Zastírací manévry

David Baldacci

(1996)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Oliver Stone a atentát na prezidenta John Carr alias Oliver Stone, kdysi jeden z nejlepších atentátníků, jakého kdy jeho země měla, stojí možná naposledy v životě v Lafayettově parku před Bílým domem. Prezident osobně požádal, aby své vlasti opět pomohl při vysoce riskantní tajné operaci. Ačkoli se celá desetiletí snažil na svou bývalou kariéru zapomenout, nemá Stone tentokrát na výběr. Jeho mise se však drasticky změní dříve, než vůbec začala. Když v den, kdy se koná slavnostní večeře na počest britského ministerského předsedy, pozoruje premiérovu kolonu odjíždějící z Bílého domu, v Lafayettově parku vybuchne bomba. Na první pohled jde o útok na prezidenta i premiéra. V následném chaosu Stone dostane nový úkol: najít ty, kdo jsou za útok odpovědní. Ve stínovém světě politiky a tajných služeb se nikomu nedá skutečně věřit. Nic není takové, jak by se na první pohled zdálo. Stone se o pomoc obrátí na jediné lidi, o nichž je přesvědčený, že ho nezradí: na Camel club. I to by však mohla být velká chyba.

David Baldacci

ZASTÍRACÍ

MANÉVRY

MLADÁ FRONTA

2012

Věnováno Michelle

Dvacet let manželství a dvacet knih.

Životní jízda s ženou, kterou miluji.

Přeložil Jiří Bálek

Copyright © David Baldacci, 2010

Translation © Jiří Bálek, 2012

ISBN 978-80-204-2414-3

1

Oliver Stone počítal vteřiny. Vždy ho to uklidňovalo a právě teď potřeboval být naprosto klidný. Dnes večer se měl s někým sejít. S někým velmi důležitým. Jenže nevěděl, jak setkání dopadne. Jednou věcí si přesto byl jistý. Nechystal se utéct. Utíkání už měl dost.

Právě se vrátil z Divine ve Virginii, kde žila Abby Rikerová. Od doby, co před třiceti roky ztratil manželku, byla Abby první žena, ke které něco cítil. Ačkoli si byli navzájem velmi blízcí, Abby nehodlala z Divine odejít a Stone by tam nemohl žít. Uvědomoval si, že přes všechno zlé patří k tomuto městu, ačkoli mu v minulosti způsobilo tolik bolesti.

A ta bolest se mohla ještě zhoršit. Zpráva, kterou dostal hodinu po návratu domů, hovořila naprosto jasně. O půlnoci si pro něho přijdou. Nedovolí mu žádné debaty, žádné vyjednávání, nepřistoupí na kompromisy. Skupina na druhé straně rovnice si za všech okolností diktovala podmínky.

Po chvíli přestal počítat. Do štěrkové cesty u vchodu hřbitova Mt. Zion se zakously pneumatiky auta. Mt. Zion bylo skromné historické pohřebiště Afroameričanů, kteří se proslavili bojem za to, co jejich bílé protějšky vždy považovaly za samozřejmost, například za právo jíst, kde se jim zachce, jezdit jakýmkoli autobusem nebo používat jakékoli veřejné záchodky. Stone si vždy uvědomoval ironii faktu, že Mt. Zion leží vysoko nad exkluzivním Georgetownem. Ještě poměrně nedávno tamější boháči tolerovali své bratrance tmavé pleti pouze ve stejnokrojích služebných, číšníků či kuchařů, které a kteří poslušně skláněli pohled k nablýskaným podlahám.

Dveře auta se otevřely a zase zavřely. Stone napočítal trojí bouchnutí kovu o kov. Takže trojice. Muži. Nevěřil, že by na takovou práci poslali ženu, stejně tak však mohl být ovlivněný předsudky své generace.

Glocky nebo Sigy, možná na míru upravené modely podle toho, koho poslali, aby splnil povinnost. Zbraně budou každopádně nabité výkonnou smrtící municí a uložené v pouzdrech pod saky pěkných obleků. Žádné přepadové komando v černých kombinézách nebude v malebném Georgetownu plném významných lidí slaňovat z vrtulníků. Vše proběhne potichu, nikoho nevyruší ze spánku.

Zaklepali.

Zdvořilé.

Odpověděl.

Také byl zdvořilý.

Tihle lidé proti němu osobně nic neměli. Možná ani nevěděli, kdo je. Dělali svou práci. I on ji dělával, ačkoli nikdy předtím neklepal. Překvapení a poté milisekundové zmáčknutí spouště, to byl jeho modus operandi.

Prostě práce.

Přinejmenším jsem si to myslel, protože jsem neměl odvahu podívat se pravdě do očí.

Jako voják Stone nikdy nepochyboval o tom, že je třeba ukončit život někoho, kdo se ho pokouší zabít. Válka, to byl darwinismus v té nejčistší podobě a pravidla se nikdo učit nemusel. Zabít, nebo se nechat zabít, tak znělo nejdůležitější z nich. Nicméně to, co dělal po odchodu z armády, se natolik lišilo, že v něm zůstala trvalá nedůvěra v lidi nacházející se u moci.

Stál ve dveřích a za zády měl světlo pokoje. Kdyby byl na jejich místě, právě v tomto okamžiku by vystřelil. Rychle, čistě, nemohl by minout. Poskytl jim šanci.

Nevyužili ji. Nepřišli ho zabít.

Vlastně byli čtyři a Stonea zaskočilo, že ho zradily jeho smysly.

Velitel skupiny byl štíhlý, vysoký metr pětašedesát, s krátkým sestřihem a očima, které vše pozorovaly, ale vůbec nic neprozrazovaly. Ukázal k autu zaparkovanému u brány, velkému černému SUV. Bývaly doby, kdy by se Stone dokázal vypořádat s četou vycvičených zabijáků, kteří by na něho útočili ze země, z moře i ze vzduchu. Ty dny už byly zjevně pryč. Teď stačilo poslat čtyři steroidy nadupané chlápky v oblecích v jednom cadillaku.

Žádná zbytečná slova. Zkušeně ho prohledali a posadili do auta. Seděl uprostřed a po obou stranách ho hlídal jeden z nich. Cítil, jak se o něho opírají svalnatými pažemi. Byli napjatí, připravení zarazit jakýkoli Stoneův pokus dostat se k jejich zbraním. On však neměl nic takového v plánu. Při přesile čtyř proti jednomu by v deseti případech z deseti prohrál a skončil by se zčernalým tetováním na temeni hlavy, třetím okem jako pomstou za špatný odhad. Před desetiletími by pravděpodobně o moc zkušenější čtyři muži leželi už dávno mrtví a on by odcházel po svých do dalších bojů. Jenže to už dnes neplatilo.

„Kam?“ zeptal se. Odpověď nečekal a ani ji nedostal.

O několik minut později stál sám u budovy, kterou by poznal doslova každý Američan. Nečekal dlouho. Objevili se další muži, s vyšším postavením než ti, kteří ho tu jen vysadili. Dostával se do vnitřního kruhu. Čím blíže středu dění se pohybovali, tím byli zkušenější. Vedli ho dlouhou chodbou s mnoha dveřmi. Všechny byly zavřené a nejen kvůli pozdní hodině. Tohle místo nikdy úplně nespalo.

Dveře se otevřely a zavřely. Stone opět zůstal sám, ale znovu jen krátce. Otevřely se jiné dveře v téže místnosti a dovnitř vešel muž. Na Stonea se nepodíval, ale naznačil mu, ať si sedne.

Stone se posadil.

Muž se uvelebil za svým pracovním stolem.

Stone nebyl oficiální návštěvník. Za normálních okolností se vedly záznamy o každém, kdo těmito místy prošel, dnes však ne. A ne o něm. Muž naproti němu byl oblečený neformálně, měl na sobě plátěné kalhoty, košili s rozhalenkou a mokasíny. Nasadil si brýle a probíral se nějakými papíry na stole. Vedle něho svítila jediná lampa. Stone si ho prohlížel. Připadal mu urputný a odhodlaný. Musel takový být, aby na tomto místě přežil. Aby se dokázal vypořádat s nejtěžší prací na světě.

Muž odložil papíry a posunul si brýle nad čelo plné vrásek.

„Máme problém,“ oznámil James Brennan, prezident Spojených států amerických. „A potřebujeme vaši pomoc.“

2

Stone byl mírně překvapený, ale nedal to najevo. V podobných situacích by to nebylo dobré. „Problém s čím?“

„S Rusy.“

„Dobrá.“ Takže nic nového, pomyslel si Stone. S Rusy míváme problémy často.

Prezident pokračoval. „Pobýval jste tam.“ Nebyla to otázka. „Mockrát.“

„Mluvíte jejich jazykem.“ Opět to nebyla otázka, proto Stone mlčel. „Znáte jejich taktiku.“

„Znával jsem ji. Jenže to už je dávno.“

Brennan se smutně pousmál. „Je to jako s účesy nebo oblečením. Když vydržíte dostatečně dlouho, styl se vrací. Patrně to platí i pro techniky špionáže.“

Prezident se opřel v křesle a položil si nohu na stůl Resolute, dar královny Victorie Američanům z konce devatenáctého století. První prezident, který za ním sedával, byl Rutherford B. Hayes, Brennan byl zatím poslední.

„Rusové mají v naší zemi celou síť špionážních buněk. Lidé z FBI některé pozatýkali, do dalších se infiltrovali, ale o většině stále nemáme žádné informace.“

„Státy vůči sobě provádějí špionáž neustále,“ pokrčil rameny Stone. „Překvapilo by mě, pokud bychom my zase nevedli zpravodajské operace u nich.“

„To není důležité.“

„Dobrá,“ přitakal Stone, ve skutečnosti však byl přesvědčený, že právě o to jde.

„Ruské kartely mají pod kontrolou nejdůležitější kanály, kterými se pašují drogy na východní polokouli. Množství peněz, které se v tom točí, je skutečně ohromné.“

Stone přikývl. Tohle věděl.

„A teď ovládají i západní polokouli.“

To Stone nevěděl. „Myslel jsem, že Kolumbijce vytlačili Mexičani.“

Brennan zamyšleně přikývl. Z jeho unaveného výrazu se dalo vyčíst, že se během dne musel seznámit s hromadami materiálů, aby důkladně porozuměl této i mnoha dalším důležitým záležitostem. Prezidentský úřad vysával každý zlomek energie a intelektuální síly, kterou mu byl jeho držitel schopen poskytnout.

„Trasa je důležitější než produkt,“ pokračoval Brennan, „a jim to konečně došlo. To svinstvo mohou vyrábět kdekoli, ale zásadní je dostat ho k zákazníkům. A na této polovině světa jsou zákazníky Američané. Ale Rusové, Stone, nakopali našim jižním sousedům zadky. Zabíjeli, mučili, kladli bomby a upláceli tak dlouho, až se dostali na vrchol, a výsledek je, že teď mají pod palcem nejméně devadesát procent obchodu. To je velký problém.“

„Myslel jsem, že Carlos Montoya –“

Prezident ho netrpělivě přerušil v půli věty. „To se píše v novinách. Fox a CNN to říkají ve zprávách, naši vědci se na to fixují, ale fakt je, že Carlos Montoya skončil. Býval to ten největší parchant v Mexiku. Zabil dva vlastní bratry, aby ovládl rodinný podnik, a přesto na Rusy nestačil. Naše zpravodajské informace dokonce naznačují, že by mohl být mrtvý. Rusové jsou v obchodě s drogami nelítostní.“

„Dobrá,“ přitakal Stone.

„Dokud byly naším protivníkem mexické kartely, dalo se to zvládat. Samozřejmě ne ideálně, ale neohrožovalo to národní bezpečnost. Mohli jsme s nimi bojovat na hranicích a ve velkoměstech, kam se kartely infiltrovaly především skrz zločinecké gangy. S Rusy je to něco jiného.“

„Znamená to, že existuje spojení mezi špionážními buňkami a těmi kartely?“

Brennan se na Stonea podíval, jako by ho překvapilo, že si souvislosti uvědomil tak rychle. „Jsme přesvědčeni, že ano. Ve skutečnosti máme důvod věřit, že ruská vláda a jejich drogové kartely jsou jedno a totéž.“

„Připadá mi to jako velmi znepokojivý závěr,“ zamračil se Stone.

„Navíc správný, obáváme se. Ilegální prodej drog je jedním z významných ruských exportů. Vyrábějí je ve starých sovětských laboratořích a různými způsoby rozesílají do celého světa. Uplácejí ty, které musejí, a vraždí ty, kteří se uplatit nedají. Točí se v tom neuvěřitelné peníze. Stovky miliard dolarů. Příliš mnoho na to, aby vláda nechtěla svůj podíl. A celá rovnice je ještě složitější.“

„Chcete říct, že čím víc drog do Ameriky prodají, tím slabší jako národ budeme? Drogy odčerpávají hromady dolarů a mozkových buněk. Zvyšují výskyt drobné i závažné kriminality, blokují naše zdroje, nutí nás převádět prostředky z produktivních oblastí do těch neproduktivních.“

Brennana opět překvapilo, jak přesně se Stone vyjádřil. „Správně. A Rusové o síle závislosti vědí dost. Jejich obyvatelstvo ve velké míře zneužívá drogy i alkohol. Nicméně jsme odhalili záměrnou a výraznou snahu Rusů zavalit Ameriku drogami.“ Prezident se opřel. „Navíc tu je očividná komplikace.“

„Jsou nukleární mocnost,“ odpověděl Stone. „Ve skutečnosti mají tolik hlavic co my.“

Prezident přikývl. „Chtějí zpátky na výsluní. Možná by se rádi stali jedinou supervelmocí a vystrnadili nás. Kromě toho mají významný vliv na Blízkém a Středním východě. Strach z nich mají dokonce i Číňané a Izraelci, když už kvůli ničemu jinému, pak pro jejich nepředvídatelnost. Rovnováha sil se začíná hroutit.“

„Dobrá. Proč já?“

„Rusové se vrátili k taktikám staré školy, Stone. Z vaší éry.“

„Tak starý nejsem. Copak v CIA už nepůsobí špioni z mé doby?“

„Ne, skutečně ne. Před 11. září Firma přestala nabírat lidi a hodně starších zaměstnanců dobrovolně i nedobrovolně odešlo do důchodu. Když ta letadla narazila do budov, CIA potřebovala rychle posílit počty. Takže dnes jsou tři čtvrtiny jejích zaměstnanců mladší třiceti let. O Rusku vědí jen tolik, že tam vyrábějí slušnou vodku a že je tam zima. Vy Rusko opravdu znáte. Lépe než většina lidí v kancelářích v Langley chápete podstatu špionáže.“ Odmlčel se. „Navíc všichni víme o vašich zvláštních schopnostech. A abyste nabyl tyto schopnosti, to stálo tuto zemi spoustu peněz.“

Faktor viny. Zajímavé.

„Jenže všechny mé kontakty tam jsou pryč. Po smrti.“

„Vlastně by to mohla být výhoda. Půjdete tam a nikdo vás nebude znát.“

„Čím začneme?“

„Samozřejmě tím, že se neoficiálně vrátíte. Proběhne výcvik, abyste se seznámil s novinkami. Domnívám se, že zhruba do měsíce budete připravený odjet ze země.“

„Odjedu do Ruska?“

„Ne. Do Mexika a Latinské Ameriky. Potřebujeme vás tam, kudy procházejí drogy. Bude to hrubá práce. A nebezpečná. To vám ale asi nemusím říkat.“ Odmlčel se a zadíval se na Stoneovy nakrátko zastřižené šedivé vlasy.

Stone jeho pohled okamžitě pochopil. „Je jasné, že už nejsem mladý.“

„To nikdo z nás.“

Stone přikývl a v duchu se snažil dojít k logickým závěrům. Ve skutečnosti se chtěl zeptat na jedinou věc. „Proč?“

„Už jsem vám řekl proč. V mnoha ohledech jste nejlepší, jakého máme. Problém je navíc skutečný a neustále se zvětšuje.“

„Mohl bych slyšet i zbytek?“

„Zbytek čeho?“

„Proč jsem doopravdy tady.“

„Nerozumím,“ přiznal prezident podrážděně. „Myslel jsem, že jsem se vyjádřil jasně.“

„Když jsem tu byl naposledy, řekl jsem vám nějaké věci a jiné naznačil.“

Prezident na jeho slova nijak nereagoval. „Pak mi nabídli Medaili cti.“

„A vy jste ji odmítl,“ prohlásil Brennan ostrým tónem. „Pokud vím, byl jste první.“

„Musíte odmítnout to, co si nezasloužíte.“

„Blbost. Za své činy na bojišti jste si ji víc než zasloužil.“

„Na bojišti, to ano. Ale celkově vzato si ji nezasloužím. A v případě takové pocty je třeba brát v úvahu všechny okolnosti. Což bude nejspíš důvod, proč jsem tady.“

Oba muži se na sebe přes starožitný stůl upřeně dívali. Z výrazu Stoneova obličeje prezident velmi dobře poznal, co znamenají ony všechny okolnosti. Muž jménem Carter Gray. A další jménem Roger Simpson. Oba významní Američané. Oba prezidentovi přátelé. A oba mrtví. Kvůli Oliveru Stoneovi, který sice měl dobré důvody, ale přesto je oba zabil. Pro to samozřejmě neexistovala žádná morální ani zákonná omluva. Stone to navíc velmi dobře věděl, když tiskl spoušť.

Přesto mě to nezastavilo, protože jestli si někdo zasloužil zabít, pak tito dva.

„Zachránil jste mi život,“ začal Brennan nejistě.

„A jiné dva jsem o něj připravil.“

Prezident náhle vstal a přešel k oknu. Stone ho bedlivě sledoval. Řekl, co chtěl. Teď stačilo nechat mluvit toho druhého. „Gray se mě chystal zabít.“

„Ano, chystal.“

„Takže to, že jste ho zabil, mi jednoduše řečeno nevadí tolik, jak by asi mělo.“

„Ale Simpson?“

Prezident se otočil a podíval se na něho. „Trochu jsem v té věci zapátral. Dokážu pochopit, proč jste ho chtěl zničit, Stone. Ale nikdo není ostrov. Chladnokrevné zabíjení není v civilizovaném světě přijatelné.“

„Nebylo-li schváleno příslušnými osobami,“ doplnil Stone. „Lidmi, kteří seděli na židli, kde teď sedíte vy.“

Brennan se podíval na svůj stůl a poté uhnul očima. „Je to nebezpečná mise, Stone. Dostanete všechno, co budete potřebovat, abyste uspěl. Ale nebudete mít žádné záruky.“

„Nikdy neexistují žádné záruky.“

Prezident se znovu posadil a složil ruce do stříšky. Možná tak bezděky stavěl překážku mezi sebou a druhým mužem.

Když Brennan dlouho mlčel, promluvil Stone. „Je to mé pokání, že?“

Prezident dal ruce dolů.

„Je to mé pokání,“ zopakoval Stone. „Místo procesu, který nikdo nechce, protože by vyšla najevo spousta nepříjemných věcí týkajících se vlády a poškodil by pověst mnoha vážených úředníků. A vy nepatříte k lidem, kteří by nařídili mou popravu, protože civilizovaní lidé tak své spory neřeší.“

„Neberete si servítky,“ podotkl Brennan potichu.

„Mám pravdu, nebo ne?“

„Myslím, že chápete mé dilema.“

„Neomlouvejte se za to, že máte svědomí, pane. Sloužil jsem jiným mužům ve vašem úřadu, kteří ho naprosto postrádali.“

„Jestli selžete, tak selžete. Rusové neodpouštějí. Víte to lépe než kdokoli jiný.“

„A když uspěju?“

„Pak už se nebudete muset nikdy bát, že by vám někdo z vlády zaklepal na dveře.“ Prezident se předklonil. „Souhlasíte?“

Stone přikývl a vstal. „Souhlasím.“ U dveří se zastavil. „Kdybych se nevrátil, rád bych, aby se moji přátelé dozvěděli, že jsem zemřel ve službě vlasti.“

Prezident přikývl.

„Děkuju,“ rozloučil se Oliver Stone.

3

Druhý den večer stál Stone tam, kde celá desetiletí. V sedmiakrovém Lafayettově parku naproti Bílému domu. Původně se místo jmenovalo Prezidentův park, ale tento název nyní označoval pozemky Bílého domu, Lafayettův park a Elipsu, dvaapadesátiakrový pozemek jižně od Bílého domu. Lafayettův park původně přiléhal přímo k pozemkům Bílého domu, byl však od této vznešené nemovitosti oddělen, když na jeho hranici nechal prezident Thomas Jefferson vybudovat Pensylvánskou avenue.

Park míval za dvě staletí své existence mnoho účelů, včetně hřbitova, trhu s otroky, a dokonce i závodní dráhy. Také se vyznačoval největší koncentrací veverek na metr čtvereční na světě. Dodnes nikdo netušil proč. Od doby, kdy zde Stone poprvé zatloukl transparent s nápisem Chci pravdu, se park výrazně změnil. Zmizeli vytrvalí demonstranti jako Stone, jejich otrhané stany i naléhavé plakáty. Majestátní Pensylvánská avenue před Bílým domem zůstala od bombového útoku v Oklahoma City uzavřená pro automobilovou dopravu.

Instituce, státy i lidé se báli a Stone jim to nemohl mít za zlé. Kdyby byl Franklin Roosevelt naživu a pobýval znovu v Bílém domě, nejspíš by si vzpomněl na svoje slavná slova: „Jediné, čeho se musíme bát, jsme my sami.“ Ale ani ta by možná nestačila. Zvrácené zrůdy jako by vyhrávaly válku o pozornost srdcí a myslí občanů.

Stone se podíval doprostřed parku na jezdeckou sochu Andrewa Jacksona, hrdiny bitvy o New Orleans a sedmého amerického prezidenta. Jackson spočíval na majestátním podstavci z bloku mramoru pocházejícího z Tennessee. Byla to první jezdecká socha, kterou ve Spojených státech odlili. Památník obklopoval nízký kovaný plůtek a porůznu rozestavěná stará děla. V každém rohu parku pak stála jedna socha zobrazující některého zahraničního hrdinu války za nezávislost.

Severně od Jacksona se táhly záhony barevných květin a opodál se tyčil vysoký, nově zasazený javor. Kolem kůlů zaražených do země tři metry od jeho kmene byla natažená žlutá varovná páska, která měla zabránit pádu do otevřeného výkopu, takřka o metr hlubšího a širšího, než byl kořenový bal stromu. Vedle výkopu ležely na modrých plachtách hromady vykopané hlíny.

Stoneův pohled zabloudil k vyvýšeným místům. Věděl, že tam jsou rozmístění odstřelovači, žádného však neviděl. Byl si jistý, že někteří mají kříž v hledáčku zaměřený právě na jeho hlavu.

Hlavně, pánové, pozor na spoušť. Radši si mozek nechám tam, kde je.

Státní večeře v Bílém domě pomalu končila a spokojení VIP se začínali trousit ven. Jedním z hostů byl i britský ministerský předseda. Přepravní autokolona se ho chystala odvézt kousek odtud do Blair House, rezidence zahraničních hodnostářů na západní straně parku. Pěšky by tam byl za okamžik, ale Stone si uvědomoval, že vrcholní představitelé světových vlád už nemohou s žádnými bezpečnými procházkami počítat. I pro ně se svět velmi změnil.

Otočil hlavu a všiml si nějaké ženy. Seděla na lavičce nedaleko oválné fontány na východní straně parku, přibližně v polovině vzdálenosti mezi Jacksonem a sochou polského generála Tadeusze Kościuzska, který pomáhal vzbouřeným anglickým koloniím vymanit se z moci Británie. Ironie spočívající ve skutečnosti, že premiér téže monarchie nyní bydlel v prostorách s výhledem na tento památník, Stoneovi neunikla.

Žena měla oblečené černé kalhoty a lehký bílý kabát. Vedle sebe měla položenou velkou tašku. Zdálo se, že podřimuje.

Divné, napadlo ho. Lidé v tuto noční dobu v Lafayettově parku obvykle nepodřimují.

Nebyla však v parku sama. Když se Stone podíval ke stromům na severozápadní straně, uviděl tam muže v obleku a s aktovkou. Stál ke Stoneovi zády. Zastavil se a prohlížel si sochu německého důstojníka Fridricha Viléma von Steuben, který také před více než dvěma staletími pomáhal kolonistům zbavit se krále Jiřího.

Pak si všiml pomenšího chlapíka s ohromným břichem, který se do parku blížil od severu, tedy od kostela svatého Jana. Na sobě měl běžecké oblečení, ale spíš se zdálo, že by ho při rychlejší chůzi mohlo zradit srdce. Na pásku měl upevněné cosi jako iPod a v uších sluchátka.

A ještě tu byl čtvrtý člověk. Vypadal jako pěšák pouličního gangu – ošoupané džínsy, tmavý šátek, vypasovaná košile, maskáčová bunda a vysoké těžké boty. Pomalu procházel středem parku. I to bylo divné, protože kvůli přítomnosti mnoha policistů se členové gangů obvykle Lafayettovu parku vyhýbali. Navíc zde právě dnes z pochopitelného důvodu byla zavedena ještě přísnější bezpečnostní opatření.

Státní večeře napínají nervy všem. Pěší hlídky jsou ostražitější. Strážci zákona drží prsty blíž ke spouštím svých zbraní. Všichni mají sklon nejprve střílet a teprve pak přemýšlet. Kdyby zemřela některá z chráněných osob, nikdo by neunikl zodpovědnosti. Padaly by hlavy a rozplývaly se naděje na penze.

Ale Stone sem nepřišel přemýšlet o těchto věcech. Přišel se naposledy na Lafayettův park podívat. Za dva dny se chystal odjet na měsíční výcvik a odtud do Mexika. Už se rozhodl. Svým přátelům, členům Camel clubu, nic neřekne. Pokud by to udělal, mohli by vytušit pravdu a nic dobrého by z toho zřejmě nevzešlo. Zasloužil si být obětován. Oni ne.

Zhluboka se nadechl a rozhlédl se kolem. Usmál se, když se podíval na jinan nedaleko Jacksonovy sochy. Rostl naproti právě zasazenému javoru. Stone do parku poprvé přišel na podzim a jeho listy byly v té roční době zářivě žluté. Připadaly mu úchvatné. Jinany rostly po celém městě, ale tenhle byl v parku jediný. Jinany se dožívají více než tisíce let. Stonea napadlo, jak bude toto místo za deset století vypadat. Bude tu strom ještě růst? Bude ještě stát bílá budova přes ulici?

Konečně se chystal z parku odejít, ale v tom jeho pozornost upoutalo dění na ulici přímo před ním.

A v jeho milovaném parku.

4

Byl to zvuk silných motorů, blikající světla a sirény, co způsobilo, že Stone zpozorněl. Sledoval, jak kolona ministerského předsedy odjela od západní strany Bílého domu a zamířila k Blair House. Budova, která ve skutečnosti sestávala ze tří propojených domů, byla nesmírně rozlehlá. Pokud jde o podlahovou plochu, disponovala více metry čtverečními než Bílý dům a stála hned u západní strany parku průčelím k Pensylvánské avenue, naproti staré budově exekutivy, kde stále měla kanceláře část zaměstnanců úřadu prezidenta a viceprezidenta. Stonea překvapilo, že Tajná služba před odjezdem kolony oblast nevyčistila.

Znovu se rozhlédl kolem sebe. Žena byla vzhůru a hovořila s někým mobilním telefonem. Muž v obleku se stále motal kolem sochy von Steubeho a ke Stoneovi byl otočený zády. Běžec se blížil k Jacksonově soše. Příslušník gangu stále ještě procházel přes park, ten však nebyl tak rozlehlý, takže už měl být dávno pryč.

Něco bylo na první pohled špatně.

Stone se nejprve rozhodl zamířit na západ. Ačkoli už dlouho nepatřil k místním protestujícím, stále vnímal Lafayettův park jako své hřiště a byl ho odhodlaný bránit před všemi hrozbami. Ani jeho blížící se odjezd do Mexika na tom nic nezměnil. A ačkoli se zatím ještě necítil ohrožený, připadalo mu, že by se tento stav mohl velmi rychle změnit.

Podíval se na běžce, který se teď pohyboval diagonálně od něho na opačné straně parku. Muž se zastavil a hrál si s ovladači na svém iPodu. Stone sjel pohledem k ženě na lavičce. Právě odkládala mobilní telefon.

Přešel k soše francouzského generála vikomta de Rochambeau v jihozápadním rohu parku. Mezitím se na sousední křižovatce Jackson Place a Pensylvánské avenue rozestavily bezpečnostní týmy v kevlarových chráničích a s poloautomatickými zbraněmi čekaly na příjezd ministerského předsedy. Stone pokračoval dál a mohl si zblízka prohlédnout člena gangu. Vypadalo to, jako by muž kráčel v tekutém písku. Dělal pohyby, ale nepostupoval. Pod bundou měl navíc zbraň. Stone si i ve tmě všiml divné, ale důvěrně známé vybouleniny pod látkou. Napadlo ho, že to je skutečně odvážné. Sem nikdo nechodil ozbrojený, pokud nechtěl, aby ho odstřelovač na některé střeše vyhodnotil jako nebezpečí. Nakonec by nejbližší příbuzní po pohřbu možná obdrželi oficiální omluvu. Proč by tedy měl tento muž riskovat život?

Stone prověřil možnou trajektorii střely od gangstera k místu, kde měl ministerský předseda vstoupit do Blair House. Nemožné, pokud by útočník neměl zbraň schopnou popírat zákony fyziky a střílet kulky za roh.

Stoneův pohled pokračoval dál k muži v obleku v severozápadním rohu parku. Stále ještě zkoumal sochu, což by za normálních okolností nemělo trvat déle než minutu. A proč by si ji sem chodil prohlížet právě v tuto dobu? Stone se zaměřil na mužovu aktovku s měkkými boky. Kvůli vzdálenosti ji neviděl zřetelně, ale zdála se dost naditá, aby se v ní ukrývala menší bomba. Vzdálenost mezi možným atentátníkem a ministerským předsedou však jakýkoli pokus o atentát v podstatě vylučovala.

Autokolona pokračovala po West Executive Avenue směrem k Pensylvánské. Sirény a spousta příslušníků ochranky kvůli vzdálenosti, která v podstatě nepředstavovala ani půl bloku. Chystali se odbočit na Pensylvánskou a zastavit u chodníku hned vedle slavné dlouhé zelené markýzy zastřešující hlavní vchod do Blair House.

Stone zaznamenal vpravo od sebe pohyb. Běžec se znovu rozběhl. Stone si nebyl jistý, ale připadalo mu, že se tlouštík dívá směrem k muži v obleku.

Přesunul svou pozornost na ženu. I ona vstala, kabelu si přehodila přes rameno a zamířila k severnímu okraji parku a kostelu svatého Jana. Všiml si, že je vysoká a oblečení zdůrazňuje její postavu. Odhadl, že jí bude spíš něco přes třicet než blíž ke čtyřicítce, kvůli špatnému světlu, vzdálenosti a mnoha stromům jí však neviděl do tváře.

Znovu se pootočil. Muž v obleku na druhé straně parku se konečně dal do pohybu a šel na severozápad k muzeu Decatur House. Stone se podíval za sebe. Člen gangu ho nehybně pozoroval. Stone by přísahal, že viděl, jak muž zahákl ukazováček za lučík spouště.

Kolona odbočila na Pensylvánskou a zastavila před Blair House. Dveře první limuzíny se otevřely. Z těchto automobilů se ze zjevných důvodů obvykle vystupuje co nejrychleji. Není třeba se zbytečně dlouho vystavovat kulkám vystřeleným na dlouhou či krátkou vzdálenost. Dnes však přesun z vozu do budovy neproběhl tak rychle jako obvykle.

Podsaditý a elegantně oblečený ministerský předseda se z vozu pomalu vysoukal a s pomocí dvou asistentů opatrně kulhal po schodech pod markýzou, která už zakrývala výhled na hlavy mnoha světových potentátů. Kotník levé nohy měl obvázaný. Zatímco přecházel do budovy, celá zeď očí sledovala, zda ze sebemenší skulinky nehrozí nebezpečí. V ochranné skupině byli bezesporu i Britové, největší část úkolů – stejně jako pokaždé při návštěvě hlavy státu – přesto ležela na Tajné službě Spojených států.

Z místa, kde stál, Stone nemohl vidět, jak zraněný ministerský předseda vystupuje z limuzíny. Dál soustředěně pozoroval park. Běžec se blížil ke středu trávníku. Stone obrátil pohled jinam. Žena už byla z parku skoro pryč. Muž v obleku kráčel po chodníku na H Street.

Uplynulo dalších pět vteřin. Pak se ozval první výstřel.

Kulka se zaryla do země a vyhodila do vzduchu gejzír hlíny a trávy více než metr od Stonea. Následovaly ji další, rozrývaly trávník i záhony, odrážely se od soch.

Jak střelba pokračovala, pro Stonea jako by se zpomalil čas. Zatímco padal k zemi, pohledem sledoval palebné pole. Muž v obleku a žena mu zmizeli z dohledu. Člen gangu byl stále za ním, ale také už ležel na břiše. Chudák běžec však utíkal jako o život. Pak najednou zmizel Stoneovi z očí. Prostě byl pryč.

Střelba ustala a následovaly vteřiny ticha. Stone pomalu vstal. Zároveň se uvolnil, zbavil se napětí. Je těžké odhadnout, jestli mu to zachránilo život, nebo ne.

Pak vybuchla bomba. Střed Lafayettova parku zahalil kouř s létajícími úlomky trosek. Těžká Jacksonova socha se převrátila, mramorový podstavec se rozlomil vpůli. Její více než stopadesátiletá vláda nad parkem skončila.

Síla výbuchu zvedla Stonea do vzduchu a udeřila jím o něco tvrdého. Po ráně do hlavy pocítil nevolnost a zmatek. Na krátký okamžik viděl, jak všude kolem něho dopadají trosky. Plíce měl plné kouře, prachu a nepříjemného zápachu ze zbytků bomby.

Jakmile rachot výbuchu skončil, nahradily ho sirény, svist pneumatik na asfaltu a další výkřiky. Oliver Stone však nic z toho neviděl ani neslyšel. Ležel tváří k zemi a oči měl zavřené.

5

„Olivere?“

Stone cítil pach dezinfekce a latexu a poznal, že je v nemocnici. Což bylo výrazně lepší než ležet mrtvý v márnici.

Zacukala mu víčka a otevřel oči. Uviděl její obličej. „Annabelle?“

Annabelle Conroyová, neoficiální členka Camel clubu a zároveň jediná podvodnice v něm, mu sevřela ruku. Byla vysoká, měřila bez pár centimetrů metr osmdesát, a měla dlouhé zrzavé vlasy.

„Měl bys přestat nechat se vyhazovat do vzduchu,“ prohlásila.

Hlas zněl vesele, ale netvářila se tak. Druhou rukou si odhrnula vlasy z obličeje a Stone si všiml, že má opuchlé oči. Annabelle jen tak něco nerozplakalo, ale nad ním slzy uronila.

Dotkl se hlavy v místě, kde ji měl ovázanou. „Není rozbitá, že ne?“

„Ne,“ odpověděla Annabelle. „Středně silný otřes mozku.“

Když se Stone rozhlédl kolem sebe, uvědomil si, že pokoj je plný lidí. U opačné strany postele stál Reuben Rhodes s postavou hráče amerického fotbalu a vedle něho drobný knihovník Caleb Shaw. Vysoký agent Tajné služby Alex Ford stál po Annabellině pravé ruce a tvářil se stejně ustaraně jako ona. Za nimi Stone uviděl i Harryho Finna.

„Když jsem se dozvěděl, že v parku explodovala bomba,“ řekl Finn, „bylo mi hned jasné, že v tom budeš nějak zapletený.“

Stone se opatrně posadil. „Co se vlastně stalo?“ Odpověděl mu Alex. „Pořád se to snaží zjistit. Střelba a pak ten výbuch.“

„Jsou další zranění? Britský ministerský předseda?“

„Dostal se ještě před explozí do Blair House. Kulky nikoho nezasáhly.“

„Při tak husté palbě je to opravdu zajímavé.“

„Spíš zázrak.“

„Nějaké teorie?“ chtěl vědět Stone a díval se na Alexe.

„Zatím ne. Celý park je zničený. Uzavřeli ho tak přísně, že jsem něco podobného snad ještě neviděl.“

„Ale co ministerský předseda?“

Alex přikývl. „Předběžně se počítá s tím, že on měl být terč.“

„Pak ale atentát pořádně zpackali,“ divil se Reuben. „Ke střelbě i k výbuchu došlo v místě, kde premiér vůbec nebyl.“

Stone se znovu podíval na Alexe. „Můžeš to vyvrátit?“ zeptal se pomalu. S každým proneseným slovem se jeho bolest hlavy zhoršovala. Před třiceti lety by se jen otřásl a šel dál. Dnes už ne.

„Jak říkám, je ještě brzy. Ale uznávám, že je to záhada. Ministerský předseda neměl právě nejlepší den.“

„Jak to myslíš?“ dožadoval se Stone vysvětlení.

„Vymknul si kotník. Pohyboval se hodně pomalu.“

„Víš to jistě?“

„Upadl na nějakých schodech v Bílém domě, ještě před začátkem slavnostní večeře. Dost nepříjemná záležitost. Naštěstí do té části budovy nepouštějí televizní kamery.“

„Cos dělal včera večer v parku?“ zeptala se Annabelle. „Myslela jsem, že jsi v Divine s Abby.“

Stone se podíval z okna a zjistil, že den pokročil. „Vrátil jsem se,“ odpověděl. „A Abby tam zůstala.“

„Aha,“ přikývla Annabelle. Znělo to sice zklamaně, ale bylo na ní poznat, že se jí ulevilo.

Znovu se obrátil na Alexe. „Kromě mě byli včera večer v parku ještě čtyři lidé. Co se s nimi stalo?“

Alex se nejprve rozhlédl po pokoji, pak si odkašlal. „Nevíme jistě.“

„Nevíme jistě znamená, že to opravdu nevíte, nebo že nám to nemůžeš říct?“ chtěl vědět Stone.

Annabelle se na agenta Tajné služby podrážděně podívala. „Olivera málem zabili, Alexi.“

Alex si povzdychl. Nikdy nedokázal sladit svou povinnost mlčenlivosti s neustálým tlakem členů Camel clubu, aby prozradil utajované informace. „Prohlížejí záznamy kamer a vyslýchají lidi, kteří park včera hlídali. Snaží se udělat si obrázek.“

„A ti čtyři lidé v parku?“ Stone tvrdošíjně opakoval otázku.

„Čtyři?“

„Tři muži a žena.“

„O těch nic nevím,“ odpověděl Alex.

„Kde přesně k výbuchu došlo? Nemám vůbec ponětí.“

„Zhruba uprostřed parku. Nedaleko Jacksonovy sochy, tedy spíš toho, co z ní zbylo. Rozbité kusy sochy, plotu a těch děl to rozmetalo po celém parku.“

„Takže vznikly velké škody?“ ptal se Stone dál.

„Poškodilo to celý park, ale nejvíce škod je v okruhu patnácti metrů od výbuchu. Uvnitř tohohle kruhu to vypadá jako ve válečné zóně. Ať to bylo cokoli, nadělalo to pořádnou paseku.“

„Když začala střelba, pohyboval se v té oblasti obtloustlý chlápek v běžecké soupravě,“ upozornil Stone. Čelo se mu zvrásnilo, jak se snažil vzpomenout. „Pozoroval jsem ho. Utíkal před kulkami jako o život, ale pak prostě zmizel. Jenže tak by se dostal přímo do epicentra výbuchu.“

Všichni se podívali na Alexe, který se zjevně necítil nejlépe.

„Alexi?“ ozvala se Annabelle káravým tónem.

„Dobrá, vypadá to, že ten chlápek spadl do jámy, do které vysadili nový strom. K výbuchu došlo přímo tam nebo někde hodně blízko. Nic ale zatím nemáme potvrzené.“

„Víme, kdo to byl?“ zajímal se Caleb.

„Ještě ne.“

„Původ bomby?“

„Zatím neznámý.“

„Zdroj střelby?“ chtěl vědět Reuben.

„Nic, o čem bych věděl.“

„Na něco jsem narazil,“ vybavil si Stone. „Když jsem upadl. Byl tam nějaký muž, který mě sledoval.“

„To je možné,“ souhlasil Alex opatrně.

„Sestra mi řekla, že ti z hlavy vyndali zub, Olivere,“ prozradila mu Annabelle.

„Zub? Takže jsem na toho chlapa padl, když došlo k explozi?“ Annabelle přikývla. „Vypadá to tak. Jestli ano, chybí mu řezák.“

„Viděl jsi nějaké záznamy z bezpečnostních kamer, Alexi?“ zeptal se Stone.

„Ne. Technicky se na vyšetřování nepodílím. Proto také neznám na všechno odpověď. Patřím k ochranné složce, což znamená, že můj zadek a zadek spousty dalších lidí teď dostává co proto.“

„Tajná služba dostává výprask?“ ušklíbl se Reuben.

„Jo. Je to dost vážné.“

„Překvapilo mě, kolik lidí bylo včera večer v parku,“ zamyslel se Stone. „A četl jsem o té večeři, ale v novinách psali, že ministerský předseda bude jako obvykle bydlet na britském velvyslanectví. Co se stalo?“

„Změna plánu na poslední chvíli. S prezidentem si naplánovali pracovní schůzku druhý den časně dopoledne. Bylo jednodušší odvézt premiéra do Bílého domu z Blair House. Ale nezveřejnili jsme to,“ vysvětloval Alex. „Tys přesto věděl, že má namířeno do Blair?“

Stone přikývl.

„Jak to?“

„Cestou do parku jsem viděl jeho autokolonu. Vpředu měla jen jednoho policistu na motorce, což znamenalo, že se nechystají nikam daleko, takže nebylo nutné hlídat provoz. Náčelnice policie v D. C. nemůže plýtvat cennými zdroji, když to není nutné. A obranný špalír se rozmístil podél Blairu. Podle toho, kolik u sebe měli zbraní, se tam určitě chystal někdo hodně důležitý. Tomu odpovídal jen ministerský předseda.“

„Proč jsi byl v parku tou dobou ty?“ podívala se na Stonea Annabelle.

„Vzpomínky,“ odpověděl klidně, než se znovu obrátil na Alexe. „Proč tedy tak laxní zajištění?“

„Nebylo laxní. Navíc je to veřejný park,“ odsekl Alex.

„Ne, když jde o bezpečnost. Vím to lépe než kdokoli jiný,“ nedal se odbýt Stone.

„Dělám to, co mi řeknou, Olivere.“

„Dobrá.“ Stone se rozhlédl. „Můžu odejít?“

„Ano, můžete,“ odpověděl mu další hlas. „S námi.“

Všichni se otočili ke dvěma mužům v oblecích, kteří stáli ve dveřích. Jednomu bylo kolem padesátky, měl podsaditou postavu, široká ramena a pod sakem se mu rýsovala zbraň. Druhý byl třicátník, štíhlý, přibližně metr osmdesát vysoký. Vlasy měl zastřižené jako příslušník námořní pěchoty. Také byl ozbrojený.

„Okamžitě,“ dodal starší z nich.

6

„Sem ne,“ zamumlal si Stone pro sebe, když černý sedan odbočil do areálu NIC – tedy Národního zpravodajského střediska ve Virginii. Okolí připomínalo ze všeho nejvíce univerzitní kampus. Projeli upraveným parkem vybudovaným a udržovaným za peníze daňových poplatníků a mířili k nízké hlavní budově, odkud se řídily nejdůležitější americké zpravodajské operace.

Jednu stěnu vstupní haly lemovaly fotografie následků teroristických útoků proti Spojeným státům. Tabulka na konci řady těchto zničujících obrazů slibovala: „Nikdy více!“

Na další stěně visely oficiální portréty mužů, kteří v této organizaci zaujímali pozici vládce. Bylo jich málo, protože NIC bylo založeno teprve po útocích z 11. září. Nejvýznamnějším bývalým ředitelem byl Carter Gray, úředník, který za svůj život zastával mnoho důležitých pozic. Grayův korpulentní obličej sledoval, jak eskorta vede Stonea dál.

Před mnoha desetiletími Stone, tehdy ještě pod svým pravým jménem John Carr, pro tohoto muže pracoval. Jako jeden z nejvýkonnějších atentátníků své země využíval Carr veškerou svou odvahu a chytrost ve prospěch své vlasti. Odměnou mu byla likvidace všech lidí, na nichž mu záleželo, kterou měli na svědomí titíž lidé, jimž tak věrně sloužil. To byl jeden z mnoha důvodů, proč Stone Graye zabil. A i tento jediný by nejspíš postačoval.

Usmaž se v pekle, Cartere, pomyslel si Stone, když se za ním zavřely dveře.

Uvidíme se, až tam také skončím.

O pět minut později už seděl za malým dřevěným stolem v místnosti bez oken. Prohlížel si stísněný prostor, snažil se dýchat co nejpomaleji a nemyslet na bolest hlavy. Nejspíš se ocitl ve výslechové místnosti.

Což mě také nejspíš čeká.

Místnost najednou potemněla a na protější stěně se objevil obraz promítaný zařízením diskrétně ukrytým ve stropě.

Uviděl na něm muže sedícího v polstrovaném křesle za naleštěným stolem. Z toho, co Stone spatřil přes mužovo rameno, bylo jasné, že se nachází v letadle. Bylo mu kolem padesátky, vlasy měl ostříhané na krátkého ježka a díval se na svět energickýma zelenýma očima.

Než stačil muž na záběru promluvit, ozval se Stone. „Nezasloužím si setkání tváří v tvář?“

Muž, k němuž hovořil, se pousmál. „Nejspíš ne, ale můžete mluvit se mnou.“

Se mnou znamenalo s novým ředitelem NIC, Rileym Weaverem. Funkci převzal po zesnulém Carteru Grayovi. To znamenalo, že se skutečně měl s kým porovnávat, a ve vládních kruzích se povídalo, že Weaver pomalu, ale jistě nachází správnou cestu. Jestli to bylo pro zemi dobré, nebo ne, to zatím nebylo jasné.

Když Weaver promluvil, dveře místnosti se otevřely, dovnitř vešli dva muži a postavili se ke stěně za Stoneovými zády. Nikdy neměl rád, když za ním stáli ozbrojení lidé, ale právě teď se s tím nedalo nic dělat. Byl tu hostem a pravidla určovali domácí.

„Podejte zprávu,“ přikázal Weaver s pohledem upřeným na Stonea.

„Proč?“ odpověděl Stone.

Weaverovi se z tváře vytratil úsměv. „Protože jsem vás o to požádal. Zdvořile.“

„Pracuju snad pro vás? Nevzpomínám si, že by mi to někdo oznámil.“

„Prostě splňte svou občanskou povinnost.“ Stone mlčel.

Ticho nakonec prolomil Weaver. Předklonil se a řekl: „Dobře vím, že máte v zádech příznivý vítr.“

Stone si vzpomněl, že Weaver kdysi sloužil u námořní pěchoty. Námořní pěchota je součástí námořnictva a jeho poznámka svědčila o tom, že toho ví víc, než se Stone domníval. Ten „příznivý vítr v zádech“, který v námořnickém slovníku znamená dobré podmínky pro plavbu, představoval prezident Spojených států. Věděl však Weaver o Stoneově schůzce s prezidentem? O tom, že ho vyslal do Mexika poradit si s Rusy? Pokud ne, neměl Stone v úmyslu mu o tom říkat.

„Občanská povinnost,“ pokrčil rameny. „Abychom si správně rozuměli, ta platí pro oba.“

Weaver se narovnal. Z jeho výrazu se dalo vyčíst, že ačkoli zpočátku Stonea podceňoval, svůj omyl rychle napravil. „Souhlasím.“

Stone mu stručně popsal svůj pohled na útok v parku.

„Dobrá,“ přitakal Weaver, když skončil. „Teď se otočte nalevo a dobře se dívejte.“

7

Vzápětí Stone sledoval záběry bezpečnostních kamer v Lafayettově parku z předcházející noci. Běžely zpomaleně, takže si mohl prohlédnout všechny detaily podrobně a beze spěchu. Když začala střelba, sledoval, jak se lidé rozprchli všemi směry. Ochranné složky zaujaly obranná postavení a hledaly zdroj palby. Běžec nejistě utíkal stylem někoho, kdo není zvyklý se pohybovat rychle. Dělal krátké kroky, spíš poskakoval. Protrhl žlutou pásku a vzápětí spadl nebo skočil do jámy se zasazeným velkým javorem.

Stone konečně pochopil, co vlastně viděl, konkrétně to, jak se muž jakoby vypařil. Vlastně to připomínalo zákop, uvědomil si. Ukryt před kulkami.

Pak došlo k výbuchu. Stone sledoval, jak ho tlaková vlna vymrštila a hodila na člena gangu. Oba spadli. Zub v hlavě. Podrbal se na onom místě.

V příští vteřině se kamery zastavily. Síla výbuchu musela nějakým způsobem přerušit signál. Obraz na stěně pohasl. „Nějaké nápady?“ zeptal se Weaver. „Pusťte to znovu,“ požádal Stone. Zhlédl záběry ještě dvakrát.

Přemýšlel o tom, co právě viděl. Běžec spadl do jámy kolem javoru a po několika vteřinách došlo k výbuchu. „Co tedy explozi spustilo? Ten běžec?“

„Ještě si nejsme jistí. Možná něco bylo v jámě.“

Stone se tvářil skepticky. „V jámě? Pod parkem vede nějaký plyn?“

„Ne.“

„Uvědomujete si, co naznačujete? Bomba uložená v Lafayettově parku?“

Weaverův výraz ještě potemněl. „Důsledky něčeho takového jsou skutečně nepředstavitelné, ale vyloučit to nemůžeme.“

„Takže naznačujete, že ten chlápek skočil do jámy, aby se schoval před kulkami, a místo toho inicioval výbuch bomby, která tam byla nastražená?“

„Jestli ano, pak měl opravdu smůlu. Vyhnul se střelám, a přesto zemřel.“

„Kdo je na místě činu?“

„V téhle chvíli ATF a FBI.“

Stone tomu rozuměl. ATF, což byl Úřad pro alkohol, tabák, střelné zbraně a výbušniny, vedl všechna vyšetřování výbuchů do okamžiku, než se prokázalo, že jde o čin mezinárodního terorismu. Pak případ přebírala FBI. Dalo se však předpokládat, že výbuch bomby přímo naproti Bílému domu bude automaticky považován za zahraniční teroristický čin. Znamenalo to, že vyšetřování převezme FBI. Což se už pravděpodobně také stalo.

„Dobrá, ponechme ten výbuch zatím stranou,“ přemýšlel Stone nahlas. „Známe místo, odkud se střílelo? Na videu to vypadá, že kulky přilétají ze severní strany parku. Odněkud z H Street nebo ještě za ní.“

„Ano, tak zní předběžné závěry.“

„Tedy ze severu k jihu. Na videu nebyly vidět žádné záblesky hlavní,“ upozornil Stone. „Znamená to, že na ně kamery neviděly.“

„Za stromy,“ navrhl Weaver. „Na severním konci parku jich roste hodně. Bezpečnostní kamery jsou ale rozmístěné tak, aby sledovaly, co se děje na zemi. Pokud by střelci byli někde vysoko, kamery by záblesky nezaznamenaly.“

„Dobrá, výstřely tedy musely vycházet z nějaké vyvýšené pozice,“ usoudil Stone.

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se Riley způsobem, z něhož Stone poznal, že odpověď zná, ale zkouší ho. Rozhodl se prozatím hrát jeho hru.

„Kdyby se střílelo zpoza stromů na úrovni ulice, kulky by nejspíš přeletěly přes park a Pensylvánskou avenue až k Bílému domu.“

„Jak víte, že se to nestalo?“

„Protože už byste mi o tom řekl nebo bych se dozvěděl o dalších obětech. Na straně Bílého domu se pohybuje spousta lidí. Auta podél Pensylvánské avenue. Strážní hlídající prostor. Neumím si představit, že by kulky nikoho nezasáhly. Takže shora dolů. Odpovídá to tomu, čeho jsem byl svědkem. Z toho, co jsem viděl, se všechny kulky zaryly do země. A jestli nejdřív proletěly korunami stromů, musely být vystřeleny odněkud nad nimi. A dost těch stromů je docela vysokých a má husté koruny. Nevšiml si někdo na severní straně parku něčeho užitečného?“

„Pohybovali se tam lidé od Parkové policie, několik agentů Tajné služby v uniformách, pes na vyhledávání výbušnin. Pořád ještě je vyslýchají, ale předběžně to vypadá, že o zdroji střelby toho moc nevědí.“

Stone přikývl. „A proč včera večer park nevyklidili?“

Weaverův výraz naznačoval, že je mu tato otázka nepříjemná. „Opravdu se chci jen dozvědět, co vás napadlo po zhlédnutí toho videa.“

„Já bych zase rád všechno plně pochopil, než s něčím přijdu.“ Weaver sklouzl očima ke složce na svém stole. „John Carr?“ Stone mlčel a jen dál pozoroval digitální obraz muže na stěně. „John Carr,“ zopakoval Weaver. „Vaše složka je tak utajovaná, že ani já neznám celý její obsah.“

„Vypadá to, že i vláda může být občas příjemně diskrétní,“ poznamenal Stone. „Ale teď hovoříme o zdroji střelby a zabezpečení parku, nebo spíš o tom, jak bylo chabé.“

„Zdroj střelby se nadále vyšetřuje. Bezpečnost v parku spadá do jurisdikce Tajné služby a od těch jsem zatím informace nedostal.“

„Ale dostal. Zaručeně,“ odsekl Stone.

Weaver se zatvářil zvědavě. „Jak vás to napadlo?“

„Bezpečnost prezidenta má přednost před vším ostatním, což znamená, že Tajná služba musí protentokrát s ostatními agenturami spolupracovat. Před patnácti hodinami se přímo před Bílým domem střílelo, zřejmě z kulometů, a vybuchla tam bomba. Každý den v sedm ráno podáváte prezidentovi informaci o stavu národní bezpečnosti. Kdybyste do té doby nehovořil s Tajnou službou, nemohl byste o té události prezidentovi nic říct. A kdybyste prezidenta dnes ráno neinformoval o incidentu přímo pod jeho okny, už byste nejspíš nebyl ředitelem NIC.“

Cuknutí ve Weaverově pravém očním koutku naznačovalo, že rozhovor neprobíhá podle jeho plánu. Oba muži opírající se o zeď se neklidně pohnuli.

„Tajná služba tvrdí, že nejprve chtěli park vyčistit, ale pak došlo ke změně,“ oznámil Weaver. „Protože ministerský předseda mířil přímo do Blairu, připadalo jim, že z parku nic nehrozí. V podstatě věřili, že ho mají pokrytý. Odpověděl jsem na vaši otázku?“

„Ano, ale vyvolalo to další.“

Weaver zvědavě čekal.

„Co přesně ty plány změnilo?“

Místo odpovědi se Stone dočkal jen pronikavého mariňáckého pohledu. „Prostě mi řekněte, jestli jste si něčeho všiml.“

Stone si ředitele NIC prohlížel a snažil se vyčíst, jaký záměr se skrývá za jeho ostrými slovy. Mohl to hrát mnoha způsoby. Občas je dobré zatlačit, jindy ne.

„Nějak moc lidí v parku dělalo věci, které by tou dobou dělat neměli,“ řekl nakonec.

Weaver se v polstrovaném křesle opřel. „Pokračujte.“

„V Lafayettově parku jsem strávil hodně času. V jedenáct hodin večer tam obvykle bývají jen bezpečáci. Včera večer se tam pohybovali čtyři lidé, kteří by tam být neměli. Člen gangu, chlápek v obleku, žena na lavičce a ten běžec.“

„Všichni mohli mít věrohodný důvod tam pobývat,“ upozornil ho Weaver. „Byl teplý večer. A je to park.“

Stone zavrtěl hlavou. „Lafayettův park není právě oblíbené místo, kam by si lidé chodili v noci posedět nebo zabíjet čas. Tajná služba navíc nemá ráda, když se tam někdo motá. To vám určitě potvrdí.“

„Už to vlastně udělali,“ přiznal Weaver. „Co si tedy myslíte?“

„Člen gangu měl zbraň. Všiml jsem si jí i bez optiky, takže odstřelovači ji také museli zaznamenat a informaci předat lidem na zemi. Měli ho odchytit, jakmile vkročil do červené zóny. Ale neudělali to.“

Weaver přikývl. „Dobrá, pokračujte.“

„Ta žena byla pěkně oblečená. Možná šla z kanceláře. Měla tašku. Ale sedět v tuhle dobu na lavičce nedává smysl. Telefonovala a vstala v okamžiku, kdy kolona vyjela. Naštěstí pro ni, protože přišla o střelbu.“

„Pokračujte,“ povzbuzoval ho Weaver.

„Muž v obleku si prohlížel sochu a trvalo mu to dost dlouho. Pak se vydal směrem k Decatour House v okamžiku, kdy ta žena vyšla z parku. Když se začalo střílet, už jsem měl oba z dohledu. Sledoval jsem běžce, který utíkal k Jacksonově soše. Pak mi připadalo, že prostě zmizel, ale už vím, že vlastně skočil do té jámy, aby se vyhnul kulkám.“

„A místo nich ho roztrhal výbuch,“ přikývl Weaver.

„To neznamená, že jeden člověk nebo několik lidí v parku s tím nemělo nic společného.“

Weaver zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Máme tu hustou palbu z kulometů směrem do parku a výbuch bomby, která tam už byla uložená a nešťastnou náhodou ji odpálil chlápek, který se chtěl schovat před kulkami. Teď potřebujeme zjistit, kdo jak a proč střílel a nachystal bombu.“ Pozorně si Stonea prohlížel. „Nechtěl byste k tomu ještě něco dodat? Víte, mám-li být upřímný, docela mě zklamalo, jak málo jste mi toho řekl. Myslel jsem, že jste hvězda, ale zatím jste nevyslovil nic, co bych si nedokázal domyslet sám.“

„Nevěděl jsem, že moje práce je dělat vaši práci. Ale jeden nápad vám ještě zdarma nabídnu. Ten člen gangu byl vlastně policista, že?“

Po této otázce obraz okamžitě zmizel.

8

Aniž by o to kohokoli požádal, auto Stonea vysadilo u hřbitova Mt. Zion. Věděl, že to byl záměr. Jako by řekli: „Přesně víme, kde bydlíš. Kdykoli se nám zachce, přijdeme si pro tebe.“

Stone prošel kovanou bránou, která hřbitov uzavírala, a pokračoval do malého hrobníkova domku, který byl jeho domovem. Vybavení tu měl spartánské, z druhé ruky, což dokonale vyhovovalo jak jemu, tak i jeho omezeným příjmům. Velkou místnost měl rozdělenou na malou kuchyňku a obývák. U jedné stěny stála velká knihovna plná svazků s ezoterickou tematikou. Knihy byly vydané v různých jazycích a shromažďoval je několik desetiletí. Před knihovnou měl poškrábaný dřevěný stůl, který v domku zbyl po předchozích obyvatelích. Před krbem stála dvě křesla s prodřenými potahy. Ve výklenku za závěsem měl uložené skládací lehátko, na němž spal. Jinak byla součástí domku už jen malá koupelna.

Stone polkl tři prášky proti bolesti, zapil je sklenicí vody a posadil se na židli u stolu. Mnul si hlavu. Nevěděl, jestli se má ještě chystat na odlet do Mexika. Prozatím se rozhodl vycházet z předpokladu, že tu zůstane, dokud si pro něj nepřijdou.

Zvedl čtyři prsty pravé ruky a díval se na ně.

„Čtyři lidé,“ promluvil sám k sobě. Ačkoli už pravděpodobně zbývali jen tři, protože ze záznamu kamer vyplývalo, že obtloustlý běžec nemohl přežít. Nicméně stále nevěděli, kdo to byl, ani proč tam byl. Proto nechal vztyčené všechny čtyři prsty.

„Ocitl se jen v nevhodnou chvíli na nevhodném místě, nebo v tom měl prsty?“ ptal se Stone sám sebe. „A co muž v obleku a žena na lavičce? Měli něco společného?“

Navíc tu měl člena gangu, což byl pravděpodobně policista. Stone si uvědomil, že to by mohl být jediný důvod, proč šel do Lafayettova parku se zbraní. Měl placku a povolení nosit zbraň. Potemnělý obraz ve výslechové místnosti Stoneovi jako informace naprosto postačoval. Riley Weaver se k lidem pravděpodobně nechoval o moc lépe než před ním Carter Gray.

Znepokojovalo ho, že muž v obleku i žena z lavičky odešli těsně před začátkem střelby. Náhoda? Měli oba takové štěstí, jako měl běžec smůlu?

Zavřel oči a v duchu se vrátil zpátky do včerejší noci. Spánky ho ještě bolely a cítil i ránu po zubu, ale obrázky i zvuky se pomalu vracely.

„MP-5, možná TEC-9,“ pronesl nahlas. Ve skutečnosti se však mohlo jednat o dlouhou řadu různých zbraní. „Nastavené na plnou automatiku. Nejspíš zásobníky na třicet ran, které je možné nastavit na padesát i víc. Kolik ran tedy bylo vystřeleno?“ Samozřejmě neuměl spočítat každou, ale mohl jejich počet odhadnout podle času. Po přepnutí na plnou automatiku a za předpokladu, že má zásobník s třiceti náboji, vydrží zbraň střílet dvě až tři vteřiny. Střelba trvala přibližně čtyřikrát až pětkrát déle, dvanáct až patnáct vteřin. Zhruba stovka kulek. To by ale platilo jen v případě, že by se střílelo pouze z jedné zbraně. Pokud by jich bylo víc, pak byla řeč o stovkách střel. Velká palebná síla. Protože většina kulek skončila v hlíně, FBI by mohla poměrně přesně stanovit jejich počet. To však neodpovídalo na podstatně důležitější otázku. Jak se mohl někdo dostat tak blízko, aby připravil a uskutečnil takový útok?

Stone vstal, podíval se z okna a v duchu si vybavil topografii oblasti kolem parku. Severně a západně podél H Street se nacházela budova Obchodní komory Spojených států a ctihodný hotel Hay-Adams. Na severovýchodě kostel svatého Jana. Za nimi se pak táhly vládní u kancelářské budovy. Vzpomněl si, že Hay-Adams má na střeše zahradu. A byl vyšší než kostel. Výška přitom byla důležitá pro vysvětlení trajektorie střel.

Přešel k další otázce. Proč mě odvezli do NIC? Jen kvůli tomu, co jsem možná viděl? Byli tam určitě i jiní lidé, kteří by jim mohli popsat totéž. Musel pro to být jiný důvod. Příznivý vítr v zádech?

Znovu vyhlédl oknem ven a uviděl, jak u brány zastavuje černý sedan. Zatímco cestující vystupovali, Stone je zkoumal pohledem. FBI, pomyslel si. Agenti Úřadu pro vyšetřování obvykle chodili v pěkných oblecích. Stone pochyboval, že by ho právě oni měli eskortovat k letadlu mířícímu do Mexika. Prezident by do takovéto akce FBI nikdy nezapojil. Příliš zákonných překážek. Lidé z FBI přitom obvykle přesně dodržovali literu zákona. Ředitel FBI pak měl dost silné postavení, aby dokázal prezidentovi říct jasné ne. Bylo tedy možné, že se prvky rovnice opět změnily.

A tentokrát možná v můj prospěch.

Když čtveřice přišla blíž, Stone poznal, že jeho první dojem byl správný. Všiml si, že jeden z mužů má prsten absolventa Akademie FBI. Měli s sebou i ženu a Stone se domníval, že ta k FBI nepatří. Po posouzení jejích rysů i způsobu chůze usoudil, že je Britka. Nejspíš od MI6. Znamenalo to, že měla na starosti externí zpravodajství, bezpečnost a vyšetřování.

Samozřejmě by to dávalo smysl, pokud by byl cílem útoku britský ministerský předseda. Buď ho na cestě doprovázela, nebo tu pracovala, případně mohla také přiletět. Stihla by to, kdyby z Británie odletěla kolem druhé hodiny. Pak by se sem dostala díky časovému posunu také přibližně kolem druhé. Podle toho, jak vypadala, Stone tipoval na poslední z těchto možností.

A také bylo jasné, proč za ním přišli. Kulky byly jedna věc, ale ta bomba určitě měla někoho vyhodit do povětří, a podle Stonea to zaručeně neměl být nešťastný tlouštík v běžecké soupravě. Zřejmě si mysleli, že Stone ví něco, co by jim pomohlo najít pravdu.

Ironie, pomyslel si. Pravdu.

Sledoval je, jak se blíží k domku.

9

Žena skutečně pracovala pro MI6 a jmenovala se Mary Chapmanová. Při bližším pohledu se ukázalo, že jde o pětatřicátnici vysokou asi metr sedmdesát, s delšími světlými vlasy sepnutými vzadu sponou. Oči hleděly zkoumavě a jiskrně. Rty měla úzké, bradu masivní. Její postava byla štíhlá, ale šlachovitá, což potvrzovala i odhalená svalnatá lýtka. Stisk její ruky s dlouhými prsty byl pevný. Stoneovi připadala klasicky atraktivní, i když nijak neoslňovala. Zřejmě by o ní nikdo nemluvil jako o šťabajzně, pomyslel si. Sebejistá, budící hrůzu, ale ne šťabajzna.

„Jaký byl let přes oceán? Mírná pásmová nemoc?“ zeptal se, když se všichni představili a posadili se před nezapálený krb.

Chapmanová si Stonea okamžik prohlížela, pak si dlouho uhlazovala záhyb saka. „Nemají tam postele. Dokonce ani ve starých dobrých British Airways.“ Z jejího přízvuku a slov Stone poznal skromnost a zřejmě i smysl pro humor.

„Musí si vás velmi cenit, když vás donutili letět skoro pět tisíc kilometrů. MI6 přece má v D. C. trvalou kancelář, nebo ne?“

Chapmanová sjela pohledem po zanedbaném vnitřku domku i po ošoupaném Stoneově oblečení. „A já myslela, že Amíci své lidi platí lépe.“

Jeden z agentů FBI si odkašlal. „Agentka Chapmanová pomáhá našemu úřadu s vyšetřováním.“

Stone se na něho podíval. Byl trochu při těle, ale dobře stavěný. Nejspíš pracuje v kanceláři, usoudil podle velkého břicha a potu na mužově čele. Na první pohled bylo jasné, že jde o pouhého poslíčka. Žádnou složitější práci by mu nesvěřili.

„Už jsem byl v NIC. Předběhli vás. Přišli si pro mě do nemocnice. Vy jste pomalejší, zato stylovější.“

Agent se zatvářil rozladěně, ale pokračoval. „Byla ta schůzka nějak užitečná?“

„Myslel jsem, že dnes všichni vzájemně spolupracujete.“

Agent na něho dál upíral chladný pohled.

„Nebyli právě nejpřívětivější,“ pokrčil Stone rameny. „Doufám, že s vámi to bude lepší.“

Chapmanová si dala nohu přes nohu. „Omlouvám se, jestli to vyzní puntičkářsky, ale ještě jsem neviděla žádný váš průkaz.“

„Žádný vám ukázat nemůžu,“ odpověděl Stone příjemným tónem.

Tázavě se podívala na agenta FBI.

„Formalita, která nebude narušovat průběh vyšetřování,“ vysvětlil jí upjatě.

Chapmanová pozvedla obočí, ale nic neřekla.

„Dobrá,“ pokrčil rameny Stone. Posadil se na židli ke stolu a zvážněl. „Ten park.“ Minutu po minutě jim popsal, co se dělo. „Byli tam tři lidé, o kterých nic nevíme,“ dodal, když skončil. „A máme tušení, kdo byl ten chudák běžec?“

„Na místě jsme nalezli lidské ostatky. Všude,“ ušklíbl se znechuceně obtloustlý agent.

„Identifikovatelné?“

„Nebude to lehké, ale ne neproveditelné. Za této situace zbývá jen DNA. Jestli je v databázi, zjistíme to. Také jsme umístili jeho obrázek z videa na naše internetové stránky a předali jsme ho médiím. Doufáme, že se někdo ozve nebo ho alespoň nahlásí jako pohřešovaného.“

„Ti zbývající tři?“

„Pokud jde o muže v obleku a tu ženu, proháníme pořízené záběry programem na rozpoznávání obličejů. Ten muž se však ani jednou nepodíval přímo na žádnou kameru. Před čtyřmi minutami ještě nebylo nic nového. Jejich fotky jsme také předali médiím a požádali veřejnost o pomoc.“

„Domníváte se, že s tím mají něco společného?“ zajímal se Stone. „Ještě je příliš brzy na závěry. Možná jen měli štěstí a z parku odešli včas.“

„A ten člen gangu? Byl to policista?“

„Potvrdili vám v NIC, že byl?“

„Ne výslovně, ale ani to nepopřeli.“

„Pak to já také nebudu popírat.“

„Než mi ho doktoři vyndali, měl jsem v hlavě zaražený jeho zub,“ upozornil je Stone. „Můžete podle něj provést srovnání zubařských záznamů a možná i test DNA.“ Zvedl rukáv košile. „A tady mám jeho krev. Máte v kufru auta sadu na odběr vzorků? Můžete ji hned setřít.“

„To nebude nutné,“ ozvala se Chapmanová.

Stone se na ni podíval. „Jak to?“

„Protože ten zub patří jednomu z našich lidí, který hlídal v parku. Lékaři vám ho náhodou nedali, že? Chtěl by ho totiž zpátky.“

„A proč jste měli včera večer svého člověka v parku?“

„Protože předtím, než si ministerský předseda vymkl kotník na schodech v Bílém domě, měl v plánu se cestou do Blair House projít přes Lafayettův park. Přesně za dvě minuty jedenáct. Naštěstí to neudělal, jinak by mu ten výbuch utrhl hlavu.“

10

Poté co agenti FBI a Chapmanová z MI6 odešli, Stone se na půl hodinky vydal na hřbitov. Narovnal několik náhrobků, jež převrátila nedávná bouře s průtrží mračen, a uklidil nepořádek, který nadělala. Manuální práce mu pomáhala soustředit myšlenky. Musel si přiznat, že ho znepokojuje řada věcí a neumí si na ně odpovědět. Když ukládal do pytle listí a menší větvičky, najednou strnul a pomalu se otočil.

„To bylo skutečně dobré.“

Uviděl, jak zpoza keře vychází Mary Chapmanová. „Ani jsem se nepohnula. Copak máte oči vzadu?“

„Občas.“ Stone zavázal pytel a odložil ho u dřevěné kůlny na nářadí. „Když je potřebuju.“

Chapmanová k němu došla. „Vynikající krytí pro agenta. Hrobník.“

„Spíš údržbář. Na tomhle hřbitově se už dávno nepohřbívá. Je to historická památka.“

Zůstala stát, zvedla nohu a setřela si smítko z jednoduchých černých lodiček na nízkém podpatku. „Rozumím. A vás baví starat se o mrtvé?“

„Baví.“

„Proč?“

„Nehádají se se mnou.“ Zamířil zpátky k domku. Následovala ho a posadili se na verandu. Minutu jen mlčky seděli a poslouchali cvrlikání ptáků prokládané zvuky projíždějících aut. Stone se díval přímo před sebe, Chapmanová ho svým pohledem přímo rentgenovala.

„Takže Oliver Stone?“ řekla nakonec se zábleskem v očích. „Několik vašich filmů se mi moc líbilo. Chystáte se tady na natáčení dalšího?“

„Proč jste se vrátila?“ zeptal se a konečně se na ni podíval.

Vstala a překvapila ho, když řekla: „Měl byste chvilku zajít někam na kávu? Zvu vás.“

Měla auto, proto odjeli do Georgetownu, kde našli dokonce i místo k zaparkování, což v takto přeplněné čtvrti byl takřka zázrak.

Stone jí to řekl.

„Jasně,“ prohlásila, ale dojem to na ni neudělalo. „Zkuste zaparkovat v Londýně.“

Odnesli si kávy a posadili se u malého stolku venku. Chapmanová si zula lodičky, povytáhla si sukni do půlky stehen, nohy si položila na volnou židli, opřela se, zavřela oči a nechávala slunce svítit na obličej a odhalené nohy. „V Anglii nám slunce takhle hřeje jen málokdy,“ vysvětlovala. „A když už, tak obvykle vzápětí přijdou mraky a déšť. Máme kvůli tomu vysoké procento sebevražd. Hlavně když prší i v srpnu a nemáte naplánovanou dovolenou v cizině.“

„Vím.“

Otevřela oči. „Víte?“

„Dva roky jsem v Londýně žil. Už je to dávno.“

„Pracovně?“

„I tak by se to dalo říct. Ano.“

„John Carr?“

Stone upíjel kávu a mlčel. Také usrkla ze šálku a ticho ještě chvíli nepřerušila.

„John Carr?“ zeptala se znovu.

„Slyšel jsem vás už poprvé,“ přikývl a podíval se na ni. Usmála se. „Chtěl byste vědět, kdy jsem tohle jméno poprvé zaslechla já?“

Stone neodpověděl, ale jeho mlčení se bez problémů dalo vyložit jako souhlas a výzva, aby pokračovala.

„James McElroy. Je o dost starší než vy.“ Zadívala se na Stoneovu vysokou štíhlou postavu. „A zdaleka ne v takové kondici.“

Stone dál mlčel.

„V britských zpravodajských kruzích je něco jako legenda. Po desetiletí řídil MI6. Ale myslím, že to všechno víte. Teď má nějakou zvláštní funkci, vlastně ani nevím jakou. Ale dělá si, co chce. A řeknu vám, že pro zemi je to sakra dobře.“

„Jak se mu vede?“

„Dobře. A asi právě díky vám. Írán, 1977? Šest fanatiků dostalo za úkol nabodnout jeho hlavu na kopí. Šest mrtvých fanatiků, jakmile jste se s nimi vypořádal. Říkal, že ani nestihl vytáhnout zbraň, aby vám pomohl. Pak jste prostě zmizel. Neměl ani možnost vám pořádně poděkovat.“

„Žádné díky jsem nečekal. Byl náš spojenec a já jen dělal svou práci.“

„To je jedno, každopádně tvrdí, že vás strašně dlouho chtěl pozvat na pintu piva a poděkovat, že jste mu zachránil zadek, ale víckrát jste se neukázal. A vlastně vás chce pozvat i teď.“

„Opakuju, že to není nutné.“

Chapmanová se protáhla, dala nohy dolů, stáhla si sukni a vklouzla zpátky do lodiček. „Čirou náhodou je právě ve městě.“

„Proto jste se vrátila?“

„Ano i ne.“

Čekal a pozoroval ji.

„Ano, protože jsem věděla, že by se s vámi rád sešel. Ne, protože jsem pro to měla vlastní důvody.“

„Jaké?“

Předklonila se a Stone v mezeře mezi sakem a blůzou zahlédl pistoli Walther PPK v černém koženém podpažním pouzdře.

Ukázal hlavou k pistoli. „Tvrdá spoušť, nemyslíte?“

„Člověk si zvykne.“ Odmlčela se a míchala zbytek kávy dřevěnou špachtličkou. „Přiznejme si, že tohle bylo špatně od začátku do konce. Američané mají tolik agentur, že nejsem schopná z žádné dostat kloudné odpovědi. Můj šéf to vidí stejně. Jenže Amerika je náš hlavní spojenec, a samozřejmě nehodláme dělat nic, co by vzájemné vztahy narušilo. Nicméně, byla to hrozba pro našeho ministerského předsedu a máme povinnost to vyšetřit.“

„Takže jste přišla za mnou? Proč?“

„James McElroy vám důvěřuje. Tudíž vám důvěřuju i já. Navíc jste tam včera v noci byl. Tím pádem jste ještě cennější.“

„Možná. Jenže, agentko Chapmanová, to v Íránu se stalo už hodně dávno.“

„Některé věci se nemění. McElroy tvrdí, že vy také ne.“

„To vše za předpokladu, že skutečně jsem John Carr.“

„Ale ano, jste, o tom nepochybuju.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Když jsem tu byla předtím a šla jsem na záchod, sejmula jsem otisky z vaší skleničky. S pomocí svého šéfa jsem je dokázala prioritně protlačit databází NIC. Přesto jsem musela překonat osm úrovní zabezpečení, vyhořelo několik počítačů a před odesláním musel někdo výsledky dvakrát schválit.“ Zvedla obočí. „John Carr. Z bývalé a stále oplakávané divize CIA označované jako 666.“

„Která oficiálně nikdy neexistovala,“ podotkl potichu.

„To je mi jedno. Když ta divize naposledy zasahovala, oficiálně nebo neoficiálně, byla jsem ještě malé děvčátko.“ Vstala. „Jste připravený setkat se s člověkem, jemuž jste zachránil život? Skutečně by vám chtěl koupit pivo, pane Carre.“

11

Když přivedli Stonea a Chapmanovou, seděl James McElroy ve svém apartmá hotelu Willard. Britskému mistrovi špionáže bylo čtyřiasedmdesát let, měl shrbená záda a šedivé vlasy. Ze saka mu vykukovalo břicho. Když vstal ze židle, artritická kolena se mu chvěla, jeho inteligentní zářivé oči však dokazovaly, že ačkoli věk zdeptal jeho tělo, na duševních schopnostech mu nic neubral. Kdysi býval vysoký přes metr pětaosmdesát, ale stáří a neduhy mu několik centimetrů ubraly. Vlasy mu zřídly, ustupovaly dozadu a odhalovaly růžovou kůži. Na ramenou modrého saka měl lupy.

Když uviděl Stonea, celý se rozzářil. „Vůbec jste se nezměnil,“ přivítal ho. „Jen máte bílé vlasy.“ V žertu Stonea lehce uhodil do plochého břicha, podal mu ruku a nakonec ho sevřel v objetí. „A já přibral, zatímco vy ne.“

Pustil Stonea a oběma ukázal na křesla. „Jak se vám dařilo, Johne?“

„Různě,“ odpověděl Stone stručně.

Brit chápavě přikývl a zvážněl. „Ano, asi vím, jak to myslíte. Život se s vámi nepáral.“

„I tak by se to dalo říct.“

McElroy přimhouřil oči. „Slyšel jsem o… však víte. A je mi to moc líto.“

„To je víc, než jsem dostal z našich lidí. Ale díky.“

Chapmanová se podívala ze Stonea na McElroye. „Nechcete mi o tom něco říct, pane?“

„Ne,“ prohlásil Stone. „Nechce.“

McElroy, s pohledem upřeným na Stonea, promluvil k Chapmanové: „John a já patříme ke generaci, která si svá profesní tajemství odnese s sebou do hrobu. Rozumíte?“

„Ano, pane,“ odpověděla okamžitě.

„Johne, napijete se se mnou?“

„Na mě je ještě trochu brzy.“

„Ale v Londýně už je naopak dost pozdě. Pojďme tedy předstírat, že jsme tam, co? Zvláštní příležitost a tak. Dva staří známí.“

Pomocník přinesl pití pro všechny tři. Stone si poručil pivo, Chapmanová džin Beefeater s martini a McElroy na dně skleničky trochu skotské. Přes obrubu sklenky se podíval na Stonea. „Žlučové kameny. Jednou z nich zešílím. Ale říká se, že skotská v malých dávkách si s nimi poradí! Aspoň myslím, že jsem to někde slyšel. V tomhle případě mi postačí neověřené zvěsti.“ Zvedl skleničku. „Na zdraví.“

Všichni se napili a McElroy si otřel ústa kapesníkem.

„Takže ministerský předseda?“ připomenul Stone, zatímco Chapmanová se v křesle narovnala a pomalu v ústech převalovala olivu.

McElroy vypadal, že ho něco bolí. Lehce si masíroval bok a automaticky přikývl. „Ano, ministerský předseda. Fajn chlap. Vlastně jsem ho volil. Jen mezi námi, v některých ohledech je divný, ale takoví jsou všichni politici. Nebo ne?“

„Natolik divný, aby ho chtěl někdo vyhodit do povětří?“ zeptal se Stone.

„To bych neřekl, ne. Jinými slovy, není jako ostatní.“

„Venku se potlouká hromada nepřátel.“ Stone se podíval na Chapmanovou.

„Jste náš nejbližší spojenec. Váš ostrov se stává jasným terčem.“

„Přesně tak. Ano. Ale s tím se vypořádáme, že?“

„Kdo věděl, že se chystá na procházku do parku?“

„Omezený okruh lidí,“ odpověděla Chapmanová. McElroy si znovu masíroval bok a dopíjel skotskou. „Zatímco tu mluvíme, všechny je prověřují.“

McElroye jako by tyto podrobnosti nezajímaly a Stone si toho okamžitě všiml. „Jiná teorie?“

McElroy opovržlivě pronesl. „Nejsem si jistý, Johne, jestli se to v téhle chvíli dá považovat za teorii.“

„Teď mi říkají Oliver.“

McElroy se zatvářil rozladěně. „Samozřejmě. Četl jsem to v dokumentech. Obávám se, že už mi paměť neslouží jako dřív. Dobrá, Olivere, je to jen myšlenka.“

„Jaká?“

Stejně jako Stone ve svém domku i McElroy zvedl čtyři prsty pravé ruky. „Čtveřice lidí včera v noci v parku.“ Jeden prst dal dolů. „Náš muž byl ten, jehož zub jste měl krátce v držení.“

„Agentka Chapmanová mi řekla, že patřil k vám a že hlídal v parku. Ale proč, když tam ministerský předseda nakonec jít neměl?“

„Jednoduché vysvětlení. Příkaz hlídat v parku dostal v době, kdy ještě platil plán s procházkou. Když si ministerský předseda pohmoždil kotník, prostě jsme ho tam nechali jako širší okruh zajištění.“ McElroy zvedl tři prsty ještě výš. „Špatné však je, Johne… vlastně promiňte, Olivere, že mi moji američtí spolupracovníci nejsou schopní vůbec nic říct o těch dalších třech.“

„Viděl jsem záběry z kamer. Jeden z nich je mrtvý.“

„To nám příliš nepomůže. Pak je tu ještě další muž a ta žena. Možná tam byli jen náhodou, ale třeba ne. Každopádně to potřebuju vědět jistě.“

„Proč tam vůbec včera v noci nějací lidé byli? Já tam strávil spoustu času a lidé z ochranky mě znají. Ale takhle pozdě tam obvykle návštěvníci nechodí.“

„Dobrá otázka. Sám jsem si ji náhodou také položil. Přišel jste na nějakou odpověď? Protože já ne.“

„Ne, určitě na žádnou uspokojivou. Žádné aktuální vyhrůžky ministerskému předsedovi?“

„Nic, co by stálo za řeč.“

„Jak tedy budete dál postupovat?“

„Dostaneme ho do bezpečí.“ McElroy se podíval na hodinky. „Ministerský předseda by měl vlastně už za dvacet minut přistát na Heathrow.“

„A pak?“

McElroy si všiml lupů na svém rameni a sklepal je. „Nemůžeme to nechat jen tak, Olivere. Stalo se to na americké půdě, takže naše možnosti jsou omezené, ale skutečně to nemůžeme jen tak vypustit. Vytvořili bychom nepříjemný precedens. Nemůžeme lidi nechat, aby jen tak stříleli na našeho ministerského předsedu a prošlo jim to bez následků.“

„Byl-li tím terčem on.“

„Musíme to předpokládat, dokud to nějaká fakta nevyvrátí.“

Stone se podíval na Chapmanovou a poté zpátky na svého starého známého. „Agentka Chapmanová mi připadá velmi schopná.“

„Ano, to je, jinak by tu totiž neseděla. Ale jsem přesvědčený, že bude neskonale schopnější, když vás bude mít po boku.“

Stone zarputile vrtěl hlavou. „Jenže já už jsem plně vytížený.“

„Ach, jistě, ten váš výlet do NIC. Pochopil jsem, že si Riley Weaver poměrně šikovně vyznačuje teritorium. Udělá chyby, samozřejmě, a můžeme jen doufat, že kvůli nim nezemře mnoho lidí. A pokud vím, rádi by vás také částečně získali pro FBI.“

„Jste asi dost oblíbený,“ usoudila Chapmanová.

McElroy a Stone si vyměnili chápavé pohledy. „Nevím jistě, jestli bych v této souvislosti použil právě slovo oblíbený. Krátké vodítko, Olivere?“

„Je to možné.“

Stone si staršího muže dlouze prohlížel.

Zajímalo by mě, jestli ví o mém setkání s prezidentem a o tom, že jsem zase zpátky ve hře.

Stone neměl důvod domnívat se, že by mu snad McElroy přál něco špatného, v jeho oboru však prostý fakt, že někomu zachránil život, neznamenal trvalou loajalitu. Navíc si byl poměrně jistý, že by ho ministerský předseda a potažmo i James McElroy obětovali, kdyby je o to Američané požádali.

Pak ho napadlo ještě něco. Proto jsem tady. McElroyovi řekli, aby mi předal vzkaz přímo od prezidenta.

Rozhodl se, že si tuto domněnku ověří. „Jeden úkol už mám. Vlastně bych měl zítra odcestovat.“

„Ano. Jenže plány se dají měnit, ne? Někdo musí přihlédnout k novým okolnostem.“

„A přihlédl?“

„Kvůli tomu, co se stalo v parku, je možné věci poněkud pozměnit,“ odpověděl McElroy nejasně.

„Proč? Prostě proto, že jsem tam byl?“

„Částečně. Navíc v určitých kruzích nejsem tak úplně bez vlivu. A napadlo mě, že byste mohl být užitečnější tady než někde na jižní polokouli.“

Takže ví o Rusech a jejich vazbách na Mexiko.

„Stal jste se mým obhájcem? To je nebezpečné poslání.“

„I v Íránu to tehdy bylo nebezpečné. Zastavilo vás to snad?“

„Dělal jsem svou práci. Nic mi nedlužíte.“

„Vlastně to není tak docela pravda.“

Stone mírně naklonil hlavu.

McElroy pokračoval: „Později jsem se na pár věcí přeptal. Už jste měl povoleno vrátit se domů. Technicky vzato jste byl mimo službu. Tým, který mě měl zachránit, cestou padl do pasti. Všechny je pozabíjeli. Proč mi připadá, že vám neříkám nic, co byste už nevěděl?“

Po těchto slovech si Chapmanová Stonea prohlížela s ještě větším zájmem.

„Měl jste potíže, já byl blízko. Udělal byste pro mě totéž.“

„Obávám se, že bych nebyl tak úspěšný,“ dodal McElroy rychle. „Ne, že bych nechtěl, ale nikdy jsem se nenaučil tak dobře střílet.“

„Dobrá, stačí mi základní pokyny.“

„Budete vyšetřovat. Uspějete. Pak…“ McElroy pokrčil rameny. „To, co jste měl slíbeno, se nezmění.“

„A když neuspěju?“

McElroy mlčel.

„Dobrá,“ přikývl Stone.

„Dobrá, že to uděláte?“

„Ano.“

„Báječně.“

„Jak to tedy bude probíhat?“ zajímal se Stone. „Dost dlouho jsem byl mimo. Copak se dá tak jednoduše vrátit zpátky?“

„S požehnáním ministerského předsedy jsem zatahal za pár nitek. On a váš prezident jsou dobří přátelé. Hrají spolu golf, vyrážejí spolu do válek. Víte, jak to chodí.“

„Co tím chcete říct?“

„Říkám, že dospěli k závěru, že bude báječné, když se na to tady s Mary trochu podíváte.“

„Aby bylo jasno, už nejsem, co jsem býval.“

McElroy svého dávného známého studoval. „Někteří na vás vzpomínají jen kvůli vašim vynikajícím fyzickým schopnostem, kvůli lomu, že jste nikdy neminul, a kvůli neskonalé odvaze. Já si vás však pamatuju jako jednoho z nejchytřejších operativců, který kdy Americe sloužil. Hodně lidí se vás snažilo dostat, někteří i blízko domova. Nikdo však neuspěl. Řekl bych, že jste přesně to, co potřebujeme. A myslím, že i pro vás osobně to bude přínosné. A nejenom ze zjevných důvodů.“

„Mám si tedy své nepřátele držet co nejblíž?“

„Přátele i nepřátele,“ opravil ho McElroy.

Stone se podíval na Chapmanovou. „Co vy si o tom myslíte?“

„Šéf promluvil. A já dodržuju pravidla domu,“ odpověděla uštěpačně.

„Na to jsem se vás neptal,“ upozornil ji ostře.

Chapmanová se najednou tvářila vážně. „Potřebuju zjistit, kdo chtěl zabít mého ministerského předsedu. A jestli mi s tím můžete pomoct, půjdu s vámi klidně na kraj světa.“

„Pěkně řečeno,“ pokýval McElroy hlavou a vstal. Musel se přitom opírat o křeslo. „Neumím slovy vyjádřit, jak mě těší, že vás zase vidím. Mému starému srdci to udělalo moc dobře.“

„Jednu věc bych potřeboval. Weaver mi ukázal záznam z kamery v parku. Naneštěstí skončil hned po výbuchu. Obraz se zastavil.“

„Skutečně?“ McElroy se ohlédl na Chapmanovou. „Mary, třeba byste mohla Oliverovi sehnat ten záznam celý.“

„Říkal jsem si, že toho muselo být víc.“

„Vždycky je toho víc,“ usmál se McElroy.

Stoneovi se také zvedly koutky úst. „Vrátil jste se pak do Íránu?“

„Ani by mě to nenapadlo, pokud byste nebyl ochotný jet tam se mnou. Mary vám poskytne všechny informace, které až dosud máme. Hodně štěstí.“ Za několik vteřin zmizel do vedlejšího pokoje. Chapmanová a Stone zůstali sami.

„Potřeboval bych odvézt domů,“ podíval se na ni Stone.

„A pak?“

„Pak projdeme vaše složky.“

„Dobře, ale možná to bude ztráta času.“

„O tom není pochyb. Už teď ztrácíme čas.“

12

Když se s Chapmanovou vrátil do domku na hřbitově, postavil na sporák konvici vody na čaj, zatímco agentka MI6 vyndávala z aktovky složky a rozkládala je na jeho stole. Do svého laptopu vložila DVD.

Mračila se. „Víte, radši bych to probírala na nějakém bezpečnějším místě. Všechny ty složky jsou přísně tajné.“

Stone se na ni od sporáku podíval. „Ničeho se nebojte, nemám teď žádnou bezpečnostní prověrku, takže jakmile se do nich podívám, budou odtajněné,“ prohlásil vesele.

„Sakra práce,“ zamumlala Chapmanová.

Se šálky čaje v rukou se posadili ke stolu a začali procházet dokumenty a zprávy. Stone si prohlížel papíry a fotografie, zatímco jeho mozek vše třídil na důležité a bezvýznamné.

Když s tím byl hotov, zeptala se Chapmanová: „Chtěl byste vidět celý ten záznam?“

Přikývl. „Přemýšlím, proč mi v NIC ukázali jen nějakou zkrácenou verzi.“

„Mě se neptejte. Jsou to vaši lidé, ne naši.“

„Také mě napadlo, jestli náhodou ta zkrácená verze není jediná, kterou mají.“

Chapmanová nezareagovala, jen upřeně zírala na monitor.

Záznam, který sledovali, byl obrazový, bez zvuku. Po výbuchu se zastavil, ale jen na vteřinu, jako by detonace na chvíli vyřadila elektronický signál. Když se video znovu rozběhlo, Stone měl možnost zhlédnout zbytek nahrávky. Jacksonovu sochu, či spíše místo, kde dříve stávala, zahalily plameny a bílý dým. Plůtek a děla odletěly jako peříčka. Byl zázrak, že trosky nikoho nezabily. Naštěstí byl tou dobou park v podstatě prázdný a bezpečnostní týmy se jako obvykle držely při jeho kraji.

Viděl se ležet v bezvědomí na trávníku, zatímco britský agent pomalu vstal a belhal se pryč.

„Váš člověk se zdá v pořádku. Kromě toho zubu.“

„Je to tvrďák, ale říkal, že kolize s vámi byla jako narazit do zdi.“

Stone se soustředil na záznam. Muže v obleku a ženu už neviděl. Zahlédl utíkat lidi. Bezpečnostní zábrany na Pensylvánské se automaticky zvedly do jízdní dráhy a policejní vozy i dodávky Tajné služby ujížděly pryč. Budova Blair House byla bleskově uzavřená.

„Můžete mi znovu pustit posledních třicet vteřin?“

Zmáčkla několik kláves a Stone si ještě jednou prohlédl záběry výbuchu. Narovnal se a vypadal zmateně.

„V čem je problém?“ chtěla vědět Chapmanová, když video zastavila.

„Mohla byste to ještě trochu zpomalit?“

„Pokusím se.“ Chvíli pracovala s klávesnicí. „Jedině takhle. Obávám se, že víc už to nepůjde.“

Znovu si záznam, tentokrát skutečně zpomalený, pečlivě prohlédli.

Stone sledoval, jak běžec těsně před parkem minul dvojici uniformovaných agentů Tajné služby se psem na hledání výbušnin.

„Na ten běžecký ohoz mi přijde docela při těle,“ poznamenala Chapmanová. „Na běžce nevypadá, co myslíte?“

„Lidé, kteří nosí běžecké soupravy, nemusí být nutně běžci. Možná vyrazil jen na procházku.“

„Když myslíte.“

„Bomba mohla být v tom iPodu.“

Chapmanová přikývla. „Také mě to napadlo. C-4 nebo semtex. Nebo možná něco ještě silnějšího. Pokud ano, najdou se mezi troskami důkazy.“

„Ano i ne. Samozřejmě, ten iPod bude rozbitý napadrť, ale to neznamená, že musel být součástí výbušného systému.“

„Technici to dokážou určit,“ trvala na svém Chapmanová. „Podle známek ohoření, podle úhlu deformací jednotlivých kousků, jestli míří ven, nebo dovnitř.“

Slone se na ni podíval. „Vyznáte se ve výbušninách?“

„Další důvod, proč pro mě poslali. Tři roky jsem strávila honbou za nějakými zlými Iry, kteří nevěřili, že IRA skutečně podepsala příměří. Rádi vyhazovali věci do povětří. Hodně jsem se toho naučila.“

„To jsem si jistý.“ Stone se znovu podíval na monitor. „Skočil do té sadební jámy.“

„A k výbuchu došlo o několik vteřin později. Nemohlo jít o sebevražedného atentátníka?“

Stone se zatvářil skepticky. „Copak by někdo zabil jen sám sebe tím, že by skočil do jámy?“

„Dobře. Co si myslíte o rozložení sil?“

Nechápavě se na ni podíval. „O jakém rozložení sil?“

„Sil tolika agentur. Na tom případu pracuju necelý den a už začínám mít klaustrofobické pocity.“

„Slyšela jste někdy o Hell’s Corner?“

Chapmanová zavrtěla hlavou.

Stone se předklonil a poklepal na zastavený záběr na monitoru. „Tohle je Hell’s Corner,“ vysvětloval. „Pensylvánská avenue jako ulice spadá pod metropolitní policii D. C. Chodníky podél Lafayettova parku jsou hřištěm Tajné policie a park jako takový patří do jurisdikce Parkové policie. Agenty Tajné služby ve skutečnosti učí, aby osoby před zadržením odvlekli z parku na chodník a vyhnuli se tak sporům o jurisdikci.“

„Dobrá,“ přitakala Chapmanová opatrně.

„Hell’s Corner,“ zopakoval. „Federálové a policisté to nenávidí, ale musí tancovat podle jedněch not. Teď jde o ten výbuch. Parková policie hlídá místo činu, ale FBI a ATF, protože tam šlo o výbušninu, převezmou kontrolu nad vyšetřováním. Ministerstvo vnitra, Tajná služba, NIC a CIA budou létat kolem jako supi.“

Champanová se napila čaje. „Takže co teď?“

„Budeme muset zajít do parku, popovídat si s vyšetřovateli a zjistit totožnost toho běžce, té ženy i muže v obleku.“ Podíval se na Chapmanovou. „Co ten váš člověk? Kde je?“

„Můžeme ho vyslechnout, ale máme jeho hlášení. Viděl toho méně než vy.“

„Dobře.“

Sáhla pro sako. „Vyrazíme do parku?“

„Ano.“

„Chcete jet mým autem?“

„Asi ano, protože já žádné nemám.“

13

Annabelle Conroyová vyjela výtahem do druhého patra, vystoupila, otočila se a vešla do Čítárny vzácných tisků v Jeffersonově budově Kongresové knihovny. Rozhlédla se po velké hale a vzadu za stolem uviděla Caleba Shawa. Všiml si jejího pohledu a rychle k ní přišel.

„Annabelle, co tu děláš?“

„Můžeš si udělat přestávku? Venku jsou Reuben a Harry Finn. Musíme si promluvit.“

„O čem?“

„Co myslíš? O Oliverovi. Ti chlapi ho odvedli z nemocnice a od té doby jsme ho neviděli, ani jsme o něm neslyšeli.“

„Jestli se někdo o sebe umí postarat, tak je to Oliver.“

„Ale mohl by potřebovat naši pomoc.“

„Dobrá, minutku vydrž.“

***

„Dneska jsem měl vzrušující den,“ prozradil jí Caleb, když sjížděli výtahem. „Jak to?“

„Právě jsme získali F. Scotta. Ane jen tak nějakého F. Scotta. Toho F. Scotta.“

„Jakého F. Scotta?“ nechápala Annabelle.

Caleb se na ni s děsem v očích podíval. „F. Scotta Fitzgeralda. Jednoho z největších amerických spisovatelů všech dob.“ Div si neodplivl. „Bože, Annabelle, kdes celé ty roky žila?“

„Nejspíš nikde blízko knihovny.“

„Ta kniha se jmenuje Velký Gatsby, nejspíš je jeho nejlepší, ale určitě je nejznámější. A nejde jen o obyčejného Velkého Gatsbyho, kterých máme několik. Je to první vydání, samozřejmě v dokonalém stavu. Navíc s vzácným a těžko sehnatelným přebalem.“ Annabelle se na něho nechápavě dívala. „Víš, ten s párem strašidelných ženských očí. Jeden z nejznámějších přebalů klasické literatury. Vznikl ještě předtím, než Fitzgerald knihu dokončil. Natolik se mu zalíbil, že do románu dopsal scénu s tímhle obrazem.“

„Opravdu zajímavé,“ odtušila Annabelle, ale tón jejího hlasu prozrazoval nezájem. Jednou s Calebem strávila takřka dva dny v dodávce a po celou dobu ji skoro bez ustání oblažoval tlacháním o literatuře. Vlastně se z toho nikdy nevzpamatovala.

Vystoupili z výtahu a zamířili k východu.

„A to ještě není všechno,“ pokračoval Caleb. „Nejlepší je, že to je Zeldin výtisk. Pravost je naprosto jistá.“

„Kdoje Zelda?“

„Kdo je Zelda?“ vyjekl Caleb. „Jeho manželka, samozřejmě. Scott a Zelda. Tragičtější pár bys na světě nenašla. Zemřela v blázinci a Fitzgerald se upil k smrti. Do té knihy jí vepsal věnování. Pro knihovnu je to velké vítězství. Nic lepšího bychom si snad ani nemohli přát.“

„Naprostý unikát?“

„Jedinečný.“

„Kolik jste za něj zaplatili?“

Caleba otázka zaskočila. „Víš, myslím, že to není informace pro veřejnost.“

„No tak, jen naznač.“

„Vysoké šestimístné číslo. To ti musí stačit,“ nafoukl se pyšně.

Teprve teď Annabelle zaujal. „Babička mi odkázala svůj výtisk Na Větrné hůrce. Napadlo mě, jakou by mohl mít cenu. Je ve vynikajícím stavu.“

Caleb zpozorněl. „Na Větrné hůrce? První vydání v dobrém stavu se objevují jen vzácně. Odkud ho má?“

„Koupila ho v knihkupectví. Před osmi lety. Brožované vydání. Je to snad problém?“

Caleb jí věnoval mrazivý pohled. „Legrace,“ prohlásil upjatě.

Venku se sešli s Reubenem a Harrym Finnem. Finn byl o několik desetiletí mladší verze Stonea, štíhlý a smrtelně nebezpečný. Když se nepotřeboval pohybovat rychle, jako by se ani nepohnul a šetřil veškerou energii pro krizové situace. Reuben se převlékl z pracovní uniformy skladníka do obvyklých džínsů, mikiny a mokasínů. Seděli na širokém schodišti před knihovnou.

„Co tedy budeme dělat?“ zeptala se Annabelle.

„Co můžeme dělat?“ opáčil Reuben.

„Oliver má možná potíže,“ odpověděla.

„Oliver mívá potíže často,“ upozornil ji Caleb.

„Ti lidé, co ho odvedli z nemocnice –“ začala Annabelle.

Finn ji přerušil. „NIC. Hoši Rileyho Weavera. Dozvěděl jsem se to od jednoho známého. Zadrželi ho a propustili. Pochybuju, že by jim Oliver dal to, co chtěli.“

„Pak ale má problém,“ trvala Annabelle na svém. „A musíme mu pomoct.“

„Co kdybychom počkali, až nás o pomoc požádá?“ navrhl Caleb. „Proč?“ zeptala se zlostně Annabelle.

„Protože pokaždé, když mu pomůžu, dostanu se tady do potíží,“ ohlédl se na mohutnou budovu knihovny. „Vlastně jsem v podmínce, což je pro někoho v mém věku a s mými zkušenostmi dost hrozivá situace.“

„Nikdo nechce, Calebe, abys riskoval svou práci. Ale něco jsem zjistila. Vlastně právě proto jsem se s vámi všemi chtěla dnes sejít.“

„Cos zjistila?“ zajímal se Reuben.

„Že se Oliver někam chystá.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Našla jsem v jeho domku sbalený cestovní vak. A v něm i několik knížek, nejspíš v ruštině.“

„Chceš říct, že ses mu vloupala do domku a našla to,“ vyjekl Caleb. „Annabelle Conroyová, absolutně nerespektuješ právo na soukromí a majetek. Absolutně. Je to odpudivé, opravdu odpudivé.“

Vytáhla z kapsy knížku a knihovníkovi ji podala.

„Ano, je to ruština,“ přikývl Caleb, když se podíval na titul. Přečetl si ho a pokračoval: „Kniha o ruské politice, ale desítky let stará. Proč by s sebou měl něco takového brát?“

„Třeba se chystal do Ruska a potřeboval si osvěžit jazyk,“ navrhl Finn. „Jde to i tak, že si v tom jazyce čteš.“

„Proč by měl Oliver jezdit do Ruska?“ nechápal Reuben. „Počkat, jak by se tam vůbec dostal? Nemá pas, vlastně nemá žádné doklady. Nemluvě o penězích na cestu.“

„Pak existuje jediná možnost, jak by odjel,“ pokrčila rameny Annabelle.

„Myslíš, že by ho tam vyslala americká vláda?“ ujišťoval se Finn. „Ano.“

„Americká vláda!“ nechápal Caleb. „Pro vládu přece nepracuje. Už dlouho.“

„Třeba se to změnilo,“ pokrčila Annabelle rameny. „Vždyť mu nabídli Medaili cti.“

„Oliver zpátky ve hře,“ přemítal Reuben. „Po tolika letech. Nechce se tomu věřit.“

„A po tom, co mu udělali,“ dodal Finn spíše pro sebe.

„Proč by to dělal?“ divil se Caleb. „Jestli o Oliverovi něco víme, pak to, že vládě skutečně nevěří.“

„Třeba neměl na vybranou,“ usoudil Finn.

„Jenže už mu není dvacet,“ odsekla Annabelle. „Včera v noci ho málem zabili. Jestli odjede do Ruska, nemusel by se už vrátit živý.“

„Možná je starší, ale zároveň také moudřejší,“ uklidňoval ji Reuben. „Nepodceňoval bych jeho sílu.“

„Reubene, v tom vězení v Divine málem zemřel,“ připomněla mu. „A Milton je mrtvý,“ dodala s brutální otevřeností.

Reuben, který si byl s Miltonem Farbem velmi blízký, se podíval na své ruce. „Možná jsme už na takové průsery staří všichni.“

„Jak to tedy chceš s Oliverem vyřešit?“ zajímal se Finn. „Všichni víme, že nás o pomoc nepožádá. Ne po tom, co se stalo v Divine.“

„Přesně tak,“ přitakal Caleb, „neudělá nic, co by nás vystavilo nějakému nebezpečí.“

„Pak bychom asi na jeho prosbu o pomoc neměli čekat. Co kdybychom zkusili být aktivnější?“ navrhla Annabelle.

„Jak to myslíš?“ zajímalo Reubena. „Nechceš ho snad sledovat?“

„Ne, ale mohli bychom mu ukázat, že jsme zajedno, a říct mu, co si myslíme.“

„Nejsem si jistý, jestli to je dobrý nápad,“ upozornil Reuben. Annabelle vstala. „Fajn. Tak si tu, chlapci, čekejte na jeho parte. Já ale čekat nebudu.“ Otočila se a odcházela pryč.

„Annabelle!“ křikl za ní Reuben.

Neotočila se.

„Je umanutá,“ zamumlal Caleb. „Jako většina žen. To bude nejspíš jeden z důvodů, proč jsem se nikdy neoženil.“

Reuben se na něho usmál. „Víš, Calebe, možná bych věděl o pár dalších důvodech.“

14

Doprava v D. C. byla výrazně horší než obvykle, a to jen kvůli tomu, že někdo odpálil bombu před Bílým domem. Alespoň to si nejspíš myslela spousta frustrovaných lidí dojíždějících do práce. Ve vzdálenosti čtyř bloků v každém směru se tyčily zátarasy a z hlavního města udělaly labyrint všelijakých objížděk. Před zátarasy a za nimi stála auta metropolitní policie i SUV Tajné služby, která měla ještě důrazněji odradit každého, kdo by se chtěl přiblížit.

Ačkoli se Chapmanová prokázala svým průkazem, museli nechat auto za zátarasy a dál pokračovat pěšky. Průchod přes každé další kontrolní stanoviště vyžadoval telefonáty, podrobné prověrky jejího pověření a souhlas někoho z „těch nahoře“. Stone chápal, že žádný z policistů ani agentů nechce udělat chybu a neoprávněně je pustit dál. Právě proto dostávali jejich nadřízení každý měsíc výplatní šek na vyšší částku a seděli ve větších kancelářích. Právě tito nadřízení by nejvíce utrpěli, kdyby se někdo výše postavený v potravním řetězci rozhodl svalit na ně vinu.

Konečně překonali i poslední zábranu a ocitli se na místě činu, v Lafayettově parku. Pro Stonea, který toto místo znal lépe než kdokoli jiný, se změnilo k nepoznání. Střed parku tvořila jednolitá černá masa se zničenými stromy a rostlinami, spálenou trávou a hromadami hlíny. Jacksonova socha ležela v troskách. Kolo jednoho z děl doletělo skoro na chodník Pensylvánské avenue. Jeden plotový dílec visel na stromě dobrých pětadvacet metrů daleko.

Lidé od ATF zřídili velitelské stanoviště uprostřed Pensylvánské avenue. Jejich protějšky z FBI se utábořily na Jacskon Place západně od parku. Všude přecházeli ozbrojení strážní se psy. Veškeré kanceláře včetně státních úřadů na Jackson Pláce i naproti na Madison Place zůstaly zavřené.

Ačkoli to v parku vypadalo jako na sjezdu policistů, lidí v uniformách tu nebylo zdaleka tolik jako těch v civilním oblečení. Stone s Chapmanovou minuli náklaďák týmu rychlé reakce Úřadu pro tabák, alkohol, střelné zbraně a výbušniny. Stone věděl, že takovéto vozy existují v celé zemi pouze tři. Členové týmu rychlé reakce byli nejlepšími experty na výbušniny v zemi, jimž stačilo pouhých pár dní, aby přesně určili, co explodovalo a jak.

Všiml si několika techniků v bezpečnostních kombinézách pohybujících se na místě výbuchu. Také zahlédl další v neprodyšných oblecích, kteří připomínali chirurgy chystající se operovat. Důkladně prohlíželi celou oblast a pátrali po důkazech. Všude byly vidět malé barevné stany. Domníval se, že každý ukrývá drobný nalezený důkaz.

Někteří lidé v oblecích určitě patřili k FBI. Nemusel se o tom dohadovat, protože na sobě měli i bundy s příslušným nápisem. Další muži v sakách a kravatách za prvním perimetrem byli agenti Tajné služby. Prozrazovala je sluchátka v uších a podmračené pohledy, jimiž sledovali hemžení všech těch „cizinců“ na jejich hřišti.

Stone s Chapmanovou zamířili ke skupince agentů FBI, ale než k nim došli, zastavil je vysoký muž.

„Pan Stone?“

Stone si ho prohlédl. „Ano.“

„Potřebuji, abyste šel se mnou, pane.“

„Kam?“

Muž ukázal přes ulici.

„Do Bílého domu? Proč?“

„Určitě znáte zvláštního agenta Alexe Forda. Čeká tam na vás.“ Stone se ohlédl na Chapmanovou. „Je tu se mnou.“

I muž se na ni podíval. „Agentka Chapmanová?“ Přikývla. „Váš průkaz, prosím.“

Podala mu ho. „Pojďme.“

Odvedl je hlavní bránou, kde musela Chapmanová odevzdat svou pistoli.

„Chci ji zpátky,“ upozornila policistu, který jí zbraň odebíral, „v tomtéž stavu. Mám k ní silný vztah.“

„Ano, paní,“ odpověděl policista zdvořile.

Minuli malý bagr a skupinku mužů v khaki uniformách, kteří odstraňovali pařez na trávníku Bílého domu. Jeden na Chapmanovou mrkl. V odpověď se zamračila. Když vstoupili do budovy a vedli je chodbou, Chapmanová zašeptala: „Takže tohle je Bílý dům?“

„Nikdy jste tu nebyla?“ zeptal se Stone.

„Ne. A vy?“

Neodpověděl.

V tom okamžiku vyšel z jedněch dveří Alex Ford a přistoupil k nim. Kývl na agenta, který je doprovázel. „Díky, Chucku, přebírám to.“

„Dobře, Alexi.“ Chuck se od nich odpojil a vracel se zpátky cestou, kterou přišli.

Stone je navzájem představil. „Proč jsme tady?“ zajímal se.

„Pokud vím, tak jste se nedávno sešli se sirem Jamesem McElroyem,“ vysvětloval Alex.

„Sirem? Neřekl mi, že ho povýšili na rytíře.“

„Vlastně to nechtěl,“ vložila se do hovoru Chapmanová. „Copak ale můžete odmítnout královnu?“

„Ano, sešel jsem se s ním,“ potvrdil Stone.

„Tak jen abys věděl, rozhodnutí vzít tě zpátky se u některých agentur nesetkalo s příliš dobrým ohlasem.“

„Včetně té tvé?“

„A včetně některých lidí tady.“

„S kým se máme sejít?“

„S personálním ředitelem a viceprezidentem.“

„Jsem ohromený.“

„Myslím, že viceprezident tam bude, aby všemu dodal větší vážnost.“

„Mají dostatek informací?“

„Nevím. Tak dobře mě neplatí.“

Došli ke dveřím a Alex na ně zaklepal. „Dále,“ ozvalo se zevnitř. „Připraveni?“ zeptal se Alex a Stone přikývl. Chapmanová si povytáhla manžety a uhladila volný pramen vlasů. „Do čeho jsem se to sakra zapletla?“ zamumlala si pro sebe.

„Napadlo mě totéž,“ přikývl Stone.

15

Z předpokoje je uvedli do pracovny viceprezidenta. Viceprezident byl vysoký, bělovlasý a dobře živený muž se sebejistým úsměvem a pevným stiskem ruky, který si bezpochyby dobře nacvičil během tisíců zastávek v rámci volební kampaně. Personální ředitel byl naopak pomenší, šlachovitý a očima jako radarem neustále přejížděl po okolí.

Stone si najednou uvědomil, že viceprezident tu nemusí být jen proto, aby dodal setkání váhu. Byl součástí prezidentovy Národní bezpečnostní rady. Přesto Stonea překvapilo, že souhlasil s osobním setkáním, nikoli prostřednictvím nějakého podřízeného. Jenže i tady platilo, že prezidentovy žádosti se stěží odmítají.

Úvodní zdvořilosti měli rychle za sebou. Alex Ford stál u dveří. Už to nebyl přítel, ale pracovník ochranky.

„Prezident mě požádal, abych se s vámi sešel,“ vysvětlil viceprezident. Pokývl směrem k Chapmanové. „S vámi oběma. Měli bychom vyřešit tuto, ehm, delikátní záležitost, co nejrychleji to bude možné.“

Stone si jeho slova v duchu přeložil do jasnější řeči. Viceprezident se podle něho snažil vyjádřit asi toto: „Nebyl to můj nápad, a ačkoli jsem do určité míry k prezidentovi loajální, nehodlám nést vinu, kdyby to nevyšlo. Od toho je tu personální ředitel. Můj šéf může padnout, ale já ne.“

Stone přemýšlel, jestli některý z dvojice mužů před nimi ví o původním plánu vyslat ho do Mexika, aby pomohl vyřešit noční můru v podobě ruských drogových kartelů. Šéfové americké administrativy často nechávali své viceprezidenty v nevědomosti. Personální ředitelé naopak obvykle věděli o všem, co prezident dělá.

Viceprezident pokynul hlavou personálnímu řediteli, který Stoneovi podal černé kožené pouzdro na karty. „Váš průkaz,“ prohlásil.

Stone si od něho pouzdro opatrně vzal, otevřel je a podíval se na svůj obličej, který mu pohled oplácel z hloubky oficiální fotografie, která byla součástí jeho nového pověření. Přemýšlel, kdy tuto fotku pořídili. Možná když seděl ve výslechové místnosti NIC, což by znamenalo, že Riley Weaver o všem ví. Musel se pousmát, když si všiml vepsaného jména:

Oliver Stone.

Hned vedle fotografie se skvěla jeho nová identifikační karta. Na ní se oficiálně stal terénním agentem národního koordinátora bezpečnosti, ochrany infrastruktury a boje s terorismem. Tento národní koordinátor působil v rámci Národní bezpečnostní rady a prostřednictvím poradce pro otázky národní bezpečnosti podléhal prezidentovi. Bylo tu tedy spojení s Bílým domem, i když přes jednoho prostředníka. Prezident si kryl záda. Stejně jako to teď dělal jeho viceprezident. Podíval se do další přihrádky pouzdra a objevil v ní lesklý odznak s insigniemi agentury.

„Zajímavý výběr,“ ušklíbl se.

Viceprezident se tajuplně usmál. „Že ano?“

Stone však už dávno dokázal tajuplné výrazy rozšifrovat. A viceprezident nebyl výjimka.

Je přesvědčený, že je to všechno šílenost. A nejspíš má pravdu.

„Má stejnou váhu jako DHS a FBI,“ dodal personální ředitel. „Pokud ne větší. Je jen málo dveří, které vám zůstanou zavřené. A většina jich je v této budově.“

Dobrá, doufejme, že se nebudu muset některé z těch místních dveří pokusit vyrazit, napadlo Stonea. „Sloužíte k jeho naprosté spokojenosti,“ obrátil se na personálního ředitele, ale než stačil překvapený muž cokoli říct, pokračoval směrem k viceprezidentovi: „A vy zjevně věříte úsudku svého přítele, nebo přinejmenším doufáte, že přidělením pravomocí právě mně neudělal velkou chybu.“

Zdálo se, že oba muži nyní vidí Stonea v jiném světle.

Viceprezident přikývl. „Je to dobrý člověk. Doufám proto, že až bude po všem, ukáže se jeho důvěra jako oprávněná. Předpokládám, že vy to vidíte stejně.“

Stone neodpověděl, jen si svůj nový průkaz uložil do kapsy.

„Po této schůzce složíte přísahu do rukou zástupce Úřadu národního koordinátora. Získáte tak rovněž právo provádět zatýkání. Budete oprávněn nosit zbraň,“ vysvětlil mu personální ředitel. „Pokud se pro to rozhodnete,“ dodal nejistě.

Bylo jasné, že i personální ředitel považuje za šílenost svěřit takové pravomoci do rukou muže jako Stone. Ten krátce přemýšlel, jak dlouho se personální ředitel s prezidentem o této otázce přel, než prezidentův názor zvítězil.

„Má přítelkyně z MI6 má velmi pěkný Walther PKK,“ podíval se na Chapmanovou. „Myslím, že si s ním zatím vystačíme.“

„Dobrá.“ Viceprezident vstal a dal tak najevo, že je schůzka u konce. Stone dobře věděl, že jeho pracovní doba je rozdělená na patnáctiminutové intervaly a že má i další důvody, proč toto setkání ukončit.

Kdybyste se zdržel zbytečně dlouho, mohla by na vás ta špína trvale ulpět, pane.

Všichni si potřásli rukama. „Hodně štěstí, agente Stone,“ popřál mu viceprezident.

Když se v Alexově doprovodu vraceli chodbou, prohlásila Chapmanová závistivě: „Sakra, kdybych věděla, že stát se v Americe agentem je tak jednoduché, přijela bych sem už dávno.“

„Ano, šlo to až moc hladce,“ přitakal Stone a zkoumavě si prohlížel Alexe.

„Za posledních patnáct let se věci dost změnily,“ vysvětloval agent Tajné služby. „Máme víc smluvních partnerů s odznaky a pistolemi, než by sis dokázal představit. Týká se to vojenských zásahů v zahraničí, ale i přímo domova. Taková je prostě situace.“

Tak, aby ho Chapmanová neslyšela, ještě dodal: „Hele, měl bys vědět, že spousta lidí ví, že je John Carr zpátky.“

„Uvědomuju si to.“

„Máš hodně tajemství, Olivere. Pro některé až moc.“

„Ano, už mě to taky napadlo.“

„Tohle dělat nemusíš.“

„Ale ano, vlastně musím.“

„Proč?“ chtěl vědět Alex.

„Z mnoha důvodů.“

Alex se zatvářil rozladěně, přesto mlčel.

„Až tady skončíme, vrátíme se do parku. Můžeš jít s námi?“ zeptal se Stone.

Alex zavrtěl hlavou. „Mám směnu v ochrance. A jak už jsem říkal, k vyšetřování se nesmím ani přiblížit. Z nějakého důvodu kolem toho vystavěli cosi jako čínskou Velkou zeď.“

Stone si ho prohlédl. „Protože si někdo myslí, že v Tajné službě působí dvojitý agent?“

I když byla Alexovi tato otázka na první pohled nepříjemná, přikývl. „Myslím, že je to jen snůška pitomostí, ale měl by sis dávat pozor.“

V další místnosti Bílého domu Stone složil přísahu. Poté vrátili Chapmanové její milovanou zbraň a oba Bílý dům opustili. Zamířili do parku.

„Není špatné mít na své straně prezidenta jediné zbývající supervelmoci.“

„Možná.“

„Dozvím se někdy všechno?“

„Ne, nedozvíte.“

16

Stone a Chapmanová se prokázali svými odznaky a dostali se přes uzavřený bezpečnostní okruh do parku. „Čím začneme?“ zeptala se.

Stone ukázal směrem k muži obklopenému agenty v civilu. „Půjdeme přímo ke kováři.“

Znovu ukázali své odznaky. Když onen muž uviděl, k jaké složce Stone patří, ukázal dvěma svým lidem, aby uvolnili místo.

„Tom Gross, FBI,“ představil se. „Mám případ na starosti. Patřím k domácí protiteroristické jednotce washingtonské úřadovny.“ Táhlo mu na padesát, byl o něco menší než Stone, podsaditější, tmavé vlasy mu začínaly řídnout a ve tváři měl vážný výraz, který se mu tam nejspíš natrvalo vtiskl týden poté, co začal pracovat v protiteroristické jednotce.

„Jsme tu, protože –“ začal Stone.

Gross ho přerušil. „Volali mi. Od FBI můžete očekávat bezvýhradnou spolupráci.“ Podíval se na Chapmanovou. „Jsem opravdu rád, že se vašemu ministerskému předsedovi nic nestalo.“

„Díky,“ přikývla Chapmanová.

„Přihlásila se k útoku nějaká skupina?“ zajímal se Stone.

„Zatím ne.“

Gross je odvedl přímo na místo výbuchu. Stone mu cestou vysvětlil, že včera v noci v parku byl. Malých barevných stanů označujících místa nálezů důkazů výrazně přibylo během doby, kterou strávili v Bílém domě.

„Jsou toho plná média,“ postěžoval si Gross, „ačkoli je držíme od místa činu co nejdál. Pořádná paseka. Museli jsme uzavřít okruh jednoho bloku s parkem uprostřed. Hodně lidí jsme naštvali.“

„To zaručeně,“ přitakal Stone.

„Ředitel uspořádal tiskovou konferenci, na které toho řekl velmi málo, protože toho moc nevíme. S novináři bude dál spolupracovat zástupce ředitele prostřednictvím Úřadu pro styk s médii. Přebíráme od ATF velení, ale důležité práce na té bombě budou dělat oni.“

„Dospěli jste tedy k závěru, že nejde o domácí, ale o zahraniční terorismus?“ zeptal se Stone.

„Ne, to říct nemůžu,“ odpověděl Gