

„To záleží na tom, jak dlouho tu hodláte zůstat.“

Zvedla se na kolena, měla na sobě černé elastické šortky. Její svaly na stehnech se napínaly jako kabely. Uhladila si vlasy v ohonu a ručníkem si otřela tvář. Pak se rozhlédla kolem.

„Panečku, tady je krásně!“

„Taky proto sem všichni jezdí,“ řekl neochotně. „Vy jste se sem dostala odkud?“

Stále si ji nedokázal nikam zařadit.

Ukázala na jih.

„Projela jsem rezervací, parkuju na jejím konci.“

„To je ale po vodě přes sedm mil!“ vyhrkl.

Ta žena ani nemrkla.

„Jsem trénovaná.“

Přitáhla skul blíž a Kingovi konečně došlo, kdo to je. Jen stěží skrýval své překvapení.

„Mohu vás pozvat na kávu, agentko Maxwellová?“

I ona se zatvářila překvapeně a pak zas tak, jako by si uvědomila, že předstírání nemá cenu ani pro jednoho z nich.

„Pokud vám to nebude vadit.“

„Jeden vyhozený agent s dalším průšvihářem? Ale kdepak!“

Pomohl jí vytáhnout skul na molo. Očima přejížděla po zakrytých lodích a přístřešcích s vybavením. King tu měl motorovou loď, kajak, skútr a pár dalších lodí. Všechny pečlivě vyčištěné. Nářadí, lana, vybavení i další potřeby byly v naprostém pořádku, v hromádkách, na háčcích či jinak svědomitě uspořádané.

„Místo pro všechno a všechno na svém místě?“ řekla s úsměvem.

„Mám rád pořádek,“ odvětil King. „V osobním životě jsem ale spíš flákač.“

„To je škoda.“

Vešli do domu. Posadili se ke kuchyňskému stolu a King nalil oběma kávu. Michelle si přes tričko natáhla univerzitní svetr z Harvardu a vzala si tepláky.

„Řekl bych, že byste měla být v Georgetownu, ne?“ zeptal se King.

„Ty tepláky mám ještě z doby, kdy jsme na řece Charles v Bostonu trénovali na olympiádu.“

„Jasně, olympiáda. Vytížená dáma.“

„Vyhovuje mi to.“

„Teď vám ale trochu času určitě zbylo, když veslujete za ranního kuropění, jen abyste navštívila bývalého agenta.“

Usmála se.

„Takže vy nepovažujete mou návštěvu za náhodu?“

„Potvrdily mi to ty tepláky. Prostě jste doufala, že vylezete z lodi, a ne že se jen vrátíte do auta. Navíc dost pochybuju, že byste veslovala těch sedm mil, ať už jste olympionik nebo ne, kdybyste nevěděla, že budu doma. Měl jsem dnes ráno pár anonymních telefonátů. Někdo vždycky zavěsil. Předpokládám, že máte ve skulu svůj mobil.“

„Poldou se člověk holt narodí.“

„Jsem docela rád, že jsem vás mohl přivítat osobně. Nesnáším, když tu čmuchají okolo, pár jich tu už bylo. Ale mně je to fuk.“

Ruka s šálkem jí poklesla.

„Já už taky trochu čmuchala.“

„Vážně? To je dobře.“

„Jela jsem do Severní Karolíny, do městečka Bowlington.

O tom místě jistě víte svoje.“

I on odložil šálek.

„Hotel Fairmount sice ještě stojí, ale je uzavřen.“

„Podle mě ho měli už dávno strhnout a skončit tu mizérii.“

„Pořád mi hlavou vrtá jedna záležitost. Můžete mi ji osvětlit?“

„Když to půjde, tak jo,“ řekl King jedovatě. „Stejně nemám co na práci, takže klidně ukojím vaši zvědavost.“

Ignorovala jeho tón.

„Složení týmu při Ritterově ochraně. Měl jste málo lidí, čemuž ještě jakžtakž rozumím. Jenže jejich rozestavení bylo naprosto katastrofální. Vždyť jste byl jediným agentem v okruhu tří metrů od něj!“

King se napil kávy a zadíval se na své dlaně.

„Vím, že je to pro vás obtížné,“ řekla Michelle omluvně. „Jen se tu tak objevím a začnu klást otázky. Pokud mám odejít, řekněte.“

King nakonec jen pokrčil rameny.

„K čertu, jak to celé souvisí s Brunovým únosem? Konec konců jsme jak pokrevní příbuzní.“

„Tak trochu.“

„Tak trochu?“ opakoval po ní kousavě. „Myslíte si snad, že jsem to zpackal mnohem víc než vy, takže nepatříme do jednoho pytle?“

„Ve skutečnosti si myslím, že jsem to víc zmrvila já. Byla jsem velitelkou oddílu a připustila jsem, aby se chráněnec dostal z našeho dohledu. Nestřílelo se. Nemusela jsem nikoho zabít, ale stejně jsem nezabránila celé té vřavě. Vy jste jen na pár vteřin ztratil pozornost. Pro agenta ve službě je to sice neodpustitelné, ale já jsem zkazila celou akci. Vím tedy, že byste neměl být ve stejném pytli jako já.“

Kingův výraz se najednou zjemnil. Začal mluvit mnohem tišeji.

„Měli jsme sotva polovinu běžného stavu agentů. Ritter to tak chtěl a vláda nijak neprotestovala. Neměli ho moc rádi a všichni věděli, že stejně nemá žádnou šanci vyhrát.“

„Copak Ritter nepožadoval maximální stupeň ochrany?“

„Nedůvěřoval nám,“ vykládal King. „Představovali jsme zástupce státu, lidi zevnitř. I když byl členem Kongresu, nikdy tam nezapadl. Stál mimo, podporovalo ho jen pár cvoků a radikálů. Dokonce si myslel, že na něj donášíme. Proto nás vlastně držel v permanentní nevědomosti. Měnil program na poslední chvíli, aniž by to s námi probral. Bob Scott, velitel ochranky, se mohl pominout.“

„Umím si to představit. V oficiálním protokolu se ale nic takového neobjevilo.“

„A proč by mělo? Viník se přece našel. Spis je uzavřen.“

„Což ale nijak nevysvětluje, proč bylo jeho zajištění ten den tak zoufale podceněné.“

„Ritter si na mě docela zvykl, proč, to nevím. Naši politici nejsou stejní. Měl jsem z něj vcelku respekt, společně jsme vtipkovali a on nás docela bral, mě ze všech nejvíc. Takže když jsem byl ve službě, kryl jsem ho osobně. Byl přesvědčen, že ho lidé milují. A z toho plynulo, že ho přece nechce nikdo zlikvidovat. Navíc nesnášel agenty kolem sebe. Jeho falešný pocit bezpečí pocházel nejspíš ještě z dob, kdy byl knězem. Jenže šéf jeho volebního štábu Sidney Morse byl ostrý chlapík, kterému se podobné názory pranic nelíbily. Byl mnohem realističtější a chápal, že mohou existovat i lidé, co by se chtěli Ritterovi dostat na kobylku. Morse proto vyžadoval, aby mu byl aspoň jeden agent vždycky nablízku. Zbytek pak stál za určeným perimetrem, připraven v záloze.“

„Zcela neúčelné rozestavení, což se ukázalo po výstřelu a v době, kdy dav propadl panice.“

„Viděla jste pásku, já to zkazil.“

„Ano. Ale rozmístění agentů nebylo vaší chybou. Předpokládala bych, že velitel ochranky bude důslednější.“

„Bob Scott přišel z armády, sloužil ve Vietnamu, a dokonce byl i v zajetí. Dobrý chlap, ale podle mě si občas vybíral špatná bojiště. Navíc měl spoustu problémů ve svém osobním životě, jeho manželka požádala jen pár měsíců před Ritterovým zabitím o rozvod. Chtěl se od ochranky vrátit zpět k vyšetřování, myslím, že odchodu z armády velmi litoval. V uniformě mu to dokonce slušelo víc než v obleku. Občas i salutoval normálním lidem, vždycky mluvil ve vojenských termínech, i když tajná služba využívá normální slovník. Prostě dával přednost takovému životu.“

„Co se s ním pak stalo?“

„Rezignoval. I když většinu viny shodili na mě, nakonec to stejně odnesl i on jako šéf ochranky. Odsloužil si své, takže už měl nárok na penzi. Pak jsem o něm ztratil přehled. Nebyl to chlap, kterému na Vánoce posílám pohlednice.“ Na chvíli se odmlčel. „A taky to byl zbraňofil,“ dodal pak.

„Miloval zbraně? U bývalých veteránů to přece není nic neobvyklého. Ve většině ozbrojených složek se takoví najdou.“

„U Boba to ale bylo poněkud nepatřičné. Byl to prostě typický klukz plakátů propagujících druhý ústavní dodatek.“

„Byl v hotelu, když se to stalo?“

„Jistě. Občas jel s přípravnou skupinou do dalšího města, ale tentokrát se rozhodl v Bowlingtonu zůstat. Nevím proč. Byl to zapadákov, jedna kobyla a dost.“

„Viděla jsem Sidneyho Morse na videu, stál vpravo od Rittera.“

„Jako vždycky. Ritter měl hrozný zlozvyk a zapomínal na čas. Morse ho držel na uzdě.“

„Slyšela jsem, že Morse byl pěkný paličák.“

„To tedy ano. Když kampaň začala, šéfoval volebnímu štábu jakýsi Doug Denby. Měl na starosti i celou kampaň. Když se ale celý ten kolotoč rozjel, Ritter potřeboval někoho na celý úvazek. A Morse jeho potřebám plně vyhovoval. Když se objevil, celá kampaň nabrala na síle. Byl to tlustý chlápek s energií, která mu nikdy nevyhasla, opravdový divadelník s ohnivým temperamentem. V levé ruce pořád muchlal nějaké čokoládové tyčinky a v pravé držel mobil, kterým neustále někam volal, dával příkazy nebo hovořil s lidmi od médií. Myslím, že snad vůbec nespal. A Denby začal hrát druhé housle. Nejspíš už ho měl dost i sám Ritter.“

„Jak Morse vycházel s Bobem Scottem?“

„Nekonzultovali spolu všechno, ale snášeli se. Jak už jsem řekl, Bob procházel obdobím bouřlivého rozvodu a Morse měl mladšího bratra – Petera, myslím, že se tak jmenoval – který se zapletl do nějaké šlamastyky, což Sidneyho pěkně tlačilo dolů. Měli tedy cosi společného, proto spolu vycházeli. Zato Morse se nemohl snést s Dougem Denbym. Doug byl typický suchar ze staré jižanské školy, který byl přesvědčen, že klidně vystačí s politikou hlavního proudu před padesáti lety. Morse byl naopak žoviální chlapík ze západního pobřeží, bavič, který dostal Rittera do světla médií, do všech talkshow, z nichž sám celou řadu produkoval. Právě blesky fotoaparátů se staly mnohem důležitější než běžný chod kampaně. Ritter sice nemohl zvítězit, ale byl docela dobrou figurkou, což u bývalého kněze z obrazovky není nic neobvyklého. Čím častěji byla jeho tvář v médiích, tím víc se mu to líbilo. Domnívám se, že hlavní strategií bylo jediné – potřásat si rukama s celebritami, a to se díky Morsovi dělo, a později s nimi pracovat. Ritter prostě dělal jen to, co mu Morse řekl.“

„Jsem si jistá, že Denby to nesl dost těžce. Co se s ním pak stalo?“

„Kdo ví? Kam se vydávají bývalí šéfové volebních štábů? Můžu jen hádat.“

„Měl jste tehdy ranní šichtu. Šel jste ten večer před tím brzo spát?“

King se na ni na hodnou chvíli zadíval.

„Po šichtě jsme společně s pár kluky ze směny zašli do hotelové tělocvičny, dali si lehkou večeři a pak…, hm, šli na kutě. Proč se o to vůbec zajímáte, agentko Maxwellová?“

„Michelle, prosím. Když byl zabit ten Jennings, viděla jsem vás v televizi. A taky jsem o vás slyšela ve službě. Po tom, co se mi stalo, jsem najednou dostala impulz, abych se o tom, co se stalo vám, dozvěděla něco víc. Cítila jsem jakési souznění.“

„Souznění?“

„Kdo byli ti další agenti přiřazení na Ritterovu ochranu?“

Podíval se na ni velmi ostře.

„Proč?“

„Možná, že některé z nich znám,“ odvětila s nevinným výrazem v očích. „Mohla bych si s nimi promluvit. O tom, jak se chovali, když k tomu došlo.“

„Jsem si jist, že někde musí být vytištěná zpráva. Najděte siji.“

„Ušetříte mi čas, když mi to povíte.“

„Nepochybně, že?“

„Dobrá, zeptám se sama. Byla ve vašem týmu i Joan Dillingerová?“

Při této otázce King vyletěl, došel k oknu a dlouho se díval ven. Když se otočil, jeho tvář byla neskutečně zamračená.

„Vy snad máte štěnici? Buď se svlékněte, nebo mi dokažte, že ne, nebo skočte rovnou do té vaší veslice a vypadněte z mého života!“

„Štěnici nemám, ale pokud to opravdu považujete za nutné, tak se svléknu. A klidně skočím i do jezera. Elektronika a voda nejdou moc dohromady,“ řekla s milým podtónem.

„Co ode mě chcete?“

„Ráda bych znala odpověď na mé otázky. Byla Joan ve vašem týmu?“

„Ano, ale v jiné směně.“

„Byla v hotelu toho dne?“

„Řekl bych, že už znáte odpověď, tak proč se ptáte?“

„Pak je tedy vaše odpověď ano.“

„Berte si ji, jak chcete.“

„Strávili jste tu noc spolu?“

„Ještě jednu podobnou otázku a bude to ta poslední.“

„Dobrá, kdo tedy byl v tom výtahu, když se těsně před výstřelem otevřely dveře?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale víte. Zaslechla jsem to žuchnutí těsně před Ramseyho výstřelem. Vyvedlo vás z míry. Výtahy ale měly být vypnuté. Ať už byl uvnitř kdokoli či cokoli, když se otevřely dveře, byl jste úplně konsternován. Proto mohl Ramsey vystřelit a vy jste to neviděl. Zkusila jsem se v agentuře poptat. Ten zvuk zaznamenali i lidé, kteří zpracovávali video. Není sice v oficiálním vyšetřování, ale já včera párkrát volala na určitá místa. Přiznal jste, že jste něco slyšel, ale nic neviděl. Vysvětlil jste to jako pravděpodobnou závadu na výtahu. Nijak dál nenaléhali, protože už stejně měli viníka. Já jsem ale přesvědčená o tom, že jste se na něco díval. Nebo spíš na někoho.“

King otevřel dveře na zadní terasu a gestem ji poslal pryč. To byla jeho jediná odpověď.

Vstala a odložila šálek s kávou.

„No nic, aspoň jsem tu otázku mohla položit. I když zůstala nezodpovězená.“

Když ho míjela, zastavila se.

„Máte pravdu. Vy i já jsme už pouhou historií, jako agenti, kteří zpackali operaci. Jenže já se s tím ještě nesmířila. Vždycky jsem všechno dělala na jedničku. A klidně se vsadím, že vy taky.“

„Sbohem, agentko Maxwellová. Mějte se pěkně.“

„Je mi líto, že naše první schůzka dopadla právě takhle.“

„První a doufám, že taky poslední.“

„Ještě snad jednu věc. I když to není nikde ve spisech, jsem si jistá, že i vy jste přemýšlel o tom, zda ta osoba ve výtahu tam byla právě proto, aby odvedla vaši pozornost, když Ramsey vytáhl pistoli a vystřelil.“

King jen mlčel.

„Víte, je to docela zajímavé,“ řekla Michelle, když se rozhlížela kolem sebe.

„Koukám, že jste našla spoustu věcí,“ řekl příkře.

„Je to tady…,“ řekla a ukazovala na vysoké stropy, lesknoucí se trámy a naleštěné podlahy, na všechno, co bylo tak pečlivě uklizené, „je to tady krásné. Perfektně krásné.“

„Nejste první, kdo to říká.“

„Ano,“ pokračovala tónem, jako by ji neměl slyšet. „Krásné sice ano, ale teplé a útulné už tolik ne.“ Otočila se a podívala se na něj. „Až moc praktické, ne? Všechno je na svých místech, jako by to byly jen rekvizity. Jako by je tam položil někdo, kdo potřebuje vše kontrolovat a dělá všechno tak, aby v tom nebyla ani trocha duše. Prostě studené.“

Odhlédla od něj.

„Mám to tak rád,“ řekl napjatě.

Podívala se na něj zostra.

„Seane, skutečně je to tak, jak říkáte? Myslím, že jste na něco podobného nebyl zvyklý.“

Sledoval její dlouhé nohy a živou chůzi rychle překonávající vzdálenost k jezeru. Stáhla skul na vodu a velmi záhy z ní zbyla jen malá tečka na hladině jezera. Teprve pak zabouchl dveře. Když kráčel ke stolu, našel vzkaz zasunutý pod šálkem kávy. Její vizitku z tajné služby. Na zadní stranu napsala své soukromé telefonní číslo a mobil. Nejdřív ji chtěl vyhodit. Ale neudělal to. Držel ji v ruce po celou tu dobu, kdy pozoroval, jak se tečka na hladině zmenšuje a zmenšuje, až se nakonec ztratila za zátočinou a Michelle Maxwellová zcela zmizela z jeho dohledu.

23

John Bruno ležel na malém polním lůžku a hleděl do stropu s pětadvacetiwattovou žárovkou. Byl to jediný zdroj světla v místnosti. Nikdy ji nenechali svítit víc než hodinu, pak ji vždycky zhasli. Někdy to trvalo jen deset minut a tma. Nebyl v tom žádný systém, což Bruna přivádělo k šílenství. Zvolili takový způsob záměrně, aby oslabili jeho ducha. Fungovalo to spolehlivě.

Bruno měl na sobě šedé odrbané tepláky a na tváři nepřehlédnutelné strniště. Proč mu ten šílený žalářník nedal aspoň strojek na holení? Myl se v kbelíku, který někdo přinášel a vynášel, když spal. Jídlo mu dávali jen občas – otvorem ve dveřích. Své věznitele nikdy neviděl a navíc neměl ani nejmenší tušení, kde je a jak se sem dostal. Když se při předávání jídla pokoušel navázat nějaký kontakt, nedostal žádnou odpověď, a tak to nakonec vzdal.

V potravě, jak si ověřil, byly nějaké drogy, protože se pak většinou propadal do hlubokého spánku nebo měl silné halucinace. Kdyby ale nejedl, zemřel by. A tak prostě jedl. Z kobky ho nikdy nepustili, jako rozcvičku si dával deset kroků vpřed a deset zase vzad. Na studené podlaze dělal sklapovačky a dřepy, aby se aspoň trochu udržel ve formě. Neměl ani ponětí, zda ho sledují, ale vlastně na tom vůbec nezáleželo.

Ze začátku hledal možnost útěku, časem mu však došlo, že se pokouší o nemožné. Všechno to začalo v souvislosti s MildredMartinovou, či spíš s tou, která ji zastoupila v pohřebním ústavu. Už stokrát tiše proklel sám sebe, že neposlechl rady Michelle Maxwellové. A pak jako silný egocentrik začal Maxwellové nadávat za to, že nebyla mnohem tvrdší a netrvala na tom, že ho do smuteční místnosti doprovodí.

Nevěděl ani, jak dlouho už tuje. Když byl v bezvědomí, vzali mu všechny osobní věci včetně hodinek. Proč ho vlastně unesli? Odpověď neznal. Zda to souviselo s kandidaturou nebo s jeho minulou prací prokurátora, nevěděl. Dokonce ho napadlo, že to konec konců nemusí souviset ani s jedním, ani s druhým.

V prvních dnech se opájel pocitem, že ho rychle osvobodí, ale víra v záchranu ho pomalu opouštěla. Lidé, kteří se ho zmocnili, dobře věděli, co dělají. Občas pocítil slabou naději na zázrak, ale jak běžely hodiny a dny, naděje zase pohasínala. Myslel na svou ženu i děti, na prezidentskou kampaň a pomalu vše vzdával s představou, že jeho život skončí právě tady. Jeho tělo nikdy nenajdou. Přesto ale nechápal, proč ho ještě pořád nechávají naživu.

Převalil se na břicho, neschopen dál mžourat do mdlého světla.

Osoba sedící v další kobce na konci chodby tu byla mnohem déle než John Bruno. Zoufalství v očích a mrtvolné držení těla naznačovalo, že tady už naděje vyhasla úplně. Jíst, sedět, spát a pak jednoho dne umřít. Opravdu nepříliš lichotivá budoucnost. Tělo se roztřáslo a přitáhlo si deku víc k sobě.

Na jiném místě rozsáhlého podzemního prostoru se nacházel další muž. Věnoval se zajímavým činnostem, protože na rozdíl od zoufalých zajatců překypoval energií a vírou ve svůj velký úspěch.

Ve zvukotěsné místnosti střílel ránu za ranou na mužskou siluetu zavěšenou jako terč dobrých třicet metrů daleko. Každá rána by byla smrtelná. Jako střelec byl nesmírně zručný, jeho schopnosti by mu mohl leckdo závidět.

Muž stiskl knoflík a terč se k němu začal po motorové dráze pomalu přibližovat. Vyměnil ho za nový a znovu zmáčkl tlačítko. Cíl se zastavil na nejvzdálenějším bodě střelnice. Pak vložil do pistole nový zásobník, nasadil si ochranu očí a uší a za necelých pětadvacet vteřin vypálil čtrnáct ran. Když si terč zase přivolal, musel se usmát. Ani jediný výstřel mimo. Měl zkrátka skvělou mušku, jak se říkalo v ozbrojených silách. Odložil zbraň a opustil střelnici.

Sousední místnost byla menší a zcela jinak vybavená než vlastní střelnice. Regály od podlahy ke stropu byly plné detonátorů, kabelů, výbušnin a dalších věcí potřebných pro ty, kdo chtějí efektivně vyhazovat věci do vzduchu. Uprostřed stál pracovní stůl. Muž se k němu posadil. Začal si hrát s dráty, tranzistory, časovači a rozbuškami, včetně plastické výbušniny C-4, a skládal několik výbušných zařízení určených k hromadnému ničení. 1 teď se plně oddal svému dílu, se stejným nadšením jako před chvílí na střelnici.

Při práci si vesele pobrukoval.

Asi po hodině přešel do další místnosti, která ani v nejmenším nepřipomínala ty minulé. Pokud by měl pozorovatel možnost nahlédnout pouze sem, a nikoli do skladu zbraní, výbušnin a dalších předmětů, nespatřil by nic hrozivého či nekalého. Bylo to studio, jakýsi ateliér, v němž nechybělo nic pro tvorbu uměleckých děl. Tedy s výjimkou denního světla, které nemělo do tak hlubokého podzemí šanci proniknout. Pro mužovy účely však bohatě postačovalo i světlo umělé.

Na poličkách na jedné stěně ležely těžké pláště a vysoké boty, speciální přilby, silné rukavice, červená signální světla, sekery, bomby s kyslíkem a další podobné vybavení. Nic z toho momentálně nepotřeboval, ale je dobré být vždy připraven. Spěch by teď znamenal katastrofu. Musel být trpělivý. A přesto se velmi těšil na okamžik, až vše zapadne dohromady. Pak bude mít konečně ten opravdový úspěch. Ano, chce to trpělivost.

Znovu se usadil k ponku a další dvě hodiny v plném soustředění pracoval. Kreslil, řezal a modeloval umělecké dílo, které však nikdy nebude zdobit žádné muzeum či galerii, ba ani nepotěší oko soukromého znalce. Přesto bylo stejně cenné jako opravdové mistrovské umění libovolného období. Svým způsobem i on tvořil světová díla, na kterých dělal celé roky. Pokračoval ve svém úsilí a odpočítával čas zbývající do chvíle, kdy dosáhne svého cíle.

24

Michelle procházela ve svém notebooku databáze tajné služby a hledala zajímavé souvislosti. Z naprostého soustředění a pohlcení prací ji vytrhlo zvonění mobilu. Vyskočila z postele a hovor přijala. I když se na displeji rozblikal nápis „Skryté číslo“, doufala, že je to King. A byl. Jeho první věta zněla víc než příjemně.

„Kde se chcete sejit?“ odpověděla tónem blízkým jeho pozvání.

„Kde bydlíte?“

„V útulném penziónku asi čtyři míle od vás. Je to po silnici 29.“

„Ve Winchesteru?“ zeptal se.

„Ano.“

„Hezké místo. Doufám, že se vám tam líbilo.“

„Mně se tu líbí i teď.“

„Asi míli od vás je motel U Mudrce.“

„Vím, projížděla jsem kolem něj. Vypadal dost stylově.“

„To taky je. Pojďme tam na oběd. V půl jedné?“

„Takovou příležitost si rozhodně nenechám ujít, Seane. Jsem opravdu ráda, že jste zavolal.“

„Neděkujte mi, ještě jste neslyšela, co vám chci říct.“

Sešli se na prostorné verandě starého viktoriánského domu. King měl na sobě zelené sportovní sako a lehké béžové kalhoty, Maxwellová si vzala černou plisovanou sukni a bílý svetřík. Vysoké podpatky jí přidaly dobrých pár centimetrů nad Kingovu výšku. Její tmavé vlasy dopadaly na ramena, a dokonce se i trochu nalíčila, což normálně nedělala. Práce v tajné službě totiž požitkům z módy zrovna dvakrát nepřála. Jenže k povinnostem chráněnce patřila i účast na formálních večírcích, kde se scházeli vždy skvěle oblečení a bohatí lidé, a tak se tomu šatník agenta musel přizpůsobit. Udržet jej však nebylo nijak snadné. Staré přísloví agentů to vyjádřilo prostě: kvádro za milion, ve výplatě pětka.

King ukázal na tmavě modrý vůz Toyota Land Cruiser se zahrádkou na střeše.

„To je vaše?“

Přikývla.

„Když mám volno, aktivně sportuj u. S tímhle autem se dostanu kamkoli a navíc se vším, co k tomu potřebuju.“

„Vám jako agentce zbývá nějaký volný čas?“

Posadili se ke stolu v zadní části restaurace. Nebylo tu plno, a tak se jim dostalo docela přijatelného soukromí. Krátce nato přišel číšník a zeptal se, zda si objednají.

„Ano, pane,“ odpověděla Michelle okamžitě.

King se usmál, ale až do chvíle, než číšník odešel, nic neřekl.

„Trvalo mi léta, než jsem tohle dokázal.“

„Co?“ zeptala se.

„Říkat někomu pane. Od pinglů až k prezidentům.“

Pokrčila rameny.

„Já si vlastně ani neuvědomuju, že něco takového říkám.“

„Proč byste také měla? Vždyť je to rutina. Stejně jako celá řada dalších věcí.“

Najednou vypadal zamyšleně.

„Jedna věc mě na vás docela mate.“

Přes obličej jí přejel lehký úsměv.

„Jenom jedna? Tak to jsem opravdu zklamaná.“

„Proč se taková nesmírně inteligentní dáma, jako jste vy, dala k ozbrojeným složkám? Ne, že by na tom bylo něco špatného. Jen jste určitě měla i jiné příležitosti.“

„Nejspíš to bude genetikou. Můj otec, bratři, strýcové i bratranec jsou poldové. Táta dělá náčelníka v Nashvillu. Chtěla jsem být první holka v rodině. Byla jsem rok na stáži u policie v Tennessee, ale pak jsem se rozhodla porušit rodinnou tradici a přihlásila jsem se k tajné službě. Přijali mě, ale teď je to stejně minulost.“

Číšník jim přinesl jídlo. Michelle se v něm začala šťourat, zatímco King si užíval sklenky vína.

„Myslím, že jste tu už někdy byl,“ utrousila mezi sousty.

King přikývl. Teprve když dopil své Bordeaux, dal se do jídla i on.

„Beru sem své klienty, přátele i další právníky. Všude kolem je spousta pěkných míst, dokonce ještě lepších než tohle.“

„Chodíte k soudu?“

„Ne, dělám závěti, smlouvy, fondy.“

„Baví vás to?“

„Snadno si tím vydělám. Není to sice příliš vzrušující, ale co se dá dělat.“

„Je tu hezky. Docela chápu, proč jste se sem přestěhoval.“

„Má to své přednosti i nevýhody. Občas tu na vás padne iluze, že jste daleko od stresu i všeho soužení světa.“

„A nejste?“

„Vy snad věříte, že se dá zapomenout na minulost a začít nový život?“

„Vy ho žijete.“

„Žil jsem. Minulý čas.“

Otřela si ubrouskem ústa.

„Proč jste chtěl se mnou mluvit?“

Zvedl prázdnou sklenku.

„Dáte si se mnou? Nejste ve službě.“

Krátce zaváhala a pak přikývla. Po chvilce už měli sklenky plné a King navrhl, aby se přesunuli do malého salonku hned vedle hlavní restaurace. Tam se ponořili do stařičkých kožených křesel a vdechovali příjemnou vůni starých doutníků a ještě starších knih vázaných v kůži. Knihy ležely na červotočem sežraných policích z ořechu, které se tyčily do výše ramen podél všech zdejších stěn. Byli tu sami. King pozvedl sklenku proti světlu, přivoněl si k ní a teprve pak se lehce napil.

„Dobrá značka,“ řekl, když ochutnal první lok. „Na takovou láhev narazíte jednou za deset let.“

„Tomu já vůbec nerozumím, já umím tak nanejvýš vytáhnout špunt z láhve.“

„Ještě před osmi lety jsem na tom byl podobně. Pil jsem vlastně jen pivo, což taky víc vyhovovalo mé peněžence.“

„Takže jste po odchodu ze služby přešel z piva na víno?“

„Ano, a nebyla to jediná změna v mém životě. Mám přítele sommeliera, který mě všechno naučil. Vzali jsme to metodicky od francouzských značek, přes italské a skončili jsme u kalifornského bílého, protože na tohle si opravdu potrpěl. Červená vína pro něj byla obyčejná.“

„Hmm, tak mě zrovna napadlo, zda náhodou nejste první znalec vína, co zabil člověka. Nějak mi to nejde dohromady. Co myslíte?“

Odložil skleničku a pobaveně se na ni podíval.

„To vám láska k vínu připadá tak snobská? Víte vůbec, kolik krve už bylo kvůli vínu prolito?“

„Při pití, nebo při mluvení o tom pití?“

„Záleží snad na tom? Smrt je smrt, ne?“

„To víte lépe vy sám.“

„Pokud si opravdu myslíte, že je to jen otázka zářezu na pažbě, tak po tom, co jste to udělala, vězte, že není.“

„Nikdy jsem si to nemyslela. Spíš jde o vroubek na duši, ne?“

Odložil sklenku.

„Vyměníme si informace?“

„Jsem pro.“

„Ale něco za něco. Jsme na tom stejně.“

„Kdo to tvrdí?“

„Udělám vám to snazší, začnu já.“

Michelle si poposedla.

„Jsem zvědavá. Proč?“

„Řekl bych, že jste si nedobrovolně prožila pěknou noční můru, stejně jako já před osmi lety.“

„Přesně tak. Řekl jste, že jsme vlastně pokrevní příbuzní.“

„Joan Dillingerová byla tu noc v hotelu.“

„Ve vašem pokoji?“

King zavrtěl hlavou.

„Teď vy.“

Michelle se na okamžik zamyslela.

„Dobrá, hovořila jsem s jednou pokojskou, která pracovala v hotelu ten den, kdy došlo k Ritterově vraždě. Jmenuje se Loretta Baldwinová.“

King najednou vypadal zmateně.

„Řekla mi, že ráno uklízela váš pokoj. Prý našla na lustru černé krajkové kalhotky.“ Odmlčela se. „Předpokládám, že nebyly vaše. Na kluka, co takové nosí, rozhodně nevypadáte,“ dodala bez hnutí brvou.

„A navíc nemám černé spoďáry rád.“

„Byl jste v té době ženatý?“

„Odloučený. Moje žena měla docela nevkusný zvyk spát s jinými muži, kdykoli jsem odjel z města, což bylo vlastně pořád. Pak už jsem měl dojem, že si nosili i své pyžamo a kartáčky na zuby. Připadal jsem si jako na vedlejší koleji.“

„Je dobře, že to berete s humorem.“

„Kdybyste se mě zeptala před osmi lety, tak bych to takhle nezlehčoval. Čas rány nijak nehojí, jen vám nedovolí si kvůli tomu hodit mašli.“

„Takže jste… měl poměr s Joan Dillingerovou?“

„Tenkrát to vlastně vypadalo docela vážně. Blbost, ale to vidím až teď. Joan rozhodně není žena pro něco takového.“

Michelle se naklonila dopředu.

„A ten výtah…?“

King ji přerušil.

„Teď jste na řadě vy. Docela mě unavuje vám to připomínat.“

Michelle si povzdechla a posadila se zpátky.

„Dobrá, Dillingerová už v tajné službě nepracuje.“

„To se nepočítá, to už jsem věděl. Co dál?“

„Loretta Baldwinová vyprávěla, že se skryla v komoře na úklidové prostředky, když Rittera zabili.“

Kinga to evidentně zajímalo.

„Proč?“

„Byla vystrašená k smrti a začala utíkat. Jako všichni.“

„Všichni ne,“ odsekl suše King, „já tam zůstal trčet.“

„Ale zpátky k tomu výtahu.“

„Proč se o to vůbec staráte?“ zeptal se ostře.

„Protože vás úplně paralyzoval. Naprosto, protože jste si vůbec neuvědomil, že přímo před vámi stojí vrah.“

„Jen jsem koukal jinam.“

„Ne, to si nemyslím. Slyšela jsem ten zvuk z pásky. Znělo mi to jako příjezd kabiny výtahu. A proto jsem přesvědčená, že ať už bylo po otevření dveří uvnitř cokoli nebo kdokoli, zcela to odvedlo vaši pozornost na celou tu dobu, než Rittera zastřelili.“ Na okamžik se odmlčela. „A protože výtahy byly zajištěny tajnou službou, předpokládám, že uvnitř byl agent tajné služby, protože jen těžko to mohl být někdo z venku. Jinak by ho zajistili. Hádám, že tím agentem byla Joan Dillingerová a jsem si skoro jistá,že ji z nějakého důvodu kryjete. Buďte tak hodný a zkuste mi vyvrátit vše, co jsem teď řekla.“

„I kdyby to byla pravda, nezáleží na tom. Já to zpackal a Ritter kvůli tomu zemřel. Nic mě neomlouvá. To byste si měla uvědomit.“

„Pokud jste ovšem nebyl zmaten cíleně. Pak by to bylo všechno jinak.“

„Nebyl.“

„Jak to můžete vědět? Proč by tam byl ten člověk právě v okamžiku, kdy se někdo chystal střílet na Rittera?“ Pak si sama odpověděla. „Protože ta osoba moc dobře věděla, že výtah pojede dolů. A věděla taky, že vás vyvede z míry, vy ztratíte pozornost a vrah tak dostane šanci na Rittera vystřelit.“

Posadila se s výrazem, který rozhodně nepředstavoval velký triumf, ale spíš obranu. Podobný měla v průběhu televizní konference, kdy ji King viděl poprvé.

„Tak to nebylo. Věřte mi. Prostě jen špatné načasování, to je vše.“

„Jsem si jistá, že ani sám netrváte na tom, co jste právě řekl.“ Seděl tam v tichosti až do okamžiku, než Michelle vstala.

„Děkuju za oběd a výuku znalectví vína. Ale stejně mě nepřesvědčíte, že tak chytrý chlap jako vy nestojí každé ráno před zrcadlem a neptá se proč?“

Když odcházela, zazvonil jí telefon. Hovor přijala.

„Cože? To ano. Kdo? Opravdu, ano, hovořila jsem s ní. Jak jste se dostal k tomu číslu? Dobrá. Pak nechápu, proč voláte.“ Chvilku poslouchala a průběžně bledla. „Nevím, bože. To je mi líto. Kdy se to stalo? Aha. Dobře, děkuji vám. Kam vám můžu zavolat?“

Pak zavěsila, vytáhla z kabelky tužku a papír, napsala si číslo á pomalu se usadila vedle Kinga. Zvědavě se na ni podíval.

„Jste v pořádku? Rozhodně tak nevypadáte.“

„Ne, nejsem. Ta žena, co jsem s ní mluvila. Ta, co pracovala v hotelu…“ v

„Pokojská? Loretta Baldwinová?“

„Volal míjejí syn. Našel tam mou vizitku.“

„Proč? Stalo se jí snad něco?“

„Je mrtvá.“

„Cože?“

„Zavražděná. Položila jsem jí stejné otázky o Ritterově zabití a najednou je po smrti. Nechce se mi věřit, že tady existuje nějaká souvislost, ale stejně tak se nemůžu ubránit dojmu, že tomu tak je.“

King vyskočil tak rychle, až ji to zaskočilo.

„Máte plnou nádrž?“ zeptal se.

„Ano“, odpověděla se zmateným pohledem. „Proč?“

King mluvil spíš sám pro sebe.

„Vyřídím si pár telefonátů a dám jim to vědět.“

„Dáte jim vědět? Co?“

„Ze musím dneska zrušit všechna jednání. Že někam jedu.“

„A kam jedete?“

„Ne já… kam jedeme oba dva! Do Bowlingtonu v Severní Karolíně pokusit se zjistit, proč už Loretta Baldwinová nežije.“

King zamířil ke dveřím, Michelle však zůstala ohromeně sedět. King se otočil.

„Máte s tím nějaký problém?“

„Nejen nevím, jestli tam chci jet.“

King se vrátil, postavil se přímo před ni a upřeně se na ni zadíval.

„Přijela jste sem a pokládala mi otázky hodně na tělo. Chtěla jste odpovědi a já vám je dal. Dobrá. Teď už to ale celé zajímá i mě.“ Odmlčel se a pak vyštěkl.

„Jedeme, agentko Maxwellová! Nemám času nazbyt.“

Michelle vstala.

„Ano, pane,“ řekla skoro automaticky.

25

Když nastoupil do Michellina vozu, rychle si prohlédl interiér a nemohl skrýt své zhnusení. Z podlahy odkopl obal od čokoládové tyčinky, ale stejně tam zůstal přilepený kus čokolády. Na zadních sedadlech se válelo všechno možné: vodní i sněžné lyže, různá pádla a vesla, sportovní oblečení, tenisky, lodičky, sukně, saka, halenky a dokonce i spodní prádlo. Nechyběly tepláky, knihy, telefonní seznam severní Virginie, prázdné plechovky od limonády a Gatorade, na tom všem ležela brokovnice Remington a krabička s náboji. A to stihl zaznamenat jen věci na povrchu. Netroufal si ani domyslet, co všechno se skrývá vespod. Sean zaregistroval štiplavý pach tlejícího banánu.

Podíval se na Michelle.

„Právě jsem si uložil do paměti, že se nikdy nenechám pozvat k vám domů.“

Podívala se na něj s úsměvem.

„Já vám říkala, že jsem lenoch.“

„Michelle, tohle už není o lenošení. To auto je prostě jezdící popelnice. Naprostá a komplexní anarchie na kolech!“

„Dost filozofie. A říkejte mi Mick.“

„Upřednostňujete Mick před Michelle? Michelle je elegantní a stylové jméno, zatímco Mick připomíná spíš boxera pijícího punč, ze kterého se stal vyhazovač v livreji se šňůrkami a falešnými metály.“

„Tajná služba je svět pro chlapy. Nějak jsem se s tím musela vypořádat.“

„Tak je jednou vezměte na projížďku v tomhle auťáku a oni si vás už nikdy s ženskou nespletou, i kdybyste byla Gwendolýnka.“

„Vím dobře, kam chcete jet. Co čekáte, že tam najdeme?“

„Kdybych to tušil, tak tam nejedu.“

„Chcete jít do toho hotelu?“

„Nevím. Od té doby jsem tam nebyl.“

„Chápu. Taky si nejsem jistá, jestli bych ještě někdy vstoupila do toho pohřebního ústavu.“

„Když už o tom mluvíme, je něco nového o Brunově zmizení?“

„Nic. Žádný požadavek na výkupné, žádné požadavky jakéhokoli druhu. Proč připravit tak komplikovaný plán na únos Johna Bruna včetně vraždy agenta tajné služby a pravděpodobně i muže, kterému měl vzdát Bruno poslední hold, a nic za to nechtít?“

„Správně, ten Bill Martin, zesnulý. Myslím, že ho zabili taky.“

Podívala se na něj s překvapením v očích.

„Proč?“

„Nemohli přece provést svůj plán a spoléhat na to, že ten chlapík natáhne bačkory přesně podle jejich časového rozpisu. Ten chlap umře a oni dají tohle všechno dohromady jen za pár dní? A zrovna díky tomu, že Bruno jede kolem? Kdepak, toho chlápka zlikvidovali taky.“

„Jsem ohromena vaší analýzou. Slyšela jsem, že jste byl docela dobrý.“

„Já dělal vyšetřovatele mnohem déle, než lidi chráním. Agent se musí hodně snažit, aby se dostal k ochrance a ještě k tomu prezidentské, ale pak se mnozí vracejí zpět k vyšetřování.“

„Proč tomu tak je?“

„Trávíte stovky hodin, kdy vůbec nekontrolujete svůj život.

Pořád jenom stojíte a čekáte na nějaký výstřel. Nenáviděl jsem to, ale neměl jsem příliš na výběr.“

„Pak vás přeložili k prezidentovi?“

„Ano. Trvalo mi to celá léta. Nakonec jsem strávil v Bílém domě dva roky. První rok to bylo skvělé, ale pak už moc ne. Neustále cestujete, hlídáte největší nafoukance světa a musíte snášet pocit, že jste podřadnější než poslední zahradník Bílého domu. Zvlášť se mi líbili tamější ouřadové – nebylo jim víc než dvacet, nikdy nezvedli zadek z té díry a nám pak prošoupali boty na všem, co je jen napadlo. Ironií osudu je, že jsem vlastně odcházel, když mě dali do té Ritterovy ochranky.“

„Jemine, to zní opravdu povzbudivě. A já se tam celé ty roky ženu!“

„Neříkám, že byste neměla. Proletět se v Air Force One je zážitek. A když vám prezident Spojených států řekne, že jste odvedla skvělou práci, tak je to taky fajn. Já vám jen radím, abyste nevěřila všemu, co se říká. V mnoha ohledech je to prostě jen ochrana. Když vyšetřujete, tak aspoň zatýkáte ty padouchy.“

Odmlčel se a na chvíli se zadíval z okna.

„Z hlediska vyšetřování pak Joan Dillingerová znovu vstoupila do mého života. Dala mi nabídku.“

„Jakou?“

„Abych jí pomohl najít Johna Bruna.“

Michelle málem sjela ze silnice.

„Cože?“

„Její firmu najali, aby našli Bruna.“

„Ale vždyť po něm pátrá FBI!“

„No a? Brunovi lidé si mohou najmout, koho chtějí.“

„A proč vás do toho tahá?“

„Vysvětlila mi to tak, že jsem nakonec nepřijal. Nevím proč.“

„Chcete si to ještě rozmyslet?“

Podíval se na ni.

„Co myslíte? Měl bych?“

„A proč se ptáte zrovna mě?“

„Zdá se, že máte na ženské svůj názor. Pokud byla zapojena do Ritterovy vraždy a teď je zapletena do událostí kolem dalšího nezávislého kandidáta, nepřipadá vám to divné? Mám, nebo nemám… Micku?“

„Nejdřív bych řekla, že ne.“

„Proč? Protože byste mě pak chtěla kousnout do zadku?“

„Jo.“

„A při troše rozumného uvažování, které je rozhodně lepší a ne tak potměšilé?“

Sjela ho očima, zaznamenala jeho pobavení a provinile se usmála.

„Dobrá, z toho bližšího pohledu bych řekla ano.“

„Protože budu mít informace zevnitř a vždycky vám je okamžitě přiběhnu vyklevetit?“

„Všechny snad raději ne. Pokud se s Joan opět vrátíte k vašim milostným hrátkám, detaily si můžete odpustit.“

„Nebojte se. Černé vdovy žerou samce. Poprvé jsem se sotva vysoukal ven.“

26

Po necelých dvou hodinách od odjezdu z Wrightsburgu se dostali k Lorettinu domu. Nestála tam žádná policejní auta, ale před domem se táhla žlutá policejní páska.

„Myslím, že tam nemůžeme,“ řekla Michelle.

„Hm. A co ten její syn?“

Vytáhla z kabelky číslo a zavolala mu. Muž hovor přijal a vzápětí se dohodli, že se sejdou v kavárně v malém městském centru. Když chtěla odjet, King ji zastavil.

„Ještě moment.“

Vyskočil z vozu, kousek kráčel po ulici, pak zatočil za roh a zmizel Michelle z dohledu. Po pár minutách se objevil před domem Baldwinové a znovu nasedl do auta.

„A to bylo co?“ zeptala se.

„Nic. Loretta Baldwinová má pěkný dům.“

Když projížděli centrem, minuli několik policejních vozů zaparkovaných na křižovatkách, kde policisté důkladně prověřovali řidiče i spolujezdce. Nad hlavou jim kroužil vrtulník. „Docela by mě zajímalo, co se tady děje,“ řekla Michelle.

King zapnul rádio a naladil místní stanici. Dva muži utekli ze státní věznice a bylo po nich vyhlášeno rozsáhlé policejní pátrání.

Když se dostali ke kavárně a Michelle chtěla zastavit a vystoupit, najednou si to rozmyslela.

„Copak je?“ zeptal se King.

Ukázala na vedlejší ulici, kde parkovala dvě vozidla místní policie.

„Nemyslím, že tihle pátrají po uprchlých trestancích. Upekli na nás boudu.“

„Tak dobře, zavolejte tomu synkovi ještě jednou. Řekněte mu, že s tou vraždou nemáte nic společného, a pokud chce o něčem mluvit, může rovnou do telefonu.“

Michelle si povzdechla, zařadila rychlost a pomalu se rozjela. Když se dostali na odlehlé místo, sjela ze silnice. Zavolala Lorettina syna a řekla mu to, co King chtěl.

„Potřebuji vědět jen jediné – jak byla zavražděna?“

„Proč bych vám to měl říkat?“ odsekl syn. „Navštívíte mámu a krátce nato se dozvím, že je mrtvá.“

„Kdybych ji chtěla zabít, nenechávala bych tam své jméno a telefon, že?“

„Možná máte podivné choutky.“

„Mluvila jsem s vaší matkou o tom, co si pamatuje o Ritterově zavraždění před osmi lety. Řekla mi, že skoro nic.“

„Proč jste to chtěla vědět?“

„Jsem historička. Jsou tam s vámi poldové?“

„Jací poldové?“

„Nedělejte ze mě troubu. Jsou tam? Ano, nebo ne?“

„Ne.“

„Dobrá, stejně si ale myslím, že lžete. Tak tedy. Domnívám se, že můj hovor o Ritterově smrti mohl ve svém důsledku vést k její smrti.“

„Ritter? To je k smíchu. Muže, který to udělal, přece zabili!“

„Můžete si být jist, že tehdy pracoval sám?“

„K čertu, jak bych si mohl být jistý?“

„Přesně tak. Jak byla vaše matka zavražděna?“

Na druhém konci linky zavládlo ticho. Michelle se rozhodla změnit taktiku.

„Mluvila jsem s vaší matkou jen chvíli, ale i tak jsem si ji oblíbila. Byla to tvrdá žena, která říkala, co si opravdu myslí. Měl byste z toho vycházet. Měla v sobě životní moudrost uloženou ve velmi tuhé skořápce.“

„Já vím,“ řekl syn. „Ale teď jděte k čertu.“ Zavěsil.

„Sakra,“ ulevila si Michelle. „Já myslela, že už ho mám!“

„A taky že máte. Zavolá zpátky. Dejte mu čas, musí se zbavit těch poldů.“

„Seane, on mi ale řekl, abych šla k šípku!“

„No, není to zrovna jemná osoba. Prostě chlap. Chce to trpělivost. Nejsme jako ženy, co zvládnou několik rolí najednou. My děláme jen jednu věc, ale zato pořádně.“

Po půl hodině telefon opravdu znovu zazvonil. Michelle se na Kinga podívala.

„Jak jste to mohl vědět?“

„Chlapi se stanou snadno závislí na erotickém hlase. A navíc jste to řekla moc hezky, to o jeho matce. Úplně stejně jsme totiž závislí i na nich.“

„Dobrá,“ řekla synovi do telefonu a pak po něm opakovala. „Našli ji v koupelně, utopenou. Utopenou? Jak mohli vědět, že to nebyla nehoda? Možná dostala infarkt.“

„Měla v ústech nacpané bankovky a někdo prohledal dům. Kvůli nehodě bych přece nevolal.“

„Prohledaný dům a peníze v ústech?“ opakovala Michelle.

King zvedl obočí.

„Jo, sto babek. V pěti dvacetidolarových bankovkách. Já ji našel. Večer jsem jí volal, ale nebrala telefon. Bydlím čtyřicet mil od ní. Jel jsem tam. Sakra. Hrůza, takhle ji vidět!“ Přeskakoval mu hlas.

„Je mi to moc líto. Promiňte, že jsem se dosud nezeptala na vaše jméno.“

„Tony. Tony Baldwin.“

„Tony, je mi to vážně moc líto. Byla jsem za vaší matkou, abychom si promluvily o Ritterově smrti. Zajímalo mě, jak se to stalo. Ten den, kdy ho zabili, byla v Bowlingtonu a žila tam i teď, proto jsem za ní zajela stejně tak jako za jinými pokojskými. Klidně vám dám jejich jména. Víc jsem neudělala, přísahám.“

„Hm, myslím, že vám věřím. Máte nějakou představu, kdo to tedy mohl být?“

„Zatím ne, ale nalézt hoje mou momentální prioritou.“

Poděkovala mu, zavěsila a otočila se ke Kingovi.

„Prachy nacpané v ústech?“ opakoval zamyšleně.

„Moje bankovky,“ dodala Michelle zděšeně. „Dala jsem jí sto dolarů, pět dvacetidolarovek za to, že odpověděla na mé otázky.“

King se podrbal na bradě.

„Krádež tedy motivem nebyla, hotovost by jí nenechali. Prohledali dům. Vrah musel něco hledat.“

„Ale co ty peníze v ústech? Bože, to je odporné!“

„Možná, že ani ne tak odporné jako spíš nějaké vyjádření. Symbol.“

Překvapeně se na něj podívala.

„Jaký symbol?“

„Možná osudový pro oba dva. Kdo by si to byl pomyslel?“

„O čem to mluvíte?“

„To vám teď nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Protože jsem to ještě pořádně nepromýšlel. Já už to ani jinak neumím.“

Michelle rozhodila rukama v bezmocném gestu.

„Z vás aby se člověk zbláznil!“

„Dík, ale jsem prostě takový.“ King vyhlédl z okna a pak zabručel. „Jsme v zapadákově, všude kolem sami poldové. Velmi snadno vyvoláme podezření. Měli bychom odsud vypadnout a najít si nějaké místo, kde přespíme. Bude nám to trvat až do večera, než na to přijdeme.“

„Než přijdeme na co?“

Podíval se na ni.

„I já umím být nostalgický.“

Michelle se zamračila.

„Je pro právníky opravdu tak nepřijatelné odpovídat na přímé otázky přímo?“

„No, teď je podle mě vhodná doba vrátit se do hotelu Fairmount. Odpověděl jsem vám dost přímo?“

27

Přibližovali se k hotelu zezadu tak, aby zůstávali skryti v hustém stromovém porostu. Měli stejné oblečení a pracovali ve dvojici. Na kraji lesa se na okamžik zastavili, aby si ověřili, že nikde nikdo není. Pak se rychle přesunuli k plotu a protáhli se dovnitř. Jeden z nich vytáhl pistoli a oba pak běželi k zadnímu traktu. Našli boční dveře. Vyrazili je a za okamžik už zmizeli v temném prostoru.

King s Michelle zaparkovali v dostatečné vzdálenosti od hotelu Fairmount a zbytek cesty šli pěšky. Když se blížili k budově, nad hlavou jim proletěl vrtulník, který silnými reflektory pročesával terén, a tak se pro jistotu skryli v lese.

„Je to docela vzrušující,“ řekla Michelle, když po chvíli zamířili zpět k hotelu, „být teď tou druhou stranou odznaku.“

„Jo, ale je to vzrušení jen na vteřinu. Já teď klidně mohl sedět doma, před plápolajícím ohněm v krbu, pomalu zvedat číši skvělého Viognier a číst si Prousta. Místo toho se plížím po okolí Bowlingtonu v Severní Karolíně pronásledován policejními vrtulníky.“

„Prosím, řekněte mi, že ve skutečnosti si Prousta nečtete při sklence vína!“ odvětila.

„No, pokud není něco pěkného v televizi.“

Když se přiblížili k hotelu, King přejel očima po poničené fasádě.

„Tenhle barák mi připomíná dílo Franka Lloyda Wrighta, pokud by ho navrhoval pod silnou dávkou heroinu.“

„Je skutečně ošklivý,“ přitakala Michelle.

„Jen abyste tomu rozuměla. Podle Ritterova smyslu pro estetiku byl tenhle hotel velmi hezký.“ Díra v plotě, kterou Michelle používala minule, byla zajištěná. Byli tedy nuceni jít podél plotu dál. King sledoval Michelle s trochou nevraživosti, protože se pohybovala mnohem lehčeji než on. Měl pravdu. Málem upadl, když mu ujela noha po uvolněném pletivu. Zachytila ho bez jediného slova. Protáhli se dovnitř a vstoupili do domu stejným způsobem, který Michelle využila při své první návštěvě. Vytáhla baterku a chtěla ji rozsvítit, ale King jí v tom zabránil.

„Počkejte, říkala jste přece, že je tu strážný.“

„Ano, ale teď jsem ho neviděla.“

King se na ni překvapeně podíval.

„Pokud si vzpomínám, tvrdila jste, že tu byl jen podruhé. Poprvé ne!“

„Třeba byl na obchůzce na druhé straně. Pravděpodobně hlídají celou oblast.“

„Hm, možná,“ řekl neurčitě King.

Kývl, aby tedy baterku rozsvítila, a pak šli dál hotelovou halou.

„Salon Stonewalla Jacksona je tamhle na konci,“ řekla.

„Vážně? To jsem nevěděl.“

„Seane, je mi to líto. Stalo se to tak dávno a já tu byla teprve teď.“

„Zapomeňte na to,“ mávl rukou. „Já byl prostě hňup.“

„Chcete tam jít?“

„Až později. Nejdřív si chci ověřit něco jiného.“

„Tu komoru, ve které se skrývala Loretta Baldwinová?“

„Velcí myslitelé přemýšlejí obdobně. Pak si dáte někde dobré vínko, budete číst vážnou literaturu, co provokuje k zamyšlení, a pak, možná, když najdete volný rok nebo dva, si konečně uklidíte ten auťák.“

Došli ke komoře a otevřeli dveře. King si vzal od Michelle baterku, vstoupil dovnitř a rozhlížel se kolem. Pak posvítil na štěrbinu na samotném konci a otočil se k Michelle.

„Loretta byla malá?“

„Kost a kůže.“

„Klidně se tu mohla schovat. Neříkala vám, kde přesně stála?“

„Ne, ale mohla být kdekoli.“

King zavrtěl hlavou.

„Kdybych byl vystrašený a v mé blízkosti došlo k vraždě, ke zmatku a celé té vřavě, vběhl bych do komory a skryl se v ní co nejhlouběji. Je to vlastně instinkt, něco jako když si přetáhnete deku přes hlavu. V tom případě by ale nevěděla, co se děje. Jen to, že sem vběhl i nějaký chlap s pistolí…“

Odmlčel se a hleděl na místo, kde se Loretta možná skryla. Pak zavrtěl hlavou.

„Nejsem si jist.“

Vyšel ven a zabouchl za sebou dveře.

„Dobrá, kam teď?“ zeptala se Michelle.

Zhluboka se nadechl.

„Do salonu Stonewalla Jacksona.“

Když tam došli, Michelle ve světle baterky tiše pozorovala, jak King postupuje po místnosti a pečlivě zkoumá každičký detail. Pak se podíval na místo, kde stál před osmi lety. Znovu se hluboce nadechl a pak – jako kdyby zaujal původní postoj – jeho ruka přejela po imaginárním propoceném těle Clydea Rittera.

King se tím gestem vrátil do minulosti. Bylo září roku 1996 a jeho pohled zkoumal tváře jednotlivých lidí, potenciální průšviháře, malé děti, které budou Rittera líbat, vnímal i posměšné poznámky z davu. Dokonce se přistihl, jak si brumlá do mikrofonu operativní informace. Podíval se na hodiny vzadu, ale žádné tam nebyly, ostatně v té tmě by stejně neviděl, kolik na nich je. Do konce téhle volební agitky zbývaly tři minuty. Kdyby se Ritter opozdil či naopak skončil dříve, nic by se nestalo. A King by dneska žil úplně jiný život.

Aniž si to uvědomoval, právě teď hleděl na řadu výtahů. Znovu slyšel to žuchnutí, znovu a znovu. Dveře v jeho mysli se otvíraly a zavíraly, pořád dokola. Jako by byl násilím vtažen dovnitř.

Rána ho zasáhla opravdu ošklivě, jeho ruka se vymrštila k pouzdru a on vytáhl domnělou zbraň s očima visícíma na místě, kde leželo Ritterovo tělo. Pak se rozhlédl a spatřil Michelle, jak právě zabouchává dveře.

„Omlouvám se,“ řekla, „chtěla jsem jen vidět vaši reakci. Spíš jsem ale neměla.“

„To jste tedy neměla,“ řekl rovnou.

Postavila se vedle něj.

„O čem jste právě přemýšlel?“

„Překvapilo by vás, kdybych řekl, že vlastně nevím?“

„Mluvte. Může to být důležité.“

Na okamžik se zamyslel.

„Vzpomínám si, že jsem hleděl na Arnolda Ramseyho. Měl ve tváři výraz, který rozhodně nepatřil muži, co právě zavraždil prezidentského kandidáta. Nevypadal nijak vystrašeně, neměl ten stažený výraz obrany, neměl vztek a ani pohled šílence.“

„Jak se tedy vlastně tvářil?“

King hleděl upřeně na Michelle.

„Vypadal překvapeně, Michelle, jako kdyby Rittera vůbec zabít nechtěl.“

„To ale vůbec nedává smysl! Právě zastřelil člověka. Pamatujete si ještě něco jiného?“

„Poté, co odnesli Ritterovo tělo, objevil se Bob Scott a přišel zkontrolovat mé zranění.“

„Za takových okolností je to docela pozoruhodné.“

„Nevěděl, co se přesně stalo. Jenom to, že má zraněného agenta. Všechna ta hrůza přišla až potom.“

„Ještě něco?“

King se díval na podlahu.

„Když mě vyvedli ven, tak se Bobby se Sidneym Morsem o něčem tiše dohadovali na chodbě. Byl s nimi ještě nějaký další chlápek, ale toho jsem neznal. Morse měřil kolem sto pětasedmdesáti centimetrů a měl sto dvacet kilo sádla, Bobby zas postavu bývalého mariňáka. Byla to dvojka k pohledání. Za jiných okolností bych se musel rozchechtat.“

„O čem se dohadovali?“

„Ritter zemřel a byla to Scottova chyba – jsem si jist, že přesně tohle mu Morse kladl za vinu.“

„Viděl jste je někdy potom?“

„Bobbyho při nějakém oficiálním slyšení, které následovalo. Nikdy jsme se spolu nebavili soukromě. Vždycky jsem mu chtěl zavolat a říct mu, jak je mi to všechno hrozně líto. Ale nikdy jsem to neudělal.“

„Doslechla jsem se, že Sidney Morse skončil na klinice pro duševně nemocné.“

„Jo. Nemyslím, že se někdy opravdu zajímal o Ritterovu politiku. Jemu šlo prostě jen o přehlídku a divadlo. Však také odtamtud přišel. Zaslechl jsem, jak jednou vykládal o tom, že když Rittera přivede nahoru, tak to z něj udělá… myslím tím z Morse, národní ikonu.“

Michelle se rozhlédla kolem a otřásla se.

„Je tu takové ticho. Připomíná mi hrobku.“

„Svým způsobem to hrobka je. Zemřeli tu přece dva muži.“

„Ještě že ne tři.“

Což nemohu vyloučit, pomyslel si King. Michelle přejela baterkou po podlaze.

„Ta dělicí šňůra pro dav byla někde tady, že?“

King přikývl.

„Táhlo se kolem zdi a končilo třicet centimetrů od výtahů. Z videa si pamatuju, že byla hodně napnuta. Vzpomínáte si, kdo ji natahoval?“

„Nejspíš tajná služba.“

„Takže vedoucí ochranky Bobby Scott?“

„Pochybuju, že by se Bobby věnoval takovým detailům.“

„Jak si pak můžete být jist tím, že tu šňůru natahovala tajná služba?“

Pokrčil rameny.

„Vlastně nevím. Já znal jen Rittera a byl jsem určen k tomu, abych stál ve vyhrazeném prostoru.“

„Přesně.“

Podala mu baterku, stoupla si na jeho původní místo a zahleděla se na řadu výtahů.

„Přesně! S takhle nataženou šňůrou byla ta oblast vytyčená tak, abyste viděl výtahy. Připadá mi to naaranžované. A mimochodem, i teď vás ty výtahy přitahovaly.“

„Zapomeňte už konečně na ty zdviže!“ vyštěkl. „K čertu, proč tu vlastně vůbec jsem? Ritter byl hňup. Jsem vlastně rád, že natáhl bačkory.“

„Seane, byl to přece jen prezidentský kandidát. Já jsem Johna Bruna také zrovna nemilovala, ale hlídala jsem ho, jako by to byl prezident Spojených států.“

„Nemusíte mě poučovat o řádech tajné služby,“ odvětil Sean ostře,“ já chránil prezidenty už v době, kdy jste vy ještě trávila svůj čas veslováním pro kus kovu.“

Michelle jen pomalu hledala odpověď.

„Je normální souložit s další agentkou, když má někdo druhý den službu? To jsem nikde v řádech nenašla!“

„Hm, je to hned vedle pravidla, že se chráněnec nenechává v místnosti o samotě. Tenhle řád vám taky vypadl,“ odsekl zpátky.

„Doufám, že za to Joan aspoň stála.“

„Loretta Baldwinová vám řekla o kalhotkách na lustru, tak si závěr udělejte sama.“

„To byl typický příklad špatného odhadu. Nespala bych s vámi před šichtou, i kdybych měla kdovíjaké pokušení. Teda ne že bych ho měla.“

„Díky. Ještě že to vím, Micku.“

„No vlastně,“ nepřestávala Michelle otravovat, „to, že jste ztratil pozornost, bych uměla ještě pochopit, ale že jste si užíval noc před službou, to už moc ne.“

„Opravdu zajímavé! Chcete prohledat tohle místo, anebo dál vytahovat stará špatná rozhodnutí?“

„Něco vám povím. Proč už nejdeme pryč?“ řekla najednou. „Mám už té zdejší atmosféry plné zuby.“

Vykráčela ven a Sean se tiše vlekl za ní. Před salonem ji ztratil z dohledu. Křikl na ni a posvítil si baterkou, až nakonec zahlédl její obrysy.

„Michelle, počkejte. Zabijete se, když se tu budete toulat bez světla.“

Zastavila se s rukama zkříženýma na prsou a pomalu se vracela k Seanovi. Pak ztuhla a hlavou kývla v jeho směru. King spatřil stín oddělující se z temnoty. Michelle vykřikla. Sean se vrhl vpřed, když se v kuželu světla objevili dva muži a vrhli se na Michelle.

„Dávejte pozor!“ křikl King a hnal se za nimi. Dřív než se k nim dostal, zbraň jednoho z útočníků odlétla stranou v přímém důsledku skvělého Michellina kopu. Její levá noha pak drtila tvář druhého chlápka. Zhroutil se u zdi. Jako tanečnice při rutinní choreografii kroků se otočila a přesně mířeným kopem ho zasáhla do ledvin. Oba muži se pokoušeli vstát, ale Michelle jednoho z nich znehybnila úderem lokte do krku, zatímco King srazil toho druhého baterkou.

Těžce oddychující King se podíval na Michelle, jak prohledává svou kabelku. Vytáhla z ní dvoje želízka a spoutala jimi oba muže v bezvědomí pevně k sobě. Ani se při tom nezapotila. Podívala se na Kinga svým typickým zvídavým pohledem.

„Černý pás. Čtvrtý stupeň,“ řekla.

„Samozřejmě,“ přitakal King a zamířil kužel světla na dva vězně v modrých mundúrech. „Vypadá to na ty dva utečence. Nejspíš nesehnali nový vohoz.“

„Zavolám místním a uděláme jim radost. Anonymně, samozřejmě.“

Vzala telefon.

„Michelle?“

„Ano?“

„Jen jsem chtěl říct, že se cítím velmi bezpečně s takovou silnou a velkou ženou, co mě právě teď chrání.“

Poté, co zavolala policii a policejní vrtulník už mířil k hotelu, Michelle s Kingem kráčeli k landcruiseru. Michelle sledovala let stroje i kužel světla pročesávající les. Když spatřila onoho muže, jen si povzdechla.

Seděl v dodávce zaparkované vedle silnice a jeho tvář ozářilo na krátký okamžik světlo reflektorů. Během chvíle však záře zmizela. Michelle zaslechla zvuk motoru a pak i rychle odjíždějící vůz. Kvapně skočila do svého auta a křikla na Kinga, aby se k ní okamžitě přidal.

„Co se děje?“ houkl, když zabouchával dvířka, zatímco ona zápasila s klíčky.

„Ten chlap v té dodávce! Neviděl jste ho?“

„Ne, neviděl.“

„Neslyšel jste ten vůz odjíždět?“

„S tím vrtulníkem nahoře?“

„Vypadal sice jinak, protože když jsem ho viděla poprvé, měl přestrojení – nejspíš ho měl i nyní – ale já viděla jeho oči. A oči nelžou. Byl to on, mohla bych přísahat!“

„Ale kdo?“

„Důstojník Simmons, ten polda v pohřebním ústavu, muž, který unesl Bruna a zabil Neala Richardse!“

King se na ni podíval pohledem zmateného zvířete.

„Jste si opravdu jistá?“

Zařadila rychlost.

„Naprosto.“

Otočila vůz a hodlala odjet, když se náhle přihnala skupina policejních vozů a zablokovala jim cestu. Michelle praštila pěstí do volantu.

„Ksakru! Ti místní se tu opravdu objevili v pravý čas!“

Když se otevřely dveře jednoho z aut a vystoupil z nich muž v uniformě, King zavrtěl hlavou.

„To nejsou místní, Michelle.“

Muž došel k řidičce a naznačil jí, aby stáhla okénko. Udělala to a on se naklonil dovnitř. Podíval se nejprve na ni a pak na Kinga.

„Nevadilo by vám, kdybyste si oba vystoupili?“ vybídl je Jefferson Parks.

28

Vyšetřování probíhalo celou noc. Policie odmítla poslouchat Michellino naléhání, aby jí dovolili zkusit chytit toho muže v dodávce. Měli prostě jiné priority, a když se jim snažila vysvětlit, kdo je ten muž, který unesl Johna Bruna, jejich tváře vypadaly dost skepticky.

„To počká,“ řekl šerif rovnou.

Pak strávila velmi nepříjemnou hodinku, během níž utrpěla její čest, s Walterem Bishopem z tajné služby. Když se doslechl, co Michelle páchá v Severní Karolíně, okamžitě tam odletěl, aby jí přečetl paragrafy ze zákona o přestupcích. Bishop hromoval.

„Řekl bych, že vám musím něco připomenout. Ještě pořád jste ve službě. Předpokládal jsem, že se podle toho budete chovat.A teď jen zírám, do čeho jste se zapletla. Do věcí, do kterých vám vůbec nic není! Vlastně ani nevím, jestli je možné se ještě víc znemožnit.“

Podíval se na Kinga.

„No, asi jsem se spletl. Vždyť se dáváte dohromady s jedním z největších průšvihářů v dějinách tajné služby. Založte si spolek – spolek hňupů. Tady pan King může být vyhlášen jeho králem. Mám pravdu, Seane?“

King musel neochotně souhlasit, protože Bishop byl jedním z největších křiklounů, kteří ho tenkrát pohřbili. Uběhlá léta Seanův vztek nijak nezmírnila.

„Waltře, buď opatrný,“ řekl King. „Já už vyhrál nejeden spor o nactiutrhání a klidně vyhraju i spor o křivé obvinění. Už se nemůžu dočkat, až si s potěšením naložím tvého ptáka do kyselého láku.“

„Tohle si odneseš!“ zařval Bishop.

„Nejsem už ve službě, takže si klidně odpusť ta teatrální gesta. Tady ti je stejně nikdo nežere.“

„Takhle se mnou mluvit nebudeš!“

„Budu si radši povídat s hromadou koňských hoven, než ztrácet minutu tlacháním s takovou nulou, jako jsi ty,“ houkl King zpátky.

„Nikdy se mi nestalo, aby prezidentský kandidát zemřel, protože jsem myslel prděli!“

„Ty myslíš prděli pořád.“

Jejich rozhovor pokračoval v podobném duchu, a tak nebylo divu, že všichni, včetně zadržených vězňů, pečlivě poslouchali. Michelle ještě nikdy neslyšela, aby s Walterem Bishopem někdo takhle mluvil. Teď měla co dělat, aby nevyprskla smíchy nad některými formulacemi, které vycházely z Kingových úst. Vypadalo to, že si svou slovní munici šetřil celých těch osm let.

Když Bishop vypadl a odjel zpátky do Washingtonu, Jefferson Parks a místní šerif zašli za Seanem s Michelle a společně si dali špatnou kávu z automatu.

„Co tady dole hledáte?“ otázal se King Parkse.

Policista vypadal dost rozladěně.

„Říkal jsem vám, že nemáte nikam odjíždět. A pak se od mých lidí dozvím, že jste nejen v jiném státě, ale že ještě čmucháte v městečku, kde to Ritter koupil. Navíc jsem dostal zprávu, že váš parťák tady s vámi…,“ kývl hlavou k Michelle,“ je nějak spojován s vraždou jedné zdejší ženy. Takže ještě jednou. Opustil jste mou jurisdikci, i když jsem vás žádal, aby…“

„Nebyl jsem zatčen,“ odsekl King. „A není to totéž, jako kdybych si sedl do letounu na Fidži, kde bych s hotovostí, kterou jsem si nahrabal, strávil podzim svého života. Jel jsem jen do Severní Karolíny, navíc v dodávce narvané sportovním vybavením a rozšlapanými zbytky čokoládových tyčinek. Fakt skvělé!“

„A povedlo se nám zadržet ty dva vězně,“ řekla Michelle. „Pomohli jsme vám.“

„To samozřejmě oceňuji,“ odvětil šerif, „ale jak to bylo s tou paní Baldwinovou? Už dlouho jsme tu neměli žádnou vraždu, od atentátu na Clydea Rittera vlastně vůbec žádnou. Tak se mi to pranic nelíbí.“

Michelle znovu popsala průběh rozhovoru s Lorettou.

Šerif se podrbal na bradě a pak si prsty zasunul za opasek u kalhot.

„Jen tomu moc nerozumím. Loretta vám přece neřekla nic, co by na někoho ukazovalo.“

„To je pravda.“

Michelle si některé věci nechala pro sebe, například historku o krajkových kalhotkách a průběhu noci před atentátem. King ji odměnil vděčným pohledem.

„Nejsem si jistá, zda tu existuje nějaké spojení s mou návštěvou. Mohla to být naprostá shoda okolností.“

„Ale co ty bankovky v ústech? Řekla jste přece, že byly vaše!“

Michelle přikývla.

„Myslím si, že ano. Dala jsem jí stovku ve dvackách, protože mi pomohla.“

Odmlčela se.

„Nemám s její smrtí nic společného,“ dodala pak.

Šerif kývl hlavou.

„Už jsme prověřili vaše alibi. Lidé si vzpomněli, že v době, kdy byla Loretta zabita, vás viděli ve Virginii.“

„Jaký je tedy motiv?“ vložil se do hovoru Parks. Rozhodil rukama, když se na něj podívali.

„To, co jste zatím popsali, je zločin bez motivu. Pokud ovšem ta dáma neměla nějaké nepřátele, o kterých nevíte. Možná náhodný zabiják, ale dal bych krk za to, že tomu tak není. Prachy v ústech, v tom muselo být něco osobního.“

Šerif zavrtěl hlavou.

„Loretta Baldwinová měla jen stěží nějakého nepřítele. No, měla sice ostrý jazyk a potrpěla si na drby, taky měla otevřené oči a byla na peníze. To ale nic neznamená. Nic, proč by ji chtěl někdo zabít.“

„Nikdy nevíte,“ poznamenal King. „Co vám připadá málo důležité, může být v případě někoho jiného právě naopak.“

Šerif přikývl, ale nijak přesvědčeně nevypadal.

„Možná,“ řekl a vstal. „Dobrá. Mám vaše prohlášení. Jste volní.“

Když odcházeli, Michelle se k němu ještě jednou otočila.

„Komu teď patří Fairmount?“

„Naposledy jsem slyšel, že ho koupila nějaká japonská společnost, která tam chtěla vybudovat country klub s golfovým hřištěm.“ Uchichtl se. „Nejspíš si neudělali domácí úkoly. K hotelu sice patří velký pozemek, ale je to samá mokřina. A tady v okolí žijí chlápci, co dobře vědí, jak má golfový kurz vypadat.“

„Víte, jak se jmenuje ta agentura, co objekt střeží?“

Vypadal zmateně.

„Jaká ochranka?“

Teď vypadali překvapeně všichni – Michelle, Parks i King.

„Jak je tedy možné, že jste se sem dostali tak rychle?“ zeptal se King.

„Sledovali jsme vás.“

„Dejte si poradit a nechte toho, jenom zbytečně vyhazujete peníze.“

„Hm, fakt to byla nuda.“

„Pane Parksi,“ ozvala se Michelle, „dnes v noci se tu stalo ještě něco dalšího. Nemá to nic společného s vraždou Loretty Baldwinové, ale naprosto jistě s únosem Johna Bruna.“

„Bruna?“ Parks vypadal zaskočeně. „Ksakru, jak se do toho zamotal ještě ten?“

Michelle mu řekla o muži, kterého viděla. Parks zavrtěl hlavou.

„Jak si můžete být jistá, že to byl on? Vždyť jste ho v tom špatném světle sotva zahlédla!“

„Jsem agentka tajné služby. Číst ve tvářích a pamatovat si je tvoří jádro mé práce.“ Parkse však skepse neopustila.

„Dobrá, tak to povězte FBI. Je to jejich případ. Já se jen pokouším zjistit, kdo zabil mého svědka.“ Podíval se na Kinga. „A taky se snažím pohlídat jednoho chlápka, jenže ten mi to nijak neusnadňuj e.“

„Takže vy mě oběsíte, až nashromáždíte dost důkazů?“

„Zatknout vás můžu hned teď, kdybych chtěl. Tak mě radši moc neštvěte.“ Začal se na všechny mračit. „Vy dva se teď vracíte do Virginie, že?“

„Ano, řekl bych, že už mi ten starý dobrý Bowlington leze dost krkem,“ odvětil King.

29

„Vy mi také nevěříte?“ zeptala se Michelle Kinga, když se zrána vraceli zpět do Wrightsburgu.

„Co?“

„Toho Simmonse! Že jsem poznala toho chlapa v tom buicku.“

„Věřím. Viděla jste, co jste viděla.“

Podívala se na něj s překvapením v očích.

„Dobrá, Parks mi ale nevěřil. Proč vy ano?“

„Protože agent nikdy nezapomíná tváře.“

Usmála se.

„Já věděla, proč vás tam mám s sebou. Je v tom ještě něco jiného. Fairmount nehlídá žádná agentura. Ten chlap, co mě zadržel, byl prostě obyčejný podvodník.“

King najednou vypadal zaraženě.

„Michelle, to ale může být ten chlápek, co zabil Lorettu.“

„Já vím. Měla jsem namále.“

„Jak vypadal?“

Michelle mu ho popsala.

„Takhle ovšem vypadá milion chlapů všude kolem. Nic specifického.“

„Nejspíš úmyslně. Takže jsme ve slepé uličce? Už zase stojíme na samém začátku.“

Před polednem už vjížděli na příjezdovou cestu vedoucí ke Kingovu domu. Na jejím konci Kingova tvář náhle zbrunátněla.

„K čertu,“ vykřikl, když se podíval před sebe. Před domem nervózně přešlapovala naštvaná Joan Dillingerová. Také Michelle ji už spatřila.

„Ctihodná slečna Dillingerová nevypadá zrovna moc spokojeně.“

„Vím, že se vám moc nelíbí, ale zkuste to na sobě nedat znát. Ona je jedna z nejostřejších bab, co znám.“

Michelle přikývla, King vystoupil z vozu a pomalu kráčel směrem k Joan.

„Volala jsem ti,“ ozvala se.

„Nebyl jsem tu,“ odvětil King.

Zírala na Michelle, jak vystupuje z landcruiseru. Podezřívavě si změřila Kinga a pak znovu Michelle.

„Vy jste agentka Maxwellová, viďte?“ řekla nakonec.

„Ano. Před pár lety, když jste ještě sloužila, jsme se potkaly.“

„Samozřejmě. Poslední dobou o vás pořád píšou, že?“

„Správně,“ přitakala Michelle. „Ale klidně bych se bez toho obešla.“

„To věřím. Je pro mě překvapení, že jste tady,“ řekla Joan a zvídavě se podívala na Kinga. „Nevěděla jsem, že Seana znáte.“

„Poznali jsme se teprve nedávno,“ dodal King.

„Hm, hm.“

Joan se lehce dotkla Michellina předloktí.

„Michelle, omluvíte nás? Potřebovala bych si se Seanem promluvit o jedné opravdu důležité věci.“

„Samozřejmě, bez problémů. Jsem stejně celá rozlámaná.“

„Z toho si nic nedělejte, Sean do takového stavu přivede nejednu ženu. Dalo by se říct, že je občas rizikem pro lidské zdraví.“

Obě ženy se měřily pronikavými pohledy.

„Díky za radu a buďte bez obav. Umím se o sebe postarat sama,“ odvětila Michelle.

„To věřím. Když však narazíte na silného protivníka, mohlo by se vám snadno stát, že se ocitnete v druhé lize.“

„Ještě se mi to nikdy nestalo.“

„Mně také ne. Říkají ale, že když se to stane poprvé, nikdy na to nezapomenete.“

„Budu si to pamatovat. Vy byste ale měla taky.“

„Sbohem, Michelle,“ řekla Joan. „A děkuji, že Seana svěřujete do mých rukou,“ dodala ledově.

„Já taky, Micku!“ zavrčel King mezi zuby.

Michelle odjela a King vyšel po schodech. Joan, naplněná burácejícím vztekem, kráčela hned za ním. Napadlo ho, že právě teď prožívá něco jako odsouzenec posledních pár kroků před popravou.

Joan se uvnitř posadila ke kuchyňskému stolu, zatímco King dal vařit vodu na čaj. Z Joanina výrazu čišel vztek a zuřivost.

„Byl bys tak laskavý a vysvětlil mi, co s ní máš? S tou Michelle Maxwellovou?“

„Jistě. Je zcela novým prvkem mého života.“

„Na podobné prvky já nevěřím. Přišla o Bruna a pak se ti objeví na zápraží?“

„Co je ti do toho?“

„Co je mi do toho? Sílíš? Vyšetřuju Brunovo zmizení a ty se paktuješ s velitelkou ochranky, co ho ztratila?“

„Vyhledala mě, protože jsme oba ztratili prezidentského kandidáta, a ona prostě chtěla oba ty případy porovnat. Bruno se v jejích úvahách vůbec neobjevil.“

„Odpusť, ale musím říct, že kdyby blbost kvetla, tak máš na hlavě celou zahradu.“

„Je to pravda, ať se ti to líbí nebo ne.“ Zvedl prázdný šálek. „Čaj?“ zeptal se příjemným hlasem. „Vypadáš, že ho nutně potřebuješ. Mám tu Earl Grey, peprmintový anebo klasický Lipton.“

„Jdi se s tím čajem vycpat! Kdes byl? Kde jste byli spolu?“ dožadovala se.

King dokázal hovořit zcela klidně.

„V minulosti vzdálené osm let.“

„Cože?“

„Jen jsme se trochu vraceli ve vzpomínkách.“

„Před osmi lety?“ Nechápavě se na něj podívala. „Vy jste jeli do Bowlingtonu?“

„Panečku, zásah! Šlehačku a smetanu?“

„K čertu, co jste tam hledali?“

„Promiň, nemáš ta správná prověření.“

Joan bouchla pěstí do stolu.

„Nech si ty kecy, Seane. Ven s tím!“

Přestal připravovat čaj a ostře se na ni podíval.

„Nic ti do toho není, pokud nepřiznáš, že máš v Ritterově zavraždění nějaký podíl, o kterém nevím.“

Ostražitě na něj pohlédla.

„Co má tohle, sakra, znamenat?“

„Proč mi neřekneš, co se děje?“

Joan se posadila, zhluboka se nadechla a rukou si projížděla spletené vlasy.

„Ví o té noci, kterou jsme spolu strávili?“

„Nezáleží na tom, co ví a co ne. Je to jen mezi námi.“

„Seane, pořád netuším, kam míříš. Proč se k tomu všemu teď vracíš?“

„Sám nevím. Možná, že je mi to dokonce jedno, tak to nechrne být. Vzala už minulost voda? Dá se věřit spícím psům? Tak ať ten vůl Ritter odpočívá v pokoji, ne?“

Pomalu dokončil přípravu čaje a podal jí šálek. „Peprmintový, vypij to!“

„Seane…!“

Chytil ji za paži a naklonil se až k ní.

„Vypij sakra ten čaj!“

Jeho tichý klidný hlas a pevný pohled ji uklidnily. Vzala si šálek a lokla si.

„Je výborný, dík.“

„Nemáš zač. A teď k té nabídce. Řekněme, že souhlasím. Co bude prvním krokem našeho partnerství?“

Joan, ještě pořád značně rozladěná, vytáhla z kufříku spis a začala se v něm přehrabovat. Zhluboka, zcela očividně s úlevou, se nadechla a řekla.

„Potřebujeme fakta. Sestavila jsem seznam lidí, se kterými musíme hovořit.“

Hodila mu přes stůl jeden z papírů. King se na něj podíval.

„Pak pojedeme na místo činu a prohlédneme si to tam podle svého.“

King seznam pomalu procházel.

„Je docela podrobný. Všichni od paní Brunové, přes paní Martinovou až k plukovníku Mustardovi a komorníkovi.“

Náhle se zastavil u jednoho jména a podíval se na ni.

„Sidney Morse?“

„Má být na psychiatrické klinice někde v Ohiu. Ověřme si to. Předpokládám, že ho poznáš.“

„Na něj nikdy nezapomenu. On je v tom zapleten taky?“

„Co když ti odpovím, že možná ano?“

„Beru to jako možná. Co se říká o Brunovi?“

„Že měl spoustu nepřátel. Může už být mrtvý.“

„Pokud ano, pak naše vyšetřování skončilo dřív, než vůbec začalo.“

„Ne, mám dohodu s Brunovými lidmi. Mým úkolem je zjistit, co se vlastně stalo. Prachy dostanu, ať už je naživu nebo ne.“

„Jsi dobrý vyjednavač. Nezapřeš se.“

„Pokud je mrtev, bude ta práce o hodně těžší. Přinese to víc problémů. Ale oni mi zaplatí za výsledky, ať už budou jakékoli.“

„Chápu. Bavíme se jen teoreticky.“

„Podle jedné z teorií ho unesli, aby tím narušili volby. Na základě toho, co vím, se Brunovi voliči buď z voleb úplně stáhnou, nebo dají své hlasy jiné straně, pokud by on nekandidoval.“

„To ne. Rozhodně nevěřím, že by Bruna unesla nějaká velká politická strana. Možná v nějaké jiné zemi, ale u nás ne.“

„Souhlasím. Tahle teorie je dost přitažená za vlasy.“

King upíjel čaj a přemýšlel.

„Probereme i další možnosti, ne?“

„Unesli ho pro peníze a žádost o výkupné teprve přijde.“

„Vyzvedla si ho banda, kterou dostal v době, kdy byl žalobcem.“

„Pokud ano, pak nikdy nenajdeme jeho tělo.“

„Máme pro tuhle domněnku nějaké důkazy?“

Joan zavrtěla hlavou.

„Doufala jsem, že nějaké najdu, ale nic. Tři nejhorší organizace, které napomohl rozbít, nemají venku žádné aktivní členy. Poté, co opustil D.C., pak ještě ve Filadelfii žaloval nějaké místní bandy, ale ty pracovaly jen v měřítku několika bloků a co se týče zbraní, nožů a mobilů, rozhodně nebyli nijak zvlášť sofistikovaní. A na to, aby Bruna unesli před očima tajné služby, neměli ani dostatek zdrojů, natožpak šikovnosti.“

„Jasně, takže jsme vyloučili nepřátele z doby, kdy byl žalobce, včetně těch politických. Pak ovšem zbývá ještě jeden motiv – čistě finanční. Stál by vůbec za to riziko?“

„Sám o sobě ne. Jak už jsem řekla předtím, rodina jeho ženy je docela bohatá, i když Rockefellerové to zas nejsou. Můžou dát milion, ale určitě ne víc.“

„Hm, to sice vypadá jako balík, ale milion už dneska není to co dřív.“

„Každopádně bych si to ráda ověřila osobně,“ poznamenala Joan a znovu nahlédla do složky. „Brunova politická strana nějaké zdroje sice má, ale myslím, že dokážeme najít zdroje mnohem výnosnější.“

„Které navíc nemají ochranku z tajné služby.“

„Přesně tak. Vypadá to, že Brunův únosce to všechno udělal jako…“

King ji přerušil:

„Jako výzvu? Aby ukázal, že si může s tajnou službou hrát?“

„Přesně tak.“

„Pak ale museli mít spojence uvnitř. Někoho v Brunově týmu.“

„Nějaké možnosti tu jsou. Musíme je prověřit.“

„Dobře. Teď už toho ale necháme, jdu si dát krátkou sprchu.“

„Předpokládám, že hrabat se ve vlastní minulosti je pěkně hnusné,“ řekla suše.

„To ti teda povím, chlape,“ odsekl zpět, už cestou do schodů.

Křikla za ním.

„Opravdu mě tu necháš samotnou? A co když ti do zásuvky s ponožkami schovám atomovku? Budeš mít pěkný malér!“

King vešel do otevřené koupelny, rozsvítil světlo, pustil sprchu a začal si čistit zuby. Pro případ, že by Joan napadly nějaké podivné myšlenky, se rozhodl za sebou zavřít dveře. Když však položil ruku na kliku, měl pocit, že jsou těžší, než by měly být. Jako kdyby na nich něco leželo. Okamžitě se mu vlil adrenalin do žil. Vší silou se do nich opřel. Nevnímal, jak práskly o veřeje, tolik byl soustředěn na zdroj jejich podivného odporu.

Ve svém životě už viděl celou řadu nepěkných věcí. Teď však spatřil něco mnohem hrůznějšího – celebritu městečka Wrightsburg, svou bývalou klientku Susan Whiteheadovou, pověšenou na druhé straně dveří. Hleděla na něj svýma mrtvýma očima, s velkým nožem vraženým do hrudníku.

Ten pohled ho málem srazil na kolena.

30

O hodinu později seděl King na schodech a sledoval, jak tým vyšetřovatelů dokončuje práci. Tělo Susan Whiteheadové už odvezli. Ke Kingovi přistoupil náčelník Williams.

„Jsme hotovi, Seane. Vypadá to, že byla zabita před pátou ráno. V té době chodí na procházku, jak mi řekli. Předpokládám, že ji unesli a okamžitě zabili. Proto nebyla v koupelně na podlaze žádná krev. Vykrvácela někde jinde. Co k tomu můžeš říct?“

„Nebyl jsem tady. Vracel jsem se ze Severní Karolíny.“

„To jsem nemyslel. Já netvrdím, že jste paní Whiteheadovou zabili vy.“

To vy řekl s takovým přízvukem, že King vzhlédl a odpověděl:

„Nezabili jsme ji my a nezabil jsem ji ani já sám, pokud naznačuješ něco takového.“

„Seane, dělám jen svou práci. Z ničeho nic tu máme nebývalý nárůst zločinu, a žádného podezřelého. Doufám, že to chápeš. Vím, že paní Whiteheadová je tvoje klientka.“

„Byla to moje klientka. Pokud to nevíš, zařizoval jsem její poslední rozvod.“

„Dobrá, stejně se tě ale musím ještě na něco zeptat,“ pokračoval, „ve městě se šíří takové řeči.“

King na něj hleděl s očekáváním.

„Říká se, že ty a paní Whiteheadová jste k sobě měli velmi blízko a že jste se scházeli. Je to pravda?“

„Ne. Možná, že ona to chtěla, ale já ne.“

Williams svraštil obočí.

„Představovala pro tebe problém? Já tu ženskou znal. Byla fakt nezdolná.“

„Prostě mě chtěla, a já ji ne. Jednoduché, ne?“

„Nic víc nebylo, opravdu?“

„Kam se mě to snažíš dostat? Postavit případ na tom, že jsem tu ženskou zabil, protože jsem s ní nechtěl spát? Dej si pohov.“

„Jasně, že to zní nesmyslně, ale lidi to říkají.“

„Aha, ti zdejší…“

„Paní Whiteheadová patřila k našim význačným obyvatelům. Měla spoustu přátel.“

„Spoustu uplacených přátel.“

„To bych tady rozhodně nevykládal, Seane. Raději ne.“

Zvedl kus papíru, který byl připevněn k hrudi nešťastné Susan. Teď se nacházel v zapečetěném sáčku.

„Nevíš, co je tohle?“

King se na poznámku podíval a pokrčil rameny.

„Jen to, že ji musel psát někdo, kdo byl při Ritterově zavraždění nebo o tom dost ví. Být na tvém místě, dám to FBI.“

„Dík za radu.“

Když Williams odešel, King si promasíroval spánky a začal přemýšlet o tom, že by si měl napustit vanu burbonem a pak z ní půlku vypít. Vtom zazvonil telefon. Jeho společník. Phil Baxter.

„Ano, je to tak, Phile. Je mrtvá. Přímo v mém domě. Pro mě to byla hrůza. Myslím, že se teď budeš muset o kancelář starat nějakou dobu sám. Já… Cože?“ Kingova tvář zbrunátněla. „O čem to mluvíš, Phile? Ty chceš pracovat samostatně? A můžu se zeptat proč? Aha. Jasně, pokud to tak chceš. Udělej, co uznáš za vhodné.“ Zavěsil.

Vzápětí telefon zazvonil znovu. Volala Mona Hallová, sekretářka. Ze dává výpověď. Kroutila se, ale nakonec z ní vypadlo, že se s ním bojí dál pracovat. Kvůli těm mrtvolám. Lidi prý předpokládají, že je v tom King nějak zapleten, ona tomu sice nevěří, ale jak se říká, na každém šprochu pravdy trochu…

Když zavěsil, ucítil na rameni lehký dotyk. Byla to Joan.

„Další malér?“

„Můj společník se chce trhnout, pokud možno co nejrychleji, a sekretářka utíká s ním. Jinak všechno v pořádku.“

„Je mi to líto, Seane.“

„Co jiného jsem mohl čekat? Všude kolem mě padají mrtvoly. Být na jejich místě, taky bych vzal nejspíš nohy na ramena.“

„Já ale nikam neutíkám. Já teď vlastně potřebuju tvou pomoc ještě víc než předtím.“

„Krása, že mě taky někdo chce.“

„Zůstanu tu pár dní, než sestavím program rozhovorů a trošku se podívám na zázemí těch lidí. Zavolej mi, ale udělej to brzo. Pokud se mnou nebudeš pracovat, musím se pohnout. Ceká na mne soukromé letadlo. Chci ti pomoct a myslím, že práce je přesně to nejlepší, co teď můžeš dělat.“

„Proč, Joan? Proč mi chceš pomoct?“

„Říkej tomu splátka za dávný dluh.“

„Nic mi nedlužíš.“

„Víc, než si myslíš. Teď už je mi to úplně jasné.“

Pohladila ho po tváři, otočila se a odešla. Zase zvonil telefon. King po něm chňapl.

„Jo?“ řekl napjatě.

Byla to Michelle.

„Už jsem všechno slyšela. Budu tam za půl hodiny.“ Mlčel. „Seane, jste v pořádku?“

Díval se z okna, jak Joan odjíždí.

„Jde to.“

King si dal krátkou sprchu a pak se usadil ke stolu ve své pracovně. Mračil se a vraštil obočí, když psal podle paměti text, který byl na papíře připevněném na těle paní Whiteheadové.

Deja vu, pane poskoku. Vzpomeňte si, kde jste byl v nejdůležitější den svého života. Vím, že vám to myslí, ale věk dělá své, proto vám to připomenu. Tady to je: 103209261996. Mluvím o tom, jak jste tam vystál důlek a prošoupal boty. Už teď se těším, až se znovu uvidíme.

26. září 1996, deset třicet dva. Okamžik, kdy byl Clyde Ritter zastřelen. Co má tohle znamenat? Byl tak hluboce ponořen v myšlenkách, že vůbec nepostřehl její příchod.

„Seane, jste v pořádku?“

Vyskočil a vykřikl. Michelle vyjekla a ustoupila.

„Bože, vy jste mě vylekal!“ sykla.

„Vylekal? Sakra, ženská! Copak nevíte, že se zvoní?“

„Já zvonila. Už jsem tu pět minut, ale nikdo mi nepřišel otevřít.“

Podívala se na kus papíru.

„Co je zas tohle?“

Zklidnil se.

„Vzkaz z mé minulosti.“

„Jak vzdálené?“

„Z 26. září 1996. Už vám to sepnulo?“

Nepochybně ano. Po krátkém váhání jí ten papír podal. Dočetla text a podívala se na něj.

„Kdo to mohl napsat?“

„Člověk, který sem přivezl Susan Whitheadovou a umístil ji do mé koupelny. Doručil to společně, tělo i vzkaz. Ta osoba si vysloveně přála, abych si ten papír přečetl.“

„Zabili ji tady?“

„Ne. Policie je přesvědčená, že ji přepadli brzo ráno, zabili ji a až pak to tělo přivezli sem.“

Podívala se na ten kousek papíru.

„Vědí o tom vzkazu?“

Přikývl.

„Mají originál. Jen jsem si udělal kopii.“

„Napadá vás, kdo to mohl napsat?“

„Ano, ale nedává mi to vůbec žádný smysl.“

„Byla Joan tady, když jste to tělo našel?“

„Ano, ale ona s tím nemá nic společného.“

„Já vím, Seane, nic jiného jsem netvrdila. Jak to s ní vůbec dopadlo?“

„Zavolám jí a řeknu, že jsem si to rozmyslel a ten Brunův případ beru.“

„Co teď?“

„Vracíme se zpátky do Bowlingtonu.“

Michelle to překvapilo.

„Myslela jsem, že už jsme s tím hotelem Fairmount hotovi!“

„To ano, ale já chci vědět, z čeho žila nezaměstnaná pokojská a kdo jí strčil ty peníze do úst.“

„Vždyť ani pořádně nevíte, zda to nějak souvisí s tím Ritterovým případem!“

„Ale ano, už vím. A poslední otázka je ta zásadní.“

Podívala se na něj plna očekávání.

„Koho vlastně Loretta Baldwinová viděla v té komoře?“

31

„Oceňuji, že jsi přišel,“ řekla Joan.

Jefferson Parks se v hale Joanina hotelu posadil proti ní. Teď na ni hleděl s obezřetným výrazem.

„Je to už tak dávno.“

„Šest let,“ řekla. „Speciální oddíl Michigan. Tajná služba s federální policií se tam FBI dostala na kobylku.“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak jsi celý ten případ otevřela a postarala ses, aby všichni věděli, že jsi to byla právě ty.“

„Horká kaše se má jíst doma a já mám na tohle nos. I kdybych byla chlap, tak bych to ocenění stejně dostala.“

„Fakt si to myslíš?“

„Ne, Jeffersone, já to vím. Mám snad citovat některé z tvých oblíbených rčení? Mám jich na jazyku tisíce.“

A přidáš k tomu litry kyseliny, zabručel si pro sebe Jefferson. „Proč jsi vlastně chtěla, abychom se sešli?“ řekl pak nahlas.

„Kvůli případu Howarda Jenningse,“ odvětila Joan.

„Co je s ním?“

„Jen mě zajímalo, jak si stojíš. To víš, profesionální zdvořilost.“

„Nemůžu s tebou mluvit o probíhajícím vyšetřování. Vždyť to znáš.“

„Určité věci, které nejsou důvěrné, mi ale říct můžeš.“

Parks pokrčil rameny.

„Nejsem si jist, kam míříš.“

„Tak například – dosud jsi nezatkl Seana Kinga. Nejspíš proto, že navzdory některým okolnostem, které ho staví do role podezřelého, nevěříš, že je vinen. Nepochybně máš stopy vedoucí někam jinam. Nemohl zabít Susan Whiteheadovou, protože tam nebyl. Spíš věřím, že ty sám jsi mu vytvořil alibi.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Jsem vyšetřovatel, tak vyšetřuju,“ odvětila Joan.

„Vrahem Howarda Jenningse a Susan Whiteheadové nemusí být nutně jedna a táž osoba. Ty zločiny spolu nemusejí vůbec souviset.“

„To si nemyslím a ty taky ne. Mně, i když způsob byl jiný, naopak připadá, že jsou skoro stejné.“

Parks zavrtěl ostražitě hlavou.

„Já vím, že ti to pálí, a já taky nejsem hlupák, ale čím víc mluvíš, tím méně rozumím tomu, kam tím vším míříš.“

„Připusť, že Jennings nebyl zabit proto, že byl v ochraně svědků. Ale proto, že pracoval pro Seana Kinga.“

„Proč?“

Jeho otázku ignorovala.

„Pak kdesi zabili Susan Whiteheadovou a její tělo převezli do Kingova domu. Ani v jednom případě neexistují důkazy, že by byl King vrahem, a v tom druhém má dokonce alibi.“

„Které ale v případě Howarda Jenningse nemá. Navíc se vraždilo jeho pistolí,“ oponoval federální policista.

„Ano, vysvětlil mi svou teorii o výměně zbraní a předpokládám, že s ní souhlasíš i ty.“

„Ano i ne. Může to být třeba i takhle. Jennings byl zabit jedním ze svých bývalých parťáků a z vraždy se pokusili obvinit Kinga. Jeho pistole, žádné alibi, tělo v jeho kanceláři, přímo klasické místo činu.“

„Jak by si však mohli být jisti?“ podivila se Joan.

„Jisti čím?“

„Tím, že Sean žádné alibi mít nebude? Klidně mohl řešit nějakou krizovou situaci anebo ho mohl někdo vidět právě v době, kdy byl Jennings zabit.“

„Pokud neznali profil jeho obchůzky, jednoduše počkali, až se dostane do centra města, a pak Jenningse zabili. V blízkosti místa činu byl viděn kolem třetí ráno,“ odvětil Parks.

„Viděn? No dobrá. Pořád ale platí, že pokud by náhodou někoho potkal anebo kdyby měl zrovna v té době telefonát, tak to alibi mít mohl. A celá past by pak nevyšla.“

„Kam nás to tedy vede?“ zeptal se Parks.

„K těm šikulům, kteří se zas tak moc nesnažili, aby byl Sean uvězněn za zločin, který neudělal. Podle mě jsou to lajdáci. Když už se tak honili, aby tu zbraň ukradli a zkopírovali do posledního detailu, když už zabili Jenningse a vrátili pistoli do Seanova domu, pak měli určitě dost času na to, aby zvolili pro vraždu takové místo a dobu, které by Kingovu možnost mít alibi jednoznačně vyloučily. Když to vezmu kolem a kolem, vůbec mi to nejde dohromady – tak pečlivá příprava s tou pistolí a takové lajdáctví s tím alibi. Vrahové bývají jen zřídkakdy tak schizofreničtí.“

„Pak si to mohl vymyslet sám King, aby nás zmátl.“

„A s jakým motivem? Že už ho nebaví ten prima život, co si žil?“

„Dobrá, chápu tě, jen mi není jasné, proč se o to všechno pořád tolik zajímáš.“

„Pracovala jsem se Seanem a dá se říct, že mu něco dlužím. Takže pokud hledáš zabijáka, podívej se jinam.“

„A nechtěla bys mi říct kam?“

Joan se koukla stranou.

„Předpokládám, že nějaké nápady určitě máš.“

S touhle větou najednou přerušila jejich schůzku.

Když Parks odešel, Joan vytáhla z kabelky kus papíru. Přesvědčila jednoho ze zástupců šerifa, aby jí udělal kopii vzkazu, který byl nalezen na těle Susan Whiteheadové. Williams s Kingem se zrovna zabývali něčím jiným. Po přečtení vytáhla z peněženky další dokument, který měla celá ta léta u sebe. Opatrně ho rozložila a hleděla na jeho slova.

Ten vzkaz si pečlivě schovala, protože ho považovala za Seanův – nechal jí ho v hotelu Fairmount toho rána, kdy byl Ritter zastřelen. Po žhavém nočním milování zaspala, zatímco King odešel do služby. Když se vzbudila, našla vzkaz a udělala přesně to, o co ji žádal. 1 když nutno dodat, že z profesionálního hlediska to bylo velmi riskantní. Ona však riskovala v každé situaci. Nejdřív si myslela, že šlo jen o špatné, přímo hrozivě špatné načasování. Pak se ale podivila, kde Sean to ráno vlastně byl. Neřekla raději nic, zničilo by jí to kariéru. Současný vývoj však dával celé situaci zcela nový význam.

Otázkou bylo, jak se k tomu všemu teď postavit.

32

Když King s Michelle znovu nastoupili do landcruiseru, Sean se kolem sebe překvapeně rozhlédl.

„Vy jste ten auťák uklidila?“

„Ne, jen jsem pár věcí přeházela sem a tam,“ odpověděla s nonšalancí.

„Michelle, tady je to bez poskvrnky a taky to voní!“

Popotáhla.

„Byly tu nějaké shnilé banány. Nevím, kde se tu vzaly.“

„Uklidila jste proto, že jsem vám to tak ošklivě připomněl?“

„Děláte si legraci? Abyste věděl, neměla jsem co dělat.“

„Každopádně z toho mám radost.“ Pak ho něco napadlo. „Co jste s tím vším ale udělala? Doma jste přece nebyla.“

Najednou vypadala rozpačitě.

„Nejspíš nechcete vidět můj pokoj v motelu, že?“

„Ne, to teda nechci.“

V Bowlingtonu se setkali s Tonym Baldwinem. S jeho a šerifovým souhlasem se teď rozhlíželi v Lorettině domě.

„Z čeho žila vaše matka? Z podpory?“ zeptal se King.

„Ne, bylo jí jednašedesát,“ řekl Tony.

„Pracovala?“

Tony zavrtěl hlavou, zatímco Kingovy oči stále hleděly na koberečky, nábytek i na další vybavení útulně zařízeného bytu.

V kuchyni byla řada moderních spotřebičů, novějších než důmsám, a v garáži stál současný model sedanu Ford. King se na Tonyho upřeně zadíval.

„Dobrá, vzdávám se. Podporoval jste ji, nebo měla nějaké bohaté příbuzné, po kterých dědila?“

„Mám čtyři děti. Někdy máme sotva na jídlo.“

„Pak mě nechte hádat – ona vám dokonce posílala nějaké peníze, že?“

Tony se začal ošívat.

„No tak, Tony,“ ozvala se Michelle, „my se jen snažíme zjistit, kdo to vaší matce udělal.“

„No dobře, měla nějaké peníze. Odkud, to opravdu nevím a raději jsem se neptal. Když máte na starosti hladové krky, tak se darovanému koni na zuby nekouká.“

„Zmínila se někdy, odkud ty peníze pocházejí?“

Tony opět zavrtěl hlavou.

„Kdy jste si poprvé všiml, že má víc peněz?“ zeptal se King.

„Nejsem si jistý. První peníze mi poslala před pár lety.“

„Před kolika přesně? Zamyslete se, může to být důležité.“

„Tak před šesti, sedmi.“

„To znamená v době, kdy přestala pracovat ve Fairmountu?“

„Ano, ten hotel zavřeli krátce poté, co tam byl zastřelen ten Ritter.“

„Pracovala pak ještě někde?“

„Jen občas, ale nic stálého. A v posledních letech už vůbec ne. Dřela celý život, tak si taky musela odpočinout,“ řekl na její obranu.

„Takže ona vám nikdy neřekla, odkud ty peníze má? Třeba o tom hovořila s nějakou přítelkyní nebo s někým z příbuzných.“

„Byl jsem jí nejbližší. O přátelích nic nevím. Měla jen jednoho, Olivera Jonese, ale ten už je mrtvý. Jemu to možná řekla.“

„Mohli bychom si promluvit s někým z jeho rodiny?“

„Žádnou neměl, všechny přežil. Zemřel asi před rokem.“

„Nikdo jiný vás nenapadá?“

Tony se na okamžik zamyslel a jeho výraz se náhle změnil. „Vlastně ano, o minulých Vánocích řekla máma něco zvláštního.“

„Co to bylo?“

„V posledních pěti, šesti letech posílala dětem pod stromeček spoustu opravdu pěkných dárků. Loni už ale ne. A moje malá, Jewell, když nic nedostala, se babičky zeptala, zda je to tím, že už ji nemá ráda. Znáte děti. Máma na to řekla něco jako… že všechno dobré jednou skončí.“

Michelle s Kingem si vyměnili významné pohledy. „Předpokládám, že policie celý dům důkladně prohledala,“ zvažoval King.

„Od sklepa až po půdu. Nic nenašli.“

„Žádné proplacené šeky, směnky nebo staré obálky, ve kterých mohly být peníze?“

„Ne, nic takového. Máma neměla banky ráda. Vždycky držela jen hotovost.“

King došel k oknu a zadíval se ven na dvorek.

„Vaše matka milovala zahradu, že?“

Tony se usmál.

„Ano, hlavně květiny. Když mohla, pořád tam něco dělala. Jezdil jsem sem každý týden a pomáhal jí. Ona tam dokázala sedět celé hodiny a jen se dívala na své záhony.“

Tony chtěl ještě něco říct, ale pak se odmlčel.

„Chcete se na ně jít podívat?“

King zavrtěl hlavou.

„Dneska bych je měl, jako vždycky, vyplít. Vím, že už je neuvidí, ale pro ni by to bylo důležité,“ dodal Tony.

Michelle se usmála a dodala sympatizujícím tónem.

„Taky miluju zahrady, Tony.“

Pokynula Kingovi.

„Já je mám vlastně taky rád,“ přidal se King bez zjevného nadšení.

Zatímco Tony Baldwin plel jeden záhon, Michelle s Kingem se procházeli po pozemku a obdivovali květiny.

„Lorettin přísun peněz začal krátce po tom, co byl Ritter zastřelen,“ rekapituloval King.

„Správně. Že by vydírání?“

Přikývl.

„I když je divné, jak mohla nějakého člověka vydírat jen proto, že ho viděla v té komoře.“

„Možná, že se tam objevil ze stejného důvodu jako ona – prostě se bál.“

„Ne, v tom musí být něco víc. Jen si vzpomeňte. Když jsme tam spolu byli, řekl jsem, že se Loretta nejspíš vmáčkla do té škvíry vzadu. A pak, aspoň si to myslím, mohla vidět někoho se zbraní.“

Odmlčel se. Michelliny zorničky se výrazně rozšířily.

„Co to říkáte? Že možná viděla někoho s pistolí?“

„Nebo s něčím podobným. Proč by jinak byla tak podezřívavá? Vždyť tam musely běhat desítky lidí, co se chtěli někde schovat!“

„Proč ale zrovna pistole?“

„A proč ne? Chlápek, který se po atentátu pokouší schovat zbraň, mi dává mnohem větší smysl, než kdyby schovával brýle či svazek bankovek. Zbraň okamžitě obviňuje, přiřazuje vás k nějakému spiknutí. Připusťme tedy, že ten chlap má zbraň. Bojí se s ní jít ven, protože by ho mohli zastavit a prohledat. Když vypukne celá ta vřava, vbíhá do komory, aby se tam skryl – netuší ovšem, že je tam Loretta. Klidně mohl plánovat, že tu pistoli v komoře nechá a vyzvedne si ji až později, jakmile policie ukončí výslechy a vzduch bude čistý. Takže zabalí pistoli do ručníků, nechá ji tam a odchází pryč. Loretta pak vylézá z úkrytu a zbraň bere s sebou. Nejdřív zvažuje, že ji předá policii, ale pak si to rozmyslí a vydá se na cestu vyděrače. Protože pracuje v hotelu, protáhne se ven zcela nepozorovaně.“

Michelle v mysli prošla některé další možnosti.

„Dobrá, Loretta má tedy zbraň. Toho chlápka viděla, a i když neví, kdo to je, lehce si to zjistí. Pak se s ním anonymně spojí, nejspíš s obrázkem pistole a sdělením, kde byla a co viděla, a začne vybírat splátky. Seane, takhle to klidně mohlo být!“

„Proto také prohledávali dům. Hledali tu pistoli.“

„Opravdu si myslíte, že ji tu někde Loretta měla?“

„Slyšela jste Tonyho, ta žena nevěřila bankám. Patřila k těm, co si všechno důležité nechávají někde na dosah.“

„Pak tedy zbývá vyřešit otázku, kde je ta zbraň teď. Možná ale, že ji vrah našel.“

„Chcete to tady rozebrat na jednotlivá prkýnka?“

„Ne, to by nemělo smysl. Pokud tu někde není tajný prostor, skrýt zbraň ve zdi není zrovna lehká věc.“

„To je fakt.“

King očima projížděl malou zahradu. Zastavil se nad jedním místem, přejel jej rukou a pak se vrátil zpět. Došel k řadě keřů hortenzií. Šest růžových a jeden modrý uprostřed.

„Krásné hortenzie,“ řekl Tonymu, zatímco si z ruky otíral hlínu.

„Jo, máma je milovala ze všech nejvíc, možná víc než růže.“

Kinga to očividně zaujalo.

„Zajímavé. Řekla vám někdy proč?“

Tony vypadal zmateně.

„Co mi měla říct?“

„Proč měla radši hortenzie než růže?“

„Seane, opravdu si myslíte, že je to důležité?“ zeptala se Michelle.

Tony se p drbal na bradě.

„Když už jste se o tom zmínil… máma často opakovala, že ty hortenzie se nedají penězi ani vyčíslit.“

King se ostře podíval na Michelle, pak na modrou hortenzii a vykřikl.

„Sakra!“

„Co je?“ zeptala se Michelle.

„Trvalo mi to zatraceně dlouho. Jinak to ale být nemůže. Rychle, Tony. Máte tady lopatu?“

„Lopatu? Proč?“

„Vždycky mě zajímaly růžové a modré hortenzie.“

„Není na nich nic zajímavého. Někteří lidé si myslí, že jsou to různé keře, ale nejsou. Chci říct, že je možné pěstovat růžové i modré, ale také lze změnit růžovou na modrou, pouhou úpravou pH v půdě. Pokud je půda kyselejší, jsou z růžové modré, a pokud pH stoupne a půda je zásaditější, z modré jsou růžové. Prodávají na to dokonce takové příměsi, síran hlinitý, aspoň si to myslím. Nebo stačí do půdy strčit něco ze železa, třeba plechovku nebo rezavé hřebíky. Pak dojde ke změně barvy z růžové na modrou.“

„Já vím, Tony. Proto chci tu lopatu.“

Tony ji přinesl z garáže a King začal kopat kolem modré hortenzie. Netrvalo dlouho a lopata narazila na něco tvrdého. Po chvilce King vytáhl předmět.

„Pěkný kousek železa,“ řekl King a zvedl zrezivělou pistoli.

33

Poté, co King s Michelle nechali ohromeného Tonyho na matčině zahradě, zašli si do levné restaurace na lehký oběd.

„Vašimi detektivními a zahrádkářskými znalostmi jsem úplně ohromena,“ řekla Michelle.

„Ještě štěstí, že je v oceli železo, jinak bychom tu pistoli nikdy nenašli.“

„Už chápu, jak to bylo se zbraní, s vydíráním i s důvodem, proč byla Loretta zavražděna. Ale co ty peníze v ústech?“

King svíral v prstech svůj šálek kávy.

„Kdysi jsem ve vyšetřovacím útvaru v L.A. pracoval společně s FBI. Šlo o ruské mafiány, co brali peníze ze všech obchodů na jednom území, které mělo dvě čtvereční míle, a také dělali jeden finanční podfuk za druhým. Proto mě FBI vzala do týmu. Měli jsme uvnitř ucho, jeden balík peněz přišel rovnou od nás – oheň se dá zastavit jen ohněm, že? Jenže pak jsme to naše ucho našli v kufru vozu prostřílené jak řešeto a se zasponkovanými ústy. Když jsme sponky vyňali, objevili jsme uvnitř nacpanou hotovost, nejspíš stejné bankovky, kterými jsme mu zaplatili. Ta zpráva byla docela srozumitelná, když mluvíš, zemřeš a zadáví tě ty prachy, za které jsi zradil.“

„Takže peníze v Lorettiných ústech představovaly symbol? Poslední splátka za mlčení?“

„Přesně tak to chápu.“

„Počkejte. Její syn přece říkal, že peníze přestaly chodit asi před rokem. Proč ale ten vrah přestal platit, když tu byl pořád někde okolo? A proč s tím ona vlastně souhlasila a nešla kvůli tomu na policii?“

„Je to už sedm let, Michelle. Co by poldům asi tak řekla? Omlouvám se, měla jsem amnézii a teď jsem si najednou vzpomněla, hm, a tady j e ta pistole…“

„Možná, že si to ten vydíraný uvědomil taky, a tak přestal platit. Došlo mu, že její převaha je vlastně pryč.“

„Ať už to bylo jakkoli, najednou zjistil, že tím vyděračem je Loretta. Zaplatila za to životem.“

Michelle najednou zbledla a sevřela jeho paži.

„Když jsem s Lorettou mluvila, přiznala, že byla v té komoře, ale o tom, že by tam někoho viděla, nepadlo ani slovo. Nechcete snad říct…?“

King okamžitě pochopil její obavy.

„Někdo mohl váš hovor vyslechnout. Anebo se se vším svěřila ještě někomu jinému.“

„Ne, byla přece zabita jen krátce poté, co jsme spolu mluvily. Zavinil to náš rozhovor! Na terase jsme ale byly samy. Přesto nás musel někdo slyšet. Bože, já jsem ten důvod, proč zemřela!“

King sevřel její ruku.

„Ne, nejste. Za její smrt může ten chlap, co ji podržel pod vodou.“

Michelle zavřela oči a zavrtěla hlavou.

King šel rovnou k věci.

„Poslouchejte, je mi sice líto, co se stalo Lorettě, ale pokud vydírala osobu, která ji pak zabila, hrála velmi nebezpečnou hru. Měla jít na policii a odevzdat tu pistoli už před lety.“

„To bychom teď měli udělat my.“

„Uděláme to, i když sériové číslo je vypilované a pistole je ve špatném stavu. Možná ale, že z ní kluci ze soudního útvaru FBI přece jen něco dostanou. V Charlottesville je kancelář. Stavíme se tam, až pojedeme domů.“

„Dobrá, ale co teď?“

„Přemýšlejte, Michelle. Pokud někdo skryl v komoře zbraň, jaký to má význam pro Ritterovo zavraždění v hotelu Fairmount?“

Najednou jí to došlo.

„Pak Arnold Ramsey nepracoval sám!“‚

„Přesně tak. A proto hned vyjedeme.“

„Kam?“

„Na Atticus College. Arnold Ramsey tam učil.“

34

Dlážděné cesty lemované krásným stromořadím a drobné stavby Atticus College porostlé břečťanem rozhodně nepřipomínaly místo, kde byl zplozen politický atentátník.

„Dokud nebyl Ritter zastřelen, vůbec jsem o téhle škole nevěděla,“ přiznala Michelle, když s landcruiserem pomalu projížděla po hlavní příjezdové cestě školního centra.

King přikývl.

„Ani jsem si neuvědomil, že je to tak blízko Bowlingtonu,“ řekl a podíval se na hodinky, „trvalo to jen třicet minut.“

„Co tu Ramsey vlastně učil?“

„Politické vědy se speciálním zaměřením na federální volební zákony, i když sám byl zastáncem radikálních politických názorů.“

Michelle se na Kinga překvapeně podívala a ten hned začal vysvětlovat.

„Po Ritterově zabití jsem se tak trochu pustil do studia – psal jsem diplomku o Arnoldu Ramseym. Když dostanete nějakého chlapa, je slušnost o něm alespoň něco vědět.“

„To je dost cynické prohlášení, Seane.“

„Ale ne, chtěl jsem prostě jen zjistit, proč ctihodný univerzitní profesor zabije idiotského kandidáta, který stejně nemá ani tu nejmenší šanci vyhrát, a obětuje tak svůj život.“

„Řekla bych, že každá taková věc by se měla prozkoumat opravdu do detailů.“

„Ne tak podrobně, jako kdyby šlo o opravdového bona fide kandidáta. A tehdy navíc všichni chtěli, aby byl ten případ co nejdřív uzavřen.“

„Oficiální vyšetřování došlo k závěru, že Ramsey jednal sám.“

„Na základě toho, co jsme zjistili my dva, je takový závěr zjevně nesprávný.“ King se podíval ven z okna. „Nevím, je to už tak dlouho. Možná tu ani nenajdeme nic užitečného.“

„No, když už jsme tady, tak se pokusíme o to nejlepší. Třeba narazíme na něco, co všem ostatním uniklo. Podobně jako ta modrá hortenzie.“

„A co když najdeme něco, co by mělo raději zůstat skryto?“

„Podobné otázky nejsou podle mého názoru k ničemu dobré.“

„Takže pravda za každou cenu?“

„Vy si to nemyslíte?“

King jen pokrčil rameny.

„Jsem advokát. Zeptejte se lidí.“

Postupně je posílali od jednoho čerta k druhému, z jedné katedry na druhou, až se nakonec dostali do kanceláře Thomtona Jorsta. Vysoký moc nebyl, nosil krátký sestřih a mohlo mu být lehce přes padesát. Silné brýle a světlá pleť podporovaly jeho akademický vzhled. Byl přítelem i kolegou zesnulého Arnolda Ramseyho.

Jorst seděl za stolem s vršícím se nepořádkem otevřených knih, se stohy různých rukopisů a laptopem, na němž spočívala hromádka žlutých poznámkových papírků a barevné propisovačky. Vysoké knihovny, táhnoucí se podél všech stěn, se hroutily pod vahou neuvěřitelně tlustých souborných děl. King zíral na diplomy na zdi. Jorst si vzal cigaretu.

„Nebude vám to vadit? Vnitřní svatyně je jediným místem, kde si můžu svobodně zapálit.“

King i Michelle na souhlas přikývli.

„Překvapilo mě, když jsem se dozvěděl, že se vyptáváte na Arnolda.“

„Za normálních okolností voláme dopředu a domlouváme se oficiálně,“ omlouval se King.

„Jenže jsme právě byli nedaleko, a tak jsme se rozhodli toho využít,“ dodala Michelle.

„Promiňte, neznám vaše jména.“

„Já jsem Michelle Stewartová a tohle je Tom Baxter.“

Jorst si prohlížel Kinga.

„Promiňte, ale připadáte mi nějak povědomý.“

King se usmál.

„To mi říkají všichni. Mám prostě takový tuctový obličej.“

Michelle pokračovala.

„Zvláštní je, že jsem zrovna chtěla říct totéž. Já vás také odněkud znám, doktore Jorste. Jen nevím odkud.“

„Bývám často v televizi a zvlášť teď, když se blíží primárky,“ odvětil Jorst rychle. „Mám rád svou anonymitu, ale patnáct minut slávy tu i onde je nepochybně dobré pro vlastní ego.“ Odkašlal si. „Pochopil jsem, že o Arnoldovi děláte nějaký dokument?“

Michelle si poposedla a začala mluvit jako učenec.

„Ano, a nejen o něm. Jde nám všeobecně o politické atentáty, ovšem se speciálním zaměřením. Stanovili jsme si hypotézu, že lidé, kteří útočí na politiky, jsou velmi rozdílní. Někteří to dělají, protože jsou mentálně nevyrovnaní nebo je motivuje osobní křivda. Jiní však útočí z hlubokých filozofických důvodů a dokonce jsou přesvědčeni, že konají dobro. Zabití vysokého představitele či kandidáta leckdy považují za akt vlastenectví.“

„A vy chcete vědět, kam podle mého názoru patřil Arnold?“

„Byl jste jeho přítel a kolega, takže jste nepochybně znal jeho způsob uvažování,“ řekl King.

Jorst si ho v oblaku kouře pozorně prohlížel.

„No, neumím moc dobře vysvětlit, co Arnolda dohnalo k tomu, aby se z něj stal vrah, a abych se přiznal, nijak zvlášť jsem o tom nepřemýšlel. Nemohu ale potvrdit, že by to u něj bylo ideologií či motivací.“

„Možná, že když si popovídáme o jeho zázemí v době, kdy došlo k tomu neštěstí, tak se třeba někam dostaneme,“ navrhla Michelle.

Jorst se podíval na hodinky.

„Je mi líto, že vás otravujeme,“ ozvala se Michelle. „Učíte?“

„Ne, vlastně mám studijní volno. Snažím se dopsat novou knihu. Tak sem s těmi otázkami.“

Michelle vytáhla propisovačku a blok.

„Proč nezačít krátkým líčením zázemí Arnolda Ramseyho?“

Jorst se opřel v křesle a zadíval se do stropu.

„Arnold třikrát promoval na Berkeley. Získal B.A., M.A. i Ph. D. Vždycky jako nejlepší v ročníku. Stihl se zapojit i do protestů proti vietnamské válce, spálil povolávací rozkaz, přidal se do pochodů za mír, do demonstrací, protestoval vsedě i vleže, zatkli ho, riskoval. Prostě tohle všechno. Mimochodem, měl nejlepší akademické výsledky ze všech profesorů, které jsme tu kdy měli, a velmi rychle tu získal definitivu.“

„Měli ho studenti rádi?“ zeptal se King.

„Řekl bych, že většina ano. Rozhodně byl populárnější, než jsem já.“ Jorst se lehce pousmál. „Já jsem totiž mnohem tvrdší ve známkování než můj zesnulý kolega.“

„Předpokládám, že jeho politické postoje se zásadně lišily od těch Ritterových,“ pokračovala Michelle.

„Devětadevadesát procent Američanů by patřilo do stejné kategorie. A nutno dodat, že bohudík. Ritter byl televizní kazatel, co vytahoval peníze z pošetilých dam v celé zemi. Jak vůbec mohl takový chlap kandidovat do Bílého domu? Vždyť dělal celé zemi jenom ostudu.“

„Zdá se, že vás Ramsey svými názory nakazil,“ řekl King.

Jorst se rozkašlal a pokusil se o úsměv.

„S Arnoldovým názorem na Clydea Rittera jako prezidentského kandidáta jsem pochopitelně souhlasil. Zásadně jsme se však lišili v tom, jakou odpověď na kandidaturu toho muže zvolit.“

„Ramsey tedy dával své postoje nějak najevo?“

„Ano, a dokonce často a nahlas.“

Jorst zamáčkl cigaretu a okamžitě si zapálil další.

„Vzpomínám si, jak jednou vtrhl do mé kanceláře, mlátil pěstí do dlaně své druhé ruky a řval, jak vůbec můžou občané připustit, aby si takový člověk jako Clyde Ritter kupoval národní politiku.“

„Musel ale vědět, že Ritter nemá žádnou šanci vyhrát.“

„O to nešlo. Nedalo se odhadnout, jaké kšefty se dělají v zákulisí. Ritter dosáhl kritického počtu hlasů, a tak republikáni i demokraté začali být dost nervózní. Snadno dostával hlasy, které mu umožnily využít federální volební fondy a opravňovaly ho vstoupit do celonárodní televizní debaty. Ať už řeknete o Ritterovi cokoli, vždycky si zahrával. Všechno neskutečně zlehčoval a byl spojen s určitou částí voličů. Měli byste vzít v úvahu i to, že společně s volební kampaní dával dohromady i stranu nezávislých kandidátů pro volby do různých úřadů ve velkých státech. A právě to mohlo mít pro hlavní kandidáty katastrofální důsledky.“

„Jak to?“ zeptal se King.

„Ve většině voleb v celém státě jeho postup rozdělil tradiční voliče hlavních politických stran, což ve svém důsledku vedlo k tomu, že ovládal skoro třicet procent míst. Teď máte alespoň částečný přehled, jak to v politické aréně chodí…“

„Zdá se, že jeho jménu přikládáte docela velký význam,“ řekl King.

Jorst přikývl.

„Každý si snadno domyslí, jaká byla Ritterova cena. Po jeho smrti se vítr úplně otočil a velké strany si mohly ulehčené vydechnout. Tmy přestaly píchat. Omlouvám se, řekl jsem to nepřesně. Jsem ale opravdu přesvědčen, že kdyby Rittera nikdo nezastavil, zničil by vše, co Amerika vyznává.“

„Což bylo přesně to, co nechtěl Ramsey připustit,“ dodal King.

„Zjevně ne, a asi proto toho chlapa zastřelil,“ řekl Jorst suše.

„Říkal někdy něco podobného?“

„Jak už jsem řekl lidem z úřadů, tak nikdy. Často sem chodil, řval a nadával na Rittera, ale nikdy nevyslovil žádné hrozby. Máme přece svobodu slova. Měl právo na svůj názor.“

„Právo na názor, to ano, ale nikoli už právo někoho zabít.“

„Nevěděl jsem ani, že má pistoli.“

„Měl tu mezi profesory ještě nějaké další přátele?“ zeptala se Michelle.

„Ve skutečnosti ani ne. Arnold všechny štval. Na školách, jako je Atticus, není příliš mnoho opravdových akademiků.“

„A přátelé mimo univerzitu?“

„O žádných nevím.“

„A mezi studenty?“

Jorst se podíval na Kinga.

„Promiňte, ale teď mi to připadá spíš jako osobní vyšetřování Arnolda a ne jako sběr materiálu pro dokument o zabití Clydea Rittera.“

„Třeba to spolu souvisí,“ vložila se Michelle rychle. „Je přece obtížné porozumět motivaci bez pochopení člověka, který ten atentát připravoval.“

Jorst zvažoval odpověď a pak pokrčil rameny.

„Pokud někdy nějakého studenta požádal o pomoc, tak jsem o tom nikdy neslyšel.“

„V době atentátu byl ženatý, že?“ zeptala se Michelle.

„Ano, ale žili s Reginou odděleně. Měli dceru Kate,“ odpověděl Jorst a pak vstal a došel ke knihovně s fotografiemi. Jednu jim podal.

„Ramseyovi, když byli šťastní.“

King s Michelle si prohlíželi tři osoby na snímku.

„Regina Ramseyová je velmi krásná,“ poznamenala Michelle.

„Byla krásná.“

King vzhlédl.

„Byla?“

„Zemřela. Spáchala sebevraždu. Není to tak dávno.“

„To jsem nevěděl,“ ozval se King. „Říkal jste, že žili odděleně?“

„Ano, v době Arnoldovy smrti bydlela Regina v malém domku nedaleko.“

„O Kate se starali společně?“ zeptala se Michelle.

„Ano. Nevím sice, jak by to bylo po rozvodu, ale po jeho smrti převzala péči o Kate samozřejmě Regina.“

„Tušíte, proč se rozešli?“ zeptala se opět Michelle.

„Nemám ponětí. Regina byla krásná a v mládí velmi úspěšná herečka. Studovala divadlo na univerzitě a vynikala v něm. Určitě by udělala kariéru, ale pak poznala Arnolda, zamilovala se a všechno se změnilo. Chtěl bych věřit, že tu sebevraždu spáchala proto, že už bez něj nedokázala žít.“ Na okamžik se odmlčel. „Myslel jsem si, že byla šťastná, ale spíš jsem se mýlil,“ dodal pak tiše. „Víte, Arnold se hodně změnil. Dosáhl vrcholu akademické kariéry a ztratil své nadšení učit. Padly na něj deprese. Možná, že jeho melancholie ovlivnila i jejich manželství. Když ho Regina opustila, deprese se ještě zhoršily.“

„Takže zabít Rittera mohl být pokus, jak získat zpět ztracené mládí,“ poznamenala Michelle. „Změnit svět, obětovat se jako mučedník a jako takový vstoupit do historie.“

„Možná. Stálo ho to ale život.“

„Kate jeho smrt úplně zničila. Pamatuji si ji v ten den, kdy se to stalo. Nikdy nezapomenu na ten hrůzný výraz v její tváři. A za pár dní to znovu viděla v televizi. Ten hnusný pásek z hotelu. Bylo na něm všechno; otec střílející na Rittera a agent tajné služby usmrcující jejího otce. Viděl jsem to taky. Hrůza a…“ Jorst přestal mluvit a soustředěně se zadíval na Kinga. Jeho výraz najednou ztvrdl, až nakonec vstal od stolu.

„Moc jste se nezměnil, agente Kingu. Nechápu, co se to tu vlastně děje, ale rozhodně nemám rád, když mi někdo lže. Chci proto vědět, proč jste tady a proč mi kladete všechny ty otázky.“

King s Michelle si vyměnili rychlé pohledy. King si vzal slovo.

„Doktore Jorste, bez dlouhého vysvětlování je to takhle. Před krátkou dobou jsme objevili důkaz, který nás oprávněně vede k závěru, že v onen den Arnold Ramsey nepracoval sám. V hotelu byl i druhý skutečný či alespoň potenciální vrah.“

„To je nemožné. Pokud by tomu tak bylo, pravda by vyšla najevo už tenkrát.“

„Nemusela by,“ řekla Michelle. „Zvláště ne, když důležití lidé chtěli všechno ututlat. Svého zabijáka přece měli.“

„A taky agenta tajné služby, který to zpackal,“ dodal King.

Jorst se posadil.

„To… tomu se mi nechce věřit. Co je to za důkaz?“ zeptal se obezřetně.

„Teď vám to ještě říct nemůžeme,“ poznamenal King. „Ale věřte, rozhodně bych sem nejel takovou dálku, kdybych si nemyslel, že to stojí za prověření.“

Jorst vytáhl kapesník a otřel si tvář.

„Dějí se divné věci. Třeba s tou Kate Ramseyovou.“

„Co je s ní?“ vyhrkla Michelle rychle.

„Chodila tady na Atticus. Učil jsem ji. Člověk by si pomyslel, že to bude poslední místo, kam by chtěla chodit. Byla stejně brilantní jako otec; mohla studovat, kde jen chtěla. Ale chodila sem.“

„Kde je teď?“ zeptal se King.

„Dělá postgraduál v Richmondu ve virginském univerzitním centru pro veřejnou politiku, na VCU. Mají tam špičkovou katedru politologie. Napsal jsem jí doporučení.“

„Nenávidí svého otce za to, co udělal?“

Jorst zvažoval odpověď o něco déle.

„Svého otce milovala. Ale teď ho možná nenávidí, že ji tady nechal samotnou, aniž by jí pomohl vybrat si politický směr. Tak, aby ho mohla dál milovat. Nejsem psychiatr, je to jen názor laika. Pěkně se ale vyklubala.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Michelle.

„Chodí na protestní pochody, píše dopisy, ovlivňuje vládu a občanské vůdce, píše články do alternativních knih. Přesně jako její otec.“

„Takže tehdy ho spíš nenáviděla, a teď ho kopíruje?“

„Zdá se.“

„Jaké vztahy měla s matkou?“ zeptal se King.

„Docela dobré. Přesto ji ale svým způsobem obviňuje za všechno, co se stalo.“

„Že nezůstala se svým manželem? A že pokud by s ním zůstala, mohlo ho to ovlivnit natolik, že by to neudělal?“ pokračoval King.

„Ano.“

„Vy jste se po jeho smrti už s Reginou Ramseyovou nikdy nesešel?“ přidala se Michelle.

„Ale ano,“ řekl rychle, i když pak trochu zaváhal. „Samozřejmě na pohřbu. A taky v době, kdy tu Kate studovala, i při několika jiných příležitostech.“

„Vzpomenete si na příčinu její smrti?“

„Předávkování léky.“

„Nikdy se znovu nevdala?“ ptal se King.

Jorst o poznání zbledl.

„Ne, nevdala.“

Pak ale pookřál a zaznamenal jejich všetečné pohledy.

„Promiňte, i pro mě jde o bolestivou záležitost. Byli to mí přátelé.“

King začal znovu studovat tváře na fotografii. Kate Ramseyové bylo na snímku něco kolem deseti. Měla příjemné a inteligentní rysy. Stála mezi rodiči a oba je držela za ruce. Prostě milující rodinka. Alespoň na povrchu. King podal snímek Jorstovi.

„Ještě něco, co by nám mohlo pomoci?“

„Nejspíš ne.“

Michelle mu dala vizitku se svým číslem.

„Jen pro případ, kdyby vás něco napadlo.“

Jorst se na vizitku podíval.

„Pokud je pravda, že tam byl druhý vrah, co to vlastně znamená? Měla to být záloha pro případ, kdyby Arnold minul cíl?“

„Nebo,“ řekl King, „záloha pro toho, komu bylo toho dne také souzeno zemřít.“

35

Když King s Michelle zavolali do VCU, centra pro veřejnou politiku, dozvěděli se, že Kate Ramseyová je pryč a má se vrátit za pár dní. Odjeli tedy zpět do Wrightsburgu a King zaparkoval před velkým marketem v centru.

„Myslím, že vám dlužím pořádnou večeři a skvělou láhev vína,“ vykládal, „vždyť jsem vás tahal od čerta k ďáblu.“

„Pořád to byla větší zábava než hlídat s pistolí v ruce nějakého politika shánějícího hlasy.“

„Hodná holka, učíte se.“

King najednou vyhlédl z okna a zjevně na něco myslel.

„Ten pohled už znám. Co vám běží hlavou?“ zeptala se Michelle.

„Pamatujete na Jorsta, jak říkal, že Atticus měl štěstí, když tam měli někoho jako Ramsey, protože absolventi Berkeley a národní experti tak často na škole jako Atticus neučí?“

„Ano. A…?“

„Zahlédl jsem ty Jorstovy diplomy v jeho kanceláři. Chodil do dobrých škol, ale rozhodně nepatřily k prvním dvaceti. Předpokládám, že ani další profesoři na univerzitě nebyli zrovna superhvězdy jako Ramsey, což byl pravděpodobně důvod, proč ho neměli rádi.“

Michelle zamyšleně přikývla.

„Proč ale brilantní absolvent Berkeley, Ph.D. a národní expert skončil jako učitel v Atticusu?“

King se na ni podíval.

„Přesně tak. Pokud můžu hádat, tak měl Ramsey nějakého kostlivce ve skříni. Možná ještě z doby, kdy protestoval. Taky proto mu možná utekla manželka.“

„Copak by na to nepřišli už tehdy, když vyšetřovali ten jeho atentát na Rittera? Jeho minulost přece pročesávali do nejmenších podrobností.“

„Nejspíš to bylo dobře skryto. Bavíme se o době dlouho před tím atentátem. V šedesátých letech se přece děly nejrůznější věci.“

Když se tak toulali mezi regály a vybírali si jídlo k večeři, Michelle zaznamenala šepot a pohledy dam zaměřené na Kinga. U pokladny se pak King dotkl ramene muže, který stál přímo před ním a který se všemožně snažil, aby si ho Sean nevšiml.

„Jak se máš, Charlesi?“

Muž se otočil a zbledl.

„Aha, Seane. Dobře. A ty? Já chtěl…“

Muž vypadal velmi rozpačitě, ale Sean se pořád usmíval.

„Stojí to za hovno, Charlesi, opravdu za hovno. Ale můžu se na tebe spolehnout, viď? Viď, že ano? Vždyť jsem tě před pár lety vytáhl z pěkného daňového úniku, pamatuješ?“

„Co, no… Já… Marta už na mě čeká. Sbohem.“

Charles se odsunul pryč a vlezl do karavanu značky Mercedes, který řídila ctihodně vypadající bělovlasá žena. Když jí choť líčil své setkání, spadla jí brada a od obchodu pak odjížděla ve zjevně špatné náladě.

Krátce poté vyšli z obchodu i King s Michelle.

„Seane, je mi to opravdu líto.“

„No tak, všechno dobré musí jednou skončit.“

Doma King připravil skvělou večeři. Začínala salátem César a předkrmem z krabích tyčinek, následovala vepřová svíčková na houbách s cibulovou omáčkou Vidalia a s česnekovou bramborovou kaší a jako dezert si pak oba dopřáli vynikající čokoládové banánky. Večeřeli na zadní terase nad jezerem.

„Vařit tedy umíte, necháváte se také najmout na večírky?“ vtipkovala.

„Pokud mi dobře zaplatí,“ odvětil.

Michelle zvedla sklenku.

„Skvělé víno.“

„To tedy ano, má tu správnou zralost. Tu láhev jsem měl ve sklepě už sedm let. Jedna z mých nejoblíbenějších značek.“

„Jsem poctěna.“

Sean se zadíval k přístavišti.

„Co kdybychom si trochu protáhli tělo?“

„Vodní hrátky, to je něco pro mě.“

„V pokoji pro hosty jsou plavky.“

„Seane, zapamatujte si už konečně jednu věc. Nikdy nikam nejedu bez sportovního vybavení!“

King řídil velký červený skútr Sea-Doo 4TEC a Michelle, která seděla za ním, se ho držela kolem pasu. Jeli pět kilometrů, pak King zastavil v mělké zátoce a shodil malou kotvu. Zůstali sedět na skútru a King se rozhlížel kolem sebe.

„Tak za šest týdnů se to tu všechno vybarví a bude to krása,“ řekl. „Miluju i pohled na hory, když za ně zapadá slunce.“

„Teď je ale chvilka pro trochu pohybu, abychom zpracovali tu večeři.“

Michelle shodila plovací vestu, tričko a pak i tepláky. Zůstala jen v ohromujících elastických šortkách a podprsence. King na ni zůstal zírat s otevřenou pusou. Nádherná scenérie ho okamžitě přestala zajímat.

„Nějaký problém?“ zeptala se.

„U mě ne,“ řekl, ale raději se rychle podíval jinam.

„Tak já jdu,“ řekla a skočila do vody. „Přidáte se?“

Svlékl se a skočil do zátoky za ní. Michelle se dívala směrem k pobřeží.

„Jak daleko to je, co myslíte?“

„Tak sto yardů. Proč?“

„Chci jednou zkusit triatlon.“

„Panečku, že mě to ještě překvapuje?“

„Zazávodíme si?“ vyzvala ho.

„Se mnou to žádný závod nebude.“

„Jsem moc domýšlivá, že?“

„Ne, já jen vím, že na vás nemám.“

„Jak to můžete vědět?“

„Jste přece olympionička, já jen advokát střední třídy s bolavými koleny a zničenou prackou, do které mě při službě veřejnosti postřelili. To můžete klidně závodit s vaší babičkou a ještě si dát na nohy olověné závaží.“

„No, uvidíme, třeba překvapíte sám sebe. Jedna-dvě-tři, start!“

Odrazila se a čistými tempy plavala po klidné hladině.

King plaval za ní a ke svému překvapení jí docela snadno stačil. Když se blížili k pobřeží, plavali hlava vedle hlavy. Michelle se rozesmála, když ji předplaval a hravě ji chytil za nohu. Na zem dopadli společně. King ležel na zádech a zhluboka nasával vzduch.

„Hm, koukám, že jsem sám sebe překvapil,“ vyhrkl mezi nádechy. Pak se podíval na Michelle. Dýchala naprosto normálně. Pochopil.

„Vy potvoro, vy jste se vůbec nesnažila!“

„Ale ano. Musela jsem si jen spočítat ten věkový rozdíl a tak.“

„To tedy jo.“

Skočil po ní. Začala pištět. Smála se tak hlasitě, že King neměl žádný problém ji povalit na zem. Pak si ji zvedl na ramena, odnesl do vody hluboké po pás a skoro obřadně ji strčil pod hladinu. Začala sebou házet a stříkat vodu všude kolem, ale pořád se smála.

„Co to mělo být?“

„Ukázat ti, že je mi sice přes čtyřicet, ale mrtvý ještě nejsem!“

Když byli zpátky v přístavišti a King uvazoval Sea-Doo, zeptal se.

„Jak ses vlastně od basketbalu a atletiky dostala až k olympijskému veslování?“

„Měla jsem dráhu radši než basketbal, ale chyběla mi týmová soudržnost. Na univerzitě jsem měla kamarádku, veslařku, a ta mě k tomu přivedla. Jako kdybych pro to měla přirozený talent. Na vodě mi můj motor nikdy nevysadil, jela jsem jako stroj. A hrozně miluju ten pocit, když můžeš všechno nechat být a jen se opřít do vesel. Byla jsem nejmladší v týmu. Když jsem to zkoušela poprvé, nedávali mi žádnou šanci. Myslím, že jsem jim dokázala, jak šeredně se spletli.“

„S tím dokazováním jsi strávila notný kus dobrého života. Zvlášť v tajné službě.“

„Není to jen vínko a růže.“

„Sport mě nikdy moc nezajímal. Jak se ta tvá disciplína vůbec jmenuje?“

„Čtyřka s kormidelníkem. Čtyři ženy se opírají do vesel, jak nejlépe mohou, a kormidelník křičí pokyny. Všichni jsou plně soustředění.“

„Jaké to je být na olympiádě?“

„Největší vzrušení a největší nervy, jaké jsem kdy měla. Před první rozjíždkou jsem byla strašně nervózní. Když jsme ale získali stříbro a o zlato přišli jen o chloupek, zažívala jsem ten nejkrásnější pocit na světě. Pořád jsem ještě byla dítě, a tak mi připadalo, že víc už v životě dokázat nemůžu.“

„Pořád máš stejný pocit?“

Usmála se.

„Ne, teď naopak doufám, že to nejlepší mám teprve před sebou.“

Vysprchovali se a převlékli do suchého. Když Michelle sešla dolů, King seděl u kuchyňského stolu a listoval nějakými poznámkami.

„Zajímavé čtení?“ zeptala se, zatímco si rozčesávala mokré vlasy.

Vzhlédl od papírů.

„Náš rozhovor s Jorstem. Docela rád bych věděl, zda toho ví víc, než nám řekl. A taky mě zajímá, co se můžeme dozvědět od Kate Ramseyové.“

„Pokud s námi bude vůbec mluvit.“

„To je fakt,“ zívl. „Uvidíme zítra. Dnes to byl dlouhý den.“

Michelle se podívala na hodinky.

„Je pozdě. Asi bych měla jet.“

„Proč tu nezůstaneš na noc? Budeš spát v pokoji pro hosty, kde ses právě sprchovala,“ dodal hned.

„Mám kde bydlet, takže mě litovat nemusíš. Jsem velká holka.“

„Nelituju tě, protože ten bordel z vozu je nejspíš někde ve tvém hotelovém pokoji. Možná tam jsou i nějací živí tvorové.

V noci se probudí a přijdou tě kousnout.“

Usmál se.

„Zůstaň tady,“ dodal tiše.

Obdařila ho svým milým pohledem, se svádivým leskem v očích. Pomyslel si, že za to možná mohlo jen to víno.

„Děkuju, Seane. Jsem fakt dost utahaná. Tak dobrou noc.“

Sledoval ji, jak zvolna kráčí po schodech. Dlouhé svalnaté nohy končily v pěkném rovném zadečku a pak se její tělo rozvíjelo v olympijská ramena, nahoru přes šíji a… Sakra! Když zmizela v pokoji pro hosty, vydechl a zoufale se pokoušel nemyslet na to, co si tak zoufale přál.

Prošel kolem dveří a oken, aby se ujistil, zda jsou zamčené. Kdysi plánoval, že si sem pořídí alarm a zajistí tak celý dům. Nenapadlo ho ale, že by to někdy opravdu potřeboval. Většinou ani nezamykal dveře. Teď se to ovšem všechno změnilo.

Nahoře na schodech se zastavil a chvilku hleděl směrem ke dveřím, za nimiž ležela krásná mladá dáma. Tušil, že pokud by je otevřel a vešel dovnitř, dovolila by mu zůstat. Pak ho ale napadlo, že s jeho příslovečnou smůlou by ho mohla Michelle také pořádně nakopnout. Tak tam jen stál a přemýšlel. Chtěl si s tou ženou vůbec něco začít? V téhle situaci? Odpověď, i když si ji nechtěl připouštět, byla docela snadná.

Pomalu se šoural chodbou ke svému pokoji.

Venku na konci cesty vedoucí ke Kingově domu stál starý buick se zhaslými světly a vypnutým motorem. Výfuk už nemlátil, protože řidič už tentokrát nechtěl, aby ho někdo slyšel a viděl. Muž vystoupil ven a zadíval se na siluetu domu vystupující ze stínů. Pak otevřel zadní dveře auta a do tmy vyšli další dva lidé

– „policista Simmons“ a vražedkyně Tasha. Simmons vypadal trochu nervózně, zatímco Tasha se na nadcházející dobrodružství vysloveně těšila. Muž z buicku se již plně koncentroval na svůj úkol. Podíval se na své společníky a kývl.

Trojice se vydala směrem k domu.

36

King se vzbudil z hlubokého spánku, když mu jakási dlaň zakryla ústa. Nejdřív spatřil pistoli a pak tvář. Michelle si přiložila prst na rty a zašeptala mu do ucha.

„Slyšela jsem nějaké zvuky. Myslím, že v domě někdo je.“

King na sebe hodil své svršky a podíval se ke dveřím.

„Jsou někde vzadu, dole. Kdo by to mohl být?“

„Hm, nejspíš mi zas někdo nese další mrtvé tělo.“

„Co cenného máš v domě?“

Zavrtěl hlavou, jako že nic, ale pak se zarazil.

„Do hajzlu! Ta pistole z Lorettina dvorku. Je ve skříňce ve studovně.“

„Ty si opravdu myslíš…?“

„To teda myslím.“

Vzal telefon, že zavolá na policii, ale pak si to rozmyslel.

„To ani neříkej,“ sykla. „Přerušené vedení?“

„Kde máš mobil?“

„Zapomněla jsem ho v autě.“

V tichosti se plížili dolů po schodech a naslouchali zvukům, které mohly určit, kde se vetřelec nachází. Všude byla tma a ticho. Nezvaný host mohl být kdekoli, sledovat je a připravovat se k útoku.

King se podíval na Michelle.

„Nervózní?“ zašeptal.

„Trochu strašidelné to opravdu je. Co uděláš, pokud to začne být nebezpečné?“

„Vezmu si větší pistolku, než má ten druhý.“

Bouchnutí se ozvalo od schodiště vedoucího do přízemí. Michelle se na Kinga podívala.

„Jasně, hlavně žádnou konfrontaci. Nevíme, kolik jich je a jak jsou ozbrojení.“

„Souhlasím. Musíme ale vzít tu pistoli. Máš klíčky od vozu?“

Podala mu je.

„Jdu první.“

„Budu řídit. Poldy zavoláme hned, jak odsud vypadneme.“

King, kterého Michelle kryla, vklouzl do studovny, vzal skříňku, podíval se dovnitř, zda tam pistole skutečně je, a pak oba tiše došli k předním dveřím. Vlezli do landcruiseru a King zasunul klíčky do zapalování. Uder přišel zezadu a Seanova hlava dopadla na klakson, který vzápětí spustil.

„Sea…!“ vykřikla Michelle, ale ztratila hlas stejně tak jako příchod vzduchu, když se kožená garota začala zařezávat do kůže na jejím krku.

Zoufale se pokoušela dostat prsty pod kůži, ale šňůra se již zařízla příliš hluboko. Plíce rychle ztrácely vzduch, oči se začaly obracet v sloup; mozek měla v jednom ohni. Koutkem oka ještě zahlédla Seana ležícího na volantu a krev stékající z jeho krku. Pak ucítila, jak se šňůra kroutí a utahuje, vnímala i ruku natahující se dopředu a beroucí rezavou pistoli. Zadní dveře se otevřely a vzápětí zase zavřely. Kroky odezněly a ponechaly ji tu napospas smrti.

Garota se dál utahovala, Michelle se vzepřela chodidly o palubní desku a prohnula tělo do oblouku, aby nabrala sílu a získala trochu prostoru mezi sebou a útočníkem, který se opravdu snažil, aby ji dostal. Napětí trochu povolilo, spadla dolů již skoro bez dechu. V uších jí explodoval zvuk klaksonu, pohled na krvácejícího Seana v bezvědomí jen zvyšoval její beznaděj. Znovu se prohnula a hlavou praštila do útočníkova obličeje. Slyšela ho vykřiknout a napětí šňůry na okamžik povolilo. Natáhla se dozadu ve snaze chytit ho za vlasy, roztrhnout mu kůži či vyškrábat oči. Nakonec se jí podařilo uchopit jeho vlasy. Tahala za ně vší silou, nicméně šňůra nepovolila. Zoufale ho drápala ve tváři. Pak škrtič strhl její hlavu zpátky a málem ji zarazil do sedadla. Michelle měla pocit, že jí praskla páteř. Zhroutila se dopředu.

Cítila útočníkův dech, jak vynakládá veškerou sílu, aby ji dorazil. Po tváři jí stékaly slzy zoufalství a agónie. Šeptal jí přímo do ucha.

„Chcípni,“ syčel. „Prostě už chcípni!“

Jeho posměšný tón jí dodal nový příliv energie. Z posledních sil dokázala rukou sevřít pažbu služební pistole a namířit dozadu přes sedadlo. Ukazováček našel ten správný kousek kovu. Nezbývalo jí už dost sil, ale našla v sobě poslední špetku vůle. Jen se v duchu modlila, aby mířila dobře. Druhou šanci mít nebude.

Vyšlehl výstřel, kulka proletěla sedadlem. Slyšela, jak proniká do lidského masa, a pak se ozvalo sténání. Garota ve vteřině povolila a spadla stranou. Michelle byla volná, okamžitě se zhluboka nadechla. Motala se jí hlava a zvedal žaludek, dokázala však otevřít dveře a skulit se na zem. Pak zaslechla otvírání zadních dveří. Muž se vyškrábal ven a držel se za zkrvavený bok. Zvedla pistoli, ale on rychle kopl do dveří, které ji odhodily zpět.

V záchvatu hněvu se Michelle kymácela sem a tam a snažila se namířit na muže, který se otočil a utíkal pryč. Dřív než dokázala vypálit, sklouzla na kolena a opět se jí silně zvedl žaludek. Když se podívala před sebe, měla zakalené vědomí, srdce bijící jako o závod a matný dojem, že vidí tři osoby. Vypálila šestkrát, všechny rány ve směru, kde tušila jejich tkáně a krev. Dostat tak alespoň toho muže, který se snažil ji, Michelle Maxwellovou, sprovodit ze světa!

Všech šest střel však minulo cíl. Nedokázala rozpoznat skutečné postavy. Jejich kroky nabraly na rychlosti a po krátké chvilce kdesi naskočil motor, auto odhodilo štěrk ze silnice, jak prudce odjelo.

Michelle zasténala a svezla se k zemi.

37

Burácející klakson nemohl ujít pozorností náhodně projíždějícího zástupce šerifa, který vzápětí objevil Kinga v bezvědomí a pak i Michelle. Odvezli je do nemocnice UVA v Charlottesville. King se probral jako první. Krvácel z rány na hlavě, ale lebka vydržela a ukázalo se, že zranění není vážné. Michellino zotavení trvalo déle. Před operačním zákrokem ji uspali, a když se probudila, King seděl vedle postele s ovázanou hlavou.

„Bože, vypadáš strašně,“ špitla slabým hlasem.

„To je všechno, co mi princezna řekne po těch hodinách čekání na její probuzení? Bože, vypadáš strašně?“

„Promiň. Jsem moc ráda, že tě vidím. Nevěděla jsem, jestli jsi to přežil.“

Prohlížel si otisky na jejím krku.

„Docela tě zřídili. Viděla jsi někoho?“

„Ne, vím jen, že to byl muž. To je všechno,“ a dodala, „postřelila jsem ho.“

„Cože?“

„Postřelila jsem ho přes sedačku.“

„Kam jsi ho zasáhla?“

„Myslím, že do boku.“

„Policie čeká na výslechy. Už jsem s nimi mluvil, je tu i FBI a Jefferson Parks. Vylíčil jsem, jak jsme našli zbraň, řekl jsem jim i naši teorii o tom, jak Loretta někoho vydírala.“

„Bohužel, já jim toho nejspíš moc neřeknu.“

„Museli být alespoň dva. Jeden nás měl donutit odejít z domu a druhý čekal v autě. Předpokládali, že tu pistoli vezmu s sebou, takhle ji nemuseli ani hledat. Když jsme byli v Lorettině domě, sledovali nás. Viděli, jak jsme tu zbraň vykopali, a prostě se rozhodli, že ji chtějí zpátky.“

„Byli tři, protože dva čekali v autě.“ Odmlčela se a pak se zeptala. „Tu pistoli mají, že?“

„Když o tom přemýšlím, zachovali jsme se hloupě. Měli jsme ji hned odevzdat FBI, ale my to neudělali, a tak…“ Povzdechl si a položil ruku na její rameno. „Michelle, bylo to o chlup. A opravdu o dost slaboučký.“

„Já jsem se prala, co to šlo.“

„Já vím, jen díky tobě jsem zůstal naživu. Vděčím ti za svůj život.“

Než mohla odpovědět, otevřely se dveře a do pokoje vstoupil mladý muž.

„Agentko Maxwellová?“ Ukázal jí průkaz agenta tajné služby. „Jakmile vás propustí z nemocnice a budete vyslechnuta, odvezu vás do Washingtonu.“

„Proč?“ zeptal se King.

Muž ho zcela ignoroval.

„Doktoři říkají, že jste měla štěstí, když jste to přežila.“

„S tím nemá štěstí nic společného,“ odsekl King.

„Proč musím zpátky do Washingtonu?“ zeptala se Michelle.

„V této chvíli jste přeložena do kanceláře ve washingtonské úřadovně.“

„Walter Bishop osobně,“ sykl King.

„Nemůžu nic říct.“

„Já vím. Taky proto jsem to poznamenal.“

„Budu tady, až vás propustí.“

Muž se krátkým přikývnutím rozloučil s Kingem a odešel.

„Každopádně s tebou byla švanda,“ řekl King.

Natáhla se a stiskla mu ruku.

„Hele, já se stejně vrátím. Nenechám tě přece, aby sis užíval beze mě!“

„Teď si hlavně odpočiň.“

Přikývla.

„Seane?“

Podíval se na ni.

„Včera večer, to plavání a vůbec to všechno. Bylo to moc fajn. Myslím, že jsme to oba potřebovali. Možná, že si to jednou zopakujeme.“

„K čertu, to tedy ano. Rád jsem cachtal tvůj zadek v té vodě.“

King odešel z pokoje a kráčel po chodbě, když se mu do cesty postavila další žena. Joan vypadala naštvaně i starostlivě zároveň.

„Právě jsem to zaslechla. Jsi v pořádku?“

Podívala se na jeho ovázanou hlavu.

„Jde to.“

„A agentka Maxwellová?“

„Taky to jde. Dík za optání.“

„Fakt je vám oběma dobře?“

„Joan, je!“

„Dobrá, dobrá, zklidni se!“

Ukázala na židle v prázdné místnosti vedle hlavní chodby. Posadili se tam a Joan na něj hleděla s vážným výrazem tváře.

„Slyšela jsem, že jsi našel v domě té ženy pistoli.“

„K čertu, odkud tohle víš? Právě jsem to řekl poldům.“

„Jsem v soukromém sektoru, ale neztratila jsem schopnosti vyšetřovatele. Tak co, našel jsi ji?“

Zaváhal.

„Jo.“

„Odkud podle tebe pochází?“

„Mám na to svůj názor. Nemám ale náladu o tom s nikým mluvit.“

„Tak dobře, pak ti tedy předložím ten svůj. Ta ženská pracovala v hotelu Fairmount jako pokojská, měla na zahradě zakopanou pistoli a někdo ji zavraždil a nacpal peníze do úst. Vydírala kohosi, komu ta zbraň patřila. A ten vlastník může být nějak zapletený do Ritterova zavraždění.“

Ohromeně na ni hleděl.

„Odkud máš sakra všechny ty informace?“

„Promiň. Jen jsem se podělila o svůj názor, to je vše. Takže jsi měl pistoli, už ji nemáš a málem tě při tom zabili.“

Podívala se na něj se zvláštním výrazem.

„Myslíš, že to může mít něco společného s Brunovým zmizením?“

Tahle otázka ho překvapila ještě víc.

„Jak by mohlo? Jen proto, že byli oba prezidentskými kandidáty? To je hodně přitažené za vlasy, nemyslíš?“

„Možná ano. Leč některé velmi složité události jsou ve své podstatě velmi jednoduché.“

„Dík za hodinu kriminalistiky. Budu si to pamatovat.“

„Nejspíš těch lekcí potřebuješ víc. Motá se kolem tebe žena, která zavinila Brunův únos.“

„Její vina za únos Bruna není rozhodně o nic větší než ta moje za mrtvého Rittera.“

„Skutečností je, že pátrám po Brunovi, a já prostě v téhle fázi nemůžu nikoho zprostit podezření, což platí i pro tu tvou milenku Michelle.“

„Skvělé, jenže ona není moje milenka.“

„No dobře, a co tedy je?“

„Sleduju jednu stopu a ona mi pomáhá.“

„Výborně! To jsem ráda, že se paktuješ s někým jiným a na mě ses úplně vykašlal. Nabídla ti Maxwellová taky milion babek jako výslužku, nebo snad jen pár pohybů nahoru a dolů pod peřinou?“

Kingovy oči se zúžily.

„Poslyš, ty snad žárlíš?“

„Možná ano, Seane. Každopádně bez ohledu na ostatní si zasloužím odpověď na mou nabídku.“

King se zadíval směrem k Michellině pokoji, ale otočil se hned, jakmile mu Joan položila ruku na rameno.

„V tomhle musím mít jasno. A nikdy nevíš, třeba odkryjeme o Ritterovi skutečnou pravdu.“

Hleděl na ni úplně odevzdaně.

„Jo, to bychom mohli,“ vyštěkl rychle.

„Takže ano? Musím to vědět. Teď hned.“

Po chvilce přikývl.

„Tak holt ano.“

38

Soukromým letounem odletěli do Daytony v Ohiu a pak vozem zamířili na státní kliniku pro duševně nemocné, která se nacházela asi třicet minut jízdy směrem na sever. Joan tam zavolala dopředu a získala souhlas s návštěvou Sidneyho Morse.

„Nebylo to zas tak těžké, jak jsem předpokládala,“ vykládala Kingovi cestou. „Když jsem ale té ženě řekla, s kým chci mluvit, rozesmála se. Klidně prý můžeme přijet, ale stejně to k ničemu nebude.“

„Jak dlouho už tam Morse je?“ zeptal se King.

„Přes rok. Poslala ho tam jeho rodina, či spíše jeho bratr Peter Morse. Myslím, že Sidney už nikoho jiného nemá.“

„Měl jsem dojem, že ten Peter měl nějaké oplétačky s policií. Nebyl na fetu?“

„Byl, to není to správné slovo. Nikdy se nedostal do vězení, nejspíš díky bratrovu vlivu. Sidney se postaral o jeho čistý rejstřík a on ho na oplátku, když se brácha pomátl, poslal na kliniku.“

„Proč zrovna do Ohia?“

„Nejspíš proto, že tam Sidney se svým bratrem nějakou dobu žil. Myslím, že jeho duševní stav vylučoval, aby bydleli společně.“

King zavrtěl hlavou.

„To jsou ale zvraty osudu. Během deseti let se ten chlap dostal ze samého vrcholu až na samé dno, do kobky v blázinci, kde stráví zbytek života.“

O něco později už seděli v malé přijímací kanceláři pochmurné instituce pro duševně nemocné. Bědování, lkaní a skřeky pacientů do kanceláře sice nepronikly, ale lidé, které opustilo jejich vědomí, se v různých pokroucených pozicích i v invalidních vozících pohybovali všude po chodbách. Ve vyhrazeném prostoru sledovala skupinka pacientů televizi, sestry, lékaři i sanitáři v lékařských pláštích se mezi nimi pohybovali jen velmi pomalu.

V tak deprimujícím prostředí se nedalo čekat, že se budou tvářit nějak nadšeně.

Sanitář přivážel do místnosti muže na vozíku. King s Joan vstali, aby se s ním přivítali.

„Tak to je Sid,“ představil jim pacienta mladý ošetřovatel.

Poklekl před Morsem a poklepal mu na rameno.

„Hej, Side, ti lidé tady s tebou chtějí mluvit. Slyšíš mě, Side? Je to v pohodě, pověz něco.“ Muž se zašklebil a vstal.

„Měli bychom se něčeho vyvarovat?“ zeptala se Joan.

Muž se usmál a vycenil křivé zuby.

„Se Sidem to není vůbec nutné, vlastně na ničem nezáleží.“

King se jen stěží vyrovnával s pohledem na lidskou trosku, jež zbyla z muže, který ještě před osmi lety patřil k největším hvězdám na americkém politickém poli. Ačkoli Morse zhubl, měl pořád onu podsaditou postavu. Oholili mu hlavu, ale nechali krátkou prošedivělou bradku. King si pamatoval jeho pronikavý, téměř laserový pohled, kterému nic neuniklo. Teď už to byly jen vyhaslé oči. Ze Sidneyho zbyla pouhopouhá skořápka.

„Jakou má diagnózu?“ zeptal se.

„No právě, tu jsme vlastně nikdy pořádně nestanovili,“ řekl sanitář, který se představil jako Carl. „Sid přestal zcela vnímat. Něco se v něm zlomilo a vědomí se už nikdy nevrátilo zpět. Podívejte se, počkám na chodbě. Až skončíte, prostě mě zavolejte.“

Carl vyšel ven, Joan se podívala na Kinga.

„Nechce se mi tomu věřit,“ řekla. „Vím, kým byl a jakou měl pověst. Jak se mohl po té epizodě s Ritterem takhle zhroutit? Tebe by napadlo, že takhle dopadne?“

„Možná, že to vědomí ztrácel postupně. Za osm let se přece může stát spousta věcí. Po debaklu s Ritterem byl úplně na dně. Nikdo už ho nechtěl a jeho deprese se zvětšovaly. A taky se mohlo stát, že mu jeho mladší zlotřilý bráška nabídl tvrdé drogy. Bydleli přece nějakou dobu spolu. Vzpomínám si, jak mi Sidney v průběhu kampaně říkal o starostech s bráchou a s tím jeho fetem. Vykládal, že si Peter umí najít spoustu způsobů, jak se dostat k hotovosti. Pěkný podfukář.“

King poklekl před Morse.

„Sidney, Sidney, poznáváš mě? Jsem Sean King, agent Sean King.“

Žádná reakce. V koutku mužových úst se objevila trocha slin a přilepila se na ret. King se podíval na Joan.

„Jeho otec byl slavný právník,“ řekl, „a matka zdědila velké jmění. Kam se všechny ty peníze poděly?“

„Třeba platí velké sumy za pobyt tady.“

„Ne, tohle je přece státní instituce, žádný příjemný soukromý penzion.“

„Pak má tedy nad všemi těmi penězi dohled jeho bratr. Předpokládám, že dědili společně. Koho ale nějací bratři Morsové vůbec zajímají? Hledám Johna Bruna.“

King se znovu podíval na Morse. Muž se ani nepohnul.

„Bože, vidíš ty řezné rány na obličeji?“

„Sebepoškozování. K tomu u vyšinutých pacientů občas dochází.“

King vstal a vrtěl hlavou.

„Hele, už sis s ním zahrál?“ ozval se pištivý hlas.

Oba se otočili a hleděli na malého vyzáblého mužíčka stojícího za nimi s potrhaným vycpaným králíkem v ruce. Byl neskutečně vychrtlý, v sešlém županu a připomínal raráška. Joan odvrátila zrak. Zjevně pod županem nic neměl.

„Hrát si,“ pištěl ten chlapík s dětským výrazem. „Už jste si s ním hráli?“

„Cože, s ním?“ zeptal se King a ukázal na Morse.

„Já jsem Buddy,“ řekl muž, „a já jsem taky Buddy,“ dodal a zvedl roztrhaného králíka.

„Rád tě vidím, Buddy,“ odvětil King a podíval se na králíka. „A tebe taky, Buddy. Tak ty znáš Sida?“

Buddy horlivě přikývl.

„Hrát si.“

„Dobře, ale ukaž mi jak. Můžeš?“

Buddy opět přikývl a usmál se. Doběhl do rohu místnosti, kde ležela bedna s různými pomůckami. Našel tenisák, postavil se před Morse a zvedl míček.

„Dobrá, já budu házet…“

Zdálo se, že Buddy těká očima po místnosti. Chvíli tam jen zoufale stál, držel míček i králíka a jeho tvář byla zcela bez výrazu. King mu napověděl.

„Ten míč, Buddy. Budeš házet ten míč.“

Buddy se najednou probudil.

„Dobře, budu chytat.“

Předvedl velkolepou show jako nejlepší hráč ligy a při tom odhalil mnohem větší část svého těla, než kolik by chtěli King a Joan vidět. Míček opustil jeho ruku pomalým spodním odhozem.

„Hraju,“ řekl.

Míč letěl rovnou k Morsově hlavě. Jen vteřinu před tím, než ho zasáhl, se Sidova pravice vymrštila a tenisák chytila. Pak ruka poklesla, s míčkem pevně sevřeným v dlani. Buddy poskakoval kolem a ukláněl se.

„Hrát si,“ pištěl.

Došel k Morsovi a pokoušel se míček získat zpět, ale Morsovy prsty tenisák nepouštěly. Buddy se k Seanovi s Michelle obrátil s překvapeným výrazem.

„Nikdy ten míč nevrací! On je lakomý! Lakomý! Lakomý!“

Carl strčil hlavu dovnitř.

„Všechno v pořádku? Ahoj, Buddy.“

„Nechce mi vrátit míč!“ křikl Buddy.

„Nevadí. Uklidni se.“

Carl došel k Morsovi, vzal míček z jeho dlaně a podal jej zpátky Buddymu. Buddy se otočil ke Kingovi.

„Teď ty!“

King se podíval na Carla.

„To je v pořádku. Je to jen reflex. Doktoři pro to mají dokonce termín, ale to je také všechno, co Sid dělá. Ostatní většinou dostanou ránu,“ vysvětloval.

King pokrčil rameny a jemně hodil míček Morsovi, který ho opět chytil.

„Chodí ho někdo navštěvovat?“ zeptala se Joan.

„Dřív sem chodíval jeho bratr. To on ho sem přivezl. Teď už se tady ale dlouho neukázal. Sid dřív musel být někdo hodně důležitý, protože tenkrát sem jezdila spousta novinářů. Když ale viděli, jak dopadl, brzy to přestalo. Takže teď už sem nejezdí nikdo. Sid jenom pořád sedí v tom vozíku.“

„A chytá tenisák,“ dodala Joan.

„Správně.“

Když odcházeli, Buddy je doběhl, opět s míčkem v ruce.

„Vezmi si ho. Já jich mám dost.“

King si ho vzal.

„Moc děkuju, Buddy.“

Buddy zvedl králíka.

„A poděkuj Buddymu.“

„Děkuju, Buddy.“

Podíval se na Joan a zvedl králíka ještě výš.

„Polib Buddyho!“

King mírně šťouchl Joan loktem.

„No tak, je to fešák.“

„Cože? A to jsem ještě ani nevečeřela!“

Zlehka králíka políbila. „Jsi Sidneyho dobrý kamarád?“ zeptala se pak.

Buddy přikyvoval tak mocně, až se tloukl bradou do hrudi.

„Má pokoj vedle mě. Chceš vidět?“

King se podíval na Joan.

„Jdeme tam.“

„Pro mě za mě,“ odpověděla s pokrčením ramen.

Buddy vzal Joan za ruku a vedl ji dolů chodbou. King s Joan si nebyli jisti, zda sem mohou bez sanitáře, ale nikdo jim nebránil. Buddy se zastavil před jedním z pokojů a praštil do dveří. „Tady jsem já. Chceš vidět? Mně se líbí.“

„Jistě,“ odvětila Joan. „Třeba tam bude ještě nějaký jiný Buddy.“

Buddy otevřel dveře, ale vzápětí je zase rychle zavřel.

„Nemít rád, když lidi koukaj na mý věci,“ řekl a napjatě na ně hleděl.

King předstíral zklamaný povzdech.

„Jasně, Buddy, tvůj dům, tvůj hrad.“

„A tohle je Sidův pokoj?“ Joan ukazovala na dveře nacházející se vlevo od Buddyho pokoje.

„Ne, tamhle.“ Buddy otevřel dveře vpravo.

„To se smí, Buddy?“ zeptal se King. „Můžeme jít dovnitř?“

„To se smí, Buddy? Můžeme jít dovnitř?“ opakoval Buddy a díval se na ty dva s rozzářeným úsměvem.

Joan se ujistila, zdaje někdo z chodby nesleduje.

„Buddy, myslím, že je to v pořádku. Co kdybys hlídal venku?“

Vklouzli s Kingem do místnosti a zavřeli za sebou dveře. Vyplašený Buddy zůstal na chodbě. Uvnitř se rozhlíželi po spartánsky zařízeném pokoji.

„Sidney Morse dopadl až na samé dno,“ shrnula Joan.

„Tak už to chodí,“ řekl King nezaujatě a dál si prohlížel interiér. Všude tu páchla moč. Kinga napadlo, že jim postele zřejmě příliš často nepřevlékají. V rohu stál malý stolek a na něm pár fotografií, všechny bez rámečku. King je zvedl.

„Nejspíš tu nikde nebude nic ostrého, žádné sklo ani kov.“

„Morse nevypadá na někoho, kdo by byl schopen spáchat sebevraždu nebo si něco udělat.“

„Nikdy nevíš, klidně může spolknout tenisák a užvýkat se k smrti.“

King si dál prohlížel fotky. Na jedné se nacházela dvojice kluků, z nichž jeden držel v pravačce baseballovou pálku.

„Bratři Morsové. Museli v té době chodit na střední školu.“

Pak vzal další.

„A tohle budou nejspíš rodiče.“

Joan se přidala a také ona se na fotografii pozorně zadívala.

„Matka vypadá jako domácí husa.“

„Domácí husa asi ano, ale bohatá. Podle mnoha lidí se k sobě moc nehodili.“

„Taťka byl fešák.“

„Jak jsem řekl, špičkový právník.“

Joan si přidržela fotku před očima.

„Oba kluci se podobají tátovi. Sidney byl vždycky tlouštík, ale jinak docela hezkej klučina. Peter taky vypadá k světu, pěkná postava, stejné oči jako brácha.“ Zaměřila se teď na sebevědomý způsob, jakým nosil baseballovou čapku. „V osmnácti to byl nepochybně frajer, jenže pak šel rychle dolů. Drogya špatné skutky.“

„To by nebylo poprvé.“

„Kolik mu může být teď?“

„Je o něco mladší než Sidney.“

Podívala se na Peterovu tvář.

„Je jako Ted Bundy. Skvěle vypadá a má šarm, ale jakmile přestaneš dávat pozor, podřízne ti hrdlo.“

„Což mi připomíná jednu dámu.“

V rohu se nacházela malá krabička. King k ní došel a začal se hrabat uvnitř. Byla plná starých novinových výstřižků, většinou popisujících kariéru Sidneyho Morse. Joan se dívala přes Seanovo rameno.

„Hodný brácha, že mu je sem přinesl. Jen kdyby si je Sidney mohl přečíst.“

King mlčel a procházel si jednotlivé články. Pak jeden pomačkaný kus novin zvedl.

„Tady se píše o jeho kariéře na jevišti. O tom mi vyprávěl. Dával dohromady opravdu úchvatnou produkci. I když nevěřím, že na tom vydělal nějaké peníze.“

„O peníze se starat nemusel, jako synek bohaté maminky měl přece dost.“

„To ano, ale pak toho nechal a začal si opravdu vydělávat na živobytí. Ritterova volební kampaň pro něj stejně byla jedno velké divadlo.“

„Našel jsi tam něco o jeho kariéře, než se dostal až sem?“ zeptala se.

„Nemám se snad kouknout pod postel?“ zeptal se King.

Joan se na něj opovržlivě podívala.

„To je práce pro kluky.“

King si povzdechl a pozorně se zadíval pod lůžko. Vzápětí rychle vstal.

„Tedy?“ zeptala se.

„Nechtěj to vědět. Jdeme odtud.“

Když opouštěli místnost, Buddy tam pořád čekal.

„Děkujeme za pomoc, Buddy,“ řekla Joan. „Opravdu jsi nám pomohl.“

Podíval se na Joan s nadšením.

„Políbíš Buddyho?“

„Buddy, to už jsem přece udělala,“ připomněla mu tiše.

Najednou vypadal, že se rozpláče.

„Ne, tady toho Buddyho.“ Ukázal na sebe.

Joan poklesla čelist a pohlédla na Kinga, u kterého hledala pomoc.

„Promiň, ale tohle je opravdu holčičí práce!“ řekl s úšklebkem.

Joan se očima vrátila ke smutnému Buddymu, tiše si zanadávala a pak ho najednou objala a prudce políbila na rty. Rychle se otočila a otřela si tvář. „Za tohle beru normálně milion babek,“ zabručela.

„Ahoj, Buddy,“ řekl King a odešel.

Buddy, naplněn pocitem štěstí, jim vesele zamával.

„Ahoj, Buddy.“

39

Soukromý letoun přistál ve Filadelfii a po půl hodině už King s Joan mířili k domu Johna a Catherine Brunových. Nacházel se v rezidenční oblasti podél slavné Main Line.

„Odkud mají tolik peněz? Zdědili něco?“ Otočil se King na Joan, když míjeli břečťanem porostlé cihlové domy.

„Manželka. John Bruno vyrostl v bídě v Queens, než se rodina přestěhovala do Washingtonu D.C. Chodil na právnickou univerzitu v Georgetownu a od promoce pracoval jako žalobce v D.C.“

„Už jsi mluvila s paní Brunovou?“

„Ne, čekala jsem na tebe. To víš, vždycky je nejdůležitější první dojem.“

Hispánská služebná v naškrobeném stejnokroji s nabíranou zástěrou a oddaným chováním je zavedla do rozlehlého pokoje. Když odcházela, hluboce se ukláněla. King zavrtěl hlavou nad tím starodávným divadlem, ale to už sledoval, jak do místnosti vstupuje drobná žena. Na první pohled ho napadlo, že by Catherine Brunová mohla být skvělou první dámou. Nebylo jí ještě padesát, měla malou postavu, působila kultivovaně a vznešeně, s jakousi šlechtickou grácií a dobrými způsoby. Pak mu ale došlo, že ve svém chování má té grácie snad až příliš. Ženin zvyk pořád se ohlížet tento dojem ještě posiloval. Její chování signalizovalo, že se přece nemůže stýkat s nikým, kdo k tomu nemá odpovídající společenské postavení. Kinga se ani nezeptala, proč má zavázanou hlavu.

Joan, na rozdíl od Seana, odhadla tu ženu prakticky okamžitě. Vytušila, že má své způsoby a představuje tornádo uzavřené v plechovce. King se musel usmát, když se Joan do celé situace vložila po svém.

„Paní Brunová, nemáme moc času. Policie i FBI už vykonaly vše potřebné, ale jejich výsledky jsou zanedbatelné. Čím delší dobu bude váš manžel nezvěstný, tím menší šanci máme na jeho návrat.“

Povýšené oči se vrátily zpět na zem.

„Právě proto vás najali Johnovi lidé, ne? Aby se v pořádku vrátil!“

„Přesně tak. Sleduji pár stop, ale potřebuji i vaši pomoc.“

„Všechno jsem už řekla policii, zeptejte se jich.“

„Raději to uslyším od vás.“

„Proč?“

„Protože na některé otázky možná dostanu takové odpovědi, které vyvolají další otázky. A na ty se třeba policie neptala.“

A taky proto, napadlo Kinga, zda si v případě, že budeš lhát, udržíš pořád stejnou fazónu.

„No dobře, jdeme na to.“ Podívala se na ně takovým způsobem, že King najednou nabyl zvláštní dojem, že ta žena vlastně ani nechce, aby se její manžel vrátil živý a zdravý, protože už má poměr s někým jiným.

„Pomáhala jste svému manželovi v průběhu kampaně?“ zeptala se Joan.

„Co je tohle za otázku?“

„Rádi bychom na ni znali odpověď,“ dodala Joan rozšafně. „Víte, pokoušíme se zúžit počet možných motivů i možných podezřelých, a tak hledáme ty nejslibnější stopy.“

„A jak s tím souvisí moje podpora Johnovy politické kariéry?“

„No, pokud jste podporovala jeho politické ambice, pak jste mohla mít přístup k určitým jménům, mnohokrát jste s ním určitě mluvila v soukromí, mohla jste s ním diskutovat o záležitostech, které ho z politického hlediska zajímaly. Pokud ale budete kličkovat, budeme se muset podívat jinam.“

„Dobrá, nemohu říct, že by mě nějak zvlášť těšilo, když se John dal na politickou kariéru. Já věděla, že nemá žádnou šanci. Oba dva jsme to věděli. Moje rodina…“

„S tím nesouhlasila?“ vložil se King.

„Víte, nejsme příznivci politiky. Máme pověst čestných lidí. Moje matka dostala málem infarkt, když se dozvěděla, že si beru žalobce, který vyrostl v chudinské čtvrti a je o deset let starší. Jenže já Johna miluji. Samozřejmě, že občas máte na věci i svůj vlastní názor, a to nebývalo právě lehké. Spousta věcí mi prostě nevyhovovala. Nemůžu říct, že jsem s ním vždycky ve všem souhlasila. Jako právník měl ale skvělou reputaci. Když jsme se potkali, měl za sebou žaloby velmi vážných případů ve Washingtonu a Filadelfii. Získal si skvělou pověst. Protože se pohyboval ve Washingtonu mezi všemi těmi politiky, nejspíš ho napadlo nastoupit na loď, i když jsme se přestěhovali do Filadelfie. Nesouhlasila jsem s jeho politickými ambicemi, ale jsem jeho manželka, a tak jsem ho na veřejnosti podporovala.“

Joan s Kingem pokládali běžné otázky, na které Catherine Brunová standardně odpovídala většinou zcela nepodstatnými odpověďmi.

„Takže vás nenapadá nikdo, kdo by chtěl vašemu manželovi ublížit?“ zeptala se Joan.

„Vyjma těch, co žaloval, ne. Dostával výhrůžky smrtí, ale ne v poslední době. Když odešel z úřadu státního návladního, vedl několik let soukromou praxi, než se dal na politiku.“

Joan si přestala psát poznámky.

„Ve které firmě pracoval?“

„Ve filadelfské pobočce washingtonské firmy Dobson, Tyler a Reed. Mají kancelář na Markét Street. Je to dobře zavedený podnik.“

„Jakou práci tam vykonával?“

„John se mnou o práci nemluvil. Nikdy jsem ho k tomu nenutila, nezajímalo mě to.“

„Pravděpodobně to ale byly soudní věci.“

„Můj manžel byl nejšťastnější, když měl před sebou publikum. Takže asi ano. Řekla bych, že chodil k soudu.“

„Nikdy se nezmínil o nějakých obavách?“

„Byl přesvědčen, že kampaň běží velmi dobře. Nevěřil ve své vítězství, jenom se předváděl.“

„Co chtěl dělat po volbách?“

„O tom jsme nikdy nemluvili. Předpokládala jsem, že se vrátí do kanceláře Dobson a Tyler.“

„Můžete nám říct něco o jeho vztahu k Billu Martinovi?“

„Nic zvláštního. Jakuž j sem řekla, znali se před naším sňatkem.“

„Pro vás oba to bylo první manželství?“

„Pro něj ano, pro mě ne,“ řekla, aniž by něco vysvětlovala.

„Máte děti?“

„Tři. Je to pro ně velmi těžké. I pro mě. Chci Johna zpátky.“ Začala popotahovat, jakoby cíleně. Joan vytáhla kapesníček a podala jí ho.

„My také,“ dodala Joan, zcela nepochybně uvažující o milionech dolarů, na které si při tom přijde. „Neustaneme, dokud nesplníme úkol. Děkujeme vám. Budeme ve spojení.“

Odešli a zamířili zpět na letiště.

„Tak co si myslíš?“ zeptala se Joan, když opět seděli ve voze. „Co ti prolétlo hlavou?“

„Můj první dojem byl, že je to snobské děvče, které toho ví mnohem víc, než kolik nám řeklo. Ale to, co neřeklo, nijak nesouvisí s Brunovým únosem.“

„Nebo právě naopak.“

„Zdálo se, že není politikou nijak ohromená, ale musí tím být posedlé i manželky? Má tři děti a my nemáme žádný důvod se domnívat, že je nemiluje stejně tak jako svého muže. Má veškeré peníze, jeho únosem nezískala vůbec nic. Spíš zaplatí kus výkupného.“

„Pokud tu ale výkupné není, neplatí nic. V podstatě je znovu volná a může si vzít někoho ze stejné vrstvy, ne nějakého nýmanda ze světa politiky.“

„To je fakt,“ přisvědčil. „Jen prostě nevíme, jak to je doopravdy.“

„Však se k tomu dostaneme.“

Joan otevřela složku a podívala se do ní.

„Útok na tebe a Maxwellovou přišel kolem druhé ráno. A já jsem si bláhově myslela, že noc s tebou můžu trávit jenom já.“

„Stejně jako ty, i ona spala v pokoji pro hosty.“

„A ty jsi spal kde?“

Zcela ji ignoroval.

„Koho máme dalšího na seznamu?“

Joan zavřela desky.

„Až budeme ve městě, podíváme se na tu advokátní firmu

– Dobson a Tyler, ale nejdřív si ji prověřím. Takže teď Mildred Martinová.“

„Co o ní víme?“

„Že byla oddána svému manželovi. Pracovali spolu v D.C. Z mého privátního hrabání se v minulosti vyplývá, že mladý John Bruno se jako žalobce choval dost nezodpovědně a nechával všechno na Martinovi.“

„Takže paní vdova nejspíš Bruna moc nemilovala?“

„Správně. Bill Martin byl v terminálním stadiu rakoviny plic. Napadla i jeho kosti. Měl před sebou nanejvýš měsíc. Což ale stejně někomu nevyhovovalo – myslím tím z hlediska časového plánu, a tak mu trošku pomohli.“ Otevřela znovu spis. „Mám tu výsledky Martinovy pitvy. Balzamovací roztok byl všude, dokonce i ve sklivci, což je mimochodem ideální místo pro zjištění stopových množství jedu, protože sklivec se po smrti nemění v rosol jako krev.“

„Sklivec? Ten roztok v oku?“ zeptal se King.

Přikývla.

„Ve vzorku z mezimozku se našla stopa metanolu.“

„Pokud chlap hodně pije, není to nic neobvyklého. Metanol je ve whisky i ve víně.“

„Opět máš pravdu. Všimla jsem si toho jen proto, že to napsal koroner. Jenže metanol patří i do balzamovacího roztoku.“

„Mohli si myslet, že k pitvě nedojde. A navíc dali tělo balzamovat…“

Joan dokončila myšlenku za něj.

„Balzamování zamaskuje přítomnost metanolu, anebo přinejmenším zmate koronera v průběhu pitvy.“

„Takže dokonalá vražda?“

„Pokud bychom to nebyli my, kdo je na stopě,“ usmála se Joan.

„Co si myslíš, že nám Mildred poví?“

„Pokud Bruno změnil svůj program jen proto, že mu někdo jménem Mildred Martinové zavolal, pak musela opravdová vdova vědět něco velmi důležitého. Z toho, co o Brunovi vím, je jasné, že nedělal nic, z čeho by neměl užitek.“

„Nebo nic, co by mu ublížilo. Proč si myslíš, že nám to Martinová řekne?“

„Protože jsem zjistila, že hodně pije a má slabost na fešáky, kteří o ni projeví zájem. Doufám, že chápeš. Abys to zvládl, tak si sundej ten obvaz. Máš moc hezké vlasy.“

„Co budeš dělat ty?“

Usmála se opravdu sladce.

„Hrát nelítostnou potvoru. Ta role mi totiž skvěle sedí.“

40

Když King s Joan přistáli, pronajali si auto a odjeli k domu Mildred Martinové. Dostali se tam v podvečer. Dům se nacházel na klidném místě, kde většinou zůstávají na penzi nepříliš bohatí lidé. Pohřební ústav, v němž se odehrál Brunův únos, ležel jen osm kilometrů odsud.

Zazvonili, ale nikdo jim nepřišel otevřít.

„Nechápu to, přece jsem se předem ohlásila,“ řekla Joan.

„Zkusíme ten dům obejít. Pokud ta vdova pije, možná tam někde leží zpitá pod obraz.“

Mildred Martinovou našli na malém patiu s cihlovou dlažbou porostlou mechem. Seděla v proutěném křesle, popíjela drink, kouřila cigaretu a obdivovala svou zahradu. Pětasedmdesátnice se silně vrásčitou tváří dlouholetého kuřáka a někoho, kdo se rád vyhřívá na sluníčku, na sobě měla lehké šaty s tištěným vzorem a letní sandály. Vál příjemný vítr. Bylo vidět, že si barví vlasy, pod oranžovou barvou prosvítaly šediny. Vůně citronelové silice se nesla vzduchem z kbelíku umístěného pod stolem. Po představení si Mildred vzala slovo.

„Ráda tu sedávám. Dokonce mi nevadí ani ti protivní komáři.

V tomhle období zahrada přímo září.“

„Jsme rádi, že jste nás přijala,“ řekl King laskavě. Poslechl Joaniny instrukce a sundal si obvaz.

Mildred jim mávnutím ruky naznačila, aby se posadili ke stolu, a zvedla skleničku.

„Jsem na gin a nesnáším pít sama. Co si dáte?“

Měla hrubý hlas, zastřený desítkami let holdování alkoholu a cigaretám.

„Dám si šroubovák,“ řekla Joan a rychle se podívala na Kinga. „Já ho miluju.“

„Skotskou se sodou,“ řekl King. „Smím vám pomoci?“

Upřímně se rozesmála.

„Kdyby mi bylo o čtyřicet míň, tak byste mohl.“

S šibalským úsměvem pak vstala a nejistým krokem vešla do domu.

„Zdá se, že ani moc netruchlí,“ poznamenal King.

„Byli spolu šestačtyřicet let, a pokud vím, tak jejich vztah byl docela dobrý. Jejímu muži bylo kolem osmdesáti, měl chatrné zdraví a trpěl šílenými bolestmi. Nejspíš ani nebylo proč truchlit.“

„Bill Martin byl Brunův učitel. Jak to?“

„Bruno pracoval pod Martinem, když začínal jako žalobce ve Washingtonu. Martin ho učil všechny triky.“

„V úřadu státního návladního?“ zeptal se King.

„Přesně tak,“ odpověděla.

King se rozhlížel kolem sebe.

„Jak koukám, tak na tom Martin nebyl nijak slavně.“

„Ve státních službách se moc neplatí, to přece sám dobře víš. A on si navíc nevzal ani bohatou dědičku. Když odešel do důchodu, přestěhovali se sem. Mildred tu vyrostla.“

„No, nechrne nostalgii stranou, tohle místo takové není. Já bych se sem taky rád vrátil.“

Mildred už přicházela s drinky připravenými na podnose. Posadila se.

„Předpokládám, že si chcete povídat o různých podrobnostech. Já už ale mluvila s policií a vlastně toho opravdu moc nevím.“

„Chápeme, paní Martinová,“ řekl King, „ale rádi bychom s vámi mluvili soukromě.“

„To je dobře. Prosím, říkejte mi Millie. Jméno Martinováje jméno mé tchýně a ta už je mrtvá třicet let.“

„Dobrá, Millie. Víme, že jste vypovídala na policii, a víme i to, že byla provedena pitva vašeho zesnulého manžela.“

„Bože, naprostá ztráta času!“

„Proč si to myslíte?“ ozvala se poměrně ostře Joan.

Mildred se na ni se zájmem podívala.

„Protože ho nikdo neotrávil. Byl to nemocný chlap v terminálním stadiu rakoviny, který zemřel v pokoji ve své vlastní posteli. Pokud neumřu tady na zahradě, chci odejít stejnou cestou.“

„O telefonátu panu Brunovi jistě víte?“

„Ano, už jsem policii řekla, že jsem to nebyla já. Zkontrolovali si hovory, prostě mi nevěřili.“

Joan se naklonila dopředu.

„Podstatné ale je, že Bruno byl podle výpovědí velmi rozrušený, když ten hovor dokončil. Můžete vysvětlit proč?“

„Jak to mám vědět, když jsem mu nevolala? A číst myšlenky bohužel neumím. Kdybych to uměla, pak bych byla hodně bohatá.“

Joan však naléhala dál.

„Millie, koukněte se na to takhle. Bruno si byl s vaším mužem kdysi blízký, poslední dobou už ale ne. Najednou přijme telefonní hovor a domnívá se, že mluví s vámi. Vyslechne žádost o setkání a najednou je dost rozrušen. Osoba, která mu volala, musela říct něco velmi podstatného. Bruno se domníval, že téma pro rozhovor úzce souvisí s vámi a vaším manželem.“

„No, možná, že je to docela jednoduché. Ta osoba mu mohla říct, že Bill je mrtvý. Doufám, že mu to bylo aspoň líto. Vždyť bývali přátelé.“

Joan zavrtěla hlavou.

„Ne. To už Bruno věděl, máme to potvrzené. Na pohřeb by přece nepřijel, pokud by mu nikdo nevolal.“

Martinová zakoulela očima.

„To mě nepřekvapuje.“

„Proč to říkáte?“ zeptal se King.

„Nebudu chodit kolem horké kaše. Nebyla jsem zrovna velká fanynka Johna Bruna, ale Bill si ho vždycky vážil. Byl skoro o pětadvacet let starší než on a choval se k němu jako učitel. Netvrdím, že by Bruno v tom, co dělal, nebyl šikovný, ale řekněme to asi takhle: John Bruno vždycky dělal jen to, co bylo v nejlepším zájmu Johna Bruna a co bylo nejhorší pro všechny ostatní. Tohle je dobrý příklad – je dvacet minut od těla svého učitele a nemá ani tolik slušnosti, aby se zastavil na jeho pohřbu a vzdal mu poslední úctu. Pokud by mu ovšem někdo mým jménem nezavolal. Víc toho vlastně o Brunovi ani nepotřebujete vědět.“

„Z čehož plyne, že byste ho za prezidenta nevolila,“ poznamenal King s úsměvem.

Martinová se zasmála suchým hrdelním smíchem a položila svou ruku na jeho.

„Miláčku, jste tak kouzelný, že bych si vás postavila na poličku a celý den se na vás koukala.“ Když skončila, ruku nechala na původním místě.

„To byste ho ale měla aspoň trochu znát,“ dodala Joan suše.

„Už se nemůžu dočkat.“

„Měla vaše nelibost k Johnu Brunovi nějaký počáteční důvod?“ zeptala se Joan.

Martinová zvedla prázdnou skleničku a v zubech drtila kostku ledu.

„Co tím chcete říct?“

Joan nahlédla do svých poznámek.

„V době, kdy váš manžel řídil úřad státního návladního ve Washingtonu, došlo k několika podivným rozsudkům, ve kterých byly některé žaloby zamítnuty a některé další stáhnuty. Tehdy to bylo dost ošklivé.“

Zapálila si další cigaretu.

„To už je dávno. Nic z toho si nepamatuju.“

„Jsem si jistá, že když se nad tím zamyslíte, určitě se vám něco vybaví,“ nedala se odbýt Joan. „Třeba vám pomůže další drink? Je to opravdu velmi důležité.“

„No tak, Joan,“ vložil se do hovoru King. „Dej si pohov. Snaží se nám pomoct, vždyť by s námi nemusela mluvit vůbec.“

Martinová ho rukou pohladila.

„Děkuju vám, miláčku.“

Joan vstala.

„Víte co, vy dva? Já si dám cigaretu a půjdu se podívat na tu krásnou zahradu. A ty zatím můžeš dokončit ten výslech.“ Popadla Mildredin balíček cigaret. „Jednu bych si vzala.“

„Ale klidně, miláčku, proč bych tu měla umřít sama?“

„To je teda fakt, miláčku.“

Joan odkráčela a King se podíval na Martinovou se zmateným výrazem v očích.

„Občas se neumí chovat.“

„Občas? Vždyť je to zmalovaná bestie na podpatcích! Vy pro ni opravdu pracujete?“

„Ano. Vlastně se teď hodně učím.“

Mildred hodila očima po Joan odklepávající popel do růží.

„Pamatujte si, že byste si měl v její přítomnosti držet ruku na poklopci, nebo se jednoho rána vzbudíte a bude vám chybět něco docela dost důležitého.“

„Budu si to pamatovat. Ale to, o čem mluvila, myslím o těch nepravostech v kanceláři vašeho manžela, to se zakládalo na pravdě, viďte? Váš muž přece právě kvůli tomu rezignoval, ne?“

Martinová zvedla hrdě bradu, ale hlas se jí třásl.

„Ta špína padla na něj, protože byl vrchním návladním a měl čest. Dnes už mnoho takových, jako byl on, bohužel není. Stejně jako Harry Truman, i on tenkrát převzal odpovědnost. Ať už to byla pravda, nebo ne.“

„To tedy znamená, že na sebe vzal i věci, které se nestaly jeho vinou?“

„Musím se napít, než si tím proklatým ledem zlomím další korunku,“ řekla, když vstávala.

„Vy si myslíte, že to byla Brunová vina, viďte? Opustil D.C. dřív, než dopadlo kladivo, zničil kariéru vašeho muže a nastoupil do kanceláře návladního ve Filadelfii. Tady ukončil několik velkých případů, zavedl si lukrativní advokátní praxi a nakonec se ucházel i o křeslo prezidenta.“

„Koukám, že jste se činil.“

„Váš manžel ale zůstal jeho příznivcem a vaše názory nejspíš nesdílel, že?“

Posadila se.

„Bill byl skvělý právník, ale naprosto neschopný v odhadu lidských charakterů. Musím mu pomoci, říkával, a dělal pro něj všechno možné. Představte si, že sem Bruno dokonce volal a řekl Billovi, že bude kandidovat.“

King vypadal velmi překvapeně.

„Opravdu? Kdy to bylo?“

„Před pár měsíci. Ten hovor jsem brala já. Slyšet jeho hlas byla pro mě rána. Chtěla jsem mu dát co proto, ale nakonec jsem to neudělala. Kousla jsem se do jazyka. Povídali jsme si jako staří přátelé. Vykládal mi o skvělých věcech, které udělal, i o svém úžasném životě uprostřed filadelfské smetánky. Chtělo se mi zvracet. Pak jsem telefon předala Billovi a oba si chvilku povídali. Bruno se chtěl jen vytahovat a předvést, o kolik toho dokázal víc než Bill.“

„Já předpokládal, že jste s Brunem celá ta léta neudržovali žádné kontakty.“

„Vyjma toho iritujícího telefonátu opravdu ne.“

„Řekl Bill něco, co by mohlo vést k tomu, že Bruno přijel najeho pohřeb?“

„Ne, Bill v podstatě vůbec nemluvil, byl velmi slabý. Neřekl by nic, co by Bruna rozrušilo. I když bych bývala byla ráda, kdyby se tak stalo.“

„O těch událostech v úřadu státního návladního?“

„Mezi jiným.“

„Máte nějaké důkazy?“

„Bruno byl právník, a tak uměl své stopy dobře skrýt. Jeho hovno nikdy nesmrdělo. V době, kdy všechno vyplavalo na povrch, byl už dávno pryč.“

„Takže vás nijak nemrzí, že zmizel?“

„Patří do pekla. Pevně doufám, že už tam je.“

King se nahnul dopředu a tentokrát položil svou ruku na její on.

„Millie, tohle je velmi důležité. Navzdory pitvě vašeho manžela, která nepřinesla žádné výsledky, se lze důvodně domnívat, že váš muž byl otráven, nejspíš metanolem. Vlastní otravu by pravděpodobně dovedně maskovalo balzamování. Jeho smrt a tělo v pohřebním ústavu vlastně spustilo celou akci. Ať už Bruna unesl kdokoli, nemohl nechat věcem volný průběh. Váš manžel musel být na určeném místě v určenou dobu, musel tedy zemřít.“

„Lidi z FBI tvrdili totéž, ale já vám to říkám jasně. Nikdo nemohl Billa otrávit, aniž bych o tom věděla. Vždyť jsem s ním byla každý den.“

„Jen vy? Váš muž byl přece před smrtí vážně nemocen. Copak ho nechodil nikdo ošetřovat? Nedostával žádné léky?“

„Ale ano. FBI udělala analýzu všeho a nic nenašli. Já jedla stejné jídlo, pila stejnou vodu. Je mi dobře.“

King se posadil zpátky a vzdychl si.

„Někdo vás ale zastoupil v tom pohřebním ústavu.“

„Už jsem slyšela. Černou nosím ráda, ladí s mými vlasy.“ Podívala se na Kingovu poloprázdnou skleničku.

„Dáte si ještě jednu?“

Zavrtěl hlavou.

„Bill byl taky na skotskou, až do úplného konce. Byla to jedna z posledních radostí, které mu zbyly. Uchovával si tu dokonce pětadvacetiletou Macallan’s.“ Zakuckala se. „Dával si ji každý večer, dávkovala jsem mu ji velkou stříkačkou. O jídlo se moc nestaral, ale vždycky se těšil na příjemné teplo uvnitř. Dožil se osmdesáti, což není zas tak špatné.“

„Nepochybuji, že ještě pořád máte někde zásobu.“

Usmála se.

„Co jiného nám v tomhle věku zbylo?“

King se zadíval na skleničku.

„Co vy? Také pijete skotskou?“

„Kdepak, nikdy jsem se něčeho takového ani nedotkla. Jak už jsem řekla, já si potrpím na gin. Skotská je až moc jako ředidlo. Když si chcete vymazat paměť, pak se dejte na tenhle dryák.“

„Každopádně vám moc děkuju, zůstaneme v kontaktu. Přeju vám příjemný večer.“

King vstal a chtěl odejít. Podíval se k Joan, na její sklenku a cigaretu v ruce. Pak mu to došlo.

„Ředidlo?“

Otočil se zpátky.

„Millie, můžete nám ukázat tu Billovu speciální značku?“

41

Právě o téhle skotské, největším tajemství Billa Martina, Mildred Martinová FBI neřekla. Stačil jednoduchý test v policejní laboratoři a bylo jasné, že láhev byla kontaminována metanolem.

King s Joan seděli na policejní stanici, zatímco Mildred podrobili důkladnému výslechu.

Joan se podívala na Kinga.

„Nalila ti z láhve v baru, měl jsi docela štěstí.“

King zavrtěl hlavou.

„Jak se ta pančovaná láhev mohla dostat k nim domů?“

„Myslím, že už to víme,“ ozval se přicházející muž v hnědé kombinéze. Byl to jeden z agentů FBI přidělených na tento případ. Joan ho velmi dobře znala.

„Ahoj, Done,“ pozdravila ho. „Sean King. Don Reynolds.“

Muži si potřásli rukama.

„Tohle se vám opravdu povedlo,“ řekl Reynolds. „Nikdy by nás nenapadlo, že je to ve skotské, jenže ona nám o tajné schránce svého manžela nic neřekla. Všechno ostatní jsme analýzám podrobili.“

„Přišel na to vlastně Sean. I když je mi to nemilé, musím to připustit,“ řekla Joan s úsměvem. „Tvrdil jste, že víte, jak byla ta láhev pančovaná?“

„Před pár měsíci si Martinovi najali ženu, aby jim pomohla v domě. A taky aby pomáhala zcela invalidnímu Billu Martinovi.“

„A o tomhle se Mildred nikdy předtím nezmínila?“ divil se King.

„Řekla, že to nepovažovala za podstatné. Potvrdila, že ta žena nikdy nepodávala Billovi léky ani nic jiného, i když byla diplomovaná sestra. Mildred to ráda dělala sama. Ta žena odešla dřív, než Bill zemřel, a tak to Mildred nepovažovala za relevantní.“

„Odkud se ta ženská vzala?“

„No právě. Jednoho dne se jen tak objevila, prý slyšela, že Martinovi potřebují vzhledem k Billově stavu pomoc. Tvrdila, že je profesionální sestra a není drahá, protože shání nějakou práci. Měla dokumenty a reference, které dokladovaly, že tomu tak skutečně je.“

„A kdepak je tahle hodná dáma teď?“

„Prohlásila, že si ve městě našla práci natrvalo, a tak odešla. Nevrátila se.“

„Ale nepochybně ano,“ poznamenala Joan.

Reynolds přikývl.

„Podle naší teorie se dostala do domu den před tím, než Martin zemřel, a otrávila láhev. Měl to být poslední Billův lok. Metanol se ale velmi pomalu metabolizuje na toxickou hladinu. Láhev skotské tak představovala skoro čistý metanol. Billovi zbylo dvanáct, maximálně čtyřiadvacet hodin. Kdyby byl mladý a zdravý a dostal okamžitou pomoc, nejspíš by ho z toho v nemocnici dostali. Jenže on nebyl mladý ani zdravý, a navíc v terminálním stadiu. Martinovi ani nespali ve stejné ložnici. Když mu Mildred podala jeho dávku, bolest ho přepadla velmi záhy. Za normálních okolností potřebujete od sta do dvou set mililitrů metanolu, abyste zabili dospělého člověka, on ale vážil sotva padesát kilo. Pochybuji, že toho musel dostat tolik.“

Reynolds zavrtěl hlavou a hořce se pousmál.

„Je ironií, že to dali zrovna do skotské. Skotská obsahuje etanol, který je antidotem k metanolu, protože obě látky štěpí stejný enzym. V láhvi ale bylo tolik metanolu, že to etanol nezvládl vyrovnat. Martin musel v agónii křičet, ale Mildred říká, že ho neslyšela. Nejspíš trpěl celou noc, než nakonec zemřel. Nebyl ve stavu, aby mohl vstát a zajistit si pomoc. Byl v té době už naprosto nepohyblivý.“

„A Mildred se nejspíš zpila ginem. I ona si umí dát pěkně do nosu,“ dodal King.

„Ta sestra moc dobře věděla, jak to v domě chodí, měla přehled o tom, co oba pijí a že nespí společně. Jakmile zjistila, že Bill pije skotskou a má svou oblíbenou, zatímco Mildred o whisky ani nezavadí, způsob vraždy byl nabíledni. Zmizela na dobu, než byl osud dokonán,“ přidala se Joan.

Reynolds přikývl.

„Mohli ho zabít různými způsoby, ale muselo to být nastraženo tak, aby nebyla nutná pitva. Taky museli dodržet časový sled událostí a navíc Martin musel umřít v posteli. To se stalo a Mildred ho našla. Logicky předpokládala, že zemřel přirozenou smrtí, i když, jak potvrdili doktoři, metanolová otrava není zrovna pokojná smrt. Metanol se metabolizuje na formaldehyd, ten je toxický, ale pak se okysličuje na kyselinu mravenčí. A ta je šestkrát toxičtější než metanol.“

„Takže Martin se sám naložil do láku,“ řekl King.

„Přesně tak. Podle Brunová týmu byla šéfova návštěva v oblasti přesně plánovaná. Tělo bylo vystaveno ve smuteční místnosti po několik dní. Martin zemřel v pondělí a večer ho odvezli do ústavu. Ve středu a ve čtvrtek ho vystavili, v pátek měl být pohřeb. Bruno přijel ve čtvrtek.“

„Přesto to bylo o chlup,“ řekla Joan.

Reynolds pokrčil rameny.

„Ničeho lepšího už dosáhnout nemohli. Jak jinak by ho dostali do pohřebního ústavu? Nemohli ho přece pozvat domů k Martinovým, muselo to vyjít v tom ústavu. Byla to riskantní operace, ale provedená na jedničku.“

„Podívali jste se už na tu ženskou?“ zeptala se Joan.

Reynolds přikývl.

„Ačkoli to zní jako klišé, ta dáma zmizela beze stopy.“

„Popis?“

„Starší žena, nejméně padesát, střední výška, plnoštíhlá postava. Neobarvené prošedivělé hnědé vlasy. Máme i jméno, Mildred si vzpomněla. Elizabeth Bordenová.“

King vyhrkl.

„Elizabeth Bordenová či Lízinka Bordenová? Ta přece zabila matku čtyřiceti údery sekerou!“

„A když viděla, co udělala mámě, tátovi přidala jednu navíc.“

„Takže máme před sebou opravdu vyšinuté zabijáky s pěkně černým smyslem pro humor,“ ozval se Reynolds.

Joan na něj zvědavě pohlédla.

„Inteligentní a sečtělé zabijáky. Pořád ale vrahouny!“

„Děkuju vám za pomoc. Nevím sice, kam nás to dovede, ale každopádně teď víme víc než předtím.“

„Co bude s Mildred?“ zeptal se King.

Reynolds pokrčil rameny.

„Nemůžete zatknout někoho jen za to, že je hloupý. To by pak seděla polovina národa. Pokud nevyhrabeme něco opravdu závažného, nestane se jí nic. Kdyby měla v té vraždě prsty, určitě by se té skotské zbavila.“ Otočil se k Joan. „Slyšel jsem, že na žádost rodiny vyšetřuješ Brunovo zmizení. Dobře. Je mi jasné, že nechceš udělat nějakou hloupost, takže pokud už víš něco, na co jsme my nepřišli, obrať se s důvěrou na mě.“

„Legrační je, že o tom mluvíš – zrovna tu mám jeden seznam,“ odvětila Joan.

Zatímco Joan s Reynoldsem hovořili, King sledoval Mildred Martinovou, jak vychází z výslechové místnosti. Už to nebyla ta samá dáma. Družná a drsná žena se najednou změnila v osobu, která se záhy přidá ke svému manželovi.

Když Reynolds odešel, Sean se podíval na Joan.

„Kam teď?“

„Do toho pohřebního ústavu.“

„Tam to přece vyčistili federálové.“

„Hm, stejně jako u Mildred Martinové? S havrany si také ráda popovídám. Opravdu cenné informace se totiž dají nejlépe vytěžit z těch v uvozovkách upřímně truchlících pozůstalých.“

„Joan, ty jsi ale cynická.“

„Připusť si, že je to moje nejpřitažlivější vlastnost.“

42

Policie odvezla Mildred Martinovou domů a pak odjela. Na konci temné ulice však postával černý sedan s dvěma hlídkujícími agenty FBI.

Stará paní vešla vrávoravě do domu a zamkla za sebou dveře. Potřebovala se nutně napít. Proč to proboha všechno zkazila? Dopadlo to dobře, řekla si pak, nic se vlastně nedělo. Dostala se z toho. Nikdo na nic nepřišel, až teď. Natáhla se pro gin a nalila si plnou skleničku. S tonikem notně šetřila. Vypila půl sklenky a začala se uklidňovat. Bude to zas v pořádku, určitě bude. Byla stará, co jí může FBI udělat? Nic proti ní neměli, zvládne to.

„Mildred, jak se máte?“

Sklenička jí vypadla z ruky a Martinová vykřikla.

„Kdo jste?“

Opřela se o skříňku s likéry. Muž přišel blíž, ale stále zůstával skryt ve stínu.

„Jeden starý dobrý známý.“

Zamžourala.

„Neznám vás.“

„Ale ano, znáte. Já jsem ten muž, co vám pomohl zabít vašeho manžela.“

Zvedla vzdorovitě bradu.

„Já jsem ho nezabila.“

„No tak, Mildred, možná ne, ale ten metanol, který jste mu pustila do žil, ano. A také jste volala Brunovi, jak jsem vás žádal.“

Podívala se mnohem důkladněji.

„Ach… tak to jste vy?“

Udělal krok dopředu.

„Pomohl jsem vám pomstít se Johnu Brunovi a díky pojistce z vás bude bohatá dáma. Našel jsem cestu, jak pomoci vašemu nebohému nemocnému manželovi ven z jeho soužení. Jediné, co jsem chtěl, abyste se chovala podle pravidel. Vy jste mě ale zklamala.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla přeskakujícím hlasem.

„Pravidla, Mildred, pravidla. A v nich se rozhodně nepraví nic o volání na policii ani o dalším vyšetřování FBI.“

„Já to nebyla, to ti dva, co mi sem přišli klást otázky.“

„Aha, King a Dillingerová. Já vím. Pokračujte,“ řekl příjemným hlasem.

„No já… jen jsem s nimi mluvila. Řekla jsem jim přesně to, co jste chtěl. O Brunovi. Přesně, jak jste chtěl.“

„Byla jste asi sladká, Mildred. Pokračujte, no tak. Řekněte mi všechno.“

Ta žena se už opravdu třásla.

„Uklidněte se, nalijte si další skleničku,“ vybídl ji tichým hlasem.

Udělala to a vypila ji naráz.

„No… mluvili jsme… já jim řekla, že pil skotskou. Zeji měl rád, nic víc. Přísahám.“

„A do té jste přece nalila ten metanol, ne?“

„Ano, do Billovy oblíbené. Macallan’s.“

„Proč jste to, Mildred, udělala? My jsme vám ten metanol dali. Měla jste ho natáhnout do stříkačky a píchnout mu to do trávicí trubice. Jednoduché řešení. Měla jste se jen řídit instrukcemi.“

„Já vím, ale… prostě jsem to tak nemohla udělat. Chtěla jsem, aby to vypadalo jako normálně, když jsem mu dávala skotskou, víte. Zamíchala jsem to v té lahvi a obsah mu podala.“

„No dobře, proč jste ale potom tu láhev nevylila do dřezu a nevyhodila ji?“

„Chtěla jsem, ale měla jsem strach, že mě někdo uvidí. Vyhazuju spoustu láhví, ale někteří lidé tady okolo si myslí, že jsem Billa zabila kvůli pojistce. Klidně se mohli hrabat v mých odpadcích. A i kdybych ji vymyla a rozbila, policie by stejně našla stopy na střepech. Dívám se na televizní kriminálky, víte? Bylo lepší, když jsem tu láhev nechala tam, kde je. Pak už jsem se k ní ani nechtěla přibližovat… cítila jsem vinu, to kvůli Billovi.“ Začala lehce lkát.

„Zmínila jste se o ní. King s Dillingerovou si to dali dohromady. Proč jste jim tedy nemohla ukázat jen láhev skotské, co máte tady v likérníku?“

„Nebyla to Macallart’s. Řekla jsem tomu mladému muži, že Bill pil pouze tuhle značku… já… bála jsem se. Prostě mi to uklouzlo. Všechno šlo tak hladce, a pak najednou vykřikl, ukažte mi tu skotskou. Měla jsem pocit, že když jim tu láhev nedám, získají podezření.“

„Nepochybně by k tomu došlo. Bože, jak jste to mohla vyklevetit naprostým cizincům?“

„Byl to opravdový chlap,“ řekla na svou obranu.

„To zcela jistě. Takže si vzali láhev, dali udělat analýzu a zjistili, že skotská je otrávená. Co jste řekla na policii?“

Mildred najednou vypadala velmi spokojeně sama se sebou.

„Řekla jsem jim, že sem přišla nějaká žena, ošetřovatelka, a já ji najala, aby se starala o Billa. Že musela dát ten jed do láhve ona. Dokonce jsem jim řekla jméno.“ Odmlčela se a s nádechem očividného osvícení dodala, „Elizabeth Bordenová. Chápete? Lizzie Bordenová!“ Rozesmála se. „Chytré, ne?“

„Každopádně zajímavé. A to všechno jste si vymyslela až na té policejní stanici?“

Polkla, zapálila si cigaretu a vyfoukla kouř.

„V tomhle jsem byla vždycky dost rychlá. Myslím, že bych byla lepší právník než můj muž.“

„Jak jste ji platila?“

„Platila?“

„Ano, platila. Neřekla jste jim snad, že u vás dělala zadarmo? Těžko najít takovou oddanou duši v reálném světě.“

„No, platit, já vlastně nevím… neřekla jsem nic určitého.“

„Opravdu? A oni se vás na to neptali?“

Odklepla popel na podlahu a pokrčila rameny.

„Ne, neptali. Věřili tomu, co jsem řekla. Jsem stará, truchlící vdova. Šlo to docela dobře.“

„Mildred, já vám povím, co teď zcela určitě dělají. Kontrolují na vašem účtě platby té Lizzie. Moc tam toho nenajdou. Pak začnou vyslýchat sousedy a ověří si, co o té dámě vědí. A sousedi jim řeknou, že ji nikdy neviděli, protože neexistuje. FBI se nakonec vrátí zpátky, ale druhá návštěva už tak příjemná nebude.“

Najednou vypadala vystrašeně.

„Vy si opravdu myslíte, že to udělají?“

„Je to FBI, Mildred. Nejsou hloupí. Rozhodně ne tak jako vy.“

Došel až k ní. Teprve teď spatřila, že má něco v rukou. Kovová tyč. Začala vřeštět, ale on se k ní sklonil a nacpal jí do úst kus látky. Ústa a zápěstí jí přelepil páskou. Hodil ji na židli a táhl chodbou. Pak otevřel dveře.

„Mildred, dal jsem si tu práci a připravil pro vás lázeň. Chci, abyste byla hezká a čistá, až vás najdou.“

Hodil ji do naplněné vany. Voda začala stříkat, když se pokoušela dostat ven, ale on ji tyčí strkal zpátky. S páskou přes ústa a s plícemi zničenými kouřem vydržela jen polovinu času, než kolik zvládla Loretta Baldwinová. Pak vzal ze skříňky skotskou, vylil ji do vany a láhev rozbil o Mildredinu hlavu. Nakonec jí strhl pásku z úst, otevřel je a dovnitř nacpal několik bankovek, které našel v kabelce.

Kam se dnes našinec dostane, když potřebuje trochu pomoct? No kam?

Podíval se na ni.

„Mildred, buďte ráda, že jste mrtvá. Buďte ráda, že tomu tak je a že nepocítíte můj skutečný hněv. Zrovna v téhle chvíli jsem totiž opravdu vytočený!“

Když spřádal svůj plán, předpokládal, že bude muset Mildred zabít, ale pak došel k závěru, že by to vzbudilo příliš velké podezření. Pořád ale neexistovalo žádné spojení, které by je mohlo dovést až k němu. Bude však jasné, že ten, kdo utopil Lorettu Baldwinovou a Mildred Martinovou, je jedna a táž osoba. Policii to pravděpodobně spíš zmate, než aby jim to pomohlo. Přesto se mu to celé pranic nelíbilo. Opovržlivě se na tu ženu podíval. Kráva jedna! Pak odešel zadními dveřmi a očima zabloudil na konec ulice, kde, jak věděl, hlídali agenti FBI.

„Tak kluci, vyzvedněte si ji,“ zabručel. „Je vaše.“

Za pár minut už starý buick nastartoval a záhy zmizel na konci silnice.

43

Soukromý letoun, který měla Joan k dispozici, připomínal spíš luxusní společenský klub s křídly a proudovými motory. Obložení zde tvořil mahagon, byla tu kožená křesla, televize, bar, stevard, a dokonce i malá ložnice, v níž teď Joan odpočívala.

King zůstal v křesle a také podřimoval. V pohřebním ústavu nenašli nic podstatného, a tak teď mířili do Washingtonu. Joan si chtěla ještě před tím, než se znovu vydají na stopu, zařídit v kanceláři pár věcí.

Když začalo letadlo sestupovat, Joan vyběhla z ložnice bez ohledu na to, že se jí stevard snažil přesvědčit o něčem jiném.

„Madam, teď se musíte posadit…!“

Hodila po něm znevažující pohled a dál běžela uličkou až ke Kingovi. Ten spal, a tak s ním prudce zatřásla.

„Seane, vstávej! Dělej!“

Nereagoval. Sedla si mu na klín, tváří v tvář, a začala ho lehce políčkovat.

„Vzbuď se, sakra!“

Nakonec vyčerpaně otevřel oči. Když zaznamenal, jak mu Joan sedí na klíně, s bosýma nohama, s vyhrnutou sukní a roztaženými stehny, zmateně poznamenal.

„Joan, proboha, slez ze mě! Nechci se zapsat do Klubu leteckých souložníků!“

„Jsi blbec. Chci s tebou mluvit o Mildred Martinové!“

Když z něj slezla, posadila se vedle něj a zapínala si pásy, Sean se narovnal.

„Mluv,“ vybídl ji.

„Vzpomínáš, jak ti Mildred vyprávěla o Brunové telefonátu, ve kterém Billu Martinovi naznačil, že bude kandidovat na prezidenta? A mluvila s ním ona, je to tak?“

„Správně. No a?“

„Tys taky slyšel její hlas, ta ženská ječí jak siréna. Chceš mi tedy říct, že pokud by Brunovi, který Mildredin hlas znal, někdo předstíral, že volá jejím jménem, že by ten podvod neodhalil?“

King bouchl do područek.

„Jasně! Takový hlas se nedá napodobit, pokud padesát let nepiješ a nekouříš!“

„A nemáš nosní mandle jako míče.“

„Pak nám tedy lhala. To ona volala Brunovi, aby ho požádala o setkání v pohřebním ústavu.“

Joan přikývla.

„To ale není všechno. Zavolala jsem Reynoldsovi z FBI, neměl z nás zrovna radost. Už od samého počátku si totiž mysleli, že ta její pohádka moc nesedí, a tak teď chtějí zkontrolovat všechno, co nám napovídala. Především jde o to, že Martinovi neměli moc peněz. Jak si tedy mohli dovolit ošetřovatelku?“

„To nevím. Třeba ano.“

„Možná. Vzhledem k věku mají totiž právo požádat o částečný příspěvek ze zdravotního pojištění Medicare.“

King už pochopil.

„Pak by ovšem musel být v Medicare záznam. Pokud se ale Mildred o peníze nepřihlásila a pokud prohlašuje, že to platila ze svého, pak…“

Dokončila jeho myšlenku.

„Pak to muselo projít jejím účtem. Reynolds to právě prověřuje. Když se jí na ty platby ptal, aby tu ošetřovatelku mohl identifikovat, Mildred začala mlžit. Neřekl nic, protože ji nechtěl nijak vystrašit. Taky nechal agenty na ulici, kde bydlí, ale dost daleko, aby si jich nevšimla. Nechtěl na nás Mildred poštvat.“

„Pokud je to takhle, pak by mohla vědět, kdo Bruna má.“

Když letoun přistál a zastavil, rozezněl se Joanin telefon.

„Ano?“

Pak její hlas okamžitě ztuhl, řekla jen děkuji a zavěsila. Otočila se s úsměvem ke Kingovi. „Bože, ti kluci z FBI dokážou dělat zázraky! Žádný záznam v Medicare, žádný výběr hotovosti, žádná platba ošetřovatelce! Největší bombou ale je, že Bill Martin měl půlmiliónovou pojistku a Mildred je její univerzální dědičkou. Martin ji však měl celá léta, a tak si FBI nemyslí, že by právě pojistka byla motivem k vraždě. Mildred by ty peníze stejně dostala, tak jako tak, jen by si počkala pár měsíců. Už si pro ni jedou. Musela Brunovi volat, nejspíš z nějaké budky.“

„Nechce se mi věřit, že by svého muže zabila pro peníze. Byla mu přece naprosto oddaná.“

„Seane, i když jsi chytrej a schopnej kluk, o ženských víš starou belu!“

44

Když se Michelle ohlásila v úřadovně tajné služby ve Washingtonu, ihned se dozvěděla, že přinejmenším příští měsíc stráví nad papíry v kanceláři.

„Zbylo mi pár týdnů dovolené. Vezmu si ji nyní, prosím,“ řekla svému nadřízenému. Ten však zavrtěl hlavou.

„Proč? Copak to není totéž jako sedět v kanceláři?“

„Promiň, Micku, ale vyšší místa rozhodla.“

„Walter Bishop?“

„To ti říct nemůžu.“

Michelle zamířila rovnou do jeho kanceláře, aby mu všechno vytmavila. Co mohla ztratit? Bishopova první slova ji ale moc nepovzbudila.

„Ven!“ vyštěkl.

„Dva týdny dovolené, Waltře. Mám na ně nárok a chci si je vybrat!“

„Děláte si legraci? Chci vás mít tady, abych na vás mohl dávat pozor.“

„Nejsem dítě. Žádnou chůvu nepotřebuju.“

„Už tak máte štěstí až dost. Jen jednu radu. Držte se co nejdál od Seana Kinga.“

„To už mi dokonce vybíráte i přátele?“

„Přátele? Lidé kolem něho umírají. Málem vás zabili.“

„Jeho ale taky.“

„Opravdu? O tom nic nevím. Dostal ránu do hlavy, vám ale málem přeřízli krk.“

„Waltře, jste úplně vedle.“

„Měla byste vědět jednu věc. V době, kdy byl Ritter zabit, se povídalo, že Kinga zaplatili, aby se v té chvíli díval někam jinam.“

„A pak zabil vraha? Copak to dává smysl?“

„Kdo ví? Faktem ale je, že si teď žije docela dobře. Má velký dům a vydělává balík.“

„To tedy ano. Panečku, vy ho máte za pěkného chytráka. Sám sobě podřízne větev!“

„Možná někoho naštval. Někoho, s kým měl před osmi lety co do činění.A ten někdo teď po něm chce peníze.“

„To je nesmysl.“

„Opravdu? Myslím, že váš zdravý úsudek je tím fešákem dost narušen. Začněte myslet jako profík a třeba to pochopíte. Do té doby si ale budete tahat třísky ze zadku, na kterém budete sedět v mé kanceláři.“

Vtom zazvonil telefon a Bishop ho zvedl.

„Ano? Cože? Kdo to…?“

Bishopova tvář zrudla. Práskl telefonem.

„Tu dovolenou si klidně vyberte,“ řekl tiše, aniž by se na Michelle podíval.

„Cože? Teď tomu nerozumím zase já!“

„Vítám vás zpátky. Tentokrát si ale na cestu vezměte odznak i pistoli. A teď laskavě vypadněte z mé kanceláře!“

Michelle raději okamžitě odešla, než si všemocný šéf všechno zase rozmyslí.

V budově, kde si ohromená Michelle převzala zpět služební průkaz i pistoli, se v konferenční místnosti sešla porada zasmušilých mužů. Šlo o společné jednání tajné služby, federální policie a FBI. Muž předsedající komisi právě odložil telefon.

„Dobrá, Maxwellová má oficiálně dovolenou.“

„Takže jste ji pustil z otěží, aby se teď mohla sama oběsit?“ poznamenal jeden muž z FBI, spíš jako otázku.

„Možná ano, možná ne.“ Podíval se na druhý konec stolu. „Co uděláte vy?“

Jefferson Parks odložil sklenici s minerálkou a chvíli přemýšlel.

„Shrňme si, co máme. Smrt Loretty Baldwinová nejspíš souvisí s Ritterovým zabitím. Podle Kingovy výpovědi na policii může být zbraň nalezená na její zahradě tou pistolí, kterou kdosi skryl v úklidové místnosti hotelu Fairmount, když uvnitř byla zrovna Loretta. A Loretta pak byla tím člověkem, kterého vydírala, nakonec zavražděna.“

Muž sedící v čele stolu byl náčelníkem tajné služby. Taková teorie se mu pranic nelíbila.

„To by však mohlo znamenat, že Arnold Ramsey nejednal toho dne osamoceně.“

Slovo si vzal agent FBI.

„A co když je tím, kdo Lorettu zabil, Sean King? Mohla vydírat jeho. Od Maxwellové se to dozvěděl a pak se Baldwinová zbavil. Vykopal zbraň a nám ji předal.“

Parks zavrtěl hlavou.

„Na dobu, kdy byla Loretta zavražděna, má King alibi. Proč by zrovna on měl skrývat zbraň v té komoře? On zabil Arnolda Ramseyho. Když pak tu pistoli měli u sebe, byli přepadeni a on i Maxwellová málem přišli o život. Navíc si King tím vším svůj život pěkně zkomplikoval.“

„Takže vy si myslíte, že on v tom nejede?“

Parks se narovnal. Opustil chování venkovského burana a mluvil velmi zřetelně.

„Ne, to si naprosto nemyslím. Už jsem v téhle branži dost dlouho na to, abych poznal, zda se mnou někdo hraje fér. On něco skrývá. Nevím jen, co to je. Mám svou teorii. Možná, že byl nějak zapleten do zabití toho Rittera a likvidací Ramseyho chtěl zamést stopy.“

Teď zavrtěl hlavou ředitel.

„Jaký by to mělo smysl? Jak by ho Ramsey mohl ohrozit? Byl jen učitelem na druhořadé škole. Předpokládám, že King by nezradil zadarmo nebo pro nějaké politické motivy.“

„Známe ale vlastně Kingovo politické přesvědčení? Všichni jste ho viděli na videu. Vždyť on se na Rittera ani nedíval.“

„Říká, že se v ten okamžik prostě jen podíval jinam.“

Parkse takové vysvětlení nijak neohromilo.

„To sice říká, ale co když jeho pozornost byla někam jinam odvedena záměrně?“

„Pokud by to byla pravda, tak by nám to přece řekl!“

„Ne, pokud by někoho kryl nebo pokud by byl on sám do toho všeho nějak zapleten. Chtěli jste si ale povídat o tom, co za to. Kolik nepřátel Clyde Ritter měl, co myslíte? Kolik mocných z jiných stran by ho rádo vidělo mimo hru? Domníváte se, že by nezaplatili pár milionů za to, aby se King díval jinam? Takže si ponese trest za to, že se nechal vyrušit a pak si klidně odešel se svými miliony žít jiný a lepší život.“

„Dobrá, ale kde ty miliony jsou?“

„Má velký dům, pěkné auto a žije si pohodlně,“ doplnil Parks. „Vyhrál spor o křivé nařčení,“ namítl ředitel. „Nemůžu připustit obviňování toho chlápka jen proto, že na něj někdo hází špínu. Nebyl to žádný průšvihář. Získal všechna vyznamenání, která tajná služba dává. Při výkonu služby byl dvakrát zraněn.“

„Dobrá, byl to skvělý agent, jenže z dobráků se občas stávají bídáci. A co se týče těch peněz, když se promíchají prachy ze soudu a výpalného, kdo pozná rozdíl? Udělali jste vůbec audit jeho příjmů?“

Ředitel si poposedl, najednou evidentně zaskočen.

„Jak to ale souvisí s únosem Johna Bruna?“ zeptal se agent FBI. „Nechcete snad říct, že to má něco společného?“

„Pak tedy,“ poznamenal Parks, „jak to souvisí s mým chlapíkem, tím Howardem Jenningsem?“

„Nekomplikujme to,“ ozval se znovu agent FBI. „Třeba to nesouvisí vůbec nijak. Můžou to být tři naprosto oddělené kauzy: Ritter, Bruno a váš zabitý svědek programu WITSEC.“

„Jediné, co o tom vím,“ řekl ředitel, „že King s Maxwellovou jsou někde uprostřed. Koukněme se na to takhle. Před osmi lety se King nějak zapletl se spiklenci, nebo se stal dokonce jedním z nich, a my přišli o prezidentského kandidáta. Teď se totéž stalo Maxwellové a vedlo to ke stejným výsledkům.“

„Stejné nejsou,“ zavrtěl hlavou Parks. „Rittera zastřelili, Bruna unesli.“

Ředitel si znovu poposedl.

„Cílem této zvláštní skupiny je vyřešit celý případ co nejrychleji, dříve než přeroste v ohromný skandál. Parksi, vy už jste s nimi měl co do činění, takže pokračujte.“

„Dalším faktorem je Joan Dillingerová,“ řekl Parks. „Té dámě já nerozumím.“

Ředitel se pousmál.

„Nejste první, kdo to říká.“

„Ne, je v tom mnohem víc. Nedávno jsem s ní mluvil, říkala samé podivné věci. Jako by Kingovi něco dlužila. Co, to ale neřekla. Snažila se mě za každou cenu přesvědčit o jeho nevině.“

„Nic neobvyklého, byli kolegové.“

„Možná ano, ale spíš byli mnohem víc. A oba byli i v ochrance Clydea Rittera, že?“ řekl Parks a nechal tu otázku pořádně doznít.

Ředitel se zachmuřil.

„Joan Dillingerová patřila k nejlepším agentům, které jsem kdy měl.“

„Ano, však si teď užívá v jedné špičkové soukromé agentuře. Vyšetřuje únos Johna Bruna, a pokud ho najde, shrábne pořádný balík. Zjistil jsem, že požádala Kinga o pomoc a on to také, jak nepochybuji, nedělá zadarmo.“ Odmlčel se. „Najít uneseného, když víte, kde je, je přece hračka,“ dodal pak.

„Co tím chcete říct?“ odsekl ředitel ostře. „Dva bývalí agenti tajné služby unesli kandidáta na prezidenta a teď si nechají zaplatit balík za to, že ho znovu najdou?“

„Jo, přesně tohle jsem měl na mysli,“ řekl Parks zastřeně. „Myslím, že jsem sem nepřišel věci přikrášlovat a říkat vám, co chcete slyšet. To neumím. Pokud chcete, pošlu vám sem od nás někoho jiného, kdo tohle dovede.“

„Pořád si myslíte, že Jenningse zabil King?“ zeptal se hněvivě ředitel.

„To opravdu nevím. Vím jen, že se to stalo Kingovou zbraní a že byl v blízkosti činu bez řádného alibi.“

„Na chlapa, co spřádá takový plán, je to docela stupidní chyba.“

„Naopak, velmi chytré. Soudce i porota si mohou také myslet, že to byla na něj nalíčená past.“

„A co motiv pro zabití Jenningse?“

„Pokud Dillingerová s Kingem plánovali unést Bruna, Jennings mohl na celou záležitost nějak přijít. Pak by to byl motiv k vraždě.“

V místnosti zavládlo na pár minut ticho, až se nakonec ozvalo ředitelovo dlouhé vzdychnutí. „Každopádně je máme všechny v merku. King, Maxwellová i Dillingerová – pěkný triumvirát, když o tom tak přemýšlím. Zpátky do práce a chci být o všem informován.“

Parks se rozhlédl kolem sebe.

„Neočekávejte ale výsledky do rána. A taky ne takové, které by se vám líbily.“

„Právě teď,“ poznamenal ředitel, „čekáme, až se semele něco dalšího.“ Když Parks odcházel, dodal ještě. „A vy si dávejte dobrý pozor, aby vás ty mlýny nesemlely taky.“

V podzemních garážích si Parks všiml ženy, jak nastupuje do svého vozu.

„Agentko Maxwellová?“ oslovil ji. Michelle odstoupila od svého teréňáku. „Zaslechl jsem, že jste dostala tu vytouženou dovolenou.“

Podívala se na něj s podivným výrazem v očích a pak po její tváři přeběhlo pochopení.

„Máte s tím snad něco společného?“

„Kam pojedete? Do Wrightsburgu?“

„Proč to potřebujete vědět?“

„Co dělá krk?“

„Jde to. Vřeštět už mi jde zas dobře. Neodpověděl jste ale na mou otázku. Jste právě vy důvodem, proč mi tu dovolenou nakonec dali?“

„Možná, i když si připadám jen jako pomocná packa než jako hodný strýček. Pokud jedete do Wrightsburgu, hrozně rád bych se nechal svézt.“

„Proč?“

„Jste chytrá dáma, odpověď znáte.“

Když nastupovali do vozu, Parks se na ni zadíval.

„Vypadá to, že jste se Seanem Kingem opravdoví kamarádi.“

„Je mi příjemný a vážím si ho.“

„Ale málem vás zabili.“

„Za to on může jen těžko.“

„Taky si myslím.“

Způsob, jakým to řekl, vedl Michelle k tomu, aby si ho změřila ostrým pohledem, ale vyšetřovatel se už díval ven z okna.

45

Joan s Kingem se právě nacházeli ve washingtonském hotelu, když Joan dostala zprávu o smrti Mildred Martinové. Okamžitě zavolala do Kingova pokoje a řekla mu to.

„Sakra!“ vyhrkl. „Další potenciální svědek.“

„Víš, co to znamená, Seane?“

„Ano, ať už Lorettu Baldwinovou zabil kdokoli, teď se postaral i o Mildred Martinovou. Pokud si ovšem nemyslíš, že po světě běhají dva rozdílní vrahouni, co zabíjejí své oběti stejným způsobem,“ dodal sarkasticky.

„Máme to potvrzené, lhala nám. Volala Brunovi, otrávila manžela a Lizzie Bordenovou si vymyslela. Proč ji tedy zabil?“

Odpověď neznal ani jeden z nich.

Před polednem dojeli zpět do Wrightsburgu, kde měli předem domluvenou schůzku s Parksem a Michelle v Kingově domě. Všichni čtyři se pak posadili na zadní terasu, jedli koupenou činu, kterou sem přinesli, a povídali si o novém vývoji případu.

„Předpokládám, že vám díky té vaší detektivní práci vyhládlo,“ řekl Parks a vsunul si do úst kus kuřete na sladkokyselo. „Už jsem slyšel, že díky tomu Brunové případu spotřebováváte všechny volné letenky FBI.“

„Spousta mil, málo výsledků,“ odvětil King.

Joan trvalo pár minut, než vylíčila všechno, co se dozvěděli při svém vyšetřování, v rozhovorech s Mildred Martinovou a Catherine Brunovou i v konverzaci, či spíše nekonverzaci se Sidneym Morsem.

„Už to tak vypadá, že si Peter Morse dává někde pořádně do nosu,“ řekla Michelle. „Kde by mohl být?“

„Ohio to nebude,“ vložil se King. „Nejspíš nějaký ostrůvek na sluníčku.“

„To zní skvěle,“ nedala se Joan. „Tam bych chtěla taky.“

Parks se díval do poznámek.

„Michelle mi vylíčila váš rozhovor s kolegou toho Ramseyho na univerzitě Atticus. Horst?“

„Jorst,“ opravila ho Michelle.

„Správně. Moc světla to ale do případu nepřineslo.“

„Ramsey měl očividný problém snést Clydea Rittera,“ poznamenal King.

„Politicky ano,“ potvrdil Parks. „Ale nebylo v tom ještě něco víc?“

King pokrčil rameny.

„Ramsey protestoval proti vietnamské válce, studoval na Berkeley a byl to rychlokvašený radikál, alespoň ve svém mládí. Ritter byl bývalý televizní hlasatel. Ramsey liberál a Ritter konzervativec. Kdyby měl Ritter pistoli, určitě by Ramseyho zastřelil první.“

„Jsem přesvědčená, že Thomton Jorst stojí za chvilku práce,“ řekla Michelle. „Všechno, co říkal, znělo velmi smysluplně – až moc smysluplně, jako kdyby nám vykládal přesně to, co jsme chtěli slyšet. Něco v jeho chování mi vůbec nesedělo.“

„Zajímavé,“ řekla Joan a dál usrkávala čaj.

„Teď pojedeme za Kate Ramseyovou, jakmile se vrátí do Richmondu,“ doplnila Michelle.

„Kampak tě přeložili?“ zeptal se King.

„Nikam, dali mi dovolenou.“

Joan zavrtěla hlavou.

„Panečku, za mých časů tajná služba rozhodně tak přející nebyla!“

„Tady pan vyšetřovatel s tím má leccos společného.“

Všichni teď hleděli na viditelně se ošívajícího Parkse. Odložil hůlky a napil se vína.

„Dobrá značka.“

„To tedy ano,“ poznamenal King.

„Drahá?“

„Cena velmi často ještě neurčuje dobré víno. Za tuhle láhev byste dal tak pětadvacet dolarů, ale jen stěží byste našel tak dobré bordeaux za třikrát víc.“

„Musíš mě to opravdu naučit, Seane. Jsi v tom naprosto nepřekonatelný,“ řekla Joan, než se pronikavě podívala na Parkse. „Takže to jsi byl ty, kdo zachránil agentku Maxwellovou a umožnil jí uniknout? Čemu vděčíme za tak šlechetné gesto?“

Parks si odkašlal.

„No tak dobře, kvůli tobě. Neumím své pocity moc skrývat.“

„To zní báječně,“ řekla. „Jsem jedno velké ucho.“

„Joan, dej si pohov,“ napomenul ji King. „A vy se nenechte pobízet,“ vybídl Parkse.

„FBI, tajná služba a federální policie ustanovili společný vyšetřovací tým. Jeho cílem je zjistit, kam se poděl Bruno, jak to souvisí se smrtí Howarda Jenningse, Susan Whiteheadové, Loretty Baldwinové a teď i Mildred Martinové. Vzhledem k souvislostem mezi posledními dvěma vraždami jsme si jisti, že jde o stejnou osobu či osoby.“

„Správně, zásady logiky. Baldwinová souvisí s Ritterem a Martinová s Brunem. Pokud jsou tyhle dvě vraždy mezi sebou spojeny, pak musí mít něco společného i Ritterova vražda a Brunův únos,“ řekla Michelle.

„Snad,“ řekl Parks zasmušile. „Zatím jsem ale k žádným závěrům nedošel.“

King se na chvíli vzdálil. Když se vrátil, podal Parksovi kousek papíru. Byl to opis zprávy, kterou našel připevněnou na těle Susan Whiteheadové. King se podíval na Joan, která sebou trhla. Vstala a přes Parksovo rameno zprávu nahlas přečetla. Parks ji dočetl také a vzhlédl.

„O té zprávě jsem už slyšel z doslechu. Co si o tom myslíte vy?“

„Prostě jsem někde ve středu toho všeho,“ řekl King.

„Prošlapat boty a vystát důlek,“ přidal Parks.

„Hantýrka tajné služby.“

„Podle mě je ta zpráva plná pomstychtivosti,“ uzavřel Parks.

„Souvisí to s vraždou Rittera,“ dodala Joan.

„Ramsey zasáhl cíl, Sean zabil Ramseyho,“ pokračoval Parks. „Kdo by se tedy mstil?“ dodal podezřívavě.

„Nezapomínejte na tu pistoli na Lorettině dvorku,“ řekl King. „Mohli tam být dva vrazi. Jednoho jsem zabil a druhý se dostal ven, i když ho pak Loretta začala vydírat. Pokud mi to myslí, pak ho tu máme znovu a Loretta zaplatila daň nejvyšší. Stejně tak jako Mildred Martinová za to, že se zamotala do Brunová případu.“

Parks zavrtěl hlavou.

„A ten chlap jde teď po vás? Proč až teď? Proč do toho zatáhl Bruna a Martinovou? Má to mnohem složitější. Neberte to ve zlém, ale pokud se vám chce nějaký psychouš pomstít, mohl vás klidně té noci, kdy Michelle málem podřízli krk, zabít.“

„Nemyslím si, že by chtěli, aby té noci zemřel,“ namítla Joan a podívala se na Michelle. „S vámi ale chtěli naložit jinak.“

Michelle si přejela rukou přes krk.

„Opravdu milé.“

„Nemám ve zvyku lidi utěšovat,“ odsekla Joan. „Většinou je to jen ztráta času.“

Parks se posadil do křesla.

„Dobrá, předpokládejme tedy, že Ritter a Bruno mají něco společného. Do toho zapadá Martinová a Baldwinová. Vražda Susan Whiteheadové mohla být jen prostředkem, aby se vrah mohl vyjádřit. Seane, jak s tím vším ale souvisí smrt Howarda Jenningse?“

„Pracoval pro mě,“ řekl King a pro tento okamžik se pokoušel zapomenout na svůj pocit, že Parks rozhodně sleduje širší souvislosti než jen pátrání po Jenningsově vrahovi. „Možná je toho dost. Myslím, že Susan Whiteheadovou zabil, protože ji se mnou viděl toho rána, kdy jsem objevil Jenningsovo tělo. Chtěl mi poslat vzkaz, a tak se ve své nemocné mysli rozhodl, že ho přišpendlí na to tělo.“

„To bych bral, pokud by byl Jennings třeba jen váš soused. On byl ale v programu na ochranu svědků.“

King přikývl.

„A co takhle? Jennings jde večer do mé kanceláře, aby udělal nějakou práci, a narazí na maniaka, co se hrabe v papírech. A tak za ty trable zaplatí.“

Parks se podrbal na bradě a dál vypadal nespokojeně, zatímco Joan zamyšleně přikyvovala.

„To je věrohodné,“ řekla. „Vraťme se ale k té pomstě. Pomsta Seanovi, ale za co? Za to, že nechal Rittera zemřít?“

„Třeba je ten náš vrah nějaký blázen z Ritterovy politické strany,“ doplnila Michelle.

„Pokud tomu tak je, pak tedy truchlil docela dlouho,“ vyhrkla Joan.

„Já vlastně ani neznám moc Ritterových lidí. Jen Sidneyho Morse, Douga Denbyho… a pár dalších.“

„Morse je pod zámkem,“ řekla Joan. „Viděli jsme to sami, chytá tenisáky. Nemohl dát dohromady něco podobného.“

„A navíc,“ hodnotil King, „pokud je ten pachatel totožný s osobou, která skryla pistoli v té komoře a byla vydírána Lorettou, pak to nemůže být nikdo z lidí, kteří zajišťovali Ritterovu kandidaturu.“

„Protože by vlastně zabil svou vlastní zlatou husu?“ zeptal se Parks.

„Přesně tak. Proto můžeme Morse klidně vyloučit, i kdyby teď nebyl jen směsicí vegetativních nervů. A Douga Denbyho taky. Nemají motiv.“

Michelle najednou vypadala velmi vzrušeně.

„Co ten Bob Scott, velitel ochranky?“

„To také nedává žádný smysl,“ zavrtěl hlavou King. „Scott by přece nemusel skrývat pistoli, nikdo by ho neprohledával. A dokonce kdyby to udělali, bylo by divné, pokud by ji u sebe neměl.“

Michelle zavrtěla hlavou.

„Myslím na jeho kariéru. Zničil si ji stejně jako ty. Mohl by to být důvod k pomstě. Ví vůbec někdo, kde teď je?“

„To zjistíme,“ řekla Joan.

King se zamračil.

„To ale pořád nevysvětluje nález zbraně a ani motiv, proč Lorettu zabili. Bylo to proto, že někoho vydírala. Bobby Scott to být nemůže, protože ten nemusel žádnou pistoli nikde skrývat.“

Parks si vzal slovo.

„Dobrá, zdá se tedy, že Scott je mimo hru. Vraťme se ale k tomu Denbymu. Kdo to byl?“

„Vedoucí volebního štábu Clydea Rittera,“ vysvětlila Joan.

„Víme, kde bychom ho našli?“ pokračoval Parks.

„Ne,“ odpověděla Joan a podívala se na Kinga. „Co ty, víš o něm něco?“

„Neviděl jsem ho od Ritterovy smrti. Skoro jako by se z téhle planety vypařil. Žádná velká strana si ho určitě nevzala, aby pro ni pracoval. Umím si představit, že se z něj stal vyvrhel, protože se paktoval s Ritterem.“

„Vím, že je to značně nepravděpodobné se na věc dívat z jiné strany, ale mohl se Denby znát s Ramseym?“ zamýšlela se Michelle.

„To by stálo za prověrku,“ zadumal se Parks.

„Seznam podezřelých se pěkně rozrůstá,“ poznamenala Joan. „A my navíc vůbec nevíme, zda jsou tyhle linie vyšetřování nějak propojené.“ King přikývl.

„Existuje příliš mnoho možností. Abychom tu záhadu rozluštili, musíme pracovat společně. Myslím, že to můžu slíbit za pana vyšetřovatele i za Michelle, ale co ty, Joan? Jsi pro?“

Ostýchavě se usmála.

„Samozřejmě. A to po celou dobu, kdy ani jeden z vás nezapomene, že má spoluúčast je placená.“

46

Postupně natahovali dráty přesné délky a propojovali je s výbušninami, které položili na předem určená místa. Pracovali pomalu a metodicky, protože si v téhle fázi celého plánu nemohli dovolit žádnou chybu.

„S bezdrátovými rozbuškami se pracuje o mnoho snadněji,“ vysvětloval policista Simmons dalšímu muži. „Nemuseli bychom s sebou tahat ty šílené kabely.“

Muž z buicku přestal pracovat a podíval se na něj. Na plastových helmách měli rozsvícené baterky, protože tu jinak panovala naprostá tma. Byli tak hluboko pod zemí, že sem denní světlo nikdy neproniklo.

„Stejně tak jako mobilní telefony oproti pevným linkám, i bezdrátové rozbušky jsou nespolehlivé, zvlášť když musí signál projít tisíci tunami betonu. Dělej to, co máš.“

„Jen jsem řekl svůj názor,“ nedal se Simmons.

„Nejsem zvědavý na nějaké názory, a už vůbec ne na ty tvoje. Už jsi nadělal dost malérů. Myslel jsem, že jsi profík.“

„To taky jsem.“

„Pak se jako profík chovej! Mám už dost amatérů, co se neřídí mými instrukcemi.“

„No dobře, Mildred Martinová už nebude dělat nic. O to ses postaral.“

„Jasně, a ty se z toho koukej poučit.“

Výkonný přenosný generátor byl umístěn, muž z buicku si teď hrál s ovládáním, kabely a nádržemi.

„Jsi si jistý, že to má dostatečný výkon, jaký potřebujeme? Na to všechno, co jsi naplánoval?“ zeptal se ho Simmons. „Chce to hodně šťávy.“

Muž z buicku se na něj ani nepodíval.

„Bohatě to stačí. Na rozdíl od tebe vím přesně, co dělám.“ Ukázal klíčem na velkou cívku s elektrickým drátem. „Ověř, zda jsou ty dráty jaksepatří napnuté. Ke všem místům, jak jsem ti řekl.“

„Stejně po mně všechno zkontroluješ.“

„Samozřejmě,“ odpověděl mu šéf.

Simmons se zadíval na složitou ovládací konzoli, která se nacházela ve druhém rohu místnosti.

„To je opravdu skvělé vybavení. Nejlepší, co existuje.“

„Hele, natáhni ty dráty a nestarej se,“ odsekl chlap z buicku.

„Co je to za večírek bez světel a zvuků?“

Na příručním vozíku začali převážet těžké bedny, rozbalovali krabice a jejich obsah skládali do vzdáleného rohu rozsáhlého podzemního prostoru. Mladší muž se podíval na věci v krabicích.

„Odvedl jsi skvělou práci.“

„Potřebujeme velmi přesné přístroje. Nesnáším nedokonalost.“

„To jsem fakt nevěděl.“

Zatímco Simmons zvedal jeden kontejner, zkřivila se mu tvář a chytil se za bok. Muž z buicku si toho všiml.

„To máš z toho, že jsi chtěl Maxwellovou uškrtit, místo abys ji rovnou picnul. To tě nenapadlo, že agentka tajné služby bude ozbrojená?“

„Mám rád, když mé oběti vědí, kdo tam byl. Je to můj koníček.“

„Když pracuješ pro mě, tak holt budeš muset dělat věci tak, jak chci já. Měl jsi kliku, že tě ta kulka jen škrábla.“

„Předpokládám, že bys mě tam nechal chcípnout, kdyby mi ta kulka způsobila vážné zranění?“

„Ne. Já bych tě rovnou zastřelil a zbavil tě trápeni.“

Simmons teď s hrůzou zíral na svého společníka.

„Nepochybuju, že bys to udělal.“

„To tedy ano.“

„Pistoli ale máme zpátky, a to je to nejdůležitější.“

Chlap z buicku přestal pracovat a pozorně se na Simmonse zadíval.

„Ta Maxwellová tě vystrašila, co?“

„Nebojím se žádného chlapa, natožpak ženské.“

„Málem tě zabila. Měl jsi prostě jen šílenou kliku, že jsi zdrhnul.“

„Příště se už mýlit nebudu.“

„Jo, na to si dej obzvlášť pozor. Protože pokud by se ti to náhodou stalo, určitě se to nestane mně.“

47

Druhý den ráno se skupina rozdělila. Joan odjela do Filadelfie do kanceláře Dobson a Tyler, kde Bruno pracoval, a také si chtěla promluvit s lidmi z Brunová volebního štábu. Parks odjel taky, ale ostatním samozřejmě neřekl, že jede referovat pracovní skupině do Washingtonu.

Dřív než se rozdělili, Michelle si vzala Joan stranou.

„Byla jste v Ritterově ochrance. Vzpomínáte si na toho Scotta?“

„Nijak zvlášť. Do toho oddílu mě přeložili jen krátce před tím. Skoro jsem ho neznala a prakticky ihned po tom atentátu nás všechny přeložili znovu.“

„Přeložena krátce před tím? Vy jste o to žádala?“

Michelle hleděla na druhou ženu velmi zostra.

„Většina věcí v životě, která za něco stojí, nepadá do klína sama o sobě. Musíte se o ně snažit.“

Michelle se mimoděk podívala na Kinga, jak mluví s Parksem. Joan se usmála.

„Koukám, že mi přesně rozumíte. Jen jednu radu. Pokud si se Seanem něco začnete, tak vězte, že má skvělý nos na vyšetřování, ale občas je prudký až běda. Nechte se jím vést, ale čas od času ho hlídejte.“

„Nemějte obavy,“ řekla Michelle a kráčela pryč.

„Michelle, já to myslela vážně. Těm lidem, které hledáme, je jedno, jestli žijete nebo ne. Takže když kryjete Seanovi záda, nezapomínejte si krýt i ty svoje. Nechci, aby se vám cokoli stalo. Vidím, že vás má Sean hrozně rád ve své blízkosti.“

Michelle se otočila.

„Aspoň někdo má štěstí, viďte?“

Když Joan odjela, Michelle vytočila linku do své kanceláře. „Potřebuju souhrnné informace o Robertu C. Scottovi, bývalém agentovi tajné služby a veliteli týmu ochranky Clydea Rittera v roce 1996. Totéž o chlápkovi jménem Doug Denby. Byl v té době šéfem jeho volebního štábu. A potřebuju je hned!“

Kate se schůzkou souhlasila, a tak se King s Maxwellovou vydali do Richmondu. Centrum pro veřejnou politiku se nacházelo na Franklinově ulici přímo uprostřed městského areálu Virginia Commonwealth University, v honosném přestavěném paláci. Na ulici bylo podobných budov hned několik. Připomínaly dávné bohatství hlavního města Virginie.

Kate Ramseyová se s nimi sešla v salonu a odvedla si je do soukromé kanceláře přeplněné knihami, novinami, plakáty a ráznými peticemi. Byla tu i spousta obrázků hudebních skupin a sportovního vybavení, docela vhodného pro mladou studentku. Když se King rozhlédl kolem sebe, naklonil se k Michelle a poznamenal, že se v tom nepořádku musí cítit jako doma, a přidal štulec loktem.

Kate Ramseyová měla střední postavu běžce s vypracovanými svaly. Čtyři páry treter v rohu kanceláře jen potvrdily první dojem. Blond vlasy si vázala do ohonu. Na sobě měla typické univerzitní oblečení: vybledlé džíny, tenisky a tričko s krátkým rukávem značky Abercombie & Fitch. Na svůj věk působila až příliš vyrovnaně a hleděla na ně upřímným pohledem přes stůl, za který se posadila.

„Dobře, Thornton mi už volal, takže si odpusťte ty řeči o dokumentu o politických atentátech.“

„Stejně nám to moc nešlo,“ připustila Michelle. „Lež má vždycky krátké nohy, že?“ řekla neurčitě.

Kate se zahleděla na Kinga, ten její pohled nervózně opětoval. Vždyť zabil otce té dívky. Co měl říct? Promiňte?

„Na svá léta vypadáte velmi dobře, nejspíš jste prožil dobré roky,“ řekla nakonec ta mladá dáma.

„V poslední době ne. Proto jsme tady, Kate. Můžeme vám tak říkat, viďte?“

„Jmenuji se tak, Seane.“

„Vím, že je to opravdu strašné.“

Přerušila ho.

„Můj otec si zvolil sám. Zabil člověka, kterého jste hlídal. Neměl jste na vybranou.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Je to osm let. Nebudu vám lhát a tvrdit, že jsem vás tehdy měla ráda. Bylo mi čtrnáct a připravil jste mě o otce.“

„Ale teď,“ vložila se Michelle.

Kate dál hleděla na Kinga.

„Už jsem dospělá žena a věci jsou mi mnohem jasnější. Udělal jste, co jste musel. Já taky.“

„Vy jste asi také neměla moc na vybranou,“ poznamenal King. Naklonila se dopředu a začala posouvat předměty na stole. King si všiml, že tužku, pravítko a další věci umisťovala přesně do pravého úhlu, pak začala zase znova a jinak. Její ruce se bezděčně pohybovaly, zatímco očima stále hleděla na Kinga s Michelle.

„Thornton mi řekl, že prý existuje nový důkaz, že můj otec nejednal sám. O co jde?“

„To vám zatím nemůžeme říct,“ odpověděla Michelle.

„No, skvělé! Nemůžete mi to říct, ale ode mě očekáváte, že s vámi mluvit budu?“

„Pokud tam toho dne byl ještě někdo jiný, je pro nás důležité vědět,“ pokračoval King, „kdo to byl. Předpokládám, že to zajímá i vás.“

„A proč? Skutečnost, že můj otec zastřelil Clydea Rittera, to nijak neovlivní. Viděla to stovka svědků.“

„To je sice pravda,“ souhlasila Michelle, „ale my jsme přesvědčeni, že je to všechno mnohem složitější.“

Kate se opřela o opěradlo.

„Co tedy ode mě chcete?“

„Cokoli, co nám můžete říct o okolnostech, které vedly vašeho otce k tomu atentátu,“ shrnula Michelle.

„Nebylo to tak, že přišel domů a prohlásil, že se stane vrahem. Byla jsem v té době ještě dítě, ale kdybych to tehdy věděla, tak bych se někomu svěřila.“

„Opravdu?“ zeptal se King.

„Co má ta vaše poznámka znamenat?“

King pokrčil rameny.

„Byl to přece váš otec. Doktor Jorst říkal, že jste ho milovala. Třeba byste to nikomu neřekla.“

„Možná ne,“ zareagovala Kate a znovu začala posunovat tužku kolem pravítka.

„Dobrá, připusťme tedy, že o svých úmyslech nikomu neřekl. Ale hovořil někdy o jiných neobvyklých věcech? O něčem, co vás vystrašilo?“

„Můj otec žil sice navenek klidným životem usedlého univerzitního profesora, ale uvnitř zůstával nereformovaným radikálem šedesátých let.“

„Což přesně znamená?“

„Že měl sklony říkat šokující věty, které bylo možno považovat za podezřelé.“

„Dobrá, pojďme si povídat o něčem mnohem uchopitelnějším. Nevíte, odkud měl tu zbraň, kterou Rittera zastřelil? Nikdy se na to nepřišlo.“

„Ptali se mě na to už před lety. Tehdy jsem to nevěděla, a tak to nevím ani dneska.“

„Dobrá,“ ozvala se smířlivě Michelle. „Chodil k vám v posledních dnech před tím atentátem někdo na návštěvu? Někdo, koho jste neznala?“

„Arnold neměl moc přátel.“

„Najednou je to Arnold?“ podivil se King.

„Myslím, že mu můžu říkat, jak chci.“

„Neměl tedy moc přátel. Nemohl být mezi nimi nějaký potenciální atentátník?“

„Těžko říct, žádné jiné než Arnolda neznám. Atentátníci své úmysly přece nesdělují.“

„Občas ano,“ odvětil King. „Doktor Jorst vyprávěl, jak prý k němu váš otec přiběhl a hromoval, že Ritter ničí jeho zemi. Udělal něco takového někdy před vámi?“

Kate jen vstala a došla k oknu s výhledem na Franklin Street, po které jezdila auta a na patnících posedávali studenti.

„Copak na tom záleží? Jeden, dva, tři atentátníci, stovka? Komu na tom záleží?“

Kate se otočila a hleděla na ně s rukama bojovně překříženýma přes prsa.

„Možná máte pravdu,“ řekl King. „Přesto to ale může vysvětlit, proč váš otec Rittera zabil.“

„Udělal to proto, že Rittera i všechno, co ten chlap uctíval, z duše nenáviděl,“ řekla vehementně. „Nikdy ho neopustila ta touha kamenovat vládnoucí vrstvy.“

Michelle se podívala na politické plakáty na stěnách. „Profesor Jorst také říkal, že i v tom jdete v tátových stopách.“

„Celá řada věcí, co táta dělal, byla skvělá a stála za to. Copak rozumně uvažující člověk může snést takové týpky, jako byl Ritter?“

„Bohužel, byla byste asi překvapená,“ řekl King.

„Četla jsem všechny články a líčení, které pak byly publikovány. Šokuje mě, že o tom zatím žádná televize nenatočila film. Nebylo to prostě pro nikoho zvlášť důležité.“

King si vzal slovo.

„Člověk může hodně nenávidět, ale ještě nemusí zabíjet. Váš otec byl podle všeho vášnivý muž, který vyznával zásadovost a nikdy se nezapletl do žádné násilné akce.“

Kate Ramseyová se při této myšlence citelně otřásla. King si toho všiml, ale pokračoval dál. „I v době vietnamské války, kdy byl mladý a hodně naštvaný a kdy mohl vzít zbraň a někoho zastřelit, to Arnold Ramsey neudělal. A pak je to najednou jinak. Ne, musel tam být nějaký spouštěcí mechanismus, aby váš otec, slovutný profesor ve středním věku, milující svou dceru, najednou jednal násilně a na nenáviděného Rittera zaútočil.“

„Jako který?“ zeptala se Kate ostře.

„Někdo další, někdo, koho si vážil a kdo ho o to požádal. Třeba ho jenpoprosil o pomoc při tom atentátu.“

„To není možné. Můj otec jednal sám.“

„A co když se ta druhá osoba nakonec stáhla a nevystřelila?“

Kate se posadila za stůl a její hbité prsty si zase hrály geometrické hry s tužkou a pravítkem.

„Co když to tak bylo? Vybavuje se vám něco? Nebo vás něco přece jen napadlo?“

Kate chtěla něco říct, ale pak se odmlčela a zavrtěla hlavou. King se podíval na poličku, došel k ní a vzal jednu fotku. Byla na ní Kate se svou matkou Reginou. Snímek musel být mnohem mladší než ten, který viděli v Jorstově kanceláři, protože Kate vypadala tak na dvacet. Regina byla stále velmi krásná, ale v jejích očích se zračily obavy, které mohly být důsledkem jejího tragického života.

„Vaše maminka vám určitě chybí.“

„Samozřejmě. Co má tahle otázka znamenat?“

Kate se natáhla dopředu, fotografii Kingovi vzala a vrátila ji zpátky na poličku.

„V době jeho smrti už žili odloučeně, že?“

„Ano, a…? Manželství se rozpadají.“

„Nevíte, proč k tomu mezi vašimi rodiči došlo?“ zeptala se Michelle.

„Možná, že to bylo věkem. Táta byl socialista stojící na samé hranici, máma republikán. Možná proto.“

„To ale nebylo nic nového, ne?“

„Kdo si tím může být jist? Oni o tom moc nemluvili. Máma byla v mládí skvělá herečka a měla před sebou slibnou budoucnost. Jenže se svého snu vzdala, aby si vzala mého tátu a podporovala jeho kariéru. Pak asi svého rozhodnutí litovala. Třeba si mohla myslet, že promarnila svůj život. Opravdu to nevím, a dneska už mi to je skoro jedno.“

„Předpokládám, že na ni po Arnoldově smrti padla deprese. Mohla proto spáchat i tu sebevraždu?“

„Pokud by tomu tak bylo, proč čekala tolik let, než to udělala?“

„Vy si myslíte, že k tomu měla nějaký jiný důvod?“ zpozorněl King.

„Tak moc jsem o tom zas nepřemýšlela!“

„Tomu nevěřím. Kate, vy na to myslíte celou tu dobu.“

Jednou rukou si otřela oči.

„Rozhovor skončil. Vypadněte!“

„Ona něco ví,“ poznamenal King, když se po Franklinově ulici vraceli k vozu.

„To tedy ano,“ přitakala Michelle. „Otázkou ale je, jak to z ní dostaneme.“

„Na svůj věk je až příliš dospělá. V hlavě má ale pořádný zmatek.“

„Docela by mě zajímalo, jaký vztah k ní má ten Jorst. Informoval ji o nás až příliš rychle.“

„To mě také napadlo. Romantické schůzky to ale nebudou.“

„Ze by náhradní otec?“ nabídla řešení.

„Možná. Tátové dělají spoustu věcí, aby své dcery chránili.“

„Co tedy dál?“ zeptala se Michelle.

„Kate Ramseyovou jsme silně rozrušili. Uvidíme, kam nás teď dovede.“

48

Joan se od personálu právní firmy dozvěděla o Johnu Brunovispoustu zajímavých věcí. Zato od Catherine Brunové skoro nic.

„Nosí nos tak nahoru, že když prší, je div, že se ještě neutopila,“ poznamenala jedna sekretářka o paní Brunové a jejím aristokratickém původu.

Joan si pak vzala stranou další ženu, která pracovala s Brunem během jeho stáže ve funkci žalobce. Na Billa a Mildred Martinovi si pamatovala, dokonce věděla i o jejich smrti.

„Takové lidi nikdo ne vraždí,“ řekla s vystrašeným výrazem. „Byl to důvěryhodný a příjemný člověk.“

Joan ji už nenechala vyklouznout.

„Důvěryhodný? Zpočátku určitě ano, ale později, kdo ví?“

„Víte, nesnáším takové drby.“

„Obě jsme dospělé. Můžeme si říkat, co nás napadne,“ nedala se Joan, „zvlášť o tom, co by mohlo zajímat soudy.“

Žena mlčela.

„Takže vy jste pracovala jak pro Billa Martina, tak i pro Johna Bruna v úřadu státního návladního ve Washingtonu?“

„Ano, to ano.“

„Jací byli?“

„Bill byl na takovou práci moc měkký. Všichni jsme to věděli, ale nikdy jsme mu to do očí neřekli. Naopak Brunová povaha se na takovou práci hodila beze zbytku, když už se ptáte.“

„Tvrdý a nelítostný. Navíc neměl problémy ohýbat paragrafy, když se mu to hodilo, že?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Takhle bych to neřekla. Byl tvrdý, ale nikdy jsem nebyla u toho, že by překročil hranice.“

„Četla jsem, že v úřadu byly odhaleny nějaké maléry.“

„To ano. Jak už jsem řekla, Bill Martin byl příliš slabý. A někteří žalobci si dovolovali až moc. Jenže to policajti dělají pořád. Neustále jsme řešili nějaké průšvihy. Během protestů v šedesátých a na počátku sedmdesátých let, jak si vzpomínám, si poldové vyráběli důkazy podle potřeby, zavírali lidi za neexistující zločiny, ponižovali je a vydírali. Tenkrát to bylo opravdu zlé. Ostudné a skandální.“

„Tvrdíte ale, že Bruno se do ničeho takového nikdy nenamočil?“

„Pokud ano, nevím o tom.“

„Znala jste Martinovu ženu, Mildred?“

„To vám ale byla madam. Vždycky chtěla žít nad poměry a rozhodně nepatřila k Brunovým obdivovatelkám.“

„To už jsem slyšela. Pak by tedy nebylo překvapením, že Bruna pomlouvala a šířila o něm lži.“

„Tak to ale nebylo. Ona prostě chtěla, aby její manžel patřil k privilegovaným, kteří mají postavení a peníze. Chtěla muže, který ji dostane až nahoru. Bill mezi takové bohužel nepatřil, zato Bruno ano. Proto na něj nejspíš žárlila.“

Joan se posadila a pomalu trávila tuto informaci. Pozorně si ženu prohlížela, zdálo se jí, že říká pravdu. A tím se pochopitelně mnohé měnilo.

„Překvapilo by vás, kdyby byla Mildred zapletená jak do manželovy smrti, tak i do Brunová zmizení?“

„Do Billovy smrti, to určitě ne, toho milovala. Ale s Brunem?“ Pokrčila rameny. „Mildred uměla být pěkně pomsty chtivá.“

„Co tím chcete říct?“

„Že kdyby měla příležitost, klidně by ho zastřelila a nijak se přitom nerozpakovala.“

Joan odletěla do Virginie, kde si vyzvedla svůj vůz. Když vyjížděla z letiště, zazvonil jí telefon. Volali z kanceláře a předali jí informace o Bobu Scottovi a Dougu Denbym. Zpráva byla ohromující. Ani tak skvělé agentuře, disponující všemi drahými zdroji a kontakty na nejlepších místech, se Boba Scotta najít nepodařilo. Asi před rokem se bývalý agent vypařil. Sledovali stopu do Montany, kde zjevně žil, ale pak už o něm nikdo nic neslyšel. Před lety se rozvedl, děti neměl, jeho bývalá žena se znovu vdala a o současných aktivitách svého exmanžela nevěděla vůbec nic. Agentura využila i své kontakty v tajné službě, ale ani ty neposkytly žádné informace. Seky na penzi mu posílali na adresu do Montany, odkud se v průběhu roku vracely zpět.

Douga Denbyho našli naopak snadno. Vrátil se do rodného Mississippi, kde zdědil majetek a nějaké peníze. Užíval si teď života jako vesnický farmář daleko od tvrdého politického ringu. Ten chlap rozhodně nikam nejezdil a nikoho nevraždil.

Joan odložila telefon a chtěla vyjet na dálnici, když telefon zazvonil znovu. Tentokrát to byl Jefferson Parks.

„Jak to děláš,“ durdil se na oko vyšetřovatel, „že máš v tajné službě pořád tolik obdivovatelů? Jediné, co jsem se dozvěděl, je, že jsi skvělá. Až se mi z toho chtělo zvracet.“

Joan se zasmála.

„Mám holt na chlapy tenhle vliv.“

„Víš něco?“

„Zatím ne. Vyšetřování v právní kanceláři i ve volebním štábu vedlo jen do slepé uličky.“

„Co teď budeš dělat?“

„Netuším, nemůžeme najít Boba Scotta. Ten chlap se asi před rokem úplně vypařil.“

„Dobrá. Jsme sice staromódní podfinancovaný státní úřad a nemáme taková skvělá hejblátka jako vy v soukromém sektoru, ale pokusím se ho pro tebe najít.“

„Ať zjistíš cokoli, ocením to,“ poznamenala Joan mile. „King si ale nemyslí, že by byl Scott do toho případu nějak namočen. Možná byl na Kinga naštvaný za to, co se stalo, ale rozhodně neměl žádný důvod Rittera zabíjet. A pak ta pistole.“

„Zvažovala jsem to. Sean mi řekl, že našel na Lorettině dvorku osmatřicítku s upilovanou hlavní.“

„No a?“

„Taková pistole přece nepatří do vybavení tajné služby. Scott by sice s pistolí nevyvolal podezření, ale pokud by měl tuhle, tak ano. Zvlášť, když ta druhá měla upilovanou hlaveň.“

Parkse to ale nepřesvědčilo.

„Proč by měl dvě pistole? Pokud by chtěl Rittera dostat, mohl použít služební zbraň.“

„Ale co kdyby ten druhý vrah, Ramseyho partner, najednou dostal strach a nevystřelil? Pak by mohl předat zbraň spojenci uvnitř, Bobu Scottovi, aby se jí zbavil. Nikdo by ho pak nepodezíral. Jenže Scott možná znervózněl, najednou měl dvě pistole, a tak ji skryl v komoře, kde ho viděla Loretta.“

„A ona ho pak začala vydírat. Jasně, v takovém případě by měl Scott motiv ji zabít. Jenže Ritterova smrt vlastně uzavřela Scottovu kariéru. Proč by to tedy dělal?“

Joan si povzdechla.

„Proč by to dělal? Pro prachy přece! To, že zmizel, nijak nenasvědčuje tomu, že je nevinný.“

„Co o něm víme?“

„Veterán z Vietnamu, sloužil v tajné službě. Možná, že to na něm zanechalo následky. Prý patřil k těm, co se bez pistolky neobejdou. Klidně mohl sklouznout. Jeho osobou se vlastně nikdo nikdy pořádně nezabýval, vyšetřování se brzo uzavřelo s tím, žeRamsey jednal sám. My jsme první, co ten případ hodnotíme ze všech stran.“

„Celou dobu na to myslím. Zavolám, když se něco dozvím. Jedeš zpátky za Kingem?“

„Ano, anebo budu v hotelu hned nedaleko. U Cedru.“

„Najdu si tě,“ řekl Parks.

Joan odjela, zcela ponořena do svých myšlenek. Tak hluboko, že si ani nevšimla vozu jedoucího za ní. Jeho řidič z ní nespouštěl svůj pozorný zrak.

49

V podvečer Kate Ramseyová ve sportovním konečně vyběhla ven z kanceláře, naskočila do svého brouka VW a odjela. Michelle s Kingem ji sledovali z bezpečné vzdálenosti. VW zajel do Bryanova parku na předměstí Richmondu. Kate vystoupila, stáhla si tepláky a v šortkách a tričku s dlouhým rukávem se začala protahovat. Pak se rozběhla.

„Paráda,“ řekl King naštvaně. „Pokud se s někým setká, tak neuvidíme vůbec nic.“

„Ale uvidíme,“ odvětila Michelle a natáhla se na zadní sedadlo.

King se na ni zvědavě podíval.

„Co tam hledáš?“

Vzala ho za rameno, tak aby se musel dívat jen jedním směrem.

„Hezky se koukej dopředu!“

Začala se svlékat.

„Pod sedadlem mám bágl s atletickým vybavením. Nikdy nevím, kdy mě to popadne.“

Ve zpětném zrcátku zahlédl King nejdřív jednu nohu a chodidlo, a pak i druhou, když si svlékala kalhoty a vzápětí si natahovala šortky přes svalnatá lýtka na krásně modelovaná stehna.

„No jo,“ řekl a raději se podíval jinam, protože si právě svlékala tričko. „Nikdy nevíš, kdy tě ty staré choutky znova chytnou.“ Zadíval se ven a spatřil Kate Ramseyovou, jak stylově běží kus od nich. Málem ji už ztratili.

„Michelle, pospěš si, nebo už ji nikdy nedohoníš.“

Odmlčel se, když se otevřely a hned zase zavřely dveře teréňáku a Michelle v šortkách, elastickém tričku a teniskách vyskočila na trávník. Začala pumpovat a svaly se jí rozechvěly. Jen překvapeně zíral, když bez jakékoli námahy začala ukrajovat vzdálenost ke Kate.

„To jsou holt ti olympionici,“ zabručel.

Michelle se nejdřív držela v uctivé vzdálenosti, ale velmi záhy bylo zřejmé, že Kate si skutečně jela pouze zaběhat. A tak místo toho, aby ji Michelle jen sledovala, rozhodla se o další přímý kontakt. Jakmile se ke Kate přiblížila, dívka se ohlédla, něco zavrčela a okamžitě zrychlila. Michelle s ní vyrovnala krok. Když Kate přešla do sprintu, Michelle udělala totéž, když Kate zpomalila, Michelle také.

„Co chcete?“ vyhrkla Kate velmi napjatě.

„Promluvit si.“

„Kde máte toho přítele?“

„Moc mu to neběhá.“

„Už jsem vám řekla všechno, co vím.“

„Kate, opravdu? Podívejte, já se jen snažím vám porozumět. Chci vám pomoct.“

„Ani se nepokoušejte! Jasné? Tohle není žádná telenovela, kde se nakonec miluje každý s každým.“

„Máte pravdu, tohle je realita. Hodně lidí přišlo o život anebo byli uneseni. Chceme celému tomu peklu přijít na kloub a tomu, kdo ho způsobil, zabránit v dalších zločinech. A vy nám v tom můžete pomoct.“

„Nemůžu pomoct vám ani nikomu jinému.“

„Vždyť jste to ani nezkusila!“

Kate se protáhla, pak si položila ruce na kyčle a začala rychle vydechovat. Na Michelle se dívala s hněvem v očích.

„Co o tom všem vlastně víte? Vůbec nic! Ani o mně ne!“

„Právě proto jsem tady, chci vědět víc. Chci vědět, co všechno jste ochotná nám říct.“

„Vy jste to nepochopila, co? Už je to dávno za mnou. Nechci se do toho období už znova vracet!“ Obě se znovu rozběhly. „A stejně nic nevím.“

„Jak to můžete vědět, že ne? Prošla jste si všechny detaily, položili vám všechny otázky, sledovali všechny možné stopy?“

„Koukejte, nechci myslet na minulost, jasné?“

„Takže vaši odpověď beru jako ne.“

„A vy byste se tím chtěla zabývat, kdyby byl on vaším otcem?“

„Kate, rozhodně bych se nesnažila utíkat před pravdou. Mluvila jste vůbec s někým o tom všem? Pokud ne, pak jsem tady a budu vás poslouchat. Opravdu budu.“

Po dívčině tváři začaly stékat slzy, a tak jí Michelle položila ruku na rameno. Obě se zastavily. Michelle ji pak dovedla k lavičce, kde se posadily. Kate si hřbetem ruky setřela slzy a upřeně hleděla do prázdna. Michelle jen tiše čekala co přijde.

Kate začala velmi váhavě, tichým hlasem.

„Měli jsme zrovna algebru, když přišli a vyvedli mě ven. Během chvilky, kdy jsem sčítala x a y, jsem najednou měla tátu ve všech novinách. Umíte si představit ten pocit?“

„Váš svět tehdy skončil?“

„Přesně tak,“ přitakala Kate tiše.

„Mluvily jste o tom všem s matkou?“

Kate jen nervózně mávla rukou.

„O čem bychom asi tak mluvily? Tátu už dávno opustila. Bylo to její rozhodnutí.“

„I tehdy jste si myslela totéž?“

„Jak jinak jsem se na to asi měla dívat?“

„I když jste nám řekla něco jiného, přesto jste asi znala důvod, proč se rozešli, nebo se mýlím?“

„Táta za to rozhodně nemohl, to tedy ne.“

„Rozhodla se tedy máma a vy říkáte, že nevíte proč. Nemohla se třeba domnívat, že s vaším otcem ztrácí čas?“

„Když máma odešla – tehdy jsem to ale nevěděla – tátův život prostě skončil. Obdivoval ji. Vůbec bych se nedivila, kdyby tehdy spáchal sebevraždu.“

„On ji vlastně takhle spáchat mohl.“

Kate se na ni upřeně podívala.

„Co ho spojovalo s Clydem Ritterem?“

„Dva kohouti na jednom smetišti.“

Kate se dívala na své ruce.

„Začalo to jako pohádka. Můj táta byl na univerzitě velmi radikální, účastnil se pochodů za lidská práva, protestoval proti válce, vysedával před úřady. A moje matka byla krásná herečka, předurčená pro život na jevišti. Zamilovali se. Táta byl vysoký hezoun, chytřejší než kdokoli jiný a chtěl konat jen dobro. Máma znala jen herce a lidi ze zákulisí, všechno to byli sami packalové. Táta byl jejich pravý opak. On ty role pouze nehrál, on přece riskoval svůj život, aby zachránil svět.“

„Někomu takovému žádná dáma neodolá,“ doplnila Michelle tiše.

„Vím, že ho máma milovala. To, co jsem vám právě vyprávěla, jsem se dozvěděla později od ní a od jejích přátel. Našla jsem i její deníky, které si psala na univerzitě. Nechápu, proč jim to nevyšlo. Oni se opravdu milovali. Asi jim trvalo delší dobu, než pochopili, jak jiní jsou. Kdyby ho ale neopustila, asi by nedošlo k tomu jeho činu.“

„Kate, on to ale nemusel udělat sám. Proto chceme celé té věci přijít na kloub.“

„Aha, ten váš nový důkaz, o kterém mi nechcete říct,“ řekla s lítostí.

„Je to pistole,“ řekla Michelle přímo. Kate na ni pohlédla očividně překvapená, ale nic neříkala. „Našli jsme pistoli, kteroukdosi schoval v hotelu Fairmount ten den, kdy byl Ritter zastřelen. Předpokládáme, že v budově byl druhý vrah, ale ten nevystřelil.“

„Proč ne?“

„To nevíme. Třeba ztratil nervy. Možná, že byli s vaším otcem domluveni a on to neudělal. Pak celá akce zbyla na vašeho tatínka.“ Michelle se odmlčela a pak tiše dodala. „A možná, že to byla právě ta osoba, která vašeho otce o něčem podobném přesvědčovala. Pokud to tak bylo, pak jste mohla něco zaslechnout nebo si vzpomenete na nějaké souvislosti.“

Kate se znovu podívala na své dlaně, do kterých nervózně zatínala špičaté nehty.

„Za tátou moc návštěv nechodilo, v podstatě neměl žádné opravdové přátele.“

„Pokud by tedy za ním někdo přišel, pak byste to věděla,“ shrnovala Michelle.

Kate zůstávala ticho příliš dlouho. Michelle už málem vstala a chtěla odejít.

„Stalo se to asi měsíc před tím, než byl Ritter zabit.“

Michelle ztuhla.

„Co se stalo?“

„Musely být tak dvě hodiny ráno, každopádně to bylo pozdě v noci. Když jsem byla u táty, spala jsem vždycky nahoře. Probudily mě nějaké hlasy. On toho nikdy moc nenaspal, a tak jsem si nejdřív myslela, že to mluví on, jenže ten hlas byl úplně jiný. Šla jsem ke schodišti, v tátově pracovně se svítilo. S někým hovořil, či spíš ten druhý něco vykládal a táta jen poslouchal.“

„Ten druhý, byl to muž?“

„Ano.“

„Co říkal?“

„Nedávalo mi to moc smysl. Slyšela jsem, že mluvili o mámě. Jako co by si o tom Regina myslela, něco takového. Táta odpověděl, že časy se změnily a lidi taky. Pak ten druhý řekl něco, čemu jsem nerozuměla.“

„Viděla jste ho?“

„Ne, dveře pracovny byly zvenku. Tamtudy nejspíš odešel.“

„Co jste ještě slyšela?“

„Nic. Začali si šeptat. Asi si uvědomili, že mě vzbudili. Chtěla jsem jít dolů a podívat se, kdo to je, ale bála jsem se.“

„Nezmínil se váš otec, kdo to byl? Mluvil pak o té návštěvě?“

„Ne. A já nechtěla, aby věděl, že jsem je slyšela. Proto jsem se ho nikdy nezeptala.“

„Mohl to být někdo ze školy?“

„Myslím, že ne. To bych poznala.“

Z jejího hlasu bylo zřejmé, že něco skrývá, ale Michelle nechtěla naléhat.

„Vyslovil ten muž jméno Ritter? Nebo říkal něco takového?“

„Ne! Taky proto jsem to policii nikdy neřekla. Já… Já se bála. Táta zemřel a já nevěděla, jestli v tom není ještě někdo jiný. Nechtěla jsem do toho nikoho zatahovat.“

„Vy jste ale měla dojem, že ten chlap mluví o vaší matce neuctivě.“

Kate se na Michelle podívala zraněnýma očima.

„Lidi píšou a mluví, co se jim zachce. Ničí tím druhé.“

Michelle ji vzala za ruku.

„Udělám všechno pro to, abychom ten případ vyřešili, aniž bychom někomu ublížili. Slibuji.“

Kate stiskla Michellinu ruku.

„Nevím sice proč, ale věřím vám. Vy si opravdu myslíte, že můžete odkrýt pravdu, po všech těch letech?“

„Udělám pro to všechno.“

„Milovala jsem tátu. A stále ho miluju, byl to dobrý člověk. Jeho život neměl takhle skončit. Mám pak pocit, že my, co jsme tady, nemáme už žádnou naději,“ dodala ještě Kate, když Michelle vstala.

Michelle najednou vytušila, že Kate má sebevražednou náladu. Znovu se posadila a objala ji.

„Poslyšte. Váš otec žil život, který mu vyhovoval. Vy jste musela hodně trpět, tolik jste toho dokázala, vy si zasloužíte víc naděje než ti ostatní. Kate, nejsou to jen slova, myslím to upřímně.“

Kate se poprvé lehce usmála.

„Děkuju vám.“

Michelle doběhla zpět k dodávce a vlezla dovnitř. Zatímco King řídil, vylíčila mu celý rozhovor s Kate. Praštil do volantu.

„Takže tam někdo byl! Ten chlap, co hovořil s jejím otcem, může být tentýž jako v té komoře.“

„Nechrne to zatím být. Byli tam dva atentátníci, střílel však pouze jeden. Byl to záměr, nebo ne? Strach, nebo to všechno byla past na Ramseyho?“

King zavrtěl hlavou.

„Pokud to bylo připravené, proč by nosil tu zbraň s sebou do hotelu?“

„Třeba se s Ramseym potkali už dřív a ten chlap musel předstírat, že ji bere s sebou. Ramsey by jinak mohl reagovat podezíravě.“

„Mohlo to tak být. Na Ramseyho minulost se teď budeme muset podívat trochu podrobněji, až do jeho univerzitních let. Pokud ten chlap znal Reginu Ramseyovou a jestliže Arnold Ramsey mluvil o jiné době, pak odpověď leží v minulosti.“

„A také by to mohlo vysvětlit, proč hvězda z Berkeley učí na univerzitěv zapadákově.“

Michelle znovu vklouzla na zadní sedadlo.

„Budeš řídit. Já sejdu převléknout.“

King se soustředil na jízdu, ale přesto jeho uši vnímaly šustot spodního prádla.

„Mimochodem, svlékáš se takhle ve společnosti cizích chlapů často?“

„Ty pro mě ale nejsi cizí, Seane. Jsem polichocena.“

„Polichocena? A čím?“

„Že jsi mě očumoval!“

50

Čtveřice se v podvečer sešla v Kingově domě. Parks položil na stůl v kuchyni velkou krabici.

„Tak tohle jsme našli na Bobbyho Scotta,“ obrátil se k Joan.

„Velmi rychlá práce,“ poznamenala.

„Hele, ty si fakt myslíš, že teď hledáme nějakého padoucha převlečeného za Myšáka Mickeyho?“

King se na ni podíval.

„Vy jste lustrovali Scotta? Už jsem vám přece říkal, že s tím nemůže mít nic společného.“

Joan na něj užasle hleděla.

„Ráda si věci ověřuju nezávisle. Oni nejsou takoví jako my, naprosto neomylní.“

„No, to se brzo pozná,“ poznamenal Parks trochu odevzdaně, „naši kluci nacpali do té krabice všechno, co na toho chlápka vyhrabali. Takže většina bude k nepotřebě. Ale stejně to tu máte.“ Rozloučil se. „Jedu zpátky. Zavolám, když mi to sepne, a totéž předpokládám o vás.“

Když odešel, trojice lehce povečeřela na zadní terase. Joan jim řekla o průběhu pátrání po Dougu Senbym.

„Takže tenhle vyklouzl,“ poznamenala Michelle.

„Zdá se.“

King vypadal překvapeně.

„Podle té ženy, se kterou jsi mluvila v advokátní kanceláři ve Filadelfii, Bruno v době stáže na úřadu státního návladního nepodváděl, je to tak?“

„Pokud jí můžeme věřit, tak ne. A mám pocit, že mluvila pravdu.“

„Takže Mildred nás krmila pěknými žvásty.“

„Tomu opravdu věřím,“ vyhrkla Joan a podívala se na stůl, kde Parks nechal složky o Scottovi. „Budeme to muset projít.“

„Kouknu se na to,“ nabídla se Michelle. „Protože ho neznám, tak možná nepřehlédnu něco, co by vás dva ani nenapadlo považovat za důležité.“ Omluvila se a vešla dovnitř.

Joan se zadívala na vodní plochu.

„Je tu opravdu nádherně, Seane. Našel sis vážně skvělé místo pro nový začátek.“

King dopil pivo a posadil se.

„Třeba si budu muset najít nějaké jiné.“

Joan se na něj podívala.

„Doufejme, že ne. Lidi by se neměli přetvořit v někoho jiného za svůj život víc než jednou.“

„Co ty? Tys říkala, že toho chceš nechat?“

„Najít si ostrůvek a užívat si své miliony?“ Usmívala se, ale nějak odevzdaně. „Sny se velmi často nenaplní. Zvláště ne v mém věku.“

„Když ale najdeš Bruna, budeš v balíku.“

„Peníze tvoří jen první část mého snu.“

Když po ní King hodil pohledem, okamžitě odvrátila oči.

„Plachtíš často?“ zeptala se.

„Na podzim, když zmizí motorové čluny a zvedne se vítr.“

„Tak to se těším na ten podzim. Třeba to bude prima.“

King se podíval na jasnou oblohu a na své kůži pocítil příjemný vánek. Zbývalo jim pár hodin denního světla. Na okamžik se na Joan zahleděl.

„Ano, teď si to užijeme.“

King ukázal Joan, jak se ovládá kormidlo plachetnice, a pak připojil na záď motor o síle pěti koní pro případ, že by vítr opadl. Odpluli do hlavního kanálu a tam se nechali jen volně unášet. Joan obdivovala hory obklopující jezero i zeleň všude kolem, i když první známky podzimu už nešlo přehlédnout.

„Napadlo tě někdy, že skončíš po těch letech hotelů, letadel a probdělých nocí právě na takovém místě?“ zeptala se.

King pokrčil rameny.

„Abych řekl pravdu, nikdy jsem tak daleko nepřemýšlel. Vždycky jsem žil jen přítomností.“ Pak zamyšleně dodal. „Teď už ale myslím víc dopředu.“

„A kam tě takové výhledy vedou?“

„Nikam, pokud nevyjasníme ten náš malér. Průšvih ale je, že i když se nám to podaří, už teď je z toho spousta škody. Nejspíš se budu muset zase stěhovat.“

„Stěhovat? Seane, tohle nejsi ty.“

„Občas je prostě lepší sbalit celtu a vypadnout. Válčení tě unaví, Joan.“

Posadil se vedle ní a převzal kormidlo.

„Vítr se obrací, obrátíme se taky. Pozor na ráhno, vrací se. Řeknu ti a ty se sehni.“

Když dokončil manévr, pustil Joan zpět ke kormidlu, ale zůstal u ní. Zula si boty a kalhoty si vyhrnula nad kolena. Měla malá chodidla a fialově nalakované nehty.

„Tvá oblíbená barva před osmi lety, že?“

Zasmála se.

„Rudá je vždycky in, ale fialová se znovu vrací. Jsem překvapená, že si to vůbec pamatuješ.“

„Fialové nehty pohromadě s .357, to bylo něco pro mě.“

„No tak, nech toho, tehdy to byla neodolatelná, ale pěkně dekadentní kombinace.“

Posadil se a hleděl do prázdna. Několik okamžiků mlčeli, Joan ho po očku nervózně sledovala a King se opravdu snažil, aby se jí nepodíval do očí.

„Myslel jsi někdy na to, že bys mě požádal o ruku?“ zeptala se.

Užasle se na ni podíval.

„Byl jsem přece tehdy ženatý, Joan.“

„Já vím. Žili jste ale odděleně a tvé manželství vlastně stejně skončilo.“

Díval se na dno lodi.

„Možná. Asi jsem věděl, že skončilo, ale nevěděl jsem, jestli chci do jiného. Snad jsem si tehdy myslel, že manželství dvou agentů prostě nemůže vyjít. Na to je život příliš šílený.“

„Já jsem to ale udělat chtěla.“

„Co?“

„Požádat tě o ruku.“

„Ty jsi opravdu skvělá! Ty jsi mě chtěla požádat, abych si tě vzal?“

„Je snad někde psáno, že to musí vždycky udělat jen chlap?“

„Hm, a kdyby bylo, ty bys stejně neměla žádné výčitky, kdybys takový zákon roztrhala na kousky.“

„Seane, já mluvím vážně. Milovala jsem tě. Tak moc, že jsem se budila uprostřed noci a třásla se strachem, že to mezi námi skončí a ty se vrátíš ke své ženě.“

„To jsem nevěděl,“ odvětil tiše.

„Co jsi ke mně cítil ty? Ale opravdu.“

Najednou vypadal velmi nejistě.

„Upřímně? Byl jsem ohromen, že jsi mi dovolila být s tebou. Byla jsi na vrcholu, profesně i osobně.“

„Takže jsem pro tebe byla trofej, co se věší na zeď?“

„Ne, tou trofejí jsem byl já.“

„Takovou pověst jsem přece neměla.“

„Pověst nymfomanky sice opravdu ne, ale byla jsi železná dáma. Tehdy jsem neznal ani jednoho jediného agenta, kterého bys nenaštvala. Báli se těi docela drsní chlápci.“

Joan se dívala dolů.

„Copak nevíš, že úspěšné královny bývají většinou osamělá stvoření? Když jsem vstoupila do tajné služby, ženy tam představovaly anomálii. Abych uspěla, musela jsem být tvrdší než chlap. Musela jsem si vytvářet pravidla. Teď už je to trochu jinak, ale tenkrát jsem neměla žádnou jinou možnost.“

Pohladil ji po tváři a otočil ji k sobě tak, aby jí viděl do očí.

„Proč jsi to tedy neudělala?“

„Co?“

„Proč jsi neřekla, abych si tě vzal?“

„Chtěla jsem to udělat, ale pak se to stalo.“

„Co?“

„Zabili Clydea Rittera.“

Teď se odklonil King.

„Uražená pýcha?“

Dotkla se jeho paže.

„Vůbec mě neznáš, bylo v tom mnohem víc.“

Podíval se na ni.

„Co tím chceš říct?“

Joan najednou vypadala velmi nervózně, King ji vlastně nikdy takovou neviděl. Vyjma toho rána, kdy v 10.32 zemřel Ritter. Pomalu sáhla do kapsy a vytáhla z ní kousek papíru. King ho rozbalil a četl.

Minulá noc byla úžasná. Teď mě překvap, ty divoká dámo. Ve výtahu. Kolem 10.30. Sean.

Pozvánka byla napsaná na dopisním papíru hotelu Fairmount. Vzhlédl od textu a podíval se na Joan.

„Odkud to máš?“

„Bylo to strčené pod dveřmi v mém hotelovém pokoji. Kolem deváté. V hotelu Fairmount.“

Hleděl na ni s prázdným výrazem.

„Toho rána, kdy zabili Rittera?“

Přikývla.

„Ty sis myslela, že jsem to psal já?“

Znovu kývla hlavou.

„Takže ty sis celou tu dobu myslela, že jsem do toho atentátu zapletený?“

„Seane, musíš mě pochopit, nevěděla jsem, co si mám myslet.“

„Nikdy jsi to nikomu neřekla?“

Zavrtěla hlavou.

„Ty jsi taky nikdy nikomu neřekl, že jsem tam byla.“ Odmlčela se. „A ty sis zas myslel, že jsem v té vraždě namočená já, že jo?“ dodala pak tiše.

Olízl si rty a podíval se stranou, najednou pociťoval opravdový vztek.

„Pěkně nás dostali, oba dva.“

„Viděla jsem tu zprávu připevněnou na tom těle. Plynulo z ní, že ji psal člověk stojící za Ritterovou vraždou. Když jsem ji dočetla, hned jsem věděla, že nás oba využili. Ať už tu zprávu napsal a strčil pod dveře kdokoli, poštval nás proti sobě, což mu zajišťovalo naše mlčení. Nebo by také mohlo vést k podezření na jednoho z nás. Jenže ještě pořád je v tom určitý rozdíl. Já nemohla nikomu nic říct, protože bych musela vysvětlit, co jsem v tom výtahu dělala. Kdybych to řekla, moje kariéra by skončila, a na to jsem byla příliš sobecká. Ty jsi ale mlčel z úplně jiných důvodů.“ Dotkla se jeho rukávu. „Seane, pověz, proč jsi mlčel? Musel sis přece myslet, že mi zaplatili, abych tě vyvedla ze soustředění. Nechal jsi všechno na sobě. Mohl jsi jim říct, že jsem byla v tomvýtahu. Proč jsi to neudělal?“ Zhluboka a velmi nervózně vydechla. „Opravdu to potřebuju vědět.“

Vyrušil je protivný cvrkot mobilního telefonu. King hovor přijal, byla to Michelle volající z Kingova domu.

„Právě telefonovala Kate Ramseyová, prý má pro nás něco důležitého. Chce nám to říct osobně. Setká se s námi na polovině cesty, v Charlottesville.“

„Dobrá, hned jsme tam.“ Zavěsil, vzal kormidlo a v tichosti naváděl loď ke břehu. Na Joan, která snad poprvé ve svém životě najednou neměla co říct, se ani nepodíval.

51

S Kate Ramseyovou se sešli v malé kavárně obchodního centra na Barracks Road v Charlottesville. Všichni tři si objednali velký šálek kávy a našli si stůl v zadní části místnosti, kde se v tuto dobu nacházelo jen pár hostů.

Kate měla oteklé oči, její chování se také změnilo, najednou byla velmi uctivá. Jezdila prstem kolem šálku a nervózně těkala pohledem. Překvapeně se podívala na Kinga, když před ní postrčil několik brček.

„No tak, skládejte si ty své pravé úhly. Pomůže vám to se uklidnit,“ řekl s laskavým úsměvem.

Dívčin výraz změkl a nabízená brčka přijala.

„Dělám to celou dobu, začala jsem s tím, když jsem byla malá holka. Pořád lepší než si zapalovat cigaretu.“

„Máte tedy pro nás něco důležitého?“ zeptala se Michelle.

Kate se kolem sebe rozhlédla. Jen kousek od nich seděl student a četl si učebnici před nějakou zkouškou. Kate začala mluvit velmi tiše.

„Vztahuje se to k té schůzce mého táty, jak jsem vyprávěla Michelle,“ vysvětlovala, když se podívala na Kinga.

„Jasně, vím o ní,“ přitakal. „Prosím.“

„Myslím, že jsem si vzpomněla, co tenkrát říkal. Měla jsem vám to říct už předtím, ale já si opravdu myslela, že jsem se přeslechla. Třeba ale ne.“

„Co to bylo?“ zeptal se King zvědavě.

„Jméno. Znám ho.“

King s Michelle si vyměnili pohledy.

„Proč jste nám to tedy neřekla?“ zeptala se Michelle.

„Vážně jsem měla pocit, že jsem se jen přeslechla. A taky jsem ho nechtěla dostat do malém. Tajná schůzka mého táty uprostřed noci a pak to jméno – pro čtrnáctiletou holku to bylo velmi tajemné. Já ale věděla, že by nic nepatřičného neudělal.“

„O kom tedy mluvil?“ zeptal se King.

Kate se zhluboka nadechla. King si mezitím všiml, že Kate zlámala brčka a svázala je dohromady.

„To jméno… bylo… Thomton Jorst.“

Michelle s Kingem si znovu vyměnili významné pohledy.

„Jste si jistá?“ zeptala se Michelle. „Opravdu řekl Thomton Jorst?“

„Na sto procent ne, ale kdo jiný by to mohl být? Nebylo to jméno jako John Smith. Znělo to jako Thomton Jorst.“

„Jak na to reagoval váš otec?“

„To už jsem skoro neslyšela. Řekl něco, že je to moc riskantní. Pro oba.“

King se zamyslel.

„Ten druhý tedy nebyl Thomton Jorst, to je jasné, o něm přece mluvili.“ Dotkl se dívčina ramene. „Jaký měl Jorst vztah s vaším tatínkem?“

„Byli přátelé a kolegové.“

„Znali se už předtím, nebo se poznali až při společné práci na univerzitě Atticus?“ zeptala se Michelle.

Kate zavrtěla hlavou.

„Nemyslím. Ne, určitě ne. A pokud ano, tak o tom nikdy nemluvili. Oba ale studovali v šedesátých letech. Lidé tehdy všude v celé zemi dělali šílené věci. Je to zvláštní, opravdu.“

„Copak?“ zeptal se King.

„No, občas mi připadalo, že Thomton zná mou matku lépe než táta. Jako kdyby se znali už dřív.“

„Mluvila o tom někdy vaše matka?“

„Ne. Thomton přišel na Atticus až po mých rodičích. Byl to starý mládenec, nikdy s nikým nerandil, aspoň o tom nevím. Mí rodiče ho měli za rodinného přítele. Máma ho nejspíš litovala, pekla mu koláčky a nosila mu je. Byli opravdoví přátelé. Víte, měla jsem ho ráda. Byl pro mě něco jako strýček.“

Michelle začala velmi pomalu.

„Kate, myslíte, že vaše matka a…“

Kate ji skoro okamžitě přerušila.

„Ne, neměli spolu poměr. Bylo mi tehdy sice málo, ale tohle bych snad věděla.“

Kinga to však nepřesvědčilo.

„Ten chlap, co přišel za vaším otcem, mluvil o vaší matce jako o Regině?“

„Ano, musel znát oba mé rodiče. Já ale stejně nevěřím, že se do toho Thornton nějak zamotal. Není to ten typ, co pobíhá s pistolkou a kuje pikle, jak někoho zabije. Není sice génius, jako byl táta, a ani nemá takové akademické výsledky, ale je to dobrý profesor.“ King přikývl.

„Dobrá, ale stejně nechápu, proč skončil nakonec stejně jako váš otec, akademik z Berkeley s Ph.D., na stejné univerzitě. Nevíte proč?“

„Proč co?“ zeptala se jakoby na obranu.

Michelle pokračovala.

„Proč váš otec neučil třeba na Harvardu nebo na Yale. Řekli mi, že byl autorem čtyř knih, které se ve svém oboru umístily na vrcholu. Byl to opravdový vědec, skutečná klasa.“

„Možná, prostě chtěl učit na malé škole,“ odsekla Kate. „Možná ale bylo v jeho minulosti něco, co ho vyloučilo z možnosti patřit až nahoru,“ poznamenal King.

„To si nemyslím,“ zavrtěla Kate hlavou. „Kdyby to tak bylo, tak by to někdo věděl.“

„Ne nezbytně. Pokud byl takový škraloup vymazán z jeho rejstříku, tak ne, ale lidé z akademických kruhů by si něco takového pamatovali. A mohli to proti němu použít. Na Atticusu byli šťastní, že ho tam mají, bez ohledu na kaňky.“

„Nevíte, co by ta kaňka mohla být?“ zeptala se Michelle.

Kate mlčela, King však pokračoval.

„Házet na vašeho otce další špínu je to poslední, co bychom chtěli. Nechrne ho odpočívat v pokoji. Pokud je ale ten noční návštěvník odpovědný za střelbu, jsem si jistý, že by měl za své skutky dostat, co si zaslouží. A pochopit minulost vašeho otce nám může ukázat cestu. Protože jestli tomu dobře rozumím, ten chlap znal vašeho otce už dávno, takže věděl i to, co se mu stalo a proč ho odřízli od Harvardu. Mohlo tomu tak být.“

Slovo si vzala Michelle.

„Kate, jste naše jediná naděje. Pokud nám neřeknete všechno, co víte, bude pro nás velmi těžké dozvědět se pravdu. A myslím, že i vyji chcete znát. Jinak byste nám nevolala.“

Kate si nakonec povzdechla.

„Dobrá, dobrá. Máma mi před svou smrtí něco takového vyprávěla.“

„Co to bylo, Kate?“ zlehka reagovala Michelle.

„Že tátu zavřeli při nějaké demonstraci. Myslím, že protestoval proti vietnamské válce.“

„Výtržnictví či něco takového?“ zeptal se King.

„Ne, prý někoho zabil.“

King se k ní naklonil.

„Koho a jak, Kate?“ zeptal se. „Všechno, co si pamatujete.“

„Vím jen to, co říkala máma. Moc toho nebylo, těsně před smrtí už dost pila.“ Kate vytáhla kapesník a otřela si oči.

„Kate, vím, že je to velmi obtížné, ale vypovídat se pomáhá,“ vyzval ji King.

„Pokud si to pamatuju, zabil prý nějakého policistu nebo úředníka v průběhu demonstrací, když se válka vymkla kontrole.

V L.A., říkala. Tátu za to zavřeli. Zpočátku to s ním vypadalo dost špatně, ale pak se něco stalo. Máma vyprávěla, že se na jeho stranu postavili nějací právníci a obvinění bylo stáhnuto. Taky tvrdila, že to na něj stejně celé zosnovala policie. Potřebovali obětního beránka, a tak měli tátu. Byla si jistá, že on nic neudělal.“

„Určitě o tom musely vyjít nějaké články v novinách, nebo psali alespoň nějaké drby,“ poznamenala Michelle.

„Nevím, jestli to bylo v novinách, ale nějaký záznam někde být musí, protože to zcela určitě ovlivnilo tátovu kariéru. Trošku jsem pátrala po tom mámině vyprávění. V Berkeley nemohli tátovi Ph.D. odepřít, ale stejně váhali. Neměli na vybranou; dokončil studium i disertaci. Ten incident se stal těsně před promocí. Podle toho, co se říkalo v akademických kruzích, mu na všech místech, kde žádal o možnost učit, zavřeli dveře před nosem. Máma tvrdila, že se táta ptal všude možně, ale stejně dost dlouho nic neměl, než ho vzali na Atticus. Po celá ta léta psal knihy, ty byly přijímány velmi dobře. Když se teď dívám zpátky, je mi jasné, že táta kvůli tomu zahořkl. I kdyby mu pak zavolali z těch nejlepších škol, on by stejně zůstal na Atticusu. Byl velmi loajální. Atticus mu dal příležitost.“

„Jak v těch těžkých letech rodiče přežívali?“ zeptal se King. „Pracovala vaše matka?“

„Občas, ale nic stálého. Pomáhala tátovi s psaním knížek a s výzkumem. Nevím vlastně, z čeho žili.“ Protřela si oči. „Ale proč, kam s těmi otázkami míříte?“

„Jen se ptám,“ řekl. „Víte, kdo byli ti právníci, co zastupovali vašeho otce? Měl váš tatínek vůbec nějaké peníze?“

Kate najednou vypadala zmateně.

„Ne, táta vyrostl na statku ve Wisconsinu, máma je původem z Floridy. Oba byli nemajetní.“

„Tím spíš je to záhada, myslím ti právníci, co ho zachránili. Zajímalo by mě, jestli vaši rodiče dostávali nějaké peníze z neznámého zdroje.“

„Možná ano,“ připustila Kate, „ale nevím odkud.“

Michelle se podívala na Kinga.

„Chceš říct, že ten návštěvník ve studovně může nějak souviset s incidentem v L.A.?“

„Třeba takhle. V L.A. k něčemu došlo a Ramseyho zavřeli. Co když v tom nebyl sám? Co když se do toho zamotal někdo vysoce postavený? To by vysvětlovalo nástup renomovaných právníků. Znám je, zadarmo většinou nepracují.“

Michelle přikyvovala.

„To by mohlo vysvětlit i to, proč se zmínil o Regině Ramseyové. Možná, že Arnoldovi připomněl jeho minulé hříchy, a tak ho vlastně přiměl, aby vzal pistoli a znovu se přidal do boje.“

„Bože, to už přeháníte,“ ozvala se Kate. Málem se rozbrečela. „Táta byl skvělý člověk. Měl učit na Harvardu, na Yale nebo v Berkeley. Pak si policie vymyslela lež a jeho život skončil. Nedivím se, že se pak stavěl úřadům. Kde je spravedlnost?“

„Žádná neexistuje,“ odvětil King.

„Já si pořád pamatuju, jak jsem se o tom dozvěděla.“

„Mluvila jste o hodině matematiky,“ potvrdila Michelle.

Kate přikývla.

„Vyšla jsem na chodbu, byl tam Thomton a máma. Bylo mi jasné, že se něco stalo.“

King najednou vypadal zaskočeně.

„Thornton přijel s vaší matkou? Proč?“

„On to řekl mámě. O tom se vám nezmínil?“

„Ne, opravdu ne,“ řekla Michelle neústupně.

„Jak se to mohl dozvědět dřív než vaše matka?“ zeptal se King.

Kate se na něj podívala s podivně záhadným výrazem v očích.

„Nevím. Předpokládám, že to slyšel v televizi.“

„Kdy za vámi přišli a vytáhli vás z vyučování?“ zeptal se King.

„Jako kolik bylo hodin?… Nevzpomínám si, je to už strašně dávno.“

„Kate, přemýšlejte, je to opravdu důležité.“

Na okamžik se odmlčela.

„Bylo to dopoledne, před obědem. Vlastně už vím. Kolem jedenácté.“

„Rittera zabili v 10.32. Není přece možné, aby televizní kanály vysílaly celou událost se všemi podrobnostmi včetně identity atentátníka pouhou půlhodinu po vlastním činu.“

„Jorst měl ještě čas dojet pro vaši matku?“ dodala Michelle.

„Nebydleli jsme daleko od školy. Musíte si uvědomit, že Bowlington neleží od Atticusu příliš daleko. Jen půlhodiny autem. Máma bydlela mezi.“

Michelle si s Kingem vyměnili nervózní pohledy.

„To nebylo možné, viďte?“ zeptala se Kate.

King vstal, aniž cokoli řekl.

„Kam jdete?“ zeptala se Kate.

„Oplatit návštěvu doktoru Jorstovi,“ řekl. „Je spousta věcí, které nám zatajil.“

„No, pokud vám neřekl nic o tom, že mě vytáhli ze školy, pak vám nejspíš neřekl nic ani o sobě a mé mámě.“

King na ni zůstal zírat.

„Co je s nimi?“

„Než zemřela, s Thomtonem se scházeli.“

„Scházeli?“ vyhrkl King. „Vaše matka ale přece milovala vašeho otce!“

„Arnold byl mrtvý už skoro sedm let. Vztah mojí mámy a Thomtona přetrval a ještě zesílil.“

„Zesílil? Jak?“ zeptal se.

„Hodlali se vzít.“

52

Michelle se dostala asi do poloviny krabice s materiály o Bobu Scottovi, když jí volala Kate. Protože bylo jasné, že se teď Michelle nebude obsahu chvíli věnovat, Joan si vzala krabici s sebou do hotelu, kde bydlela, a dál pokračovala v přehrabování se ve Scottově minulosti. Po posledním rozhovoru s Kingem potřebovala nějakou činnost, která by její smutné vzpomínky vymazala z hlavy.

Když krabici otevřela a začala přebírat dokumenty, ihned si uvědomila, že Parks nelhal; byl to jen zmatek. Přesto velmi důkladně četla každý řádek, až se ukázalo, že má před sebou spis úplně jiného Boba Scotta. Po pár hodinách si objednala do pokoje svačinu a kávu. Ještě chvíli pracovala, aniž měla představu, kdy se King s Michelle vrátí. Chtěla Seanovi zavolat, ale pak si to rozmyslela.

Už byla skoro u konce, když pár dokumentů přece jen upoutalo její pozornost. Vytáhla ven několik lejster a rozložila si je na posteli. Měla před sebou vyplněný příkaz k zadržení jakéhosi Roberta C. Scotta. Doručovací adresa byla někde v Tennessee, ale Joan jméno toho místa nikdy neslyšela. Podle obsahu bylo zřejmé, že obvinění bylo vzneseno kvůli nedovolenému držení zbraní. Ten Bob měl prostě pistolky, které mít neměl. Netušila, zda jde o jejich Scotta či ne, dobře si ale pamatovala, že ten jejich zbraně přímo zbožňoval.

Když četla pozorně, případ byl čím dál zajímavější. Federální policie, jako ostatně velmi často, doručovala příkaz na základě rozhodnutí správního Úřadu pro alkohol, tabák a palné zbraně – ATF. Odtamtud nejspíš Parks ten příkaz také získal. Scott mohl mít spojení s tímto případem, ale každopádně spíš ze strany Ritterovy vraždy. Všichni si teď pohrávali s myšlenkou, že spolu oba případy – Brunův i Ritterův – nějak souvisejí. Souvislost ostatně naznačovaly i vraždy Loretty Baldwinové a Mildred Martinové. Jaký tedy mohl být motiv? Stála za tím vším jedna osoba? No tedy! Málem se pominula, když jí možný motiv proběhl hlavou. Oni ho neviděli, ačkoli ho měli přímo před sebou.

Vtom zazvonil telefon. Volal Parks.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„U Cedru. Právě procházím tu krabici, co jsi nám přivezl. Možná jsem na něco narazila.“ Řekla mu o tom příkazu. „Ksakru, vystaveno proti Scottovi?“

„Nevím. Nejspíš ne, ale pokud byl zadržen, pak by nám to každopádně mohlo ukázat další směr.“

„Pokud ho zadrželi kvůli zbraním, pak by to mohl být ten psychopat stojící za tím vším.“

„Jaký ale máme důvod ho s tím vším spojovat? Nedává to smysl.“

„Souhlasím,“ řekl odevzdaně. „Kde je King s Maxwellovou?“

„Jeli za Kate Ramseyovou. Volala jim a řekla, že má pro ně nějaké informace. Sešli se v Charlottesville.“

„Kdyby její otec nespáchal ten atentát sám, pak by za tím mohl ten Scott být. Byl přece uvnitř, což pro něj bylo přímo ideální. Klasický trojský kůň, pokud to tak lze nazvat.“

„Co chceš s tím, na co jsem přišla, dělat?“

„Pošlu tam pár chlápků, aby to prověřili. Joan, slušný výsledek. Třeba jsi fakt tak dobrá, jak všichni říkají.“

Když Joan zavěsila, vyskočila, jako by dostala elektrický šok. „Bože,“ vykřikla. „To přece není pravda! Trojský kůň?“

Kdosi zaklepal na dveře. Otevřela a dovnitř vešla pokojská s podnosem.

„Tamhle, madam?“

„Ano,“ řekla Joan, myslící na zcela jiné věci. Horečně se probírala novým vývojem. „Prima.“

„Mám vám nalít kávu?“

„Ne, děkuji.“ Podepsala účet a otočila se na druhou stranu. „Děkuji.“

Zrovna se chystala zatelefonovat, když si najednou uvědomila přítomnost té druhé ženy za sebou. Otočila se, ale vykřiknout už nestačila. Před očima se jí zatmělo. Joan už ležela na zemi a nad ní se skláněla mladá žena. Tasha se dala do práce.

53

Bylo pozdě večer, když King s Michelle přijeli k budovám univerzity Atticus. Ta, v níž se nacházela kancelář Thomtona Jorsta, byla zamčená. V recepci přesvědčili stážistu ve službě, aby jim dal Jorstovu domácí adresu. Jeho cihlový dům stál v rezidenční čtvrti asi dva kilometry od univerzity, v ulici lemované stromořadím. Když King zajel k chodníku, u kterého neparkovalo žádné jiné auto, zjistil, že se v domě nikde nesvítí. Došli k předním dveřím a zaklepali, ale nikdo jim neotevřel. Podívali se na malou zahrádku za domem, ale ani tam nikdo nebyl.

„Nechce se mi tomu věřit, ale Jorst musel být ve Fairmountu, když Rittera zabili,“ řekla Michelle. „Nemám jiné vysvětlení, ledaže by mu někdo z hotelu volal a řekl mu, co se stalo.“

„Každopádně se ho na to zeptáme. Bude ale muset vysvětlit, jak se dostal z uzavřeného objektu. Jedině tak mohl ohromit Reginu a pak i Kate s tou hroznou novinou.“

„Pokud ovšem připustí, že v tom hotelu vůbec byl…“

„To se dozvíme, protože se ho na to zeptám rovnou. A pak i na Reginu Ramseyovou.“

„Chceš mu připomenout, proč nepřiznal, že se s Reginou hodlali vzít?“

„Ne, zeptám se ho, proč chtěl, abychom to nevěděli. Budí to jen další podezření.“ King se podíval na Michelle. „Máš zbraň?“

„Pistole a dokumenty, všechno mám. Proč?“

„Jen se ptám. Nevím, jestli lidi tady jen tak někomu otevřou.“

„Nechceš se snad vloupat dovnitř? To je porušení domovní svobody!“

„Vážně? Kde jsi sebrala takové právnické vzdělání? Na univerzitě pro hlupáky?“

„Chci jen říct, že pokud tu Jorst není, bude lepší se jen rozhlédnout.“

„Jenže on tu je, nejspíš spí. Může nás vyrušit, když budeme uvnitř.“

„Ne nás, jenom mě! Ty jsi pořád pod přísahou.“

„Ty taky patříš do naší smečky. Vlastně jsi soudní úředník.“

„Jo, ale my právníci se umíme z lecčeho vyvinit. Na to jsme hvězdy, ty se nedíváš na televizi?“

Vrátil se do auta a vzal si baterku. Když se znovu přidal k Michelle, chytila ho za ruku. „Seane, to je šílenství. Co když tě uvidí sousedi a zavolají poldy?“

„Tak řekneme, že jsme uvnitř slyšeli někoho volat o pomoc.“

„To je výmluva choromyslných.“

King se už přesunul k zadním dveřím a zkusil je otevřít.

„Sakra!“

Michelle ulehčené vydechla.

„Díkybohu, že je zamčeno!“

King otevřel dveře a šibalsky se na ni podíval.

„Jen jsem si dělal legraci. Budu tam jen chvilku, hlídej dobře.“

„Seane, tohle ne…“

Dřív než stačila dokončit větu, vklouzl dovnitř. Michelle se rozhlížela kolem, s rukama v kapsách a předstírala, že ji nic netrápí, i když kyselina v žaludku právě sžírala žaludeční výstelky. Dokonce si chtěla i pískat, ale zjistila, že jí strachem vyschlo v krku.

„Buď proklet, Seane Kingu,“ zabručela si pro sebe.

King se ocitl v kuchyni. Když kuželem světla projížděl po místnosti, uvědomil si, že je malá a jen málo používaná. Jorst zjevně nepatřil k těm, co si doma vyvařují. King prošel do obýváku – ten byl zařízen velmi prostě, ale útulně. Kolem stěn se táhly knihovny, které byly, což Kinga nijak nepřekvapilo, plné děl Goetha, Francise Bacona, Johna Locka a samozřejmě i trvale populárního Machiavelliho.

Vedle obýváku se nacházela Jorstova pracovna, vypovídající o svém uživateli mnohem víc než předchozí místnosti. Na stole i na kožené pohovce se vršily knihy a nejrůznější lejstra, podlaha byla neuklizená a vzduch prosáklý kouřem z doutníků a cigaret. King zaznamenal na podlaze popelník plný nedopalků. Stěny opět pokrývaly levné poličky, které se prohýbaly pod tlustými svazky. King nakoukl za stůl, otevíral zásuvky a pátral na skrytých místech, ale nic záhadného neobjevil. Pochyboval, že když vytáhne nějaký ten tlustopis, vyskočí na něj tajná schránka. Přesto to ale s několika svazky udělal. Nic se nestalo.

Jorst podle svých slov pracoval na nějaké knize a stav knihovny naznačoval, že tomu tak skutečně je. Všude se vršily poznámky a různorodé výpisky. Pořádek rozhodně nepatřil k profesorovým přednostem a King se s odporem odvrátil. On sám by tady nepřežil ani deset minut, i když nutno přiznat, že v mládí jeho byt leckdy vypadal i mnohem hůř. Alespoň že z toho svinčíku vyrostl. Jorst si v něm ale zjevně hověl. King chtěl s trochou jízlivosti pozvat Michelle dál, aby se sama podívala, jak ten svinčík vypadá. Alespoň by jí to připomnělo její vlastní byteček.

Na hromadě na stole našel diář, ale nevyčetl z něj vůbec nic. Pak vyběhl po schodech nahoru. Objevil dvě ložnice, jedna z nich byla očividně používaná. Tady se Jorst přece jen snažil trochu uklízet. Oblečení měl úhledně složené v malé skříni, boty srovnané v cedrovém botníku. King se podíval pod postel, kde na něj vykoukly chuchvalce prachu. V přilehlé koupelně zůstal mokrý ručník, žádné další ručníky ani toaletní potřeby však King nenašel. Přešel do druhé ložnice určené pro hosty. Ani tady v koupelně se žádné toaletní potřeby nenacházely. Na poličce u jedné ze stěn kupodivu nebyly knihy, ale pár fotografií. King si na ně posvítil. Spatřil na nich Jorsta i řadu dalších lidí, a až na poslední rozpoznal známou tvář. Hlas přicházející zdola ho zarazil.

„Seane, vypadni. Jorst je zpátky!“

Podíval se z okna a uviděl Jorstův starý ohromný auťák, jak zajíždí na příjezdovou cestu. Zhasl baterku, strčil fotku do kapsy a opatrně, ale rychle sešel ze schodů do kuchyně, kde už na něj čekala Michelle. Dům opustili zadními dveřmi, obešli ho a počkali, až Jorst vejde dovnitř. Nakonec zaklepali.

Profesor sešel ke dveřím, zamrkal, když je uviděl, a podezřívavě se jim podíval přes rameno.

„Tam u chodníku parkuje váš lexus, že? Neviděl jsem tam ale nikoho, když jsem jel okolo, a na chodníku jste také nebyli.“

„Když jsem na vás čekal, tak jsem si na zadním sedadle trochu zdříml,“ vysvětloval King, „a Michelle byla u sousedů, aby zjistila, kdy se vracíte domů.“

Jorst nevypadal, že jim tu historku spolkl, ale pustil je do domu a usadil je v obýváku.

„Takže vy jste mluvili s Kate?“ zeptal se.

„Jo, prý jste jí o nás řekl úplně všechno.“

„Copak jste očekávali, že to neudělám?“

„Jsem si jist, že jste si velmi blízcí.“

Jorst hleděl na Kinga s velkým očekáváním.

„Na univerzitě byla pro mě jako dcera, pak se dokonce stala mou studentkou. Myslet si něco jiného by byla chyba.“

„No, když vezmeme v úvahu, že jste s její matkou zvažovali sňatek, tak nepochybně. Byl jste skoro její otčím,“ pokračoval King. „My ale ani nevěděli, že jste spolu randili.“

Jorst teď rozhodně nevypadal vyrovnaně.

„Proč byste také měli, nic vám do toho není. Omluvte mě, mám dost práce.“

„Jasně, na té knize, co píšete. O čem je, mimochodem?“

„Vás zajímá politologie, pane Kingu?“

„Zajímá mě spousta věcí.“

„Aha. Když už to musíte vědět, je to studie volebního systému v jižanských státech od druhé světové války do současnosti a jeho vliv na celkové národní volby. Podle mé teorie už dnešní Jih není totéž jako starý dobrý Jih. Právě tady jsou voliči vzhledem k obrovské vlně imigrace v posledních letech nejvíce heterogenní. Nechci tvrdit, že je to dnes bašta liberalismu či dokonce radikálních myšlenek, ale není to ten Jih, o kterém se píše v Severu proti Jihu nebo v Zabít ptáčka. V Georgii se dnes nejvíc rozrůstá imigrační vlna populace, která pochází ze Středního východu.“

„Umím si docela dobře představit, jak fascinující musí být soužití místních rodáků s muslimy a baptisty,“ podotkl King.

„Dobrá poznámka,“ pochválil ho Jorst. „Nevadilo by vám, kdybych to vaše rodáci a baptisté použil jako název jedné kapitoly?“

„Klidně. Neznal jste náhodou Ramseyovi ještě před příchodem na Atticus?“

„To tedy ne. Arnold Ramsey učil na univerzitě už dva roky, když jsem přišel já. Předtím jsem pracoval na univerzitě v Kentucky.“

„Já myslel oba dva, Reginu i Arnolda.“

„Tatáž odpověď. Až do svého příchodu sem jsem neznal ani jednoho. Proč, řekla vám snad Kate něco jiného?“

„Ne,“ odvětila Michelle rychle. „Jen to, že jste byl její matce dobrým přítelem.“

„Přátelil jsem se s oběma. Myslím, že mě měla za politováníhodného svobodného mládence a snažila se mi nástup sem nějak zpříjemnit. Byla to skvělá žena. Pomáhala nám s hodinami dramatiky a dokonce vystupovala v některých představeních. Byla to skvělá herečka, opravdu vynikající. Arnold často vykládal o jejím talentu, zvláště když byla mladší, a předpokládám, že nijak nenadsazoval. Na jevišti oslňovala a navíc byla stejně tak laskavá. Lidé ji opravdu milovali.“

„Nepochybně,“ přitakal King. „A když Arnold zemřel, dali jste se dohro…“

„Tak to nebylo,“ přerušil ho Jorst. „My jsme se začali scházet ještě před Arnoldovou smrtí. Ale jen jako přátelé.“

„Jistě. A dostalo se to až do bodu, kdy jste začali hovořit o manželství.“

„Navrhl jsem to a ona souhlasila,“ řekl chladně.

„Pak ale zemřela.“

Na Jorstově tváři naskočily známky hlubokého žalu.

„Ano.“

„Vlastně spáchala sebevraždu.“

„Říkají to.“

Michelle se do toho okamžitě vložila.

„Vy si to nemyslíte?“

„Byla šťastná, můj návrh na sňatek přijala. Dneska už si dokonce myslím, že se ne nadarmo říkalo, že jsem jí tím, že bude žít se mnou, k té sebevraždě vlastně přinutil.“

„Vy si tedy myslíte, že byla zavražděna?“

„To jste řekla vy!“ odsekl. „Jste jediní, koho to tady zajímá. Zjistěte si to. V tomhle nejsem opravdu žádný expert.“

„Jak Kate vzala vaši blížící se svatbu?“

„Dobře. Milovala svého otce a mě měla docela ráda. Věděla, že ho nechci nahradit. Věřím, že si přála, aby její matka byla šťastná.“

„Účastnil jste se protestů proti válce ve Vietnamu?“

Jorst zareagoval na změnu tématu poměrně hladce.

„Jasně, stejně tak jako miliony dalších.“

„V Kalifornii?“

„Kam vlastně míříte?“

„Co byste řekl na to, že víme o muži, který přišel za Arnoldem a nabídl mu pomoc s přípravou atentátu na Rittera? Při tom rozhovoru se zmínil i o vás,“ řekl King.

Jorst se na něj chladně podíval.

„Pak bych jen poznamenal, že ten, kdo vám to řekl, se šeredně mýlí. Jelikož ale nedokážu ovlivnit, co říkají další lidé, pak je docela možné, že to tak bylo.“

„To je fakt. Jste přesvědčen, že Arnold Ramsey konal sám?“

„Pokud mi někdo nepředloží přesvědčivé důkazy o opaku, pak ano.“

„Arnold přece nebyl žádný násilník, a přesto spáchal ten nejděsivější násilný čin – vraždu.“

Jorst pokrčil rameny.

„Kdo vlastně ví, co se děje v lidském srdci?“

„To je fakt. Arnold Ramsey byl v mládí velmi aktivně zapojený do protestního hnutí. Je možné, že právě minulost ho dovedla až k násilné smrti.“

Jorst si ho ostře změřil.

„O čem to mluvíte?“

King se rozhodl, že přišel čas vyzkoušet si Jorstovu reakci.

„Ještě jedna věc. Jel jste do hotelu Fairmount toho rána s Arnoldem Ramseym, anebo sám? Myslím toho rána, kdy byl Ritter zastřelen.“

Na Thomtonovu obraňuje třeba dodat, že se žádná reakce nedostavila. Nehnul ani brvou. „Chcete tím říct, že jsem toho rána byl v hotelu Fairmount?“

King se na něj upřeně zadíval.

„A chcete snad říct, že nebyl?“

Na okamžik se zamyslel.

„No tak dobře, byl jsem tam. Stejně jako stovky jiných. No a co?“

„No a co? Zapomněl jste na rande s Reginou a teď i na ten hotel. To jsou dost důležité věci.“

„Proč bych o tom měl mluvit? Nic jsem neudělal. A co se týče odpovědi na vaši otázku, jel jsem sám.“

„A pak jste musel z hotelu okamžitě vypadnout, jakmile se Ritter sesunul k zemi, protože jinak byste nestihl vyzvednout Reginu a dojet pro Kate uprostřed hodiny algebry.“

Jorst na ně hleděl kamenným pohledem. Na jeho čele se ale přece jen začaly perlit kapky potu.

„Z toho místa se tenkrát úprkem hnala spousta lidí. Byl jsem vyděšen stejně jako ostatní. Viděl jsem, co se stalo. Nechtěl jsem, aby se Regina s Kate vše dozvěděly z médií. Jel jsem opravdu rychle, abych jim to řekl právě já. Myslím, že jsem byl velmi taktní. A rozhodně se mi nelíbí, že děláte negativní závěry z toho, co jsem já považoval za nesobecký čin.“

King se na toho muže upřeně podíval.

„Co jste toho rána v hotelu vlastně dělal? Poráželi jste tam Rittera společně?“

„Samozřejmě že ne!“

„Co tedy?“ naléhal King.

„Byl to prezidentský kandidát a takových tu moc nebývá. Chtěl jsem ho osobně vidět. Navíc to patří k mé profesi.“

„Co když vám na to řeknu, že je to naprostá hovadina?“ poznamenal King.

„Nemusím vám nic vysvětlovat,“ odsekl Jorst.

King pokrčil rameny.

„Máte pravdu. My sem tedy pošleme FBI a tajnou službu a v klidu si o tom popovídejte s nimi. Můžeme si zavolat?“

„Počkejte, počkejte.“

King s Michelle se na něj podívali s velkým očekáváním.

„No tak dobře,“ dodal Jorst rychle. Nervózně polkl a začal chodit sem a tam. „Měl jsem o Arnolda obavy, on měl na Rittera opravdu přehnaný vztek. Bál jsem se, že by mohl provést něco ošklivého. Prosím, věřte mi, že jsem až do poslední minuty nevěděl, že chce někoho zabít. Neměl jsem ani ponětí, že má zbraň. Až do okamžiku, kdy vypálil. Přísahám.“

„Pokračujte,“ vybídl ho King.

„Arnold vůbec nevěděl, že tam jsem, já ho sledoval. Večer před tím mi řekl, že tam pojede. Zůstával jsem v pozadí. V sále se mačkal obrovský dav, takže mě neviděl. Byl od Rittera daleko a já najednou nabyl dojmu, že to z něj vyprchalo. Chtěl jsem odejít, a tak jsem se snažil prodrat k východu. Netušil jsem, že se Arnold mezitím přiblížil k Ritterovi. Když jsem se dostal ke dveřím, otočil jsem se. Právě v té chvíli Arnold vytáhl zbraň a vystřelil. Viděl jsem Rittera, jak padá, a pak jsem viděl vás, jak jste zabil Arnolda. Pak celé to místo vybuchlo. Já se hnal pryč, co to jen šlo. Dokázal jsem to rychle, protože jsem byl u dveří. Málem jsem vletěl do jedné služebné, která tam stála.“

Michelle se podívala na Kinga. Loretta Baldwinová.

Jorstova tvář zpopelavěla, když vyprávěl o celé té události.

„Nemohl jsem pochopit, proč a jak se to stalo. Byla to pro mě noční můra. Doběhl jsem k autu a co nejrychleji jsem odjel. Nebyl jsem sám, z místa činu utíkala spousta lidí.“

„Policii jste to ale nikdy neřekl.“

„Co bych jim měl říkat? Byl jsem tam, všechno jsem viděl a pak jsem zdrhl jako stovky ostatních. Úřady ode mě ani nepotřebovaly nějaké svědectví.“

„Jel jste tedy za Reginou a řekl jí to. Proč?“

„Proč? Bože, její manžel právě zabil kandidáta na prezidenta. A pak byl sám zastřelen. Musel jsem jí to říct. Copak to nechápete?“

King vytáhl fotografii, kterou vzal nahoře v ložnici, a podal ji Jorstovi. Ten snímek přijal s roztřesenýma rukama a podíval se na smějící se tvář Reginy Ramseyové.

„Chápu to, zvláště když jste ji tolik miloval,“ řekl King tiše.

54

„Tak co si o něm myslíš?“ zeptala se Michelle, když odjížděli pryč. „Nejspíš říkal pravdu. I proto, že chtěl být první, kdo bude utěšovat truchlící vdovu. To jen zvětšovalo efekt. Přítel zemřel a on se nacházel v roli hodného samaritána.“

„Pak je to cvok. Vrah ale nebude.“

„Nevím. Zůstával celou dobu v pozadí. Nelíbí se mi, že si celá ta léta nechával svou přítomnost ve Fairmountu pro sebe. Ani to, že si chtěl Reginu vzít. Tím pádem se dostává na seznamu podezřelých docela vysoko.“

Michelle najednou na sedadle poskočila, jako kdyby si sedla na připínáček.

„Počkat! Seane, možná je to nesmysl, ale teď mě něco napadlo.“ Podívala se na něj s očekáváním. „Jorst připustil, že v hotelu Fairmount byl. Miloval Reginu Ramseyovou. Co když to byl on, kdo s Ramseym mluvil a přesvědčoval ho o nutnosti Rittera zabít? On přece věděl, že Ramsey Rittera nenávidí. Byl jeho přítel a kolega. Ramsey by ho poslechl.“

„Kate ale tvrdila, že ten chlap nebyl Jorst.“

„Nebyla si ale jistá. Jorst mohl klidně změnit hlas, právě proto, že věděl o Kate v domě. Jorst by tedy mohl být tím, kdo se paktuje s Ramseym. Jdou do hotelu, oba ozbrojení.“

King už pochopil, kam svými hrozivými dedukcemi míří.

„Ramsey vystřelí, ale Jorst ne. Vyklouzne ven, skryje zbraň v komoře, kde ho uvidí Loretta. A pak se žene celou zprávu předat Regině a Kate.“

„S myšlenkami na budoucí možnou nabídku sňatku vdově.“

„V takovém případě ale čekal nějak dlouho,“ poznamenal King.

„Ne, ta nabídka mohla klidně zaznít už dřív, jenže ona mohla říct ne. Možná čekal i proto, aby na něj nepadlo žádné podezření. Nebo prostě trvalo, než se do něj Regina opravdu zamilovala.“ Podívala se na něj s velkým napětím v očích. „Co myslíš?“

„Michelle, dává to smysl, opravdu ano. Jenže Regina zemřela. Jorst by s ní takhle neskončil.“

„Ty vážně věříš, že Reginu Ramseyovou také zavraždili?“

„Jestliže Jorst nelhal a chtěli se vzít, proč by potom sama spáchala sebevraždu?“

King pomalu pokračoval.

„Kate věděla, že mluví o manželství. Jorst tvrdil, že Kate se sňatkem souhlasila.“

„Co když to ale bylo jinak?“ zeptala se Michelle.

„Co tím chceš říct?“

„Kate přece milovala svého otce. Přede mnou vyprávěla, že kdyby ho matka neopustila, tak by možná Rittera nikdy nezavraždil. Udělal to a pak také zemřel. Proto si matka chtěla vzít jeho kolegu. Pak ovšem zemřela taky.“

„Takže si domýšlíš, že ji zavraždila Kate?“

Michelle zvedla ruce.

„Je to jen další možnost. Nechce se mi tomu ale věřit, Kate se mi docela líbí.“

Povzdechl si.

„Je to jak nafukovací balón. Bouchneš do jedné strany a na druhé vyskočí boule.“ Podíval se na Michelle. „Dala jsi dohromady ty časové přímky, o které jsem tě prosil?“

Michelle přikývla a vytáhla ze své tašky poznámkový blok.

„Arnold Ramsey se narodil v roce 1949. V roce 1967 ukončil střední školu a na Berkeley studoval v období 1967 až do promoce a Ph.D. v roce 1974. V témže roce si vzal Reginu. Pak se nějakou dobu protloukali, než dostal místo na Atticusu. To bylo v roce 1982, Kate byl tehdy rok.“

Zastavila a podívala se na Seana. Měl ve tváři zmatený výraz.

„Co máš zas za problém?“

„Podle toho, co nám Kate řekla, se Ramsey zapletl do nějakých válečných protestů, při nichž zemřel policejní důstojník. Tím to všechno začalo. Pak ale tvrdila, že v Berkeley mu přiznali titul jen velmi neradi, ale protože dokončil celou práci včetně disertace, nemohli ho odmítnout. To ovšem znamená, že se ten malér musel stát v době, kdy promoval.“

„To je fakt. No a?“

„Jestli promoval v roce 1974, pak nebyl důvod protestovat proti Vietnamu. Nixon podepsal ukončení bojů na počátku roku 1973, a i když obě strany tvrdily, že ta druhá porušuje příměří, boje nezačaly znovu dřív než v pětasedmdesátém. Pokud se ta nehoda s policistou stala před Ramseyho Ph.D., pak by ho určitě vyloučili.“

Michelle si poposedla.

„Myslím, že máš pravdu.“

„Pokud ale Ramsey neprotestoval proti válce ve čtyřiasedmdesátém, kdy byl ten polda zabit, proti čemu tedy protestoval?“

Michelle si najednou louskla prsty.

„1974? Tys hovořil o Nixonovi? Watergate. Je to správně?“

King zamyšleně přikývl.

„To docela sedí. Ramsey patřil k těm, kteří by proti Nixonovi protestovali a žádali jeho rezignaci, kterou nakonec stejně v srpnu podal.“

„Kate řekla, že k těm protestům došlo v L.A.“

„Ne, řekla jen, že to tvrdila její matka. A taky řekla, že Regina před smrtí dost pila. Klidně si mohla splést průběh událostí, data i místo.“

„Takže k tomu zabití mohlo dojít ve Washingtonu D.C., nikoli v L.A., a v době nepokojů kolem Nixona, a ne v době vietnamských protestů?“

„Pokud by to byla pravda, pak najdeme spoustu materiálů.“

„A možná i tu právní firmu, co se za Ramseyho postavila. Myslíš, že je také z D.C.?“

„Nevím, ale doufám, že ji najdeme.“ King vytáhl telefon a vyťukal řadu čísel. „Dám to dohromady s Joan. Takové informace dokáže vykopat velmi spolehlivě.“

Jeho hovor však nikdo nepřijal. King jí tedy nechal alespoň vzkaz a pak pokračoval.

„Jestli za něj někdo intervenoval a postavila se za něj právní firma, myslím, že ji dokážeme vysledovat.“

„A co když ne? Nemůžeš přece spoléhat jen na nějaké drby. Jorst třeba jen házel kamení po radních v L.A. Myslím, že najít někoho, kdo byl v té době u toho, bude nejspíš už úplně nemožné. Pokud tedy něco najdeme, pak jedině ve veřejných zdrojích a tam nebude nic moc.“

King přikývl.

„Co říkáš, zní sice logicky, ale stejně se o to musíme pokusit. Bude nás to stát jen trochu času.“

„To jo,“ souhlasila Michelle. „Mám jen takový nepříjemný pocit, že se nějak moc rychle blížíme k cíli.“

55

King s Michelle přespali v hotelu nedaleko Atticusu a do Wrightsburgu se vrátili druhý den dopoledne. Parks na ně čekal v Kingově domě.

„Nevíte něco o Joan?“ zeptal se King. „Večer jsem jí volal, ale nebrala to.“

„Já s ní večer mluvil. V té hromadě, co jsem přivezl, prý našla nějaké kompromitující materiály o Bobu Scottovi.“

Řekl jim o příkazu k zatčení v Tennessee.

„Pokud jde skutečně o našeho Boba Scotta, může nás to někam dovést a přinést odpovědi na pár otázek,“ řekl King.

„Zavolejte Joan znovu a zkusme si věci naplánovat.“

King vyťukal Joanino číslo, ale telefon opět nikdo nezvedal. Zavolal tedy do hotelu, kde bydlela. Když mluvil s recepční, tvář mu postupně bledla a podlamovala se mu kolena. Praštil telefonem a vykřikl.

„Sakra!“

Parks s Michelle na něj překvapeně pohlédli.

„Seane, co se děje?“ zeptala se tiše.

King zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Joan… unesli ji!“

Joan byla ubytována v bungalovu vzadu na pozemku hotelu U Cedru. Na podlaze zůstala její kabelka a mobilní telefon. Podnosu s jídlem se nikdo ani nedotkl. Na zemi ležely i lodičky, které měla minulý den na nohou, jedna z nich měla zlomený podpatek. K bungalovu se dalo zajet až k zadním dveřím, takže Joan pravděpodobně odvezli, aniž si někdo něčeho všiml.

Když k hotelu dorazili King s Michelle a Parksem, na místě už byl náčelník Williams se svými lidmi, činil prohlášení a sbíral jen hrstku důkazů.

Velmi pečlivě vyslechli hotelového číšníka, který měl Joan do pokoje přinést svačinu. Byl to mladík pracující v hotelu pár let a tou událostí byl zcela otřesen. Vykládal, že když šel s objednávkou do Joanina bungalovu, přistoupila k němu mladá žena. Když té dámě potvrdil, že je objednávka určena pro Joan, prohlásila se za její sestru, která právě přijela na návštěvus tím, že chce Joan překvapit. Prý jí podnos doručí sama. Vypadalo to úplně nevinně. Byla to navíc krásná žena a dala mu dvacku. Podal jí podnos a odešel. Víc toho neví.

Náčelník Williams došel až k nim.

„Ksakru, teď tu mám samé vraždy a únosy. Kdysi to bývalo takové klidné místo.“

Náčelník jim dovolil, aby si vzali krabici s dokumenty o Bobu Scottovi, kterou Joan vyhodnocovala. Trojka si udělala na parkovišti malou konferenci a Parks jim slovo od slova zopakoval rozhovor, který měl s Joan.

„Muselo se to stát jen krátce poté, co jsem zavěsil. Vyhrabala něco na Boba Scotta. Já jen poznamenal, že to byl dobrý vnitřní krtek, který mohl komusi pomoci Rittera dostat, ale že o tom nejsem přesvědčen. Čekali jsme, až se vrátíte z té schůzky s Kate Ramseyovou, abychom společně naplánovali další postup.“

King došel k Joanině BMW a prohlédl vůz, zatímco Parks si šel dovnitř popovídat s Williamsem. Policie už auto prohledala, ale nic nenašla. Michelle došla ke Kingovi a položila mu ruku na rameno.

„Jsi v pořádku?“

„Mohl jsem to předpokládat,“ sykl.

„Jak? Nejsi přece psychopat.“

„Mluvili jsme s tolika lidmi. Mildred Martinovou zabili krátce poté, co jsme byli u ní. Nebyla to náhoda, že šli po Joan.“

„Nebo po tobě! Co jsi měl dělat, starat se o ni jako chůva? Neznám tu ženu moc dobře, ale určitě by s něčím podobným stejně nesouhlasila.“

„Michelle, jenže já se o to ani nepokusil! Její bezpečnost mě nijak netrápila. A teď…?“

„Pořád ji můžeme najít. Živou!“

„Nechci být neuctivý, ale těch živých po nás moc nezbylo.“

Parks se vracel.

„Jdu se podívat na toho Scotta v Tennessee. Pokud je to on, vezmu s sebou pár chlápků a donutíme ho mluvit. Jestli chcete, pojeďte se mnou.“

„To tedy chceme,“ odvětila Michelle za oba.

56

Když Parks odešel, aby ověřil totožnost Boba Scotta, Michelle s Kingem se vrátili do Seanova domu. Michelle pro oba uvařila, ale Sean se někam vytratil. Nakonec ho zahlédla sedícího v doku a vydala se k němu.

„Uvařila jsem polévku a udělala chlebíčky. Nejsem sice domácí kuchta, ale jíst se to dá.“

„Díky,“ řekl nepřítomně. „Budu tam za chvilku.“

Michelle se posadila vedle něj.

„Myslíš na Joan?“

Podíval se na ni a pokrčil rameny.

„Netušila jsem, že jste ještě pořád takoví přátelé.“

„To nejsme,“ řekl klidněji. „Nejsme. Ale před nějakou dobou v tom bylo mnohem víc.“

„Seane, já vím, že je to pro tebe těžké.“

Chvilku tam jen tak seděli.

„Úplně mě oslepila,“ řekl King.

„Cože?“ vyhrkla Michelle ostře.

„V tom výtahu. Ano, tehdy mě úplně oslepila.“

„Oslepila? Jak?“

„Kabát a pod ním nic. No tak, vždyť jsi stejně věděla, že se něco podobného stalo. Už od okamžiku, když ses dozvěděla o těch kalhotkách na lustru.“

„Možná ano. Proč to ale udělala? Byli jste přece ve službě.“

„Protože pod dveřmi našla zprávu, kterou považovala zamou. Prý mě má překvapit ve výtahu. Po noci, kterou jsme spolu strávili, předpokládala, že myslím na odpovídající pokračování toho představení.“

„Pokud chtěli odvést tvou pozornost, jak mohli vědět, že to s Joan vyjde a kdy přesně má sjet dolů?“

„To setkání bylo naplánované od 10.00 do 10.35. Věděli to. Ten, kdo plánoval zabití Rittera, věděl přesně, jaký časový rozsah má k dispozici. V poznámce stálo kolem 10.30. Kdyby to neudělala, i přesto by se pokusili Rittera zabít.“

„Pro Joan to však bylo velmi riskantní. Udělat to nemusela.“

„Kvůli lásce se občas dělají i nepřístojné věci.“

„Myslíš, že byla tak zamilovaná?“

„Alespoň mi to tak řekla. Celou tu dobu si totiž myslela, že jsem byl do Ritterova zabití zapleten. Domnívala se, že jsem to na ni ušil. Když si ale přečetla tu zprávu připevněnou na těle Susan Whiteheadové, uvědomila si, že nás oba jen využili. Ta zpráva jasně ukazovala na někoho, kdo tu akci celou zosnoval. Zpráva pod Joaninými dveřmi byla využita k tomu, aby s pomocí Joan odvrátili mou pozornost. Měla si myslet, že jsem to psal já. O té zprávě ani o tom, co dělala ve výtahu, pak ale nemohla nikomu říct, protože by jí to zničilo kariéru.“ Odmlčel se. „Ptala se mě, proč jsem ji podezříval a proč jsem to nikdy nikomu neřekl.“

„Co jsi jí odpověděl?“

„Nic. Možná ani nevím proč.“

„Nejspíš jsi nikdy nevěřil tomu, že je vinna jinak než tím, že se jen šeredně nechala napálit.“

„Pamatuju si ten pohled v jejích očích, když došlo k výstřelu. Nikdy jsem neviděl nikoho tak šokovaného. Ne, ona do toho komplotu nepatřila.“ Pokrčil rameny. „Sakra, copak na tom záleží?“

„Jak jsi řekl, láska dokáže dělat nepřístojné věci. To ale také znamená, že ten, kdo celé spiknutí připravil, moc dobře věděl, co k Joan cítíš. Že ji nezradíš. Mělo to dvojí účinek, oba dva jste měli svázané ruce.“ Zvědavě se na něj podívala. „Seane, mít o někoho strach není zločin.“

„Občas mi připadá, že je. Je to dost rozptylující, když se do tvého života vrací někdo, koho, jak se domníváš, jsi už navždy ztratila.“

„Zvláště když to, co sis celých osm let myslel, není pravda.“

„Já Joan nemiluju,“ ohradil se King. „Ale záleží mi na tom, aby byla v pořádku. Chci ji zpátky živou.“

„Uděláme, co jen bude možné.“

„Nemusí to stačit,“ řekl hořce. Pak vstal a zamířil k domu.

Když dojídali oběd, zazvonil Kingův telefon. Zvedl ho, chvilku naslouchal a vypadal velmi překvapeně.

„Je to pro tebe. Říká, že je tvůj otec.“

„Díky. Dala jsem mu tvé číslo, doufám, že ti to nevadí. Příjem mobilního signálu je tady dost slabý.“

„To je v pořádku,“ řekl a podal jí telefon přes stůl.

Michelle hovořila s otcem asi pět minut. Pak si napsala na kousek papíru pár informací, poděkovala a zavěsila. King zatím oplachoval nádobí a rovnal ho do myčky.

„Co ses dozvěděla?“

„Jak už jsem ti říkala, všichni chlapi v naší rodině jsou u policie. Mluvila jsem s tátou, dělá náčelníka v Nashvillu. Navíc sedí ve výborech snad ve všech policejních spolcích. Požádala jsem ho, aby se podíval po stopách toho incidentu v D.C. Aby našel něco, co by dokazovalo smrt policisty během protestů někdy kolem roku 1974.“

King si utřel ruce do ručníku a postavil se před ní.

„A co zjistil?“

„Jméno, jedno jméno, které nás může vést dál.“ Podívala se na poznámky. „V policejní jednotce tehdy sloužil jakýsi Paul Summers. Teď už je na penzi a žije v Manassasu. Táta ho zná a on je ochoten si s námi promluvit. Táta věří, že nám Summers může hodně pomoci.“

King si natáhl sako.

„Jedeme.“

Když vycházeli ven, Michelle si nedokázala odpustit drobnou poznámku.

„Seane, nemůžu souhlasit s tím, že jsi celá ta léta mlčel o tom, co Joan udělala. Ale na druhé straně tě za to obdivuju. Loajality si je třeba velmi vážit.“

„Opravdu? Promiň, ale nesouhlasím. Loajalita, víš, stojí občas za pěkné hovno.“

57

Paul Summers žil ve virginském Manassasu, ve třicet let staré terasovité farmě ze všech stran obklopené moderní zástavbou. Přišel jim otevřít v džínsech a tmavě červeném tričku týmu amerického fotbalu Redskins. Usadili se v malém obýváku. Nabídl jim něco k pití, ale oba odmítli. Mohlo mu být přes pětašedesát, mě! bílé vlasy, široký úsměv, pihovatou tvář a široká ramena. Nechyběl pivní břich.

„Sakra, tak tys holka Franka Maxwella?“ obrátil se k Michelle. „Kdybych ti vykládal všechno, co o tobě tvůj táta napovídal na všech těch našich schůzích, byla bys rudější než tohle tričko, co mám na sobě.“

Michelle se usmála.

„Tátova malá slečna. Občas toho bylo až dost.“

„Ksakru, kolik tátů se může pochlubit takovou dcerou, jako jsi ty? Já bych se taky vytahoval.“

„Jenže občas vám tahle dáma naznačí, že jí nesaháte ani po kotníky,“ poznamenal King a mrkl na Michelle. „Ale když ji poznáte blíž, uvědomíte si, že je to taky jen člověk.“

Summers nasadil zadumaný výraz.

„Sleduj u ten Brunův případ a musím říct, že to pěkně smrdí. Párkrát jsem dělal pro tajnou službu a už jsem slyšel, co si chráněnci dovolí a jak nechávají svou ochranku na holičkách. Michelle, pěkně tě vypekli, to ti teda povím. Je to jasné jak facka.“

„Děkuju, že to říkáte. Můj táta se zmínil, že pro nás možná máte nějaké informace.“

„Přesně tak. Když jsem ještě sloužil, měl jsem za úkol vést kroniku, a to vám povím, tenkrát to byla zajímavá doba. Lidi si dneska myslí, že se Amerika zbláznila, ale spíš by se měli podívat do šedesátých a sedmdesátých let.“ Když mluvil, vytáhl jednu složku. „Mám pro vás tohle a myslím, že je to ono.“ Nasadil si brýle na čtení.

„Aféra Watergate v roce 1974 rozdělila celou zemi. Lidi se chtěli Nixonovi pomstít.“

„Řekl bych, že se to tenkrát trochu vymklo z kontroly,“ poznamenal King.

„To tedy ano. Washingtonská policie byla nasazena v masovém měřítku, ale stejně nikdy nevíte.“ Upravil si brýle a chvilku si četl v poznámkách. „K vloupání do budovy Watergate došlo v létě dvaasedmdesátého. Asi o rok později se země dozvěděla o Nixonových páscích. Odvolal se na své pravomoci a odmítl je vydat. Věci nabraly na obrátkách a lidi požadovali impeachment poté, co v říjnu 1973 odvolal zvláštního prokurátora. V červenci 1974 rozhodl Nejvyšší soud proti Nixonovi, aby pásky vydal. A on pak následně v říjnu rezignoval. Ale ještě před tím soudním rozhodnutím, někdy v květnu 1974, bylo v D.C. opravdu horko. Po Pensylvania Avenue se valily tisíce protestujících. Měli jsme zvláštní pořádkovou jednotku, jízdní oddíl, Národní gardu, stovky tajných agentů, jednotku zvláštního určení SWAT a dokonce i tank. Však víte, jak to chodí. Byl jsem ve službě už deset let, viděl jsem spoustu demonstrací, ale přesto jsem se opravdu bál. Připadal jsem si jako v rozvojové zemi, a ne jako ve Státech.“

„Prý zemřel nějaký policista?“ zeptala se Michelle.

„Policista ne, ale příslušník Národní gardy,“ řekl Summers. „Našli ho v jedné uličce s rozbitou hlavou.“

„Někdo byl poté zatčen,“ shrnoval King. „Jak si ale mohli být jisti, kdo to udělal? Všude přece vládl chaos.“

„Proto někoho zavřeli a chtěli ho obžalovat, ale pak to utichlo.Nebylo pochyb, že ten gardista to odnesl a někdo ho prostě zabil. Psalo se o tom v novinách, ale pak Nejvyšší soud rozhodl proti prezidentovi a Nixon v srpnu čtyřiasedmdesátého rezignoval. Nic jiného najednou nebylo důležité. Lidi na toho mrtvého nějak zapomněli, zkrátka to utichlo. Po atentátu na RFK, na Martina Luthera Kinga, po Vietnamu i Watergate měli lidé politiky dost.“

King se naklonil dopředu.

„Víte, kdo byl ten obviněný, kdo ho zatýkal a kdo byl žalobcem?“

„To bohužel ne, stalo se to už před třiceti lety. Já s tím případem neměl vůbec nic společného, jen jsem o tom slyšel. Ani bych si nevzpomněl, pokud byste nějaká jména měli vy.“

„A co v novinách? Říkal jste, že se o tom dost psalo.“

„To sice ano, ale pochybuju o tom, že by někoho jmenovali.

V té době se děly divné věci a média vládním složkám vůbec nedůvěřovala. Švindlů bylo z naší strany až dost. Zvlášť když se ve městě objevili ti vlasatci, hipíci. Někteří kolegové s nimi neměli trpělivost. Všude se razilo jediné heslo – my proti nim.“

„Jak to, že to pak utichlo?“ divila se Michelle. „Třeba to bylo od počátku zfalšované.“

„Možná. Nevím to ale jistě.“

„Každopádně vám děkujeme za pomoc,“ rozloučil se King.

Summers se usmál.

„Budete mi děkovat ještě víc,“ řekl a podal, mu kousek papíru. „Mám pro vás přece jen jedno jméno. Donald Holmgren.“

„Kdo to je?“ zeptala se Michelle.

„Tehdejší ochránce lidských práv. Tenkrát protestovali hlavně puberťáci a víc než polovina z nich ani pořádně nevěděla, o co jde. Hipíci a ti další protestující si prostě vybrali Nixona. Ten mohl za všechno. Nikdo se nemohl divit, že se pak do něčeho namočili. Nemívali peníze na obhájce, tak je zastupoval veřejný ochránce práv. Holmgren vám možná něco řekne. Je už v důchodu a bydlí v Marylandu. Nemluvil jsem s ním, ale když zvolíte správnou taktiku, leccos se dozvíte.“

„Paule, děkujeme,“ rozloučila se i Michelle. „Jsme vám zavázáni,“ dodala ještě a objala ho.

„No tedy! Řekni tomu tvému staroušovi, že o tobě vůbec nelhal. Hrozně bych si přál, aby moje děti byly aspoň z půlky takové, jako jsi ty.“

58

Donald Holmgren bydlel na předměstí Rockvillu v Marylandu. Jeho dům byl přeplněn knihami, časopisy a kočkami. Zcela prošedivělý sedmdesátník v pulovru a volných kalhotách byl vdovcem. Z pohovky shodil pár koček a knih a King s Michelle se posadili.

„Jsme opravdu rádi, že jste nás přijal, aniž jsme se ohlásili dopředu,“ řekl King.

„To je v pořádku, stejně toho nemám moc na práci.“

„Jsem si ale jistá, že tehdy jako obhájce lidských práv jste si užil až dost,“ poznamenala Michelle.

„To tedy ano. Prožil jsem v úřadě hodné zajímavého.“

„Jak jsem se zmínil do telefonu,“ začal King, „vyšetřujeme smrt gardisty někdy z května čtyřiasedmdesátého.“

„Správně, na ten případ si velmi dobře pamatuju. Zabití příslušníka Národní gardy se díkybohu tak často neřeší. Tenkrát to ale byl velký případ. Byl jsem zrovna u federálního soudu, když ta demonstrace začala. Přerušili jednání a všichni se šli dívat na televizi. Nikdy předtím jsem nic takového neviděl a ani už nikdy vidět nechci. Připadalo mi, že chtějí vzít Bastilu útokem.“

„Víme, že nejdřív byl z toho zločinu kdosi obviněn.“

„Také správně. Začalo to jako vražda prvního stupně, ale v průběhu vyšetřování se obvinění postupně zmírňovalo.“

„Takže vy jste byl aktérem toho případu?“

„To byl,“ zazněla překvapující odpověď. Michelle s Kingem si vyměnili pohledy. „Pracoval jsem v Úřadu na ochranu lidských práv šestnáct let a začal jsem už v době, kdy to byla jen Agentura právní pomoci. Obhajoval jsem opravdu významné případy. Musím ale přiznat, že to vlastně nikdo nikdy ani nechtěl.“

„Důkazy proti obviněnému tedy byly velmi průkazné,“ shrnovala Michelle.

„Kdepak, důkazy byly jen nepřímé. Pokud si na to dobře vzpomínám, zavřeli chlapa, co byl právě v uličce, když se ten zločin stal. Mrtvola, ještě k tomu v uniformě, a banda hipíků pobíhající kolem a házející kameny. To je přece rovnou návod na katastrofu. Myslím, že zavřeli prvního, na kterého narazili. Město bylo tehdy v obležení, víte, nervy praskaly. Pokud mě paměť neklame, ten pachatel byl univerzitní student. Vlastně jsem ani nevěřil, že to udělal, ale pokud ano, tak neúmyslně. Mohlo tam jednoduše dojít ke strkanici, ten voják spadl a rozbil si hlavu. Navíc bylo všeobecně známo, že si žalobci občas případ rádi upraví podle svého. Měli jsme tenkrát dokonce policajty pod přísahou, a oni si klidně vznášeli falešná obvinění a falšovali důkazy. Tak to tenkrát fungovalo.“

„Pamatujete si jméno vašeho mandanta?“

„Snažím se vzpomenout už od vašeho telefonátu, ale nejde mi to. Byl to mladík, velmi inteligentní, na víc si nevzpomínám. Od té doby jsem vedl tisíce případů a tenhle jsem dlouho neměl. Pamatuji si lépe trestní kodex než jména. Je to už třicet let.“

King to zkusil.

„Arnold Ramsey?“

Holmgren mírně otevřel rty.

„Nemůžu to odpřísáhnout, ale asi ano. Jak to víte?“

„To by zabralo spoustu času. Arnold Ramsey, pravděpodobně jeden a tentýž, zabil před osmi lety Clydea Rittera.“

Holmgrenovi povadla čelist.

„Tentýž chlap?“

„Jo“

„Pak se z toho ovšem neměl dostat.“

„Tenkrát jste toho ale nelitoval, nebo ano?“

„Ne. Jak už jsem zmínil, ten případ byl jen okrajový a já neměl moc faktů, se kterými šlo pracovat. Chtěli z toho mít exemplární příklad. Vláda chtěla prohlášení, ne obviňování. Proto mě z toho případu nakonec stáhli.“

„Proč?“

„Mandant dostal právní zastoupení. Nějakou firmu, ale ne z města. Myslím, že byla odtamtud, odkud Ramsey pocházel. Předpokládal jsem, že se jeho rodina dozvěděla, co se stalo, a poslala někoho, aby ho z toho vysekali.“

„Vzpomenete si na jméno té firmy?“ zeptala se Michelle. Zamyslel se.

„Ne. Příliš dlouhá doba a strašně moc případů.“

„Té firmě se tedy podařilo obvinění rozbít?“

„Nejenom to, dokonce mu prý vymazali i záznam z rejstříku, všechny detaily. Museli být opravdu dobří. Vzhledem k mým zkušenostem s vládou se v pozdějších případech podobný kousek podařil jen málokdy.“

„Říkal jste také, že žalobci se v té době chovali velmi neeticky. Mohli být uplacení?“ navrhoval King. „Myslím poldové i žalobci.“

„Klidně,“ souhlasil Holmgren. „Když už jste ochoten falšovat důkazy, tak vzít úplatek, aby se obvinění stáhlo, je jen další krok. Žalobcem byl tehdy mladičký ambiciózní kariérista, podle mého pěkný slizák. Uměl ale dobře hrát a dostával se ke stále lepším a lepším ritům. Nikdy jsem ho nepřistihl při něčem neférovém, i když ostatní to dělali běžně. Pamatuji si také, že jsem litoval jeho šéfa, který na sebe vzal celou tu blamáž, když se ukázalo, co všechno se v jeho úřadu děje.“

King s Michelle se podívali na toho starce, naprosto zaskočeni jeho prohlášením. King nakonec promluvil.

„Kdo byl tím žalobcem v případu Arnolda Ramseyho?“

„Na toho chlapa nikdy nezapomenu, nedávno se ucházel o místo prezidenta a unesli ho. John Bruno.“

59

King s Michelle zamířili od Holmgrena do richmondského Centra pro politiku. Kate tam ale nebyla. Recepční jim po nějaké době sdělil Katrino domácí telefonní číslo, hovor však přijala její spolubydlící. Nevěděla, kde Kate je. Prý nebyla doma už od rána. Když se Michelle dívky zeptala, zda si s ní mohou popovídat, po chvilce váhání souhlasila.

Michelle se cestou obrátila na Kinga.

„Myslíš, že Kate ví o Brunovi a jejím otci? Neříkej to, prosím. Ona to vědět nemůže.“

„Mám dost nepříjemný pocit, že se mýlíš.“

Dojeli ke Katrinu bytu a hovořili s její spolubydlící. Jmenovala se Sharon. Nejdřív se jí moc mluvit nechtělo, ale když Michelle ukázala odznak, začala spolupracovat. S jejím souhlasem si prohlédli Katrinu malou ložnici, ale nenašli nic, co by jim pomohlo. Kate četla vážné knihy a její pokoj byl přecpán svazky, které se hodily spíš do studovny akademiků. Na horní poličce ve skříni našel King krabici. Uvnitř se nacházela sada k čištění pistole a devítimilimetrové náboje. Podíval se zlověstně na Michelle, která jen nechápavě zavrtěla hlavou.

„Proč má Kate zbraň?“ zeptal se King Sharon.

„Prý ji přepadli, alespoň mi to tak řekla. Koupila si ji před sedmi, osmi měsíci. Vůbec se mi to nelíbí, že ji tady má, ale vlastní plnou licenci. Chodí cvičit na střelnici. Je v tom dobrá.“

„To je potěšitelné. Když dnes odešla, měla tu pistoli s sebou?“

„Nevím.“

„Chodí někdo Kate navštěvovat? Má přátele i mimo univerzitu? Nějaký muž?“

„Pokud vím, tak nechodí ani na rande. Je pořád na nějaké manifestaci, účastní se pochodů nebo jednání rady, jen aby někde protestovala. Občas už mě s tím vším, co se jí honí hlavou, docela otravuje. Já se radši starám o to, aby byl můj kluk se mnou šťastný, než abych chtěla změnit svět.“

„To chápu. Já ale spíš mluvím o muži tak kolem padesátky.“

Popsal Thomtona Jorsta, ale Sharon zavrtěla hlavou.

„Ne, to ne. Občas jsem ji ale viděla, jak před domem vystupuje z nějakého auta. Nevím, kdo řídil, ale chlap to byl. Když jsem se jí ptala, kdo to je, hned se vymlouvala.“

„Můžete ten vůz popsat?“

„Velký mercedes.“

„Takže bohatý chlápek. Kdy jste ho viděla poprvé?“ zeptala se Michelle.

„Tak před devíti nebo deseti měsíci. Vzpomínám si dobře, protože hned nato začala Kate psát postgraduální práci. Pokud s ním chodila, tak ale ne tady Jenže ona tu stejně nikdy není.“

Zatímco si povídali, Michelle přiložila sadu na čištění zbraně k uchu a zatřásla s ní. Ozvalo se slabé chrastění. Strčila prsty dovnitř a ven vytáhla malý klíč. Ukázala ho Sharon.

„Nevíte, kam by mohl patřit? Vypadá to na nějakou schránku.“

„Pár jich je v suterénu,“ odvětila Sharon. „Nevěděla jsem, že ji Kate má.“

Michelle s Kingem sešli dolů, našli komoru se skříňkami, přiřadili číslo k té správné a otevřeli ji. King rozsvítil a najednou hleděli na řadu krabic. King se zhluboka nadechl.

„Tohle nás buď zničí, anebo jsme na narazili na zlatý poklad.“

Prošli čtyři krabice a měli odpověď. Ve všech byly velmi pečlivě roztříděné informace o dvou událostech. Tou první byl atentát na Rittera. King s Michelle se probírali desítkami článků a fotografií, včetně několika Kingových, na dvou byla Kate se smutnýma očima a na jedné dokonce Regina Ramseyová. Text byl přeškrtán propisovačkou.

„Ani mi to nepřipadá divné, že sbírala ty dokumenty,“ poznamenala Michelle. „Byl to koneckonců její táta.“

Druhá událost už jim ovšem připadala mnohem hrozivější. Informace o Johnu Brunovi začínaly od jeho prvních kroků na postu žalobce až k jeho prezidentské kandidatuře. King zaznamenal dva zažloutlé novinové články o korupci v úřadu státního návladního v D.C. Pořád se v nich hovořilo o Billu Martinovi, ale o Brunovi ani zmínka. Kate si však do odsazeného pruhu každé stránky dopsala ‚John Bruno‘.

„Do hajzlu,“ ulevil si King. „Koukám, že se naše malá politická aktivistka plete do dost vážných věcí. Bez ohledu na to, zda si to Bruno zaslouží či ne, si ho dosadila do rovnice jako podvádějícího žalobce, který zničil život jejího otce.“

„Nechápu ale,“ podivovala se Michelle, „jak se k nim dostala. Vždyť ty noviny vyšly dávno v minulosti. Odkud je má?“

„Ten chlap v mercedesu. To on ji dovedl k tomu, že nenávidí Bruna. Obviňuje ho za konec akademické kariéry svého otce, ale třeba v tom ten Bruno vůbec nemá prsty. Možná také obviňuje Bruna za otcovu smrt s tím, že kdyby byl na Harvardu nebo Stanfordu, byl by šťastný se svou ženou, která by mu neutekla, a on by nikdy nestřílel na někoho takového, jako je Ritter.“

„Jaký by to ale mělo smysl?“

„Pomsta? Pro Kate či pro někoho jiného.“

„Jak do toho ale zapadá Loretta Baldwinová, Ritter a ten zbytek?“

King zvedl na znamení porážky obě ruce.

„No, tak to bych taky rád věděl. Jedno vím ale jistě. Kate je jen špička ledovce. A najednou i její role dostává nový smysl.“

Podívala se na něho.

„Kate s námi chtěla mluvit, aby nám řekla o Thomtonu Jorstovi věci, které se jí zničehonic vybavily.“

„Myslíš, že ji opět využili k tomu, aby nám to řekla? Aby nás odvedla ze stopy?“

„Možná. Klidně to ale mohla udělat schválně jen sama za sebe.“

„Třeba říká pravdu,“ namítla Michelle.

„Děláš si legraci? Nikdo nám pravdu zatím neřekl. Proč by to mělo být najednou jinak?“

„Pak ovšem musím připustit, že Kate Ramseyová je skvělá herečka. Nikdy bych si nepomyslela, že je v tom také zapletená.“

„Když vezmu v úvahu, že její matku považovali za předurčenou pro jeviště, klidně mohla ty geny zdědit.“ King se najednou zamyslel. „Prozvoň Parkse a ověř, co ví na toho Scotta. Najednou mě ten bývalý velitel ochranky eminentně zajímá.“

Jak se ukázalo, Parks měl v několika následujících hodinách plné ruce práce. Sdělil jim adresu v Tennessee a také je upozornil na pár podezřelých souvislostí. Scottova adresa představovala venkovskou parcelu o rozloze třiceti akrů v horách na východě. Za druhé světové války byl pozemek využíván armádou jako ležení, před dvaceti lety ho prodali soukromníkovi a od té doby změnil majitele ještě několikrát.

Parks hovořil s Michelle po telefonu.

„Když jsem se dozvěděl, že ten pozemek patřil armádě, najednou mi bylo divné, k čemu by ho Scott vlastně mohl použít. Žil nějakou dobu v Montaně, byl to voják každým coulem. Proč se tedy přestěhoval? Koukal jsem do map, nákresů a diagramů a zjistil jsem, že pod tím pozemkem je bunkr. Během studené války jich armáda společně s vládou postavila tisíce, od malých a jednoduchých až po ty obrovské, jako je například Greenbrier Resort v západní Virginii, sloužící pro Bílý dům v případě atomové války. Ten Scottův je docela dobře vybavený, má různé místnosti, kuchyň, koupelny, střelnici, čističku vody i vzduchu. Sakra, armáda na to úplně zapomněla, když ten pozemek prodávala. A je tam ještě jedna zajímavá věc – cely pro válečné zločince v případě invaze!“

„Vězení!“ vyhrkla Michelle. „Pro unesené prezidentské kandidáty!“

„Přesně tohle mě napadlo. A navíc je tohle místo v Tennessee jen dvě hodiny jízdy autem od místa, kde byl Ritter zabit a Bruno unesen. Ta tři místa jsou vlastně vrcholy trojúhelníku.“

„Takže si myslíte, že Bob Scott je náš Bob Scott?“ zeptala se Michelle.

„Jsem si tím jistý. Ale co se týče příkazu k zadržení, bude dost obtížné ho najít, protože ten bunkr je velmi hluboký.“

„Přesto tam za ním chcete jet?“ zeptala se Michelle.

„Našli jsme spřízněného soudce v Tennessee, který vydal příkaz k domovní prohlídce. Prohledáme to místo pod nějakou záminkou, nechci, aby někoho zastřelili. A až budeme uvnitř, uvidíme, co najdeme. Jde o akci na samé hranici zákona, ale najednou mám pocit, že můžeme Bruna dostat zpátky dřív, než se mu něco stane. Přitom přibereme i toho Scotta. Stálo by to za to. Právníky k tomu pustíme až pak.“

„Kdy odjíždíte?“

„Chvilku bude trvat, než celou akci připravíme, a navíc potřebujeme denní světlo. Nemám chuť, aby ten psychopat Scott zahájil kobercovou palbu na podle něj nepovolané osoby. Je to tak pět, šest hodin jízdy, takže zítra brzo ráno. Ještě pořád chcete jet s námi?“

„Ano,“ řekla Michelle a podívala se na Kinga. „Třeba i my tam někoho najdeme.“

„Koho zase?“ zeptal se Parks.

„Jednu studentku, která truchlí už příliš dlouho.“

Ukončila hovor a převyprávěla Kingovi jeho obsah. Pak vytáhla list papíru a začala si na něj čmárat své domněnky.

„Tak tedy. Klidně může platit moje druhá briskní teorie, ve které je Jorst mimo. Zkusme to, bod po bodu,“ začala. „Scott připravuje Ritterovu vraždu společně s Ramseym, je to jakýsi vnitřní spojenec. Nevím ale proč, možná pro peníze, možná z důvodu dosud neznámé pomsty proti Ritterovi.“ Luskla prsty. „Počkat. Zní to sice podivně, ale co když Scottovi rodiče dali veškeré peníze tomu Ritterovi, když byl ještě kazatelem? Vzpomeň si, co o něm Jorst říkal. Když jsem si procházela Ritterovy materiály, ukázalo se, že je velmi bohatý, nejspíš právě z těch rádoby darů jeho církvi, z níž měl prospěch jedině on sám.“

„Už jsem o tom také přemýšlel, jenže tahle teorie nestojí na faktech. Pracoval jsem se Scottem po celé roky a znám jeho život. Rodiče mu zemřeli, když byl ještě dítě. A stejně neměli žádné peníze, které by mu mohli odkázat.“

Posadila se zpátky s otráveným pohledem.

„Tak jinak. Peníze mohly být dobrým motivem. Co ten Sidney Morse? On bohaté rodiče měl, třeba dali ty peníze Ritterovi právě oni. Pak by se Morse mohl zaplést do Ritterovy smrti.“

„Ne. Když jeho matka zemřela, odkázala je Morsovi. Vím to docela určitě, protože zemřela v průběhu volební kampaně, na které začal Sid dělat. Každopádně ale víme, že Ritterův a Brunův případ spolu souvisejí. I kdyby měl však Sidney něco společného s Ritterovou smrtí, nemůže být spojován s Brunovým únosem. Mohl by ho tak maximálně srazit tím tenisákem.“

„To je pravda. Pak tedy předpokládejme, že je za tím vším Bob Scott. Krok číslo jedna. Klidně mohl dostat zaplaceno za to, aby všechno zorganizoval. Stálo ho to sice kariéru, ale to je fuk. Odchází a začíná si žít svůj nový život v Montaně.“

„Jak se do toho ale zapletl Bruno? Napadá tě, jaké spojení by mohl mít Scott na prezidentského kandidáta?“

„Co když to udělal proto, že byli v minulosti s Ramseym přátelé? Vím, že to vypadá hodně nepravděpodobně. Scott bojoval ve Vietnamu a Ramsey proti němu protestoval, ale pak se staly podivné věci. Možná se potkali na nějaké protestní akci. Víš, Scott mohl mít té války dost a začal přemýšlet stejně jako Ramsey. Proto mohl klidně připravit s Ramseym atentát na Rittera, mohl tedy znát i Kate Ramseyovou. Protože věděl, že Bruno zničil zosnovaným obviněním kariéru jejího otce, mohl o tom Kate říct. V Kate pak rostl a sílil hněv proti Brunovi. Scott se znovu vrátil na scénu a společně naplánovali jeho únos, aby zaplatil za své činy. Docela to sedí.“

„A co ten chlap, který navštívil Arnolda Ramseyho? Ten, co ho Kate slyšela vyslovit jméno Thorntona Jorsta… pak to tedy musel být Scott?“

„Jestli je v tom Kate opravdu namočená, mohla nám lhát i v tomhle. Chtěla nás svést ze stopy. Co myslíš?“

„Tvé závěry jsou velmi logické.“

„Tvoříme přece skvělý tým.“

King se zhluboka nadechl.

„No, řekl bych, že počkáme, co přinese zítřek.“

60

Druhý den za prvního rozbřesku odjeli ve třech vozech. V prvním vezl Parks Kinga a Michelle a ve dvou terénních autech jeli ozbrojení federální policisté.

King s Michelle probírali s Parksem roli Kate Ramseyové i Michellinu teorii. Její závěry však pořád stály na vratkých základech. Parks nevypadal nijak přesvědčeně.

„Podle toho, jak se tenhle případ vyvíjí, já osobně čekám jen další ránu.“

Zatímco si vychutnávali kávu a křupavé rohlíčky, Parks jim vysvětlil plán útoku.

„Nejdřív pošleme k domu jeden vůz. Budou předstírat, že jsou zeměměřiči. Jeden z našich půjde ke dveřím se seznamem, zatímco druhý bude vytahovat přístroje. Uvnitř vozu budou další. Náš člověk zaklepe na dveře, a když se otevřou, všichni vyskáčou, nahrnou se dovnitř a lapí medvěda. Pokud doma nikdo nebude, pročesáme to tam a uplatníme náš příkaz k prohlídce. Nepadnou žádné výstřely, my budeme mít, co jsme chtěli, a živí se spokojeně vrátíme domů.“

King se ze zadního sedadla naklonil dopředu a dotkl se Parksova ramene.

„Nezapomínejte, že Bob Scott je magor na zbraně, ale že má i výcvik pro boj zblízka. Utekl i Vietkongu. Prý brousil celých šest měsíců kovový kbelík, aby dostal ostří, kterým pak prořízl hrdlo dvěma strážným. S tím chlapem se není radno dostat do křížku.“

„Hmm. My ho ale překvapíme. A taky máme převahu. Přesně podle učebnic. Nic lepšího mě nenapadá,“ řekl Parks a pak se zeptal. „Vy si opravdu myslíte, že tam najdeme Bruna a možná i Joan?“

„Snad,“ sykl King, „jen nevím, zda budou ještě dýchat.“

Muž z buicku a Simmons právě dokončovali poslední přípravy. Plně funkční generátor byl na svém místě, kabely byly položeny, rozbušky nastaveny. Všechny předměty, které muž z buicku tak starostlivě připravoval, se nacházely přesně tam, kde měly být. Oba muži už čekali jen na tu velkou událost. Vše bylo opakovaně prověřeno a zkontrolováno. Teď už to chtělo jen perfektně odvést zbývající práci a vítězství jim nemohlo uniknout.

Když muž z buicku procházel znovu svou ruční práci, která si vyžádala naprosto přesné plánování, nenechal na své tváři znát ani stopu uspokojení. Simmons si toho všiml a odsunul stranou krabici, kterou kontroloval.

„No, už je skoro čas. Zdá se, že se nám to fakt povede. Měl by ses cítit spokojeně.“

„Jdi a zkontroluj to,“ odsekl muž z buicku a posadil se na židli.Znovu si v myšlenkách procházel průběh celé akce.

Simmons došel k vězňům a zkontroloval je přes spojovací dveře vedoucí do místností, kde je drželi. Byli v bezvědomí, do jídla dostali drogy, ale už brzo se probudí. Půjde-li všechno podle plánu, uvědomoval si Simmons, už zanedlouho bude na cestě pryč z téhle země, navíc s dostatkem peněz, které mu zajistí spokojenost po celý zbytek života. Vrátil se na místo, kde se zavřenýma očima a se stále skloněnou hlavou seděl muž z buicku.

„Kolik času zbývá, než tam vtrhnou?“ zeptal se Simmons a váhavě přehlušil ticho, protože věděl, že jeho šéf ho právě teď vyžaduje.

„Brzo,“ odvětil muž z buicku. „Od tohoto okamžiku mohou vletět do bunkru v Tennessee prakticky kdykoli.“

„Budou překvapeni.“

Muž z buicku k němu opovržlivě vzhlédl.

„Díváš se na to příliš jednoduše. Víš vůbec, kolik času, myšlení a plánování celá ta moje pomsta stála? Ty si opravdu myslíš, že to celé dělám jen pro tvou zábavu?“

Simmons sklonil hlavu a nervózně se zadíval na podlahu.

„Kdy se vrátí?“

„Bude tady včas, nenechá si přece ujít konečné dějství. Už se na něj těším.“ Podíval se na svého společníka. „A ty jsi připravený?“

Simmons se narovnal a nasadil sebevědomý výraz.

„Já se přece pro podobné věci narodil.“

Muž z buicku se na něj znovu zadíval, soustředěně, pak ale opět sklopil hlavu a zavřel oči.

61

Michelle s Kingem zůstali v autě a s dalekohledy na očích sledovali, jak se terénní vůz s půltuctem mužů valí prachem k domu. Pak si pozorně prohlédli celý srub. King se rozhlížel po okolí a napadlo ho, že tahle oblast vlastně už ani víc civilizaci vzdálená být nemůže. Nacházeli se na samotném ostří hřebenu Great Smoky Mountains a těžký terén donutil auto vydat ze sebe opravdu ten nejvyšší výkon. Sosny, jasany a duby se zvedaly všude kolem a vytvářely stěnu, která přináší tmu o dvě hodiny dříve než normálně. Dokonce i teď, v jedenáct, se den teprve otvíral. Všudypřítomnou vlhkost bylo cítit i uvnitř teréňáku.

King s Michelle sledovali, jak vůz zastavil před srubem a jeden muž vystoupil ven. U srubu neparkovalo žádné jiné auto, nekouřilo se z komína, po prašném dvorku neběhala kuřata a ani tam neštěkal pes. Za kouřovými skly vozu čekala skupina plně ozbrojených policistů. King si pomyslel, že taktika trojského koně funguje už tisíce let, tak proč by neměla fungovat i tady? Když si představoval agenty čekající v bojových pozicích, napadla ho další souvislost.

Trojský kůň? Zatím tu myšlenku zaplašil a soustředil se na nadcházející obležení.

Srub byl ze všech stran obklíčen policisty. Leželi v prachu a trávě za skalisky všude kolem a hlavněmi mířili na určená místa; na dveře, okna i další kritické zóny. King si uvědomil, že ten, kdo je uvnitř, by musel být kouzelník, aby se mu z takto husté sítě podařilo uniknout. Podzemní bunkr však představoval problém. S Parksem to opakovaně probírali. Na plánech, které vyšetřovatel získal, chyběl zákres kritických prvků. Nebylo jasné, kde jsou vstupy a kde větrací šachty, které bunkr mít musel. Aby Parks pokryl možné únikové cesty, rozestavil své lidi všude tam, kde mu takové přístupové cesty připadaly logické.

Zatímco jeden z agentů mířil ke srubu, z auta vystoupil druhý a začal rozkládat kartografickou trojnožku. Na dveře vozu pověsil ceduli sdělující, že tu probíhají veřejné práce řízené správou okresu. Uvnitř vozu už čekali na rozkaz muži v neprůstřelných vestách a se zbraněmi v rukou. V případě potřeby měli palebnou sílu celého pluku.

King s Michelle zadrželi dech, když agent zaklepal na dveře. Uběhlo třicet vteřin, pak minuta. Znovu zaklepal a něco vykřikl. Další minuta. Agent obešel srub a po chvilce se vynořil na druhé straně. Když šel zpátky k vozu, zdálo se, že si sám se sebou povídá. Ve skutečnosti, jak King věděl, žádal Parkse o souhlas k útoku. Rozkaz přišel téměř okamžitě, dveře terénního vozu se rozletěly, muži vyskákali ven a hnali se ke dveřím, které jeden z nich odstřelil brokovnicí. Sedmička mužů proběhla veřejemi a zmizela uvnitř. King s Michelle viděli, jak se i další muži vynořili ze svých postavení v lese a začali se s připravenými zbraněmi blížit ke srubu.

Všichni napjatě čekali na palbu, která měla být signálem přítomnosti nepřítele připraveného zemřít v plamenech. Vítal je však jen jemný vánek v listoví a občasné zacvrlikání ptáků. Po půlhodině byl vydán rozkaz, že je všude čisto. Michelle s Kingem sjeli dolů a přidali se k Parksovi a jeho lovcům.

Vlastní srub měl jen malou místnost vybavenou prostým nábytkem, krbem, zkaženým jídlem ve skříních a téměř prázdnou ledničkou. Našli i vchod do bunkru, nacházel se za jedněmi dveřmi ve sklepě.

Bunkr svou velikostí mnohokrát předčil vlastní srub. Byl výborně osvětlen a uklizen a bylo zřejmé, že ho ještě nedávno někdo používal. Nacházela se tu skladiště s prázdnými regály, ale podle prachu se dalo usoudit, že veškeré zboží bylo odvezeno teprve před krátkou dobou. Byla tu i střelnice, kde páchl střelný prach, typický příznak aktivního života. Když se dostali k celám, Parks kývl na Kinga a Michelle. Šli za ním chodbou k jedné z nich, jejíž dveře byly pootevřené. Parks je špičkou boty odkopl, aby se rozlétly dokořán.

Cela byla prázdná.

„Všechny jsou prázdné,“ zabručel Parks. „Zase vedle. Jenže oni tu byli a není to tak dávno. Prohledáme to tady a najdeme i jehlu v kupce sena.“

Odešel, aby se s techniky domluvil na průběhu prohlídky. King hleděl do cely a pak začal v kuželu baterky prohlížet všechny škvíry, když se v jedné z nich něco zablýsklo. Vešel dovnitř a podíval se pod lůžko.

„Máš kapesník?“ obrátil se k Michelle.

Podala mu ho a on s ním zvedl lesknoucí se předmět. Náušnici. Michelle si ji prohlédla.

„Patřila Joan.“

King se na Michelle podíval se značnou skepsí v očích.

„Jak to můžeš vědět? Vždyť je to jen náušnice.“

„Pro chlapa ano. Ženy si ale všímají oblečení, vlasů, šperků, nehtů i bot, jako by to nosily ony samy. Chlapi čumí jen na prsa a zadky, přesně v tomhle pořadí, a občas se mrknou na barvu vlasů. Ta náušnice patřila Joan. Měla je naposledy, když jsme se sešly.“

„Pak tu tedy byla.“

„Jo, ale teď už tu není. Alespoň to znamená, a to je dobře, že je naživu,“ poznamenala Michelle.

„Klidněji mohla ztratit schválně,“ zvažoval King.

„Přesně tak. Aby nám dala najevo, že tu byla.“

Zatímco Michelle šla předat náušnici Parksovi, King vešel do druhé cely a v kuželu světla si prohlížel stěny. Zkoumal je pečlivě, kousek po kousku, ale nenacházel nic podstatného. I tady se podíval pod postel, a když se zvedal, praštil se do hlavy. Vstal, podrbal se na hlavě a pak si všiml, že při tom pohybu pohnul s malou matrací. Předklonil se, aby ji narovnal, protože nechtěl, aby mu vynadali, že porušil místo činu.

Pak to uviděl. Vyrytý nápis se nacházel na zdi přesně v místě, kde ho matrace překrývala. Skloněný si posvítil na to místo. Muselo to dát práci vyrýt nápis do betonu, nejspíš jen pomocí nehtů. Když text dočetl, cosi ho napadlo a znovu si vybavil vůz jedoucí cestou ke srubu. Kate jim něco řekla, a to něco najednou dostalo úplně jiný smysl. Celou tu dobu byli tak daleko od pravdy.

„Co tam děláš?“

Otočil se a spatřil Michelle, jak na něj hledí.

„Hraju si na Sherlocka Holmese, ale moc mi to nejde,“ řekl s výrazem neviňátka. Podíval se přes rameno. „Co tam nahoře?“

„Rozbalují fidlátka, aby sem mohli. Myslím, že jim naše přítomnost dost vadí.“

„Už jsem slyšel. Běž říct Parksovi, že se vracíme do Wrightsburgu. Můžeme se sejít u mě doma.“

Michelle se rozhlédla.

„Já ale doufala, že dnešek odpoví na naše otázky. Jenže teď jich je ještě víc než předtím.“

Když odešla, King se obrátil zpátky ke zdi, znovu si přečetl ten vryp a ukládal si jej do paměti. Zvažoval, zda to má říct ostatním, ale nakonec se rozhodl, že si tenhle nález můžou koneckonců najít taky. Pokud měl totiž pravdu, pak bylo všechno úplně jinak.

62

Cestou zpátky do Wrightsburgu King zádumčivé mlčel. Byl divný, a tak se Michelle vzdala jakékoli snahy z něj něco dostat. Odvezla ho před jeho dům.

„Pojedu na chvíli k sobě do hotelu,“ řekla, „chci si prověřit pár věcí. Nejspíš bych měla zavolat i do kanceláře, ještě pořád tam jsem zaměstnaná.“

„Prima, tak to udělej,“ řekl King skoro nezúčastněně. Dokonce odvracel i zrak.

„Když mi ani za nic nechceš říct, co se ti honí hlavou, pak ti asi nestojím ani za to málo.“ Usmála se a lehce se dotkla jeho paže. „No tak, Seane, nech toho.“

„Moje nápady teď vážně za nic nestojí.“

„Tys tam něco viděl, viď?“

„Michelle, teď ne. Musím si dát dohromady pár věcí.“

„Já ale myslela, že jsme parťáci,“ řekla očividně raněná, že odmítá její pomoc;

„Počkej,“ řekl. „Můžeš teď pro mě docela dost udělat. Máš ještě pořád přístup do databází tajné služby?“

„Snad ano. Jeden můj skoro kamarád trošku zpozdil vyřízení mých papírů. Když mě ale poslali na dovolenou, tak vlastně nevím, jaký je můj momentální status. Zjistím to ale rychle. Mám v hotelu laptop, připojím se a uvidíme. Co potřebuješ vědět?“

Když jí to řekl, vypadala překvapeně.

„Jak to ale souvisí s tím naším případem?“

„Třeba nijak, třeba hodně.“

„O tom ale v databázi tajné služby nic nebude.“

„Tak to najdi někde jinde. Jsi přece schopný detektiv.“

„Nevím, jestli si to myslíš doopravdy,“ řekla. „Až doposud se mé superteorie vždycky minuly účinkem.“

„Pokud to pro mě zjistíš, nikdy ti to nezapomenu.“

Vklouzla do vozu.

„Mimochodem, máš pistoli?“

Zavrtěl hlavou.

„Nevrátili mi ji.“

Vytáhla z pouzdra svou a podala mu ji.

„Tady máš. Být tebou, tak s ní i spím.“

„A co ty?“

„Agenti mají vždycky druhou. A ty to dobře víš.“

Dvacet minut po Michellině odjezdu dojel King se svým lexusem do kanceláře. Kdysi sem chodíval minimálně pětkrát týdně, až do dne, kdy našel na koberci Howarda Jenningse. Najednou měl pocit, jako by vstupoval na nepřátelské území. Byla tu tma a chlad. Rozsvítil a zapnul topení. Rozhlížel se po důvěrně známém prostředí plném důkazů, jak se dokázal vypořádat s propastí po Ritterově vraždě. Když teď obdivoval překrásné staré olejomalby na stěnách, když přejížděl rukou po mahagonovém obložení a díval se na řád a klid tohoto místa, který mu tolik připomínal jeho nádherný dům, už najednou nepociťoval onen pocit pokoje a klidu. Cítil jen prázdnotu. Co to ta Michelle říkala? Že dům je studený, že je to dokonce jen pozlátko? Copak se tolik změnil? Asi ano, vlastně k tomu byl donucen. Buď se srovnáš se zákrutami, kterými tě život nutí projíždět, nebo budeš stát na krajnici a stane se z tebe sebelitující se troska.

Ploužil se do malé místnosti v přízemí, kde měl právnickou knihovnu. Většina knih je už dnes sice dostupná na CD, ale King stále dával přednost knihám na poličkách. Vytáhl adresář Martindale Hubbell, v němž jsou uvedeni všichni licencovaní právníci v celých Státech, vždy podle jednotlivých států. Vybral si svazek pro Kalifornii. Jako naschvál bylo právě tam právních kanceláří nejvíc, ale stejně nenašel to, co hledal. Hned však pochopil proč. Měl nejnovější vydání. Třeba to jméno, které hledá, najde v nějaké starší verzi. Ale kde? Najednou měl i tuto odpověď.

O pětatřicet minut později už zajížděl na parkoviště pro návštěvníky katedry práva státní univerzity Virginie, ležící v severním univerzitním městečku. Vešel do právnické knihovny a vyhledal knihovnici, kterou znal už z dřívější doby. Kdysi mu pomáhala s jakýmisi materiály, které nebyly normálně dostupné a navíc byly mimo finanční limit malé právní kanceláře. Když jí řekl, co potřebuje, přikývla.

„Jasně, jsou na disku, ale je nutné si je objednat online. Já vás zaregistruji, Seane, a připíšu vám to na váš účet. Je to tak v pořádku?“

„Prima, děkuji.“

Odvedla ho do malé studovny mimo hlavní knihovnu. Míjeli studenty sedící u malých stolků s laptopy, kteří se právě dozvídali, že právo může být nejen vzrušující, ale také pěkně omračující.

„Občas bych si přál být zas student,“ poznamenal King.

„Nejste první, kdo to říká. Kdyby studenti práva brali nějakou výplatu, pak by tu studovali pořád.“

Knihovnice ho přihlásila do systému a odešla. King se usadil za počítačem a dal se do práce. Rychlost počítače a snadná dostupnost online služeb mu hledání velmi usnadňovaly. Záhy skutečně našel, co hledal. Jméno jednoho kalifornského právníka. Po několika neúspěšných pokusech si byl téměř jist, že má toho pravého. Ten člověk už zemřel, proto nebyl uveden v Kingově aktuálním adresáři. V roce 1974 ale zářil a byl ve středu pozornosti. Před Seanem však vyvstal další problém. Jak ověřit, že je to opravdu ten správný člověk? S tím mu počítač nijak nepomůže. Pak si ale uvědomil, že řešení zná. Zavolal Donaldu Holmgrenovi, někdejšímu obhájci lidských práv, který Ramseyho obhajoval. Když vyslovil jméno firmy a toho právníka, muž na druhé straně linky jen vzdychl. Kingovi se chtělo vítězoslavně vykřiknout.

„Jsem si jím jist,“ potvrdil Holmgren. „Ten právník obhajoval Arnolda Ramseyho. Právě on ho z toho dostal.“

Jakmile King ukončil hovor, věci najednou začaly zapadat do sebe. Přesto však spousta míst zůstávala stále v temnotách. Kéž by se mu co nejdřív ozvala Michelle s odpovědí, kterou hledal. S odpovědí, která by osvětlila ten vryp na stěně cely. Pokud by ji našla, mohla by znát celou pravdu. Co když se ale mýlil?

Znovu pocítil mrazení v zádech, protože logické závěry každopádně vedly k roli, kterou v celém tom divadelním kuse napsali pro něj samotného.

63

Když se Michelle vracela do hotelu, kde se ubytovala, znovu si všimla krabice vzadu ve voze. Byly v ní dokumenty o Bobu Scottovi, které vyzvedli v Joanině pokoji v hotelu U Cedru. Odnesla si ji ve snaze se tou hromadou znovu probrat, protože i Joan mohla leccos přehlédnout. Když věci třídila, všimla si i Joaniných poznámek.

Venku se značně ochladilo, a tak hodila do krbu trochu dřeva a sirkami a svinutými novinami zapálila oheň. Z hotelové kuchyně si objednala horký čaj a svačinu. Po tom, co se stalo Joan, držela celou dobu, kdy číšník připravoval podnos, ruku na pistoli.

Měla velký pokoj zařízený ve vznešeném, graciézním stylu, který by vyvolal úsměv i na tváři Thomase Jeffersona. Plápolající oheň jen dokresloval poklidnou atmosféru; každopádně to bylo útulné místo. Navzdory všem vymoženostem by se ale musela vystěhovat, kdyby za ni přehnanou cenu za ubytování a stravování nehradila tajná služba. Nešlo o žádné dobrodiní, tajná služba prostě jen očekávala, že Michelle vnese do toho drsného případu, který už všechny doháněl k šílenství, alespoň trochu světla. A navíc si byli bezpochyby vědomi, že se Michelle společně s Kingem konečně dostali na tu nejnadějnější stopu. Nebyla ale tak naivní, aby si neuvědomila, že právě placení hotelu je tím nejlepším způsobem, jak na ni dávat pozor.

Seděla se zkříženýma nohama na podlaze, připojila počítač ke zcela nové datové lince na zdi za psacím stolem z osmnáctého století a začala hledat informace k neobvyklé Kingově žádosti. Jak předpokládala, v databázi tajné služby odpověď nenašla. Začala tedy telefonovat kolegům. Při pátém hovoru našla kohosi, kdo mohl pomoci. Dala mu informaci, kterou získala od Kinga.

„Jasně že ano!“ vyhrkl ten agent. „Já to vím, protože můj bratranec byl ve stejném lágru. Vyšel odtamtud jako kostra.“

Michelle mu poděkovala a zavěsila. Okamžitě zavolala Kingovi, který už byl doma.

„Ahoj,“ řekla, aniž by potlačovala svou radost, „nejdřív mě ale musíš vysvětit na nejdokonalejšího detektiva od dob Jane Marpleové.“

„Marpleová? Spíš bys měla říct Holmes nebo Hercule Poirot,“ oponoval.

„Chlapům vyhovují tihle dva, ale pro dámy je to Jane.“

„Dobrá, pak se tedy považuj za vysvěcenou, slečno Hlavičko Kočkovatá. Co máš?“

„Měl jsi pravdu. To jméno, co jsi mi dal, je vesnice ve Vietnamu, kde byl držen jako zajatec a odkud utekl. Můžeš mi už ale konečně říct, co to všechno znamená? Kde jsi to jméno získal?“ King zaváhal, ale nakonec přiznal pravdu.

„Bylo vryto do zdi jedné cely v tom bunkru v Tennessee.“

„Bože! Seane! Znamená to snad to, co si myslím?“

„Byla tam i římská značka pro dvojku, hned za jménem. Dává mi to smysl. Bylo to jeho druhé válečné zajetí. On se na to alespoň tak díval. První byl Vietnam, pak Tennessee.“

„Bob Scott byl tedy vězněn v cele a vyryl ten nápis jako…?“

„Možná. Nezapomínej ale, že tam mohl být ponechán schválně, aby nás zase svedl ze stopy. Mohl být připraven tak, abychom ho našli.“

„Seane, to je až moc obskurní.“

„To je fakt. Jo, je tu ještě jedna věc.“

„Co?“ zeptala se rychle.

„Ten pan Kingman, co mi poslal zprávu společně s tělem Susan Whiteheadové.“

„Nevěříš, že to napsal Scott? Proč?“

„Mám k tomu spoustu důvodů, ale jistý si nejsem.“

„Když ale předpokládáš, že Scott v tom není, kdo by to tedy mohl být?“

„Už na tom pracuj u.“

„Kde jsi vůbec byl?“

„Procházel jsem si rejstříky advokátů v právnické knihovně.“

„Našel jsi, co jsi potřeboval?“

„Ano.“

„A nevadilo by ti, kdybys mi to už konečně řekl?“

„Promiň, ale zatím ne, chci si to ještě trochu projít. V každém případě ti ale děkuju za ověření té informace. Brzo se ozvu… slečno Marpleová.“ Zavěsil a Michelle odložila telefon nepříliš nadšená tím, že jí nedůvěřuje.

„Chlapovi trochu pomůžeš a očekáváš, že ti to vrátí, ale kdepáááák,“ stěžovala si do prázdné místnosti.

Pak přihodila dřevo do ohně a začala se přehrabovat v krabici se spisy a Joaninými poznámkami. Připadalo jí ale trochu nevkusné, aby pročítala osobní poznámky Joan, protože ta už mohla být dávno mrtvá. Hned si však všimla Joaniny puntičkářské přesnosti. Když pronikala hlouběji, najednou začala oceňovat dovednosti a profesionalitu té ženy jako vyšetřovatelky. Přemýšlela i o zprávě, kterou Joan dostala toho rána, kdy zabili Rittera. Celou tu dobu musela nést svou vinu. Ještě horší však bylo, že určitě nemohla zapomenout na zničenou Seanovu kariéru, zatímco ta její letěla strmě vzhůru. Jak to mohla vůbec dokázat, pokud ho skutečně milovala? Jak mohla dát přednost vlastní kariéře před citem k Seanu Kingovi? A jak si musel připadat King?

Nebo se tak chlapi chovají vždycky? Mají snad ten dominantní gen vrozený, že se musí chovat vznešeně a pak hloupě trpět, když jim nějaká ženská vstoupí do cesty? Je to však i obráceně, také žena může beznadějně trpět kvůli chlapovi. Až příliš často se zamiluje do padoucha, který jí zlomí nejen srdce, ale často i vaz. Žena však jen sečte své prohry a kráčí dál. Chlap ne. Jako beran mlátí dál hlavou do zdi, bez ohledu na to, jak chladné srdce má ta druhá pod blůzou a pod ňadry. Proč právě Sean King musel tolik vytrpět kvůli nějaké Joan?

Pak se dala dohromady a najednou jí došlo, že teď už na tom vlastně nezáleží. Vždyť spolu jen dělali na případu, nic víc. A King rozhodně nebyl dokonalý. Byl sice inteligentní, vzdělaný, dobře vypadal a měl smysl pro černý humor. Byl ale o víc než deset let starší než ona. Taky byl náladový, odměřený, občas hrubý a také blahosklonný. A tak kouzelně pořádný! Když si uvědomila, že vlastně jen kvůli němu uklidila ten auťák…

Najednou zrudla, když si to musela sama sobě přiznat, a tak se raději vrátila zpátky k dokumentům. Studovala příkaz k zadržení Boba Scotta, který objevila Joan a který se stal jediným důvodem, proč našli ten srub a prázdný bunkr. Po tom, co jí před chvilkou King sdělil, však vina tohoto muže už zase plavala na vodě.

Byl to ale jeho srub, příkaz vydali proti němu za držení zbraní. Podívala se na ten dokument zblízka. Co vlastně bylo myšleno tím nedovoleným držením zbraní? A proč policie příkaz nevykonala? Z dostupného lejstra se ale nic takového vyčíst nedalo.

Nechala stranou své pochyby a pokračovala ve studiu Joaniných poznámek. U dalšího jména se na okamžik zastavila. Podle ní bylo Joanino rozmáchlé přeškrtnutí tohoto jména jako podezřelého až moc jednoznačné. Nikomu by to sice nepřiznala, ale jako vyšetřovatelka si hodně věřila, stejně jako si věřil King.

Vyslovila to jméno hezky pomalu, s důrazem na obě slabiky příjmení. „Doug Den-by.“ Ritterův vedoucí volebního štábu.

V Joaniných poznámkách stálo, že se Denbyho život po Ritterově smrti značně změnil. Zdědil peníze a pozemky na Mississippi. Právě z toho Joan došla k závěru, že je ze hry venku. Michelle však ve svých soudech tak jednoznačná nebyla. Prověřili ho po telefonu dostatečně? Prohrabali jeho minulost opravdu důsledně? Joan do Mississippi ani nejela, na Douga Denbyho se nikdy ani nepodívala. Byl to skutečně jen vesnický buran? Nemohl být někde tady a čekat, až někoho zabije či unese? King přece tvrdil, že ho v průběhu Ritterovy kampaně Morse úplně odstavil a to ho mohlo hluboce ranit. Možná měl Denby důvod Rittera nenávidět. Mohl mít spojení na Arnolda Ramseyho? Nebo na Kate? Mohl využít svého bohatství a zorganizovat celou tuhle pomstychtivou kampaň? Joaniny poznámky nedávaly žádnou odpověď.

Michelle si vzala propisku a znovu si napsala Denbyho jméno pod to přeškrtnuté. Zvažovala, zda má zavolat Kingovi a zeptat se ho, co si o něm pamatuje. Možná by mu mohla dát ty poznámky a donutit ho, aby si s ní sedl k jednomu stolu a aby pátrali spolu. Povzdechla si. Možná jen chtěla být blízko něho. Nalila si další šálek čaje a podívala se ven z okna, kde se zatahovalo a schylovalo k dešti. Vtom zazvonil telefon. Volal Parks.

„Jsem pořád v Tennessee,“ hlásil. Nijak šťastný podle hlasu nebyl.

„Něco nového?“

„Mluvili jsme s pár místními, ale nebylo to k ničemu. Boba Scotta neznali, nikdy ho neviděli, a tak. Ksakru, lidi lze rozdělit buď na zločince, nebo na beránky. Ten pozemek ale Scottovi patřil. Koupil ho od jednoho starce, který tam žil asi pět let, ale neměl ani ponětí, že tam ten bunkr je. Místo bylo pečlivě uklizené. Žádné stopy, jen ta náušnice, co jste našli vy dva.“

„Našel ji Sean, ne já.“ Na chvilku zaváhala. „On ale zjistil ještě něco jiného,“ dodala pak. Řekla mu o té vesnici ve Vietnamu, jejíž jméno bylo vyryto do zdi vězeňské kobky.

Parks se šíleně rozčílil.

„Kčertu, proč mi tohle neřekl hned, když byl ještě dole?“

„Nevím,“ odpověděla a současně přemýšlela o tom, že odmítl i ji samotnou. „Nejspíš teď už nedůvěřuje vůbec nikomu.“

„Takže vy jste mu potvrdila, že Scott byl v lágru ve Vietnamu?“

„Ano, mluvila jsem s agentem, který celý ten příběh znal.“

„Chcete říct, že sem někdo jel, chytil ho a zavřel ho tady v jeho vlastním domě?“

„Sean tvrdí, že to může být past, aby nás svedla jinam.“

„A kdepak máme našeho brilantního detektiva teď?“

„Doma, sleduje prý nějakou stopu. Momentálně je opravdu nemluvný. Chce být prostě sám.“

Parks už křičel.

„Je mi úplně jedno, co chce a co ne! Klidně už mohl tenhle případ rozlousknout a místo toho nám řekl houby!“

„Jeffersone, on se ale opravdu snaží dělat to nejlepší. Má prostě jen svůj způsob práce.“

„Hm, tak to vám povím, že mě ten jeho způsob pěkně sere!“

„Promluvím s ním. Možná se budeme moci sejít později.“

„Nevím, jak dlouho tady dole ještě budu. Nejspíš neskončíme dřív než zítra. Promluvte si s Kingem a přesvědčte ho, že s tím mlčením dělá hroznou chybu. Nemám zájem, aby našel další důkaz, aniž bych o něm věděl taky. Pokud to udělá, zavřu ho do podobné díry, jakou už dneska navštívil. Jasné?“

„Naprosto.“

Michelle ukončila hovor, odpojila laptop od linky ve zdi, svinula kabel a uložila ho do tašky. Na okamžik se zastavila, než zamířila ke svému batohu, odkud si chtěla něco vzít. Byla tak zamyšlená, že si ničeho nevšimla až do okamžiku, kdy bylo pozdě. Uklouzla a vzápětí spadla. Vyhrabala se zpátky na nohy a podívala se na veslo, které bylo společně s dalším vybavením z vozu jen napůl zastrčené pod postelí. Začala klít. Pod postelí toho bylo tolik, že se z jejího pokoje stala pěkná překážková dráha. Teď už potřetí o něco zakopla. Rozhodla se, že s tím bude muset něco udělat.

Když Michelle vyhlašovala válku svému nepořádku, nemohla vědět, že celý její hovor s Jeffersonem Parksem byl zaznamenán mikrosoustavou obvodů a kabelů. Uvnitř telefonní přípojky číhal další, jen nedávno nainstalovaný přístroj, o kterém majitelé hotelu neměli ani to nejmenší tušení. Byla to ta nejmodernější sledovací štěnice s výjimečnou citlivostí, která umožnila zaznamenávat nejen odcházející Michellina slova, ale také obsah hovoru toho druhého na lince.

Asi kilometr od hotelu stála u kraje silnice zaparkovaná dodávka. Muž z buicku už potřetí poslouchal nahrávku. Pak přehrávač vypnul. Vzal telefon, vytočil číslo a pár minut s někým mluvil.

„Ani nevíš, jak jsem zklamán,“ řekl. Následující věta vyvolala u osoby, s níž hovořil, opravdový strach.

„Udělej to,“ řekl. „Dnes v noci!“

Zavěsil a podíval se směrem k hotelu. Michelle Maxwellová se konečně dostala na první místo na seznamu. Tiše jí pogratuloval.

64

I když se děla spousta věcí, King si našel trochu času a objednal si z Lynchburgu firmu, která montovala bezpečnostní zařízení. Z hlavního okna sledoval, jak dodávka s nápisem A-l Security zastavuje před domem. Před dveřmi počkal na prodejce a řekl mu, co chce. Muž se nejdřív rozhlížel po domě a pak se podíval na Kinga.

„Zdáte se mi nějak povědomý. Nejste náhodou ten chlápek, co našel mrtvolu?“

„To jsem. Takže asi budete souhlasit, že tím víc potřebuju nějaký ten alarm.“

„Dobrá, ale musíte si uvědomit, že naše záruka podobné případy nepokrývá. Pokud se tu objeví nějaká další mrtvola, žádné peníze zpátky nedostanete. Podobné neprozřetelnosti do záruky nepatří.“

„Samozřejmě.“

„Kdy to můžete udělat?“ zeptal se King.

„Máme docela dobrý evidenční systém. Pokud někdo zruší zakázku, posuneme vás nahoru.

Zavolám.“

King podepsal smlouvu, potřásli si rukama a muž odjel.

Když přišla noc, Kinga napadlo, že by měl zavolat Michelle a pozvat ji sem. Už ji držel v nevědomosti příliš dlouhou dobu a ona mu dělala jen pěšáka. Jenže King to jinak neuměl. Vždycky byl osamělý hráč, zvlášť když neznal správnou odpověď. Teď už si ale byl skoro jistý. Zavolal do bytu Kate Ramseyová, vzala to Sharon. Kate se stále nevrátila.

„Jde do tuhého,“ řekl jí King. „Dám vám vědět, pokud ji najdu. A kdyby se vrátila domů, tak mi zavoláte vy.“

Zavěsil a velkým oknem se zadíval na jezero. Vždycky, když byl v podobné náladě, vzal si člun a vyrazil na vodu, ale dnes bylo příliš chladno a větrno. Zapnul tedy plynový krb, posadil se před něj a dal si něco malého k jídlu. Než sám sebe přesvědčil, že by měl Michelle zavolat, bylo už příliš pozdě.

Přemýšlel o Brunové únosu. Věděl, že Bruna unesli kvůli tomu, že zničil život Arnolda Ramseyho zosnovanými důkazy o vraždě. Obvinění bylo staženo až po intervenci právníka, jehož totožnost už King znal. Chtěl se o tuhle informaci podělit s Michelle a dokonce už znovu pošilhával po telefonu a dumal, že jí zavolá bez ohledu na pozdní noc. Nakonec se ale rozhodl, že to počká, a začal přemýšlet o tom, co zaslechla Kate. Tedy o jméně Thomton Jorst, které vyslovil onen záhadný muž před jejím otcem. King byl ale přesvědčen, že to nebylo jméno, co ten muž řekl, ale spíše sousloví trojský kůň.

Hlavu mu však dělalo i další Katrino tvrzení. Podle ní Regina Ramseyová říkala, že ten policejní důstojník byl zabit během válečných protestů, a zdůrazňovala, že právě tento incident ovlivnil Arnoldovu akademickou kariéru. Kate pak tvrdila, že univerzita v Berkeley dala jejímu otci Ph.D., protože si ho už vydobyl. Musela však vědět, že si King snadno zjistí, že otec získal titul v roce 1974. A z toho se dalo snadno vyvodit, že nešlo o protesty proti vietnamské válce. Proč to tedy tvrdila? Nenapadal ho žádný důvod.

Podíval se na hodinky a překvapilo ho, že už je po půlnoci. Přesvědčil se, že všechna okna i dveře jsou zajištěné, vzal si Michellinu zbraň a vyšel nahoru. Zamkl se v ložnici, pak přesunul knihovnu a postavil ji před dveře. Zkontroloval, zdaje zbraň nabitá, svlékl se a vklouzl do postele. Pistoli položil na noční stolek a vzápětí usnul.

65

Byly dvě hodiny ráno a postava za oknem zvedla pistoli. Namířila na člověka ležícího na posteli a prostřelila okenní výplň. Sklo cinkalo, jak se tříštilo. Kulky roztrhaly povlečení, peří z deky létalo do všech stran.

Michelle se po výstřelu okamžitě překulila z pohovky na zem. Nad Joaninými poznámkami téměř usnula, ale ohrožení ji ve vteřině přivedlo zpátky k životu. Najednou byla plně při smyslech. Uvědomila si, že se ji někdo pokusil zabít, popadla svou pistoli a vystřelila proti oknu. Zaslechla rychle mizející kroky. Doplazila se k oknu, a než opatrně vykoukla přes parapet, chvíli pozorně naslouchala. Stále byl slyšet dusot utíkající osoby a také podivné sípání. Její zkušený sluch rozpoznal opatrné kroky, ale nepochybně i nějaké zranění útočníka. Nesouvislý dech mohl být podle ní důkazem, že potenciálního vraha zasáhla nebo že byl nějak zraněn už před tím, než ji dnes v noci přišel zabít. Ze by to byl ten, co ho postřelila ve voze? Ten, který ji chtěl uškrtit? Mohl to být Simmons?

Pak zaslechla startovat motor a odjíždět auto. Ani se nepokoušela se za ním rozběhnout, někdo další mohl čekat venku. Už jednou s Kingem vběhli do pasti a Michelle rozhodně nehodlala podobnou chybu opakovat.

Došla zpět k posteli a podívala se na vzniklý nepořádek. Chvilku před tím si na posteli zdřímla, a tak sbalená deka s tlustým polštářem mohly dát útočníkovi představu, že tam spí.

Proč se ji teď pokusili zabít? Byli snad už u cíle? Ona toho zatím moc neudělala. Sean určitě věděl víc…

Najednou zůstala jako opařená. King! Popadla telefon a vytočila jeho číslo. Zvonilo to, ale Sean hovor nepřijímal. Má snad zavolat na policii? Nebo Parksovi? Co když King jen tvrdě usnul? Ne! Sevřel se jí žaludek a okamžitě se rozběhla ke svému teréňáku.

Požární čidlo probudilo Kinga včas, během vteřiny se rozkoukal a posadil se. Odevšad se valil kouř. Vběhl do koupelny, namočil ručník a položil si ho přes obličej. Se zády přitisknutými ke zdi se sunul ke dveřím. Nohou odsunul knihovnu, lehce se dotkl dveří, aby si ověřil, zda nejsou rozpálené, a pak je opatrně otevřel.

Kouř se valil i na chodbě a kouřové čidlo nepřestávalo vřískat. K Seanově smůle však nebylo napojeno na centrální požární systém ani na dobrovolnou hasičskou stanici ležící jen pár kilometrů odsud. Dům byl navíc tak vzdálený od civilizace, že si požáru nikdo všimnout nemohl.

Znovu se stáhl do ložnice ve snaze dostat se k telefonu, ale v místnosti nebylo kvůli kouři nic vidět. Ztrácel orientaci a obával sejít dál. Opět tedy vklouzl do chodby a pak se pomalu sunul po ochoze. Dole pod sebou zahlédl jiskry a rudé plameny. Nezbylo mu než se modlit, aby se daly použít schody. Jinak bude muset skočit, možná do pekla, a to rozhodně nebyla ta nejlepší myšlenka.

Odzdola k němu pronikaly jakési zvuky. Kašlal, protože vdechl kouř. Zoufale toužil dostat se z domu, ale zároveň si byl vědom toho, že to může být past. Sevřel pistoli.

„Kdo je tam dole?“ křikl. „Jsem ozbrojen a budu střílet!“

Nedostal žádnou odpověď, což v něm vyvolalo ještě větší podezření až do okamžiku, kdy se jedním z oken, která lemovala ochoz, podíval ven. Před domem spatřil blikající maják požárního vozu a slyšel sirény hasičských vozů. Každopádně tu byla pomoc. Došel ke schodům a podíval se dolů. V dýmu zahlédl hasiče v masivní kombinéze a helmě, s nádrží připevněnou na zádech a s maskou na obličeji.

„Jsem tady!“ vykřikl. „Tady nahoře!“

„Můžete sejít dolů?“ křikl ten muž.

„Myslím, že ne. Je tu kouřová stěna.“

„Tak tam počkejte. Jdeme pro vás. Počkejte! Přineseme hadice. Všude tu jsou plameny.“

Slyšel svist hasicích přístrojů a dupot mužů běžících po schodech. Zvedal se mu žaludek, kvůli kouři už neviděl téměř nic. Najednou cítil, jak ho zvedají a rychle snášejí dolů. Za okamžik byl venku a vnímal jakési lidi sklánějící se nad ním.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jeden z nich.

„Dejte mu ten kyslík,“ radil druhý. „Vdechl asi tunu oxidu uhelnatého.“

King si uvědomoval, že mu na tvář nasadili kyslíkovou masku, a pak znovu cítil, jak ho zvedají a přenášejí do sanitky. Najednou měl pocit, že slyší volat Michelle. Pak se ale všechno propadlo do hluboké tmy.

Sirény, majáky, staccato vysílaček a další „efekty“ skončily ihned, jakmile požárník vypnul jednou rukou hlavní vypínač na spínací skříňce, zatímco v druhé držel Kingovu pistoli. Ve vteřině všechno ztichlo. Hasič se otočil a došel zpět do domu, odkud se už kouř začal pomalu vytrácet. Celý ten požár byl velmi pečlivě limitován, peklo uměle narafičeno. Hasič vešel do suterénu, na plynovém potrubí nastavil rozbušku a opustil dům. Pak nastoupil do dodávky. Ta se okamžitě rozjela, vyjela na hlavní silnici, přidala plyn a zamířila na jih. Přesně po dvou minutách odpálila malá rozbuška plynové potrubí v Kingově sklepě. Jejím následkem se při explozi celý dům doslova rozpadl na kusy. Hasič si stáhl helmu i masku a otřel si tvář.

Muž z buicku se podíval na Kinga ležícího ve voze. Byl v bezvědomí. „Kyslík“ obsahoval dávku silného sedativa.

„Rád tě zase vidím, agente Kingu. Na tuhle chvíli jsem se opravdu dlouho těšil.“

Dodávka zmizela ve tmě.

66

Michelle zrovna vjížděla na příjezdovou cestu, když mohutná exploze srovnala Kingův dům se zemí. Zamáčkla plyn do podlahy, takže štěrk od kol odlétával do všech stran. Zastavila smykem před sutinami, sklem, prkny i dalšími částmi zničeného domu, které jí zablokovaly cestu. Vyskočila ven a současně vytáčela 911. Na operátorku řvala, aby sem okamžitě poslala vše, co má.

Michelle se prodírala troskami, pohasínajícími plameny a kouřem a po celou tu dobu zoufale volala Seanovo jméno.

Pak doběhla zpátky ke svému vozu, vytáhla deku, zabalila se do ní a poté se předními dveřmi, tedy tím, co z nich zbylo, protáhla do domu. Zahalil ji dým, ve kterém se začala dusit, vrávorala, až nakonec dokonce sklouzla na kolena. Nadechla se čerstvého vzduchu, který sem pronikl otvorem v ruinách. Pomalu se sunula dál a dál, stále volající Kinga. Snažila se dostat ke schodům, protože si myslela, že Sean je stále v ložnici, ale ložnice už tam dávno nebyla. Bolely ji plíce a musela se vrátit, aby se znovu pořádně nadechla.

Domem otřásl další výbuch a Michelle v posledním okamžiku seskočila z terasy, která se vzápětí rozpadla. Tlaková vlna druhého výbuchu odhodila Michelle do vzduchu. Dopadla těžce na zem a nemohla popadnout dech. Všude kolem ní dopadaly předměty jako při kobercovém bombardování. Ležela v prachu, s rozbitou hlavou, do jejích plic pronikaly jedovaté plyny, ruce a nohy byly plné modřin a tržných ran. Pak už vnímala jen sirény a zvuky přijíždějících vozů.

Poklekl k ní jakýsi muž v objemném overalu, dal jí kyslík a zeptal se, zdaje v pořádku. K troskám domu se po příjezdové cestě hnaly hasičské vozy a další auta, týmy dobrovolných hasičů útočily na ohnivé peklo. Jen tam ležela, když se celý dům Seana Kinga rozpadl. Zůstal stát jen komín. Právě tento záběr jí utkvěl v paměti, než její vidění zčernalo úplně.

Když se Michelle probudila, chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že leží na nemocniční posteli. Muž sedící vedle ní držel v ruce šálek kávy a nedokázal skrýt své ulehčení. Jefferson Parks kroutil hlavou.

„Sakra, málem jsme o vás přišli! Hasiči říkali, že jen dvacet centimetrů od vás ležel pětisetkilový trám.“

Pokoušela se posadit, ale Parks jí položil ruku na rameno a zatlačil zpátky do postele.

„Tak lehké to nebude, málem jste vydechla naposledy. Po tom všem, co jste vyváděla, nemůžete jen tak vstát a začít tancovat.“

Podívala se na něj se zděšeným výrazem.

„Sean, kde je Sean?“

Parks ihned neodpověděl a Michelle se rozplakala.

„Jefferssone, ne, raději mi neříkejte…“ Přeskakoval jí hlas.

„Nemohu vám o něm bohužel říct nic, protože nic nevím. Nikdo to vlastně neví. Žádné tělo nenašli, nemáme žádnou stopu, že tam vůbec byl. Pátrání ale ještě neskončilo. Vypadá to tam jak v pekle, plameny všechno zničily, navíc bouchl plyn. Bohužel se tam toho moc najít nedá.“

„Volala jsem mu večer, nikdo to nebral. Třeba nebyl doma.“

„Anebo byl dům už zničen.“

„Ne, slyšela jsem explozi, když jsem k němu jela.“

Parks si přitáhl židli k posteli a posadil se.

„Dobrá, prosím, řekněte mi, co se stalo.“

Vylíčila mu vše a snažila se nezapomenout na žádný detail. Pak si vzpomněla, co se vlastně stalo před tím, protože myšlenky na události v Kingově domě ji zcela odvedly od těch původních.

„Někdo se mě pokusil zabít. Těsně před tím, než jsem jela za Seanem. Vystřelili přes okno na postel. Naštěstí jsem usnula na pohovce.“

Parks se rozpálil doruda.

„Proč jste mi sakra hned nezavolala? Místo toho se ženete k domu, který vyletí do vzduchu! Nezahráváte si náhodou se smrtí?“

Posadila se a přitáhla si pokrývku blíž k sobě. Třeštila ji hlava a poprvé si všimla, že má zavázanou ruku.

„Jsem popálená?“ zeptala se s obavami.

„Ne, jen řezné rány a modřiny, nic, co se nezhojí. Zato s hlavou je to horší, tu už nikdy nikdo do pořádku nedá. Budete dělat hovadiny tak dlouho, až vás štěstí opustí a vy o ni přijdete.“

„Já se jen chtěla přesvědčit, jestli je Sean v pořádku. Myslela jsem, že když jdou po mně, tak určitě půjdou i po něm. A měla jsem pravdu. Ta nehoda nebyla náhoda, že?“

„Ne, našli výbušné zařízení, prý velmi dokonalé. Bylo připevněné k plynovému potrubí ve sklepě. Zničilo úplně všechno.“

„Proč ale? Zvlášť, pokud Sean nebyl doma.“

„Na to bych taky rád uměl odpovědět.“

„Hledáte ho?“

„Všichni a všude, kde nás jen napadne. FBI, federální policie, tajná služba, státní policie Virginie, místní. Zatím nikde ani stopy.“

„Co dál? Našli jste Joan? Co je s ní?“

„Taky nic,“ odvětil Parks odzbrojujícím hlasem. „Nic.“

„Pak musím okamžitě odsud a dát se do práce!“ Začala se hrabat z postele.

„Ne! Jediné, co uděláte, že tu budete ležet a odpočívat.“

„To nepřichází v úvahu!“ vykřikla rozhněvaně.

„Chci jen, abyste používala zdravý rozum. Vypadnete odtud s bandáží kolem hlavy, jste dezorientovaná a klidně vběhnete pod auto, zabijete sebe a taky někoho dalšího. V tom vašem pobíhání nevidím vůbec nic pozitivního. A nezapomínejte, že jste v nemocnici už podruhé během pár dní. Potřetí už to bude márnice.“

Michelle málem opětovně vybuchla, ale pak se stáhla zpátky. Znovu si lehla.

„Dobře, pro teď jste vyhrál, ale zavoláte mi hned, jakmile něco zjistíte. Nebo si vás najdu a pak budu pěkně zlá.“

Parks zvedl ruce na svou obranu.

„Dobrá, dobrá, nechci už žádné další nepřátele. Beztak už jich mám dost.“ Došel ke dveřím, kde se ještě jednou otočil. „Nebudu vám dávat žádné plané naděje. Šance, že ho najdeme, je opravdu mizivá. Pokud ale taková naděje vůbec existuje, nepůjdu spát.“

Pokusila se o úsměv.

„Dobře. Děkuju vám.“

Uběhlo pět minut, co odešel. Michelle si na sebe natáhla šaty, vyhnula se sestřičkám ve službě a utekla z nemocnice zadním východem.

67

King se probudil v naprosté temnotě. Ať už byl kdekoli, byla tam zima. Stále v něm však sílilo přesvědčení, že ví, kde je. Zhluboka se nadechl a pokoušel se posadit. Tušil však, že to nepůjde. Byl svázán. Podle tahu poznal, že jde o kožené popruhy. Otočil hlavu a nechal oči přivykat tmě, ale chyběl jakýkoli zdroj světla. Neviděl prostě nic. Ztuhl, když z dálky zaslechl tiché zvuky. Tak tiché, že se mohl jen domnívat, že jde o lidi. Pak se k němu začaly blížit kroky a o chvilku později už cítil přítomnost člověka. Osoba se dotkla jeho ramene, velmi jemně, vůbec žádná hrozba. Pak se však lehký dotek změnil v silné sevření, které záhy nabralona síle. Cosi ho píchlo. King se kousl do rtu, rozhodnutý, že nevykřikne bolestí. Nakonec se zmohl na klidnou reakci.

„Koukej, rozhodně mě nechceš jen tak uškrtit, tak dej prosím tě ty pracky pryč!“

Tlak okamžitě povolil a vzápětí se kroky začaly vzdalovat. King pocítil na čele perlení potu. Najednou se otřásl zimou a zvedl se mu žaludek. Museli mu něco píchnout. Otočil hlavu ke straně a začal zvracet. Dávení ho vrátilo zpátky do života.

„Omlouvám se za ten svinčík,“ zabručel. Pak zavřel oči a pomalu upadl do bezvědomí.

Michelle se ze všeho nejdřív zastavila u Kingova rozbořeného domu. Když procházela sutinami, hasiči, vyšetřovatelé i nějací další lidé prováděli obhlídku místa činu a dohašovali ojedinělé plameny. Promluvila si s několika z nich. Potvrdili jí, že nenašli žádné lidské ostatky. Očima přejížděla po troskách, které, jak nedávno prohlásila, byly „skvělým“ domem Seana Kinga. Michelle se najednou cítila velmi sklíčená. Věděla, že na tomto místě nedokáže zjistit vůbec nic. Došla k loděnici a na chvíli se posadila do Seanovy plachetnice. Vnímala klidné jezero a čerpala sílu a inspiraci z místa, které ten chlap tolik miloval.

Právě teď ji trápily dvě okolnosti: zatýkací rozkaz na Boba Scotta a ověření informací o Dougu Denbym. Rozhodla se, že se koukne na oboje.

Zamířila do hotelu a cestou zavolala svému otci. Jako vysoce vážený náčelník policie znal Frank Maxwell všechny významné policisty v Tennessee. Požádala ho tedy, aby pro ni ten příkaz prověřil.

„Jsi v pořádku? Mluvíš tak zastřeně.“

„Tatí, ty jsi to asi ještě neslyšel. Vyhodili do vzduchu dům Seana Kinga. Včera v noci. Je pohřešován.“

„Můj bože, jsi v pořádku?“

„Jde to.“ Neřekla mu nic o dalším pokusu o její likvidaci. Už před lety se naučila držet svůj profesionální život stranou od svého otce. Synové mohou žít v nebezpečí a otec to vždy chápe jakou součást profese. Jen těžko by ale snášel, kdyby věděl, že jeho dceru skoro zabili. „Tati, já tu informaci potřebuju obratem. Opravdu co nejrychleji.“

„Už jsem slyšel. Neboj, nebude to trvat dlouho.“ Zavěsil.

Dojela do motelu, vzala si z pokoje Joaniny poznámky a začala telefonovat. Chtěla si ověřit údaje o Dougu Denbym, zejména jeho poslední adresu v Jacksonu v Mississippi. Žena, která na uvedené adrese hovor přijala, o něm nebyla schopná cokoli říct, a dokonce ani nedokázala potvrdit, zda tam vůbec někdy bydlel. Michelle to nepřekvapilo, vždyť pro tu ženu byla úplně cizí.

Pokud měl Denby dostatek peněz, pak určitě nechodil denně do práce a mohl být prakticky kdekoli. V takovém případě ovšem nikdo nemohl potvrdit jeho alibi pro kritické hodiny. Denbyho postavení v Ritterově volební kampani jej předurčovalo do role podezřelého. Ale jakou by měl motivaci?

Vyrušil ji telefon, po kterém hned chňapla. Volal otec a mluvil velmi stroze. Michelle si vše zapsala.

„Tati, jsi skvělý. Miluju tě!“

„No, bylo by od tebe milejší, kdybys přijela častěji. Máma se pořád ptá,“ dodal rychle.

„Dohodnuto. Až to celé skončí, přijedu domů.“

Vytočila číslo, které jí otec dal. Byla to realitní kancelář, která zařizovala prodej pozemku v Tennessee Bobu Scottovi. Otec už mluvil s právníkem a řekl mu, že Michelle zavolá.

„Neznám vašeho otce, ale od společných přátel jsem o něm slyšel jen samé úžasné věci,“ řekl právník. „Ta vaše věc prý nějak souvisí s prodejem pozemků.“

„Správně. Vy jste vyřizoval převod toho pozemku na Roberta Scotta, že?“

„Ano, váš otec o tom mluvil. Vytáhl jsem si ten spis. Robert Scott byl kupujícím. Zaplatil v hotovosti, moc to nebylo. Byl tam jen starý srub, jinak samé lesy a hory. Navíc je to dost daleko od civilizace.“

„Pochopila jsem, že minulý majitel nevěděl, že je tam bunkr.“

„Váš otec o něm mluvil, ale já to také nevěděl, připouštím.

V nabídce o tom nebyla ani zmínka. Neměl jsem nejmenší důvod něco takového hledat. Pokud bych to věděl, zeptal bych se v armádě. Opravdu nevím. Co to má společného s tím bunkrem?“

„Byl jste někdy na tom pozemku?“

„Ne.“

„Já ano. Do bunkru se vstupuje tajným vchodem ze sklepa.“

„To ale nepřichází v úvahu!“

„Proč?“

„Žádný sklep tam nebyl. Plány srubu jsem přece viděl.“

„Pak tam nebyl v době, kdy ten pozemek patřil vašemu klientovi, ale teď tam je. Bob Scott o tom bunkru pravděpodobně věděl a dal vykopat sklep, aby se do něj dostal.“

„To je možné. Prošel jsem záznamy o všech klientech, kteří po armádě ten pozemek vlastnili. V době, kdy patřil armádě, tam žádný srub nebyl. Postavil ho až jeden z následných vlastníků.“

„Nemáte náhodou nějakou fotografii Boba Scotta? Je to velmi důležité,“ dodala.

„No, při prodeji pozemků si děláme fotokopie řidičského průkazu, abychom si ověřili totožnost v okamžiku, kdy klienti podepisují dokumenty. Ty se pak vkládají do katastru.“

Michelle málem vzrušeně poskočila.

„Můžete mi ten obrázek poslat faxem? Hned teď?“

„To bohužel nemůžu.“

„Proč? To přece není důvěrná informace.“

„Ne, to není.“ Právník si povzdechl. „Dnes ráno jsem se do toho spisu díval, poprvé od uzavření té transakce. A představte si, že jsem kopii řidičského průkazu pana Scotta nenašel.“

„Nejspíš jste ji zapomněli udělat.“

„Se svou sekretářkou spolupracuji už třicet let a ještě nikdy na něco podobného nezapomněla.“

„Pak ji tedy někdo ukradl.“

„Nevím, co si mám myslet. Prostě tam není.“

„Vzpomínáte si, jak Bob Scott vypadal?“

„Viděl jsem ho jen jednou, při podpisu smlouvy. Takových kontraktů dělám tak sto ročně.“

„Zkuste se prosím zamyslet a popsat mi ho!“

Právník to udělal. Michelle mu poděkovala a zavěsila. Z popisu, který byl velmi obecný, bylo těžké odhadnout, zda šlo o skutečného Boba Scotta. Lidé se navíc mohou po osmi letech velmi změnit, zvláště ti, kteří – podobně jako Scott – vypadnou z normálního života. Michelle ani netušila, jak vypadal Denby. Bože, pořád se motali v kruzích.

Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Padla na ni panika, že nemůže Seanovi pomoci. Neměla žádnou stopu, neměla kudy pokračovat. Znovu začala přemýšlet o Kingovi. Říkal, že na něčem pracuje – na čemsi, co vyžadovalo další pátrání. Co to jen říkal? Někam zmizel. Její mysl odmítala spolupracovat.

Pak to najednou pochopila. Popadla klíče a hnala se úprkem ke svému vozu.

68

Michelle vešla do univerzitní knihovny a zamířila rovnou k přepážce. Službu měla jiná knihovnice než ta, která pomohla Kingovi, ale poté, co Michelle vyslovila své přání, odvedla ji k té správné.

Michelle jí ukázala odznak tajné služby a zeptala se jí na to, co King v knihovně hledal.

„Slyšela jsem ve zprávách, že mu shořel dům. Je v pořádku?

O tom nic neříkali.“

„Zatím to nevíme. Proto potřebuji vaši pomoc.“

Žena řekla Michelle, o co ji King žádal, a pak ji odvedla do stejné místnosti a přihlásila do systému.

„Listoval si v adresáři Martindale Hubbell,“ vysvětlila.

„Omlouvám se, nejsem právník. Co je to za rejstřík?“

„Je to rejstřík všech právníků s platnou licencí. Sean měl ve své kanceláři jeho nejnovější verzi. Potřeboval se ale podívat na starší vydání.“

„Říkal na jaké?“

„Na počátek sedmdesátých let.“

„Říkal ještě něco jiného? Něco, co by hledání zúžilo?“

Michelle nevěděla, kolik právníků v USA má licenci, ale brzy pochopila, že mnohem víc, než aby měla čas se jimi všemi probírat. Žena zavrtěla hlavou.

„Omlouvám se, víc toho nevím.“

Odešla a Michelle se podívala na obrazovku se zoufalým výrazem, když se jí vypsalo víc než milion jmen. Copak majív USA víc než milion právníků? Není se co divit, že se tolik věcí podělá.

Aniž by věděla, kde má začít, projížděla očima po domovské stránce a všimla si jednoho stále vyskakujícího okna. Najednou se užasle narovnala. To okno bylo označeno jako ‚nejnovější hledání‘ a byly v něm vypsány dokumenty, ke kterým se někdo v poslední době přihlásil.

Klikla na první položku. Jakmile spatřila jméno právníka a údaj o tom, odkud pochází, vyskočila a hnala se knihovnou, až na ni budoucí právníci užasle hleděli. Ještě než doběhla k vozu, vytáčela číslo. Její mysl pracovala na plné obrátky a zaplňovala prázdná místa tak rychle, že zareagovala až na třetí pozdrav od osoby, které volala.

„Parksi,“ křičela do telefonu. „Tady Michelle Maxwellová. Myslím, že vím, kde Sean je. A už taky vím, kdo za tím vším stojí!“

„Pane jo, tak se zklidněte. O čem to hovoříte?“

„Sejdeme se v kavárně Greenberry v nákupním centru na Barracks Road. Co nejdřív. A přizvěte k tomu posily. Musíme jednat velmi rychle!“

„Sejdeme se na ulici Barracks? Jak to, že nejste v nemocnici?“

Zavěsila, aniž mu odpověděla. Když se hnala na místo schůzky, modlila se, aby nebylo pozdě.

Parks na ni čekal před kavárnou. Byl sám a nijak šťastně nevypadal.

„Ksakru, co tady děláte? Máte ležet ve špitále!“

„Kde máte své lidi?“ zeptala se.

Policista se na ni zadíval jako na blázna.

„Co si vůbec myslíte? Ze já a mí muži sedíme jen tak kolem táboráku a čekáme na vaše zatroubení k plné polní? Vy jste volala a řvala mi do ucha. Navíc jste mi vůbec nic neřekla. Jak můžete očekávat, že sem přivedu armádu, když sakra ani nevím, kam pojedeme? Pracuju pro federální vládu, dámo, stejně jako vy. Máme omezený rozpočet a málo lidí. Nejsem James Bond!“

„Dobrá, dobrá. Omlouvám se. Jen jsem byla velmi rozrušená. Nemáme ale čas.“

„Tak se zhluboka nadechněte, dejte si to páté přes deváté dohromady a řekněte mi, o co jde. Pokud jste ten případ opravdu rozlouskla, pak mé lidi dostanete. Jen si zavolám. Dobrá?“ Díval se na ni s nadějí i skepsí zároveň. Nadechla se a pokoušela se zklidnit.

„Sean hledal informace o právníkovi, který zastupoval Arnolda Ramseyho při jeho zatčení v sedmdesátých letech.“

„Ramsey seděl? Odkud tohle víte?“

„Sean a já jsme to zjistili čirou náhodou.“

Parks se na ni teď díval už docela zvědavě.

„Jak se ten právník jmenoval?“

„Roland Morse, z Kalifornie. Jsem si jistá, že to byl otec Sidneyho Morse. Sidney tedy musel znát Arnolda Ramseyho ještě v době studií. A z toho plyne i další souvislost. Pak to není, Jeffersone, Sidney, ale jeho mladší bratr Peter. To on musí stát za tím vším. Vím, že to zní jako přitažené za vlasy, ale jsem si skoro úplně jistá, že je to on. Sean se díval jinam, Clydea Rittera zabili a s životem jeho bratra to začalo jít z kopce. Měl peníze, záznam v trestním rejstříku. Všechno do sebe zapadá. Mstí se za svého bratra, který je teď na klinice, kde chytá tenisáky. On vůbec nebyl na seznamu podezřelých, představte si to! A teď má Seana, Joan i Bruna. Vím dokonce kde.“

Řekla mu to.

„Kčertu, na co ještě čekáme? Jedeme!“ křikl Parks a oba naskočili do vozu. Zaskřípěly brzdy, když v plné rychlosti vyrazila z parkoviště. V té době už Parks telefonoval a žádal posily. Michelle se už zase modlila, aby nebylo příliš pozdě.

69

Když se King probudil, bolela ho hlava tak silně, že mu bylo okamžitě jasné, že mu píchli nějaké drogy. Pomalu ale přicházel k vědomí. Mohl hýbat rukama i nohama, a tak se opatrně začal zkoumat. Nebyl už svázán. Pozvolna vstal, připraven na možný útok, a pak jen pomalu zvedal nohy a kladl je ve tmě před sebe. Měl něco v uchu, cosi ho šimralo na šíji a cítil, že má za opaskem bouli.

Náhle se rozsvítila světla a on hleděl na svůj obraz v zrcadle na protější stěně. Měl na sobě tmavý oblek, vzorovanou kravatu a na nohou černé lakýrky s gumovou podešví. Jeho ruka nahmatala .357 v ramenním pouzdře. Dokonce měl i jinak učesané vlasy. Jako by se vrátil zpět… Ksakru! Oni mu nabarvili i vlasy na spáncích! Zkusil zkontrolovat zásobník, ale ten byl zajištěn, takže obsah nešlo prověřit. Podle váhy pistole však usuzoval, že je nabitá, i když nejspíš jen slepými náboji. V ruce však držel stejnou pistoli jako tenkrát v šestadevadesátém.

Zastrčil ji zpět do pouzdra za opaskem a podíval se do zrcadla na muže, který vypadal o osm let mladší. Když se zkoumal zblízka, spatřil na klopě saka malý odznak. Odznak tajné služby, červený, ten, který měl připnut v klopě toho rána roku 1996.

V kapse saka měl zastrčeny sluneční brýle.

Když pootočil hlavu, spatřil kroucenou šňůru sluchátka v levém uchu. Teď už se nedalo o ničem pochybovat – byl opět agentem tajné služby Seanem Ignatiem Kingem. A tohle všechno začalo vraždou Howarda Jenningse v jeho kanceláři. Zíral teď na svůj obraz v zrcadle. Zosnované obvinění proti Ramseymu, za kterým rozhodně nestál Bruno. A najednou i poslední dílek skládačky zapadl na své místo. Zvláštní ale bylo, že se mu nikdy nepodaří tam ten dílek vsadit.

Náhle zaslechl odkudsi přicházející tiché zvuky, stovky tlumených hlasů. Dveře na druhém konci místnosti se otevřely. Zaváhal a pak jimi prošel. Kráčel chodbou a připadal si jako myš v bludišti. Čím déle šel, tím víc se vciťoval do celé situace. Nebyly to právě příjemné myšlenky, ale měl snad nějakou jinou možnost? Na konci chodby se otevřel volný prostor, kterým procházelo světlo a zesílené zvuky lidských hlasů. Narovnal ramena a vešel dovnitř.

Salon Stonewalla Jacksona hotelu Fairmount vypadal úplně jinak, než když tam byl naposledy. Přesto mu byl ten prostor víc než dobře známý. Místnost byla silně osvětlena, sametové vodicí šňůry na sloupcích vedla stejnými místy jako před osmi lety. Dav – představovaný stovkami postav pečlivě nakreslených na kartonu a usazených v kovových stojanech – držel hesla a slogany „Volte Clydea Rittera“ a nacházel se za bariérou. Hřmot simulovaných hlasů vycházel ze skrytých reproduktorů. Byla to vskutku impozantní produkce.

King se rozhlédl kolem sebe a vzpomínky se začaly vracet. Kartonové tváře kolegů ze služby byly umístěné přesně tam, kde tehdy stáli, tak špatně rozmístění. Poznával i další tváře. Některé namalované postavy držely děti určené k líbání, jiní měli notesy a propisovačky na autogramy, další se jen široce usmívali. Na zadní stěně visely velké hodiny. Podle aktuálního času bylo 10.15. Pokud bude všechno probíhat, jak si spočítal, zbývalo mu sedmnáct minut.

Podíval se na řadu výtahů a na jeho tváři se objevily chmury. Jak si pro něj ten jeho part vlastně připravili? Nemohli to udělat stejně, protože by chyběl moment překvapení. Proto také unesli Joan. Vnímal, jak mu stoupá tepová frekvence a trochu se mu začaly třást ruce.

Z tajné služby odešel už dávno. V následujících letech nedělal fyzicky téměř nic, kromě toho, že zvedal těžké svazky tisíců nudných, i když vážně se tvářících právních dokumentů. A teď, přesně za šestnáct minut, se bude muset chovat jako zkušený agent, kterým kdysi byl.

Pozoroval neživé figuríny za sametovými šňůramy a najednou si uvědomil, že se mezi nimi zjeví opravdový vrah z masa a krve.

Světla pohasla a ozvy davu povadly. Pak se ozvaly kroky. Muž, který přicházel, vypadal úplně jinak a King by ho nejspíš nepoznal, kdyby nevěděl, o koho jde.

„Dobré ráno, agente Kingu,“ řekl muž z buicku. „Doufám, že se těšíš na svůj velký den.“

70

Když přijeli, Parks a Michelle hovořili s důstojníkem, který velel oddílu místních policistů. Parks kromě nich přivolal i policii a další ozbrojené složky z oblasti Severní Karolíny.

„Budou tam dřív než my,“ řekl Michelle, když jeli dál.

„Ať uzavřou perimetr kolem hotelu. A ať se schovají za stromy,“ reagovala.

Michelle s Parksem klečeli mezi stromy za hotelem Fairmount. Cestu již blokovaly policejní zátarasy, umístěné tak, aby na ně z hotelu nebylo vidět. Mezi stromy spatřila Michelle snipera, jehož puška s hledím mířila na hlavní vchod.

„Jste si jist, že tu máte dost lidí?“ zeptala se Parkse.

Ukazoval na různá místa v temnotě, kde se skrývali jeho lidé. Michelle je sice neviděla, ale jejich přítomnost vnímala víc než dobře.

„Na takovou práci je jich dost,“ odpověděl. „Otázkou ale je, zda jsme schopni najít Seana a ty další ještě živé.“ Parks odložil svou brokovnici a zvedl vysílačku. „Dobrá, vy už jste v tom hotelu byla a znáte situaci. Kde je nejlepší zaútočit?“

„Naposledy, když jsme tam se Seanem byli, to když jsme zadrželi ty uprchlé trestance, našli jsme díru v plotě. Bylo to jednodušší než lézt přes plot. Projdeme stejnou cestou. Přední dveře jsou zajištěné řetězem, ale asi tak deset metrů od nich je velké rozbité okno. Do haly se dostaneme během okamžiku.“

„Ten barák je ale velmi rozlehlý. Kde uvnitř by asi tak mohli být?“

„Odhaduji, ale je to kvalifikovaný odhad, že v salonu Stonewalla Jacksona. Nachází se vpravo. Dovnitř vedou jedny dveře a je tam řada výtahů.“

„Proč jste si tak jistá, že budou právě tam?“

„Je to stařičký hotel se spoustou prasklin, všude to tam skřípe, běhají tam krysy a děje se tam kdovíco. Ale když jsem byla v tom salonu za zavřenými dveřmi, neslyšela jsem vůbec nic. Je tam ticho, podezřelé hrobové ticho. Když však otevřete dveře, slyšíte normální zvuky.“

„Nechápu, kam míříte.“

„Myslím, že tu místnost vybavili jako zvukotěsnou komoru, Jeffersone.“

Zůstal na ni zírat.

„Už začínám chápat.“

„Jsou vaši muži na místech?“ Přikývl a Michelle se podívala na hodinky. „Je skoro půlnoc, ale je úplněk. Před plotem musíme překonat kus otevřené plochy. Pokud dokážeme řídit útok zevnitř, budeme mít lepší vyhlídky, že o nikoho nepřijdeme.“

„Vypadá to, že máte plán. Jděte první. Já to tu neznám.“

Parks mluvil do vysílačky a přikazoval svým lidem, aby uzavřelikruh. Michelle se chtěla rozběhnout, ale Parks ji chytil za paži.

„Michelle, býval jsem docela dobrý sportovec, když mi bylo míň. Na olympiádu jsem to ale nedotáhl. Mám i bolavá kolena, postřelili mě. Takže prosím trochu zpomalte, ať vás neztratím z dohledu.“

Usmála se.

„Nemějte strach, jste v dobrých rukou.“

Přesunovali se mezi stromy, až se dostali k otevřené ploše před plotem. Na okamžik se zastavili. Michelle se podívala na těžce dýchajícího Parkse.

„Jste připraven?“

Přikývl a zvedl palec.

Vyběhla z lesa a hnala se k plotu. Parks vyběhl za ní. Michelle se nejdřív plně soustředila na to, co má před sebou, ale pak náhle zpozorněla a po zádech jí přejel třeskutý mráz. Za ní se ozýval dech těžce dýchajícího člověka sípajícího stejným způsobem, který slyšela za oknem ložnice v motelu – byl to dech vraha. Ne, tohle nebyl dech běžícího člověka s postřeleným kolenem, ale astmatické sípání. Navíc mu začalo pískat v plicích.

Skočila za padlý strom jen o zlomek vteřiny dřív, než práskl výstřel brokovnice. Broky dopadly přesně tam, kde ještě před chvilkou běžela. Převalila se na stranu, vytáhla pistoli, vypálila zpátky a pak začala střílet ve smrtícím půlkruhu.

Parks zanadával, ale i on sebou stihl hodit na zem. Kulce se vyhnul na poslední chvíli. Pak vypálil znovu.

„Sakra, holka jedna,“ vykřikl. „Jsi na mě moc rychlá!“

„Ty hajzle!“ zařvala Michelle a začala očima usilovně pátrat, kudy by mohla uniknout a kde má Parks komplice. Vypálila na něj ještě dvakrát. Z velkého kamene, za kterým se ukryl, odlétly úlomky. Opětoval střelbu dvěma výstřely z brokovnice.

„Fakt je mi to líto, ale nemám jinou možnost.“

Očima přejížděla linii hustého lesa přímo za sebou a přemýšlela, jak se tam dostane, aby se jí nic nestalo.

„Fakt děkuju. Už se cítím líp. Pročpak tohle, copak federální polda není dost dobře placenej?“

„Ale jo, jenže jsem před drahnou dobou udělal jednu velkou chybu. Byl jsem policajt v D.C. a ta chyba mě straší i teď.“

„Nechcete mi to vysvětlit, než mě odděláte?“

Když bude mluvit, mám šanci, pomyslela si Michelle. Možná, že najdu únikovou cestu.

Parks zaváhal, ale pak promluvil.

„Sedmdesátý čtvrtý. Už ti to dochází?“

„Protesty proti Nixonovi?“ Michelle to okamžitě sepnulo, a tak se držela své linie. „Vy jste byl ten washingtonský polda, co zadržel Arnolda Ramseyho?“

Parks mlčel.

„Byl nevinný. Toho gardistu nezabil…“

Pravda ji ťala do živého.

„To vy jste zabil toho gardistu a hodil to na Ramseyho? A navíc vám za to zaplatili?“

„Tenkrát to byly šílené časy. Byl jsem úplně jiný, doufám, že teď jsem lepší. Nemělo se to tak stát. Praštil jsem toho kluka moc tvrdě. Jo, zaplatili mi za to, ale když to skončilo, tak jsem se toho dluhu nikdy nezbavil.“

„A ten, kdo vám tenkrát zaplatil, vás pak celou tu dobu vydíral?“

„Stálo mě to opravdu moc. Michelle, vraždu nikdy nic nevykoupí.“

Teď už ho neposlouchala. Najednou jí došlo, že Parks vlastně používá stejnou strategii jako ona. Nechat ji mluvit, zatímco se jí dostane do zad. Začala přemýšlet, jakou brokovnici Parks má. Jasně. Pětiranná remingtonka. Přinejmenším, doufala, že to tak je. Vypálil čtyřikrát a všude kolem bylo takové ticho, že by ho určitě slyšela znovu nabíjet.

„Hej, Michelle, jsi tam pořád?“

Místo odpovědi vypálila třikrát do skály a dostalo se jí další rány z brokovnice. Jakmile povadla ozva výstřelu, odlepila se od země a hnala se k lesu. Parks vkládal do brokovnice nové náboje a celou dobu nadával. Když znovu zamířil, byla už tak daleko, že jí výstřel nemohl nijak uškodit. Navíc ještě zrychlila. Parks něco křičel do vysílačky.

Michelle ho viděla, jak se blíží. Vzala to doleva, zakopla o kus dřeva a dopadla na zem přesně ve chvíli, kdy se střela zaryla do kůry. Muž, kterého považovala za policejního snipera, ji teď měl na mušce. Vypálila několik střel jeho směrem a pak se plazila asi deset metrů po břiše, než se znovu odvážila vstát.

Jak mohla být tak slepá? Další kulka se zaryla do stromu těsně vedle její hlavy a ona se opět vrhla k zemi. Když se nadechovala, hodnotila svou beznadějnou situaci. Všechny možnosti stejně nakonec vedly k jejímu násilnému konci. Mohli prohledávat terén čtverec po čtverci a ona proti tomu nemohla nic dělat. Počkat, telefon! Sáhla pro něj, ale s hrůzou zjistila, že se utrhl z poutka na opasku. Byla zcela odříznutá od jakékoli pomoci, navíc uprostřed temných lesů kdesi na konci světa. Takové noční můry nemívala ani jako dítě.

Střílela do míst, odkud, jak se domnívala, přicházeli. Pak se zvedla a úprkem se hnala dál. Úplněk jí byl požehnáním i kletbou zároveň. Viděla sice, kam běží, ale stejnou možnost měli i její pronásledovatelé. Vyběhla ven z lesa a zastavila se v poslední možné chvíli.

Stála na ostrém ostrohu břehu řeky, kterou viděla při své první návštěvě. Jeden jediný krok a zřítila by se dolů. Parks s tím svým komplicem ale nebyli daleko. Zkontrolovala zásobník, zbylo jí pět ran a náhradní zásobník neměla. Už za pár vteřin vyběhnou ze stromů a budou ji mít na mušce. Neměla se kde skrýt. A i kdyby dostala jednoho z nich, ten druhý ji zlikviduje. Rozhlížela se kolem sebe, její vyhlídky na život vypadaly docela beznadějně. Pak se znovu podívala dolů na rychle tekoucí řeku. Během vteřiny se jí v hlavě zrodil plán. Vždycky milovala extrémní situace. Zastrčila pistoli do pouzdra, nadechla se a čekala.

Jakmile zahlédla, že jsou venku, vykřikla a skočila. Místo si vybrala velmi pečlivě. Přibližně sedm metrů pod horním okrajem se nacházela skalní římsa. Dopadla na ni a zoufale se pokoušela něčeho zachytit. Málem sklouzla dolů do řeky.

Pak se podívala vzhůru a spatřila Parkse s dalším mužem, jak hledí z ostrohu a hledají ji. Na místě, kam dopadla, se nacházel vyčnívající balvan, který bránil přímému výhledu. Měsíc teď stál za oběma muži, viděla jejich jasné siluety. Kdyby chtěla, mohla by je s klidem oba dostat. Jen stěží potlačila zoufalou touhu to skutečně udělat. Teď však měla před sebou daleko důležitější cíl.

Položila svou botu na malý kmen stromu, který ležel na římse, opřela se do něj, až se dostal na samotný okraj převisu. Znovu se podívala na Parkse a jeho komplice. Svítili baterkami všude kolem, hledali ji a mířili do všech stran. Jakmile se podívali na druhou stranu, bouchla do kmene a ten začal padat dolů. V téže chvíli co nejhlasitěji vykřikla.

Sledovala, jak kmen dopadá na hladinu. Oba muži si vzápětí posvítili na místo dopadu. Michelle zadržela dech a modlila se, aby si ti dva mysleli, že v říčním proudu našla svou smrt. Uběhlo pár vteřin a oba tam pořád stáli. Michelle už začala zvažovat, že se je bude muset pokusit oba zastřelit. O chvilku později však muži došli k závěru, že Michelle je mrtvá, a tak se otočili a zmizeli v lese.

Počkala deset minut, aby se ujistila, že jsou opravdu pryč. Pak vykoukla zpoza kamene a začala šplhat nahoru. Kdyby ji teď Parks s komplicem viděli, z výrazu její tváře by okamžitě pochopili, že ačkoli mají zbraně, tak jim hrozí opravdu akutní ohrožení života.

71

„Sidney, ty ses vážně úplně změnil,“ řekl King. „Zhubnul jsi, málem jsem tě nepoznal. Vypadáš fakt dobře. Brácha už na tom ale tak dobře není.“

Sidney Morse, skvělý vedoucí volební kampaně Clydea Rittera, který měl podle všech pobývat v blázinci v Ohiu, se podíval na Kinga s pobaveným úsměvem. Pistolí mířil na Kingův hrudník. Měl na sobě drahý oblek, byl pečlivě oholen, zešedivěly mu vlasy, ale nechal si je pěkně učesat. Morse byl prostě štíhlý, ctihodný muž.

„Jsem ohromen. Jak jsi mohl dojít k tomu, že za tím vším nestojí nešťastný pan Scott?“

„Vzkaz v koupelně. Opravdový agent tajné služby by nikdy neřekl vystát důlek, ale jen být ve službě. Bob Scott byl bývalý voják a vždycky používal vojenské značení času, tedy čtyřiadvacetihodinovku. Ty jsi použil dvanáctihodinovku. Pak jsem se zamyslel a došlo mi to. Bowlington? Proč? Proč nejdřív hotel Fairmount? Protože leží jen třicet minut od místa, kde bydlel Arnold Ramsey. Jako šéf volební kampaně jsi tohle všechno mohl zařídit docela snadno.“

„Stejně jako ti další. Doug Denby, Ritter sám. Pro celý svět jsem pořád jen mrtvolka v ohijském blázinci.“

„Ne však pro tajnou službu. Připouštím, že mi to chvilku trvalo, ale nakonec jsem na to přišel.“ Kývl směrem ke zbrani, kterou Sidney držel. „Vzpomněl jsem si, že jsi levák. V té pracce jsi držel ty své tyčinky. My agenti se vždycky zaměřujeme na detaily. Jenže ta ohijská mrtvolka chytala tenisáky pravačkou. A pak ta fotka v nemocnici, Peter Morse na ni drží baseballovou pálku v pravačce. Měl jsem to potvrzené.“

„Můj drahý brácha. Nikdy nebyl nijak užitečný.“

„Každopádně ale patřil do tvého plánu,“ řekl King ponoukavě.

Morse se usmál.

„Koukám, že ti vůbec nic nedošlo. Ten plán má mnohem širší souvislosti. Není jen o tom, abych dostal tebe. No, ty už stejně nebudeš moct později svědčit, tak co. Ty pistole, co jsem měl já a Arnold v hotelu Fairmount, pocházely od mého kriminálem vychovaného bráchy.“

„To ty jsi schoval pistoli v té komoře poté, co byl Ritter zabit?“

„Pokojská mě viděla a dalších sedm let pak vydírala. Skončilo to, až když si myslela, že jsem v tom blázinci. Tvá přítelkyně Maxwellová nechtěně odhalila její identitu. A tak ta vyděračka zaplatila. Byla to pro mě radost.“

„Stejně tak jako Mildred Martinová.“

„Neposlouchala mé příkazy. Blbečky já netoleruju.“

„Což platí i pro tvého bratra.“

„Nejspíš to byla chyba, že jsem ho do toho zatáhl, jenže patří do rodiny a chtěl nějak pomoct. Problém byl ale v tom, že jak běžel čas, brácha bral pořád ty drogy a já měl strach, že bude mluvit. Měl jsem rodinné peníze, takže jsem byl vystaven riziku vydírání. Nejlepším řešením je mít vždycky přehled, a tak jsem ho podporoval, aby to svinstvo bral dál. Když přišel čas, prostě jsem jen změnil identitu a nechal hojit odpočívat.“

„Proč jsi ale tu identitu vůbec měnil?“

„Dávalo mi to jistotu, že si všichni budou myslet, že jsem někde jinde. Takhle jsem měl čas i prostor připravit svůj malý plán. Jinak by lidi zase do všeho strkali nos.“ Morse natáhl paži.

„Přemýšlej, podobné nesnáze mohlo Ritterovi způsobit jen pár hráčů. A lidi by si na mě nakonec vzpomněli. Když jsem ležel v blázinci, tak to bylo lepší než být mrtvý. Smrt se nedá předstírat. Pevně jsem věřil, že nikdo nedokáže odhalit, že jsem Petera uklidil tímhle způsobem.“ Morse se usmíval. „A když už něco takového udělat, tak proč ne s opravdovým šarmem a elegancí?“

King zavrtěl hlavou. Došlo mu, že získává trochu času, zatímco Morse mluví. Ten chlap se chtěl očividně vypovídat ze svého grandiózního plánu. King měl zase pár minut na to, aby si připravil vhodnou strategii.

„Já bych to udělal jinak. Odstranit a pak zlikvidovat. Pak bys lidi přesvědčil, že už jsi na márách.“

„Po jeho smrti by došlo k pitvě, takže by podle lékařských či zubařských záznamů mohli dokázat, že to nejsem já. Pokud zemře přirozenou smrtí, nikoho to zajímat nebude. Stejně jsme si byli dost podobní a já připravil všechno tak, aby všechny oklamal. Jsem geniální, protože řeším i detaily. Jen jeden příklad za všechny, tahle místnost je zvukotěsná. Proč tolik starostí s jedním zapomenutým hotelem? Protože se zvukem nikdy nevíš. Nese se divnými, nepředvídatelnými cestami a já opravdu nechci, aby nás někdo vyrušoval. Zničilo by mi to celé představení a já své publikum ještě nikdy nezklamal. Taky rád dělám věci s nadhledem. To máš jako s tím vzkazem. Klidně jsem ti ho mohl hodit do kaslíku. Jenže dát ho na tělo, které jsem pak přišpendlil na tvé dveře, to je klasika. Vyhodit do vzduchu tvůj dům? To je prostě způsob, jakým já řeším své věci.“

„Proč ale Bob Scott? Jak jsi řekl, nikdo by tě nepodezříval.“

„Agente Kingu, mysli, proboha! V každém dramatu musí být padouch. Agent Scott se ke mně nikdy nechoval s patřičným respektem, když jsem sloužil Ritterovi. Holt toho později litoval.“

„No dobře, takže jsi usmažil mozek svého bratra, poškodil jsi mu tvář, abys skryl identitu, nechal jsi ho ztloustnout a ty jsi zhubl, přestěhoval ses do Ohia, kde tě nikdo neznal, a tam jsi dokonal celou proměnu. To je opravdu divadelní produkce. Přesně jako Ritterova kampaň.“

„Clyde Ritter byl začátkem konce.“

„Ale kdepak. Já vím, jak to bylo. S ním to totiž nemá vůbec nic společného, za vším je Arnold Ramsey. Měl něco, co jsi nezřízeně chtěl. A to tak strašně, že jsi ho kvůli tomu poslal na smrt.“

„Prokázal jsem mu spíš laskavost. Věděl jsem, že Arnold Rittera nenávidí. Jeho akademická kariéra skončila už před lety. Byl na úplném dně a na mou nabídku přímo čekal. Nechal jsem ho, aby si znovu prožil svou slavnou minulost protestujícího radikála. Nechal jsem z něj udělat mučedníka, který zlikvidoval nemorálního a hnusného člověka. Co může být lepšího?“

„Jenže cenu jsi stejně nezískal. Stejnou cenu, kterou jsi nedostal ani před třiceti lety, kdy Ramseyho zatkli za vraždu národního gardisty. Ten pokus ti nevyšel, stejně jako ti nevyšla ta Ritterova kampaň. I když už tady Arnold není, dodnes jsi vlastně nezvítězil.“

Morse vypadal pobaveně.

„Prima, pokračuj, jde ti to. Cože jsem to nevyhrál?“

„Ženu, kterou jsi miloval. Reginu Ramseyovou, herečku s obrovskou budoucností. Klidně bych se vsadil, že hrála v některé z tvých prvních produkcí. Nebyla to jen práce, ty jsi ji opravdu miloval. Jenže ona se zamilovala do Arnolda Ramseyho.“

„Ironií osudu je, že jsem je oba seznámil. S Arnoldem jsem se potkal, když jsme nacvičovali hru o občanských nepokojích a já potřeboval nějaká data. Nikdy jsem neviděl dva tak odlišné lidi… On si ji prostě nezasloužil. Já jsem s Reginou tvořil tým, opravdu skvělou dvojici, na kterou čekala prkna, která znamenají svět. Náš velký čas měl teprve přijít. Díky úžasnému hereckému talentu by se brzo stala broadwayskou hvězdou, jednou z největších.“

„A pak by ji udělala i z tebe.“

„Každý velký impresário potřebuje múzu. A nenech se zmýlit, já bych z ní to nejlepší dostal. Nikdo by nás nedokázal zastavit. Jenže když si ho vzala, ztratil jsem veškerou uměleckou inspiraci. Arnold zničil mou kariéru. A svým patetickým bojem za vlast na druhořadé univerzitě zničil i její život.“

„Takže ses rozhodl. Zničit pro změnu jeho.“

„Moc se ptáš, teď se zeptám já. Jak jsi na mě vlastně přišel?“

„Zaslechl jsem jakousi poznámku a ta mě k tobě dovedla. Začal jsem se hrabat ve tvé rodině. Zjistil jsem, že tvůj otec byl právník, který dostal Ramseyho z obvinění z vraždy ve Washingtonu. Podle mě jsi chtěl, aby byl Ramsey naoko vinen a aby ho Regina přestala milovat. Doufal jsi, že pak se objevíš ty – jako rytíř na bílém koni, zachráníš Arnolda a za odměnu si odvezeš Reginu jako princeznu. Jenže ono to nevyšlo.“

Morse sešpulil rty.

„Jo, ten scénář prostě nevyšel.“

„Pak jsi tedy čekal, až se naskytne další příležitost.“

Morse přikývl a usmál se.

„Jsem velmi trpělivý. Když Ritter oznámil svou kandidaturu, věděl jsem, že přišel můj čas.“

„Proč jsi svého romantického soka nezabil rovnou?“

„Jaké bych z toho měl potěšení? Kde by bylo drama? Už jsem ti říkal, že dělám věci po svém. A mimochodem, pokud bych to udělal, milovala by ho pak ještě mnohem víc. Ano, musel jsem Arnolda Ramseyho zabít, ale nechtěl jsem, aby jeho odchodu želela. Chtěl jsem, aby ho proklela. Pak se z nás dvou mohl stát znovu tým. Jasně, Regina už byla starší, ale její talent – ne, ten nemohla nikde ztratit. Pořád jsme mohli ten zázrak dokázat. Bylo to jasné.“

„A tak se z Ritterovy volební kampaně stala další divadelní fraška.“

„Bylo vlastně velmi jednoduché přesvědčit Arnolda, aby to udělal. Regina od něj odešla, ale on věděl, že ho stále miluje. Teď ale přišel čas ukázat ho jako vyšinutého vraha, ne jako šlechetného a chytrého aktivistu, kterého si vzala. Několikrát jsem se potají s Ramseym sešel. Pomáhal jsem jim přežít těžká období, viděl ve mně přítele. Připomněl jsem mu jeho mladická léta, kdy hodlal změnit svět. Dal jsem mu šanci být znovu hrdinou. A když jsem mu řekl, že to udělám s ním a že Regina na něj bude pyšná, měl jsem ho tam, kde jsem chtěl. Plán běžel jako po másle.“

„Jenže truchlící vdova tě znovu odmítla. Tentokrát to bylo ještě víc ponižující, protože už bylo jasné, že tě nemiluje.“

„To ale není vše, co v samotném důsledku vedlo k tomu, proč jsme dneska tady.“

King se na něj podíval s otazníkem v očích.

„Pak spáchala sebevraždu. Spíš ale ne, viď?“

„Chtěla se znovu vdát. Za chlapa, který Arnoldovi jako by z oka vypadl.“

„Thomton Jorst.“

„Musela v sobě nosit nějaký defektní gen pro takové nuly. Najednou jsem si uvědomil, že ta moje hvězda zas tak dokonalá není. Po tolika letech. Když jsem ji ale nemohl mít já, pak nikdo.“

„Takže jsi nakonec zabil i ji.“

„Spíš takhle. Usnadnil jsem jí cestu za jejím nešťastným manželem.“

„A teď se dostáváme k Brunovi.“

„Agente Kingu, mohl bys vědět, že každé divadelní drama má tři dějství. První, to byl národní gardista, prostřední pak Ritter.“

„Takže v tomhle dějství spadne opona. Bruno a já. Proč ale? Regina je mrtvá. Co tím získáš?“

„Agente Kingu, ty prostě postrádáš umělecký nadhled. Vůbec nechápeš, co jsem vytvořil.“

„Promiň, Side, ale já jsem přízemní člověk. Už nejsem ve službě, takže si toho agenta klidně odpusť.“

„Ne, dnes jsi znovu agentem tajné služby,“ řekl Morse klidně.

„Dobrá. A ty jsi psychopat. Až tohle všechno skončí, zaručím ti jedno – přidáš se ke svému bráchovi. To ty mu budeš házet ten tenisák.“

Sidney Morse namířil na Kingovu hlavu.

„Dovol, abych ti vylíčil tvoji roli. Až na hodinách naskočí 10.30, budeš stát za provazy. Zbytek už je jen na tobě. V celém tomhle dramatu hraješ klíčovou roli. Jsem si jist, že víš, o co jde. Přeji ti hodně štěstí, abys vše dobře vyřešil.“

„Pak tedy přehráváme scénu z roku 1996?“

„Ne tak úplně. Nechci, aby ses nudil.“

„No, možná, že i já jsem si pro tebe schoval pár překvapení.“

Morse v sobě dusil smích.

„Agente Kingu, ty hraješ jen druhé housle. Pamatuj si ale, že tentokrát je to rovnou premiéra, na zkoušku nemáme čas. A navíc se tohle představení hraje jen jednou.“

Morse zmizel ve stínu a King se zhluboka nadechl. Ze Sidneyho vyzařovala opravdová hrozba a opět dokazoval, že je mistrem svého oboru. Kingovy nervy v jeho přítomnosti jen hrály. Měl sice pistoli, ale nemusel se podruhé přesvědčovat, že v ní jsou jen slepé patrony. Podíval se na hodiny. Zbývalo deset minut. Nevěděl, zdaje dopoledne či noc. Morse mohl pochopitelně nastavit hodiny čistě podle svého.

Rozhlížel se kolem sebe, pokoušel se najít něco, co by mu umožnilo přežít. Před očima měl ale pouze hrůzostrašné opakování události, o které už nikdy nechtěl ani slyšet. Pak mu to všechno došlo. Kdo převezme roli Arnolda Ramseyho? Odpověď ho zasáhla jako blesk. Jaký otec, taková dcera. Ten hajzl! On to chtěl opravdu udělat podruhé.

Michelle se protahovala mezi stromy a zkoumala přítomnost osob v blízkosti hotelu. Zahlédla Jeffersona Parkse, jak nastupuje do terénního vozu, jehož kola zvedla prach, když se řítil pryč. Alespoň o jednoho protivníka míň, pomyslela si. S jistotou, že se o to může pokusit, se sklonila a pomalu se přibližovala k drátěnému plotu. Chtěla ho přelézt, ale v poslední chvíli si to rozmyslela. Udělala krok zpátky, pak zvedla klacek a hodila ho na plot. Dřevo se po dopadu okamžitě spálilo. Skvělé, plot byl pod proudem.

Nemohla použít ani díru v něm, protože o ní řekla Parksovi a jeho lidé tam teď mohli hlídat, pokud nebyli přesvědčeni o její smrti v říčním proudu. Utěšovalo ji pouze to, že otvor byl tak malý, že by se stejně nedokázala vyhnout doteku s pletivem.

Stáhla se tedy zpět do lesa a řešila své dilema. Nakonec si vzpomněla na svoji první zdejší návštěvu. Možná jediné řešení, jak se dostat dovnitř. Oběhla hotel, aby se dostala dozadu, kde se od plotu zvedal svah a vytvářel dobrou odrazovou plošinu. Na střední škole vyhrávala závody ve skoku do dálky i do výšky, ale to všechno už bylo hrozně dávno. Zvažovala vzdálenost, několikrát se rozběhla, měřila výšku plotu i výšku odraziště. Zula si boty na nízkém podpatku, hodila je přes plot, zaujala startovní pozici, tiše se pomodlila, nadechla a rozběhla se ke smrtícímu skoku. Odpočítávala kroky, jako kdyby ji někdo koučoval. V jedné chvíli toho chtěla nechat, ale plot nabitý proudem byl už příliš blízko. Když se jí to nepovede, porážka tentokrát nepřinese jen zoufalé slzy nad prohrou na dráze. Tentokrát to bude prohra napořád.

Odrazila se, ruce a paže se slily v jednolitou akci, její svalová paměť si vzpomněla, kdy prohnout tělo do oblouku a přetočit se.

Vrch plotu přeletěla o dobrých patnáct centimetrů. Nedopadla do měkké pěny, která by ztlumila její dopad. Přesto pomalu vstala, všechno ji bolelo. Znovu si obula boty. Našla další vyražené okno a vklouzla do budovy.

72

Když se na hodinách objevilo 10.26, stejnými dveřmi vešel do místnosti další muž. John Bruno vypadal velmi zmateně a vystrašeně, zjevně se mu chtělo zvracet. King to chápal, i on prožíval stejné pocity. Společně s Brunem teď už mohli jen čekat – stejně jako křesťané čekali na lvy před krvežíznivým davem těšícím se na masakr. Když King došel k Brunovi, John se málem zhroutil.

„Prosím, neubližujte mi!“

„Nechci vám ublížit. Spíš pomoci.“

Bruno se na něj podíval se zmateným výrazem v očích.

„Kdo jste?“

King hodlal něco říct, ale pak se zarazil. Jak to měl celé vysvětlit?

„Jsem vaše ochranka,“ řekl nakonec.

Bruno to bez dalších otázek překvapivě přijal.

„Co se to tady děje?“ zeptal se. „Kde to jsme?“

„V hotelu. Něco se tu stane. Jen přesně nevím co.“

„Kde je zbytek mužů?“

King se na něj podíval prázdným pohledem.

„To bych také rád věděl, pane.“

Celé to bylo natolik šílené, ale co jiného mohl dělat? Navíc si musel připustit, že chování agenta se v něm obnovilo mnohem rychleji, než čekal. Bruno se podíval k východu.

„Nemůžeme jen tak odejít?“

„Ne, pane, to není dobrý nápad.“

King se díval na hodiny, ručičky se posunuly na 10.29. Před osmi lety byl Ritter těsně v jeho blízkosti a bavil se s davem, který mu vyjadřoval svůj obdiv. King rozhodně nehodlal stejnou chybu opakovat i s Brunem. Odvedl ho za šňůry.

„Stůjte za mnou. Ať se stane cokoli, zůstaňte za mnou!“

„Samozřejmě.“

Ve skutečnosti si s ním chtěl King tu pozici vyměnit. Po letech byl už zase tím co tenkrát. Lidským štítem.

Vytáhl z pouzdra pistoli. Pokud v ní nejsou ostré náboje, nemá šanci. Podíval se na sametovou šňůru a udělal krok dopředu. Stál od něj jen několik centimetrů, ironií osudu přesně na stejném místě jako tenkrát Ritter, když ho Ramsey zastřelil. Ručička se posunula na 10.30. King zasunul náboj do komory.

„Tak už sem pošli ty tlusté chlapečky, aby je olíbal,“ zabručel King. „Tak už konečně začni!“

Když Michelle nakoukla do chodby, spatřila muže stojícího u dveří do salonu Stonewalla Jacksona. Měl pistoli a pušku a dost jí připomínal toho snipera mezi stromy, kterého zahlédla těsně před tím, než se ji s Parksem pokusili zabít. Neviděla mu sice do obličeje, ale předpokládala, že je to Simmons. Pokud ano, měla výhodu. Mám vyskočit a vykřiknout formulku ani hnout!? Klidně však mohl vypálit, mít kliku a dostat ji. Pak ale spatřila, jak kontroluje čas a usmívá se. To mohlo znamenat jen jediné… Skulila se a zamířila na jeho hrudník. Vykřikla sice obligátní slova, ale tentokrát její strategie fungovala jinak. Ve stejném okamžiku totiž vystřelila. Kulka ho zasáhla do prsou. Vyhrkl a sesunul se k zemi. Michelle se rozběhlavpřed, doběhla k tělu, odkopla jeho zbraně a zkontrolovala mu tep. Muž vykopl a zasáhl ji do ramene. Michelle se zakymácela a pistole jí vypadla z rukou.

Muž vrávoral a držel se za hrudník. Jak to jen bylo možné? Zasáhla ho přece přímo do hrudníku! Odpověď jí došla vzápětí, když se pokoušela vstát. Měl neprůstřelnou vestu. Vrhla se po pistoli ve stejném okamžiku jako on. Přistáli na sobě a on ji chytil kolem krku a pokoušel se ji opět uškrtit.

„Tentokrát,“ syčel jí do ucha, „chcípneš, ty děvko!“

Byl to tentýž muž, co ji chtěl zabít ve voze. Nemohla se s ním rovnat v síle, proto se rozhodla využít svou převahu. Vrazila mu loket do levého boku, přesně tam, kde si myslela, že ho té noci zasáhla. Vykřikl a sevření povolilo. Svezl se na kolena. Odrazila se od něj, odvalila se stranou a ruku natáhla pro pistoli. Když ji sevřela v dlani, otočila se a spatřila Simmonse, jak vstává s nožem v ruce, který vytáhl z pochvy na opasku.

Zamířila a vystřelila, tentokrát přímo doprostřed čela. Pak se k němu dopotácela. Když hleděla dolů na mrtvolu, najednou dostala nápad. Mohlo to fungovat.

73

Přesně v 10.30 si King uvědomil, že má velký problém, či spíš další velký problém k těm všem ostatním. Podíval se směrem k výtahům. Pokud se měla opakovat minulost, pak to s nimi muselo nějak souviset. Jestli se ty dveře otevřou a King se tam nebude dívat, může se stát, že budou napadeni právě odtamtud. Pokud se tam ale podívá, stejně jako před osmi lety, pak může okamžik ztráty pozornosti odsoudit oba dva. Vzápětí si všiml, jak ho Sidney Morse při řešení tohoto dilematu sleduje a chechtá se, až se za břicho popadá.

Když se vteřinová ručička přiblížila k osudnému času, King se naklonil dozadu a chytil Bruna za sako.

„Až řeknu na zem,“ zašeptal naléhavě, „padnout na zem!“

King teď četl i ten sebemenší pohyb ručiček sunoucích se k 10.32. Připravil si pistoli. Chtěl vystřelit, aby se přesvědčil o nábojích, ale Morse mu mohl klidně dát jen jeden ostrý. Nemohl si teď dovolit o něj přijít a Morse to nejspíš dobře věděl.

Pistolí klouzal v půlkruhu, jeho sevření Brunová saka ještě zesílilo. Kandidát teď dýchal velmi rychle. King se najednou bál, aby mu tady Bruno ještě neomdlel. Měl pocit, že slyší ozvy jeho srdce, ale pak si uvědomil, že je to jeho vlastní. Dobrá, byl připraven, víc už udělat nemohl.

Ručičky sklouzly na 10.32, kruhový pohyb Kingovy pistole se ještě zrychlil. Snažil se pokrýt každičký kousek salonu. Světla zhasla a všechno kolem se propadlo do naprosté tmy. Pak se místnost probudila v kaleidoskopu různých světel, na které by mohla být pyšná nejedna diskotéka. Světla probíhala po místnosti jako záblesky a všude se ozývaly lidské hlasy. Prostředí ohlušovalo a oslepovalo, King si musel zakrýt oči. Pak si vzpomněl a sáhl si do kapsy pro sluneční brýle. Muž ve stínu získal první bod. Vzápětí se ozvalo žuchnutí kabiny výtahu.

„Jdi k čertu, Morsi!“ zařval King.

Dveře se otevřely, nebo to snad byla jen past? Kingovy vnitřnosti drtila nerozhodnost. Má se tam podívat, nebo ne?

„Na zem!“ křikl k Brunovi a ten se okamžitě sesunul. King otočil hlavu rozhodnut se tam podívat jen na zlomek vteřiny. Neměl to ale nechat dojít tak daleko.

Přímo před ním se nacházela Joan Dillingerová. Zdálo se, že visí od stropu, jen necelé tři metry od něj. Vypadalo to, že je připevněná na kříži, s roztaženýma nohama a rukama, se sinalou tváří a zavřenýma očima. King nevěděl, zdaje to ona nebo jen její obraz. Udělal několik kroků vpřed a natáhl ruku, ale ucítil jen prázdno. Ohromen trhl hlavou a podíval se směrem k výtahům. Tam opravdu byla, spoutaná a svázaná drátem. Její obraz byl přenášen nějakým optickým zařízením. Vypadala jako mrtvá.

Při pohledu na tu ženu ho popadl obrovský vztek, jenže právě s tím Morse počítal. Jakmile si to King uvědomil, okamžitě se zklidnil. Když se však obrátil zpět, znovu ztuhl. Mezi dvěma kartonovými postavičkami stála Kate Ramseyová a pistolí mířila přímo na něj.

„Odhoď tu zbraň,“ přikázala mu.

King zaváhal, ale nakonec ji odložil. Světla se vrátila do normálu a dokonce utichly i zvukové efekty.

„Vstaň!“ vykřikla k Brunovi. „Vstaň, ty hajzle!“

Bruno se zvedl na třesoucí se nohy, King zůstal stát mezi kandidátem a budoucí vražednicí.

„Kate, poslouchejte mě. Nemusíte to udělat.“

Pak se odněkud ozval hřímající hlas. Morse si hrál na režiséra připravujícího další scénu.

„Kate, udělej to! Přivedl jsem ti je sem oba, jak jsem slíbil. Muže, který zničil kariéru tvého otce, i muže, co mu vzal život. Tvé kulky mají ocelový plášť. Stačí jediná a zabiješ je oba dva. Udělej to. Udělej to a pomsti svého otce. Ti muži ho zničili.“

Katrin prst klouzal po spoušti.

„Neposlouchejte ho, Kate,“ řekl tiše King. „To on to na vašeho otce všechno upletl. To on ho dotlačil k tomu, aby zabil Rittera. Bruno s tím nemá vůbec nic společného.“

„Lžeš,“ vyfrkla.

„Ten muž, se kterým tu noc váš otec hovořil, byl Sidney Morse.“

„To se pleteš. Slyšela jsem Thomton Jorst.“

„To nebylo jméno, Kate, to jste si jen myslela. Neslyšela jste Thomton Jorst. Slyšela jste Trojan Horše (trojský kůň).“

Kate už najednou nevypadala tak sebevědomě. King se toho pokusil využít.

„Jsem si jist, že vám Morse nařídil, abyste nám to všechno řekla. Ale jen část je pravdou a vy jste si neuvědomila, jaký to má všechno význam.“

Z Katriny tváře se dalo vyčíst zmatení a její prst zlehka opustil spoušť. King se snažil mluvit velmi rychle.

„Morse byl trojským koněm, spojencem uvnitř Ritterova týmu. Přesně tak to vašemu otci vysvětlil. Arnold nenáviděl Rittera za to, jak zostuzoval jeho zemi. Morsovi ale byla celá politika úplně ukradená. Proč tedy vstoupil do politické kampaně? Protože miloval vaši matku. Byla pro něj jeho budoucí broadwayskou hvězdou. Pokud by byl váš otec stranou, mohla být zas jeho. A když se to nepovedlo, zabil i ji. Teď hodlá použít i vás stejně jako využil vašeho otce!“

„To je nemožné. Pokud by to byla pravda, proč to dělá až dnes?“

„Nevím. Je šílený. Kdo jiný by tohle všechno dokázal tak zinscenovat?“

„Kate, on naprosto lže!“ burácel Morse. „Všechno jsem udělal jen pro tebe. Abys dosáhla spravedlnosti. Zastřel je!“

King zachytil Katrin pohled.

„Váš otec zabíjel, ale pouze proto, že byl přesvědčen o čestnosti takového kroku. Tenhle chlap…,“ řekl King a ukázal směrem, odkud zněl Morsův hlas,“ je však chladnokrevný vrah a dělá to všechno jen z uražené ješitnosti.“

„Ty jsi ale zabil mého tátu,“ řekla zastřeně.

„Dělal jsem svou práci, neměl jsem na vybranou. Vy jste neviděla výraz vašeho otce po tom, co udělal. Já ano. Chcete to vědět? Opravdu to chcete vědět?“

Podívala se na něj se slzami v očích. Pak pomalu přikývla.

„Kate, vypadal velmi překvapeně. Nejdřív jsem si myslel, že to byl šok z toho, že právě někoho zabil. Pak mi ale došlo, že to bylo překvapení. On totiž nečekal, že by Morse také nevytáhl zbraň a nevystřelil. Měli spolu dohodu. Váš otec se díval právě na něho. V ten okamžik už totiž věděl, že byl podveden.“

Morse vykřikl.

„Poslední možnost, Kate! Buď je zabiješ ty, nebo to udělám sám!“

Kate sklonila zbraň, v té samé chvíli se rozletěly dveře. Kate to na okamžik vyvedlo z míry. King popadl sametovou šňůru, roztočil ji a vyrazil s ní Kate zbraň z ruky. Dívka vykřikla a upadla. King křikl na Bruna.

„Běžte! Ke dveřím!“

Bruno se otočil a hnal se k východu, kterým právě do místnosti vbíhala Michelle. Světla se opět rozsvítila a všechny na vteřinu oslepila. Michelle to proto uviděla první, dřív než ostatní.

„Bruno, k zemi!“ vykřikla a sama skočila vpřed.

Padl výstřel. Michelle se vrhla před kandidáta, kulka ji zasáhla přímo do prsou. King namířil pistolí k místu, odkud vyšla rána, a vypálil. Teď teprve pochopil. Morse jim nedal žádnou šanci, jeho zbraň byla nabita jen slepými náboji. King vyhrkl.

„Michelle!!!“

Nehýbala se, Bruno se hnal dveřmi ven. Pak světla pohasla a všechno se znovu ponořilo do naprosté tmy.

74

King se krčil ve tmě a zuřivě pátral po jakékoli známce pohybu. Světla znovu naskočila, tentokrát však vytvářela jen přítmí. Vnímal někoho za sebou, a tak se otočil. Stál tam Sidney Morse a mířil přímo na něj.

„Já věděl, že na to nebude mít žaludek,“ řekl a mávl pistolí směrem ke Kate. Dívka stále ležela na podlaze. „Není jako její táta!“ Jeho teatrální gesto bylo plné zmaru. „Kate, já ti dal to nejlepší jeviště pro tvůj výstup. Napsal jsem ti perfektní scénář, bylo to skvělé závěrečné dějství. Tvoje matka by ze sebe v takové chvíli dostala to nejlepší. Zato ty jsi hrála opravdu mizerně.“

King pomohl Kate vstát a postavil se mezi ní a Morse.

„Seane, Seane, už zase ze sebe děláš štít,“ kroutil hlavou Morse a usmíval se. „Takové kraviny děláš celý život.“

„Bruno utekl a já tě zabiju za to, že jsi dostal Michelle.“

Morse si ho sebevědomě změřil pohledem.

„Bruno se z hotelu Fairmount nikdy nedostane. A Maxwellová? I její štěstíčko už skončilo. No, alespoň padla ve službě. Víc si agent tajné služby ani nemůže přát.“

Pak se obrátil ke Kate a ukázal na ni pistolí.

„Ty ses mě na něco ptala. Proč tohle všechno a teď? Tak ti to povím. Není to o Johnu Brunovi, stejně jako předtím to nebylo o Clydeu Ritterovi. Před osmi lety to bylo o tvém otci a dnes je to o tobě, moje malá sladká Kate.“

Začala prudce dýchat a po tváři jí stékaly velké slzy.

„O mně?“ štkala.

Morse se rozchechtal.

„Jsi stejný blázen, jako byl ten tvůj tatíček.“ Podíval se na Kinga. „Ty jsi říkal, že mě Regina odmítla, protože mě nemilovala a nechtěla žádný zázrak. To je pravda, ale jen napůl. Jsem přesvědčen, že mě milovala, ale na jeviště se vrátit nemohla, protože ji po Arnoldově smrti někdo potřeboval víc.“ Podíval se na Kate. „Můžeš za to ty! Matka tě nedokázala opustit. Řekla mi, že ji potřebuješ. Byla jsi pro ni vším. Tak strašně moc se mýlila! Co znamená jeden vlastenecký puberťák ve srovnání s kariérou na Broadwayi? Co je tvůj život oproti životu se mnou?“

„Protože chlap jako ty nikdy nepochopí, co je skutečná láska,“ poznamenal King. „Jak vůbec můžeš Kate z něčeho podobného obviňovat? Nic o tom nevěděla.“

„Můžu ji obviňovat, jak se mi zachce!“ zařval Morse. „A navíc, když se Regina rozhodla vzít si toho idiota Jorsta, ona byla všemi deseti pro! Měl jsem všude své špiony. Regina chtěla chlapa, jako byl její první manžel. To už samo o sobě ospravedlňuje její smrt. Je toho ale víc. Kate, sledoval jsem tvoji kariéru. A ty jsi vyrůstala přesně jako tvůj darebný otec – se všemi těmi vlasteneckými protesty, pochodováním a konáním dobra. Déjá vu. Musel jsem Arnolda zabít, jenže se objevil znova; vrátil se do života jako hydra.“

Morsovy oči se zúžily, když se díval na mladou ženu. Pak už ale hovořil mnohem klidněji.

„Tvůj otec zničil můj život tím, že měl ženu, kterou jsem potřeboval, ženu, kterou jsem si já zasloužil. A ty jsi najednou zvedla jeho vlajku, když už byl mrtvý. Nebýt tebe, Regina by patřila mně.“

„Nemůžu uvěřit, že by moje matka milovala někoho, jako jsi ty,“ řekla Kate vzdorovitě. „Nemůžu prostě uvěřit, že jsem ti někdy vůbec věřila!“

„To víš, Kate, i já jsem tak trochu herec. Aty jsi byla tak krásně důvěřivá! Když Bruno vyhlásil svou kandidaturu, hned jsem si na tebe vzpomněl. Byl to osud. Najednou se objevil muž, který žaloval tvého otce za zločin, který jsem zosnoval já. A ten muž se teď ucházel o stejný úřad jako kandidát, kterého tvůj otec zastřelil. Perfektní kombinace. Okamžitě jsem dostal vynikající nápad na odplatu. Tak jsem tě vyhledal, vyprávěl ti celý ten smutný příběh o tvém ubohém otci a ty jsi z něj poslouchala každičkou hlásku.“

Kate se na Morse vrhla, ale King ji zadržel.

„Tvrdil jsi, že jsi její přítel!“ vykřikla Kate. „Že jsi pomohl mému otci, když byl zatčen za vraždu, a taky jsi říkal, že John Bruno zničil jeho kariéru.“ Podívala se na Kinga. „Přinesl mi všechny ty výstřižky. Řekl, že znal mé rodiče a pomohl jim ještě předtím, než jsem se narodila. Jenže oni o něm nikdy nemluvili. Řekl mi taky, že byl toho dne ve Fairmountu a že ty jsi nemusel mého otce zastřelit, protože on už sklonil zbraň. Tvrdil, že jsi vrah.“ Podívala se na Morse. „Všechno to byly lži!“

Morse kývl hlavou.

„Jasně, že ano. Jako součást mého scénáře.“

„Věřit bláznovi je velmi nebezpečné, Kate,“ řekl tiše King.

„Bláznovi ne, agente Kingu. Já jsem vizionář. A ručím ti za to, že mezi nimi je jasná oddělující linie. A teď…,“ řekl Morse a dramaticky mávl rukou, „přichází třetí, závěrečné jednání. Tragická smrt Kate Ramseyové vykonaná pomateným chudákem Bobem Scottem. Pomstila se za svého milovaného otcea vzala s sebou Johna Bruna, Seana Kinga… i veškerou dokumentaci, která bude díky mé prozřetelnosti velmi záhy nalezena. Když se nad tím zamyslíš, ta symetrie je opravdu čarokrásná. Otec a dcera, dva atentátníci na kandidáty na prezidenta, kteří dokonali svůj čin na stejném místě. Nic lepšího už asi v životě nenapíšu.“

„Ty jsi vážně cvok,“ řekl King.

„Chudáci vždycky kamenují proroky,“ odbyl ho domýšlivě Morse. „A teď i poslední člen Ramseyho rodiny – té milé, milující rodinky – už navždy zmizí z povrchu zemského. Jsem si jist, že prožiješ krásnou smrt, Kate. A já si budu žít dál svůj život, získal jsem totiž zpět svou uměleckou inspiraci. Zařídím si novou identitu a vydám se do Evropy. Mám neomezené možnosti, dokonce i bez tvé matky!“

Namířil pistolí na Kate. Zbraň zvedl i King.

„Side, tvé možnosti odhaduji pouze na jedinou.“

„Máš jen slepé,“ odsekl Morse. „Před pár minutami ses o tom sám přesvědčil.“

„Právě proto jsem vyrazil Kate pistoli z ruky, a když vypadla světla, sebral jsem její zbraň.“

„Kecáš!“

„Vážně? Moje pistole leží na podlaze. Když se ji pokusíš zvednout a zkontrolovat, zastřelím tě. Něco podobného jako tvoje past s výtahem. Ty pistole vypadají úplně stejně. Nemůžeš si být jist. No tak, pojď se juknout. Pak kulka proletí tvou hlavou a budeš hned vědět, že ses spletl. Zmršil jsi ten konec, Side. Nikdy nesmíš ztratit přehled o zbraních. Vynikající režisér jako ty by na takové věci neměl zapomínat.“

Morse najednou jako by ztratil sebedůvěru. King dál tlačil na pilu.

„Copak se děje, Side? Jsi nějak nervózní. Není nic odvážného v tom, vystřelit na neozbrojeného muže nebo utopit ve vaně dvě staré ženy. Teprve teď se uvidí, jak statečný doopravdy jsi, teď, když už se nemůžeš v bezpečí skrývat za kulisami. Jsi přece hvězdou této show, přímo uprostřed pódia a tvé publikum tě očekává.“

„Jsi špatný herec, Kingu. Tvé chvástání není moc přesvědčivé,“ odvětil Morse, ale z jeho hlasu znělo napětí.

„Máš pravdu, herec opravdu nejsem, ale taky jím být nemusím. Já tě o ničem nepřesvědčuji. Kulky jsou skutečné, jeden z nás tu stejně zemře a přídavek ani klanění se dneska konat nebudou. Víš, co je na divadle vůbec to nejlepší? Duel dvou mužů, panečku, to je přece skutečné divadlo! Side, pojď si to rozdat. Jen ty a já.“ King lehce zmáčkl spoušť. „Počítám do tří.“

Jeho pohled teď pronikal do Morseho vnitřností. Sidney zbledl a zrychlil se mu dech.

„No tak, přece nezůstaneš stranou! Já jsem jen Vysloužilý agent. Jo, už jsem sice zabil pár chlápků, když na mě stříleli, ale nijak dobrý v tom nejsem. Rozhodně nejsem taková klasa jako ty.“

King se odmlčel a začal odpočítávat.

„Jedna…“

Morseho paže se viditelně roztřásla a nakonec o krok ustoupil. King sevřel pevně rukojeť pistole.

„Nestřílel jsem už osm let. Naposledy jsi byl přece u toho, pamatuješ? Jsem už Vysloužilý a pomalý. Jenže na tak malou vzdálenost ten tvůj trup asi stejně zasáhnu. Což bude stačit, abych tě poslal na onen svět.“

Morse nepřestával zrychleně dýchat a ustoupil o další krok.

„Dva…“

King se upřeně zadíval do Morsových očí.

„Side, je to divadelní představení. Nezapomeň se publiku uklonit, až se budeš s velkou dírou v hrudi pomalu kácet na podlahu. Neboj se, smrt přijde okamžitě.“

Když už King hodlal zvolat „tři“, Morse vykřikl a světla zhasla. King se vrhl k zemi, střela mu proletěla těsně nad hlavou. Úskok mu vyšel na jedničku. Úlevně si vydechl.

Jen o něco později se žena, která postřelila Michelle, přiblížila mezi upevněnými figurínami směrem ke Kingovi. Jakmile světla zhasla, Tasha si nasadila noktovizor. King neviděl nic, zato ona úplně všechno a jasně. Překročila ležící Michelle a vklouzla mezi dva dřevěné rámy. King s Kate se stáhli do rohu, ale Tasha je měla pořád na mušce. Dostala jasné rozkazy. Bez ohledu na to, co se stane, musí Sean King i Kate Ramseyová zemřít.

Když na ně mířila, usmívala se. Zabíjet lidi byla její profese. Na seznam už zanedlouho přibudou další dvě jména.

Náhle však za sebou uslyšela slabý zvuk a otočila se. Oči jí oslepilo světlo z baterky a pak už k ní mířila jistá střela. Kulka prolétla Tashinou hlavou a kariéra úspěšné vražedkyně se dobrala krutého konce.

Michelle se vyhrabala na třesoucí se nohy. Podrbala se na hrudníku v místě, kde kulka uvízla v neprůstřelné vestě, kterou sebrala Simmonsovi. Zásah jí vyrazil dech. Byla omámená, ale naživu. Naštěstí se probrala v ten pravý okamžik. Ve světle baterky našla Kinga a Kate.

„Promiň, měla jsem malý problém. Nedokázala jsem ti krýt záda dřív. Jsi v pořádku?“

Přikývl.

„Viděla jsi Sidneyho Morse?“

„Sidney? On je za tím vším?“

King přikývl. Vypadala zmateně.

„Já myslela, že je to Peter Morse!“

„Mně to došlo jen docela nedávno. Nemáš u sebe nůž?“ Podala mu ho.

„Tu baterku jsem sebrala Simmonsovi. Co chceš dělat?“

„Počkej na mě venku. A Kate vezmi s sebou.“

Michelle s Kate tedy zamířily ke dveřím. King se rozběhl k výtahům, kde v jedné z kabin stále visela Joan. Zkontroloval jí pulz, byla naživu. Odřízl ji, vzal ji do náruče a došel s ní ke Kate a Michelle, které čekaly na chodbě. Položil Joan na zem, předklonil se a lapal po dechu. Právě v tomto okamžiku na něj dolehla všechna hrůza z celé té riskantní hry s Morsem.

„Co se děje?“ sykla Michelle.

„Dělá se mi zle,“ vyštěkl. „To je všechno.“

Kate promluvila.

„Ty jsi mu lhal, že máš mou pistoli, že? Nebyla moje a ty jsi měl jen slepé.“

„Jo, trošku jsem mu lhal,“ řekl a dál cvakal zuby.

Michelle mu položila ruku na záda.

„Budeš v pořádku.“

„Na podobné vytahování jsem už starej.“ Několikrát se zhluboka nadechl a narovnal se. „Cítíš ten kouř?“ zeptal se.

Běželi k východu, kde narazili na vystrašeného Bruna. Ukazoval do chodby, odkud teď začaly šlehat plameny. Oheň už bránil i přístupu do horních pater. Michelle spatřila na podlaze černý kabel. Ukázala na něj.

„Víš, co to je?“

King se sklonil k zemi, a když znovu vzhlédl, měl sinalou tvář.

„Všude tu jsou uložené nálože.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Takže nemůžeme ven a ani nahoru.“ Díval se na druhý konec chodby. „Pokud si to dobře pamatuju, je tam vstup do sklepa. Z něj se ale nikam nedostaneme.“

„Počkej,“ vzpomněla si Michelle. „Myslím, že dostaneme!“

75

Doběhli až dolů, kouř z rozrůstajícího se plamenného pekla se pomalu sunul za nimi. Tady dole svítila světla, takže viděli docela dobře.

„Co teď?“ zeptal se King, když se přímo před nimi objevila uprostřed chodby hromada sutin. „Říkal jsem ti, že tudy to nepůjde. Přece jsme to kontrolovali, když tu byl Ritter.“

„Tudy ne,“ řekla Michelle a otevřela dveře do velkého výtahu. „Vyjedeme do druhého patra.“

„Do druhého patra?“ zařval Bruno rozzlobeně. „A co pak? Budeme skákat? Agentko Maxwellová, něco lepšího nemáte?“

Michelle si dala bojovně ruce v bok a postavila se před Bruna.

„Tentokrát se mnou diskutovat nebudete a uděláte přesně to, co chci já! Takže zavřete hubu a hezky dovnitř… pane!“ Strčila Bruna do výtahu a pak se otočila ke Kate. King udělal krok vpřed.

„Jeďte s Brunem, pak mi výtah pošlete zpátky. Pojedu s Joan a Kate.“

Michelle přikývla a podala mu svou pistoli.

„Máš tam ostré. Dávej na sebe pozor.“

Vlezla do výtahu a společně s Brunem začali tahat za vodicí lana. Jeli nahoru. Když se King pokoušel oživit Joan, Kate se choulila u dveří.

„Nech mě tu, nechci už žít,“ lkala.

Klekl si k ní.

„Kate, Morse si zahrával s vaším srdcem i myslí a byl velmi přesvědčivý. Přesto jste tu spoušť nakonec nestiskla.“

„Připadám si jako hlupák. Nechci už žít.“

„Nic takového. Máte před sebou dlouhý život.“

„Jo. Ale v base!“

„Copak jste udělala něco špatného? Nikoho jste nezabila. Pokud vím, tak vás Morse unesl a násilím vás tady držel.“

Podívala se na něj.

„Proč to pro mě děláš?“

Na chvilku zaváhal.

„Protože jsem vás připravil o otce,“ řekl nakonec. „Dělal jsem svou práci, ale když někomu vezmete život, i když ve službě, není to zrovna moc dobrá výmluva. Vy jste se nám však snažila pomoct. Musela jste přece vědět, že vám to vyprávění o válečných protestech v roce 1974 neprojde, že? Věděla jste, že děláte něco špatného. Mám pravdu?“

„Máte,“ špitla.

Slyšeli vracející se výtah.

„Vypadneme odsud,“ vybídl ji King.

Když jí pomáhal na nohy, Kate zavřeštěla a on uskočil. Z kouřové clony se vyřítil Sidney Morse a mával kovovou tyčí. King sebou praštil o zem a Morse ho minul. King vytáhl Michellinu zbraň. Namířil na Sida.

„Zase podvádíš,“ zavrčel Morse.

„Tentokrát ne,“ odvětil King.

Kulka zasáhla Morse do hrudníku. S překvapeným výrazem se zlomil v kolenou a tyč mu vypadla z rukou. Díval se dolů a dotýkal se rány, ze které prýštila krev. Pak se s prázdným pohledem zadíval na Kinga. Ten pomalu vstal a znovu namířil pistoli na mužovo srdce.

„První výstřel patřil mně, ten druhý patří Arnoldu Ramseymu.“

King vystřelil. Morse se svalil na zem, na místě mrtev.

„Měl jsi mít víc úcty k tajné službě,“ řekl King tiše, když stál nad jeho tělem.

Pak si všiml krve na konci bidla. Otočil se a zůstal vytřeštěně zírat. Kate ležela u zdi s rozdrcenou hlavou. Morse minul Kinga, ale naplno zasáhl Kate. Dívčina tvář teď byla už zcela bez života. Morse zabil jejího otce a teď i ji. King k ní poklekl a zlehka jí zatlačil oči. Pak uslyšel Michelle, jak křičí nahoře ve výtahové šachtě. Stále se však díval na mrtvou dívku.

„Je mi to moc líto, Kate. Opravdu hrozně moc líto.“

Pomalu zvedl Joan a uložil ji do výtahu, poté sám nastoupil dovnitř a vší silou zatáhl za lana. Na jedné z chodeb ve sklepení se mezitím spustilo časovači zařízení, které Morse nastavil ještě před svým posledním útokem. Právě začalo odpočítávání. Třicet vteřin.

Ve druhém patře vytáhl King Joan z výtahu a vysvětlil Michelle, co se stalo. Jak skončil Morse, ale bohužel i Kate.

„Ztrácíme čas,“ ozval se Bruno, kterého smrt mladé ženy očividně nijak netrápila. „Jak se odtud dostaneme?“

„Tudy,“ řekla Michelle a rozběhla se chodbou. Na jejím konci ukázala na skluzavku pro stavební odpad vedoucí ven z okna. „Na konci skluzavky je popelnice.“

„Já ale do žádné popelnice nepolezu!“ ozval se Bruno rozhorleně.

„Ale ano, polezete!“ poznamenala Michelle.

Bruno chtěl vybuchnout, ale pak si všiml Michellina jednoznačného pohledu. Vlezl do skluzavky, a když ho Michelle trochu postrčila, sjel dolů. Celou cestu řičel. „Michelle, teď ty,“ vybídl ji King.

Také ona nalezla do skluzavky a zmizela. King nesoucí Joan ji následoval. Na časovači naskočilo pět vteřin zbývajících do výbuchu.

Hotel Fairmount vyletěl do vzduchu právě v okamžiku, kdy Joan s Kingem přistáli v popelnici. Tlaková vlna ji záhy převrátila. To jim ale v podstatě prospělo, protože kovové dno kontejneru je vlastně ochránilo před další tlakovou vlnou, kouřem a sutinami. Vlna tlačila těžkou popelnici po betonu asi tři metry, až nakonec skončila jen pár metrů od elektrického plotu.

Když prach poklesl, vylezli ven a hleděli na ruiny, které kdysi bývaly hotelem Fairmount. Zmizel společně s duší Arnolda Ramseyho a Clydea Rittera, ale vzal s sebou i pocit viny, který Kinga pronásledoval celá ta léta.

King se ohlédl, když Joan náhle zachroptěla, pomalu se posadila a rozhlédla se kolem sebe. Její oči se začaly probouzet. Spatřila Johna Bruna a pozvolna se protáhla. Pak se otočila a s výrazem naprostého ohromení se zadívala na Kinga. Ten jen pokrčil rameny.

„Měla by ses raději učit jezdit na katamaránu,“ řekl.

Pak jeho oči vyhledaly Michelle, která se jen slabě usmála.

„Seane, už to skončilo.“

Ještě jednou se podíval na ruiny.

„Snad už opravdu ano,“ dodal.

Epilog

O pár dní později seděl Sean King na ohořelém trámu, který býval kusem jeho krásné kuchyně, a hleděl na spáleniště, které kdysi bývalo jeho domovem. Otočil se v okamžiku, kdy slyšel přijíždět vůz. Bylo to Joanino BMW.

„Vypadáš už docela zotavená,“ přivítal ji, když vystoupila z auta.

„Nevím, jestli se mi to někdy úplně povede,“ řekla a posadila se k němu. „Seane, proč nechceš ty peníze? Měli jsme dohodu a ta se má dodržovat. Zasloužíš si je.“

„Ne. Po tom, co jsi vytrpěla, patří jen tobě.“

„Bože, bylo to šílené! Píchali mi drogy. Ty jsi tu noční můru ale zvládl dobře.“

„Nech si ty peníze, Joan, a užij si je,“ řekl.

Vzala ho za ruku.

„Pojedeš se mnou? Každopádně ti teď můžu nabídnout takový život, na jaký sis už zvykl.“ Pokoušela se o statečný úsměv.

„Děkuju, ale ne. Zůstanu tady.“

Podívala se na zcela zničené místo.

„Tady? Co tady máš, Seane?“

„Žiju si tady svůj život,“ řekl a pomalu odtlačil její dlaň ze své ruky.

Vstala. V její tváři se objevil zklamaný výraz.

„Chvilku jsem věřila, že pohádky mají dobrý konec.“

„Vždyť bychom se pořád jen hádali.“

„A to je špatně?“

„Dej mi vědět, jak se máš,“ řekl tiše. „Opravdu to chci vědět.“

Zhluboka se nadechla, promnula si oči a pak se podívala k horám.

„Ani jsem ti nepoděkovala za to, že jsi mi zachránil život, viď?“

„Ale ano. Ty bys pro mě udělala totéž.“

„Samozřejmě,“ řekla upřímně a otočila se. Najednou vypadala tak slabě, že King vstal a objal ji. Políbila ho na tvář.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla. „Buď šťastný,“ dodala ještě a chystala se odejít.

„Joan?“ Otočila se k němu. „O tom výtahu jsem tehdy mlčel, protože jsem měl o tebe starost. Mám ji pořád.“

King osaměl, ale zanedlouho přijela Michelle a přidala se k němu.

„Chtěla jsem se zeptat, jak to šlo, ale odpověď už vlastně znám.“

Vzala jeden kus trámu.

„Seane, ty ten dům dokážeš postavit znova. A lepší.“

„Jo, ale bude o hodně menší. Teď už jsem v té fázi života, kdy toho tolik nepotřebuju. Jednoduché linie a občas nějaký ten nepořádek.“

„Nedělej si ze mě legraci. Kde teď budeš bydlet?“

„Nejspíš si najmu od místních nějaký hausbót a přistavím ho tady. Zatímco budu přes zimu a jaro stavět dům, budu bydlet na vodě.“

„To už vypadá jako rozhodnutí,“ řekla a podívala se na něj docela nervózně. „Jak se má Joan?“

„Žije si svůj nový život.“

„S těmi svými miliony. Proč sis nevzal svůj díl?“

„Nikdy jsem se nechtěl stát nevolníkem.“ Pokrčil rameny. „Je to dobrá ženská, když odhlédneš od jejího železného vystupování. Myslím, že mě opravdu miluje. Za jiných okolností by to možná fungovalo.“

Michelle se na něj podívala tak, jako by ty okolnosti chtěla znát, ale pak si uvědomila, že by to pro ni rozhodně nebylo to nejlepší.

„Odkud jsi teď přijela? Z Washingtonu?“ zeptal se King.

„Ano, musela jsem tam ještě dořešit pár věcí. Bruno se vzdal voleb, naštěstí pro Ameriku. Jeffersona Parkse chytili na kanadských hranicích. Podezříval jsi ho?“

„Až ke konci. Všechno to začalo tím, že byl do Wrightsburgu nasazen Howard Jennings. Parks byl jeho operativec. Pouze on to mohl celé zorganizovat.“

„Celou dobu jsem to měla před sebou, a nic jsem neviděla.“ Zavrtěla hlavou. „Parks najal Simmonse a Tashu Reedovou, ženu, kterou jsem zastřelila ve Fairmountu. Oba byli v ochraně svědků a Morse jim dobře platil. Příkaz k zadržení Boba Scotta byl podvrh. Parks ho hodil do krabice, kterou dal Joan, aby ji navedl k bunkru, který Morse koupil na Scottovo jméno. V sutinách našli Scottovo tělo.“

„Vše ve jménu lásky,“ řekl King hořce.

„Ano, poněkud pokroucená láska Sidneyho Morse až za hrob.“

Michelle si k němu přisedla.

„Co teď budeš dělat?“

„Co asi? Bude ze mě zas právník.“

„Chceš říct, že se po celém tom vzrušení vrátíš zpátky k závětím a půjčkám?“

„Dřív jsem z toho žil.“

„Jenže to nebylo žití, viď?“

„A co ty? Předpokládám, že jsi zpátky ve službě.“

„Dnes ráno jsem rezignovala. Proto jsem musela jet do D.C.“

„Michelle, zbláznila ses? Proč jsi zahodila tolik let svého života?“

„Nezahodila. Jen jsem si zachránila ty další, kdy bych dělala věci, které dělat nechci.“ Podrbala se na hrudníku v místě, kam ji zasáhla střela určená Brunovi. „Byla jsem lidským štítem. Není to zrovna nejzdravější způsob života. Mám na ňadru modřinu.“

„Co tedy chceš dělat?“

„Mám pro tebe jeden návrh.“

„Další návrh od krásné dámy! Čím jsem si to zasloužil?“

Dřív než mohla Michelle odpovědět, přijel další vůz. Z dodávky firmy A-l vystoupili dva muži v kombinézách a s nářadím.

„Ježíši. Panenko Marie!“ řekl ten starší z dvojice, když se rozhlédl po tom, co zbylo z domu. „Co se tu stalo?“

„Spatně jsem načasoval instalaci bezpečnostního systému,“ odvětil King.

„Aha. Myslím, že nás dneska potřebovat nebudete.“

„Ne, ale až si postavím nový dům, budete první, komu zavolám.“

„Chytlo vám něco v kuchyni?“

„Ne. Měl jsem bombu ve sklepě.“

Starší muž zíral na Kinga a pak nervózně naznačil svému parťákovi, aby odjeli. Od kol dodávky se jen zaprášilo. King kývl na Michelle.

„Tak tedy. Co navrhuješ?“

„No dobrá, poslouchej.“ Odmlčela se a pak promluvila pěkně dramatickým tónem. „Založíme si soukromou agenturu.“

King se na ni zadíval s prázdným výrazem v očích.

„Už zase mě s tím otravuješ?“

„Založíme si vlastní detektivní kancelář, Seane!“

„Nejsme detektivové.“

„Ale ano, jsme. Právě jsme vyřešili velký a pořádně zapeklitý případ.“

„Nemáme žádné klienty.“

„Ty najdeme. Na telefonu už mám několik nabídek a telefon drnčí pořád. Dokonce volali i z Joaniny firmy, mám prý přijmout její pozici. Jak už jsem řekla, poslala jsem je k šípku. Založme si tu firmu!“

„Ty to myslíš vážně?“

„Jasně, už jsem dokonce zaplatila zálohu na malý domek asi míli odtud. Leží přímo na břehu jezera. Dá se tam veslovat a taky si koupím nějakou loďa prkno. Občas tě pozvu. Můžeme si zase zazávodit.“

Podíval se na ni a zavrtěl ohromeně hlavou.

„Ještě pořád jsi rychlejší než světlo?“

„No, když občas moc přemýšlíš, život tě úplně mine. Všechna má nejlepší rozhodnutí jsem udělala v běhu. Co na to říkáš?“ Pohladila ho po ruce. „Domluveno?“

„Chceš mou odpověď hned teď?“

„Teď je stejně tak dobré jako jindy.“

„Dobrá, pokud musím odpovědět, pak tedy…“ Podíval se na její smějící se tvář, zahlédl jiskřičky, stále přítomné v jejích očích, a pak najednou začal uvažovat, proč by měl strávit dalších třicet let svého života oblbující prací nad leasingovými smlouvami, když si může na živobytí vydělávat daleko kratšími a rozhodně zajímavějšími fuškami. Pokrčil rameny.

„Pak mi tedy nezbývá než říct ano.“ Potřásli si rukama.

„Výborně,“ vyhrkla nadšeně. „Ale počkat, sedni si, tohle musíme udělat pořádně.“

Doběhla do vozu, otevřela dveře a ven okamžitě vypadly lyžařské hole a snowboard.

„Předpokládám, že v kanceláři budeš uklízet víc než v tom auťáku,“ dodal ihned.

„Jasně, Seane. Ve svém profesionálním životě mám věci docela organizované.“

„Hm, hm,“ poznamenal pochybovačně.

Naházela krámy zpátky a přinesla láhev šampaňského a dvě skleničky.

„Nechám ti tu čest,“ řekla a podala mu láhev.

Podíval se na značku, pak ji odzátkoval.

„Výborná volba.“

„Aby nebyla, za ty peníze…“

„A jak se ta naše kancelář bude jmenovat?“ zeptal se, když naléval víno.

„No myslela jsem… King a Maxwellová.“

King se usmíval.

„Kráska a zvíře.“

„Nějak tak,“ odvětila.

Podal jí sklenku s perlivým vínem.

„Tak tedy na Kinga a Maxwellovou!“ zvedla sklenku Michelle. Pak si na svou firmu oficiálně připili.

Poděkování

Michelle, své nejoddanější čtenářce a přítelkyni, lásce mého života. Tam, kde jsem, bych bez tebe nebyl.

Ricku Horganovi za skvělou práci editora. Myslím, že si oba zasloužíme pár piv.

Maureen, Jamie a Larrymu za veškerou pomoc a podporu.

Tině, Marthě, Bobovi, Tomovi, Conanovi, Judy, Jackie, Emi, Jerrymu, Karen, Katherine, Michele, Candace a zbytku rodiny Warner Books, kteří mě stále posunovali vpřed.

Aaronu Priestovi, který mi ukazoval směr, a to nejen jednou.

Marii Rejtové za její významné poznámky.

Lucy Childsové a Lise Erbach Vanceové za všechno, co dělají za scénou.

Donně, Robertovi, Ikovi, Bobovi a Rickovi za pomoc a cenné vklady.

Nealu Schiffovi za myšlenky a pomoc.

Doktorce Monice Smiddyové za všechny podněty a rady Oceňuji váš entuziasmus.

Doktorce Marině Stajicové za pomoc. Vedli jsme spolu fascinující diskuse.

Jennifer Steinbergové, která vždy nacházela správná řešení.

Mé skvělé přítelkyni, doktorce Catherine Broomeové, za trpělivé odpovědi na mé otázky.

Bobu Schulemu za jeho přátelství, za prvotřídní konzultace při čtení prvních návrhů a za celou řadu skvělých rad.

Lynette a Deborah za to, že držely mou „loď“ nad vodou.

A nakonec se omlouvám všem pasažérům vlaku Amtrak Acela, kteří sledovali mou diskusi s experty, jak někoho otrávit. Museli být opravdu zděšeni mými ďábelskými úmysly.

Poděkování překladatele

Janě Hrdličkové za diskuse nad souvislostmi a opravy některých mých pochybení.

David Baldacci

Ve zlomku vteřiny

Z anglického originálu Split Second vydaného

nakladatelstvím Warner Books, New York

přeložil Milan Hausner

Návrh obálky René Decastelo

Grafická úprava a zlom Radek Nahodil

Odpovědný redaktor Martin Ekrt

Technická redaktorka Kateřina Tvrdá

Vydala Mladá fronta jako svou 6504. publikaci

Vytiskl Europrint Modřany, a. s., Praha 4

424 stran. První vydání. Praha 2007

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta, a. s. – divize Knihy

Mezi Vodami 1952/9, 143 00 Praha 4 – Modřany

e-mailem: prodej@mf.cz

tel.: 225 276 284

na internetu:

www.mf.cz

www.bookcafe.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai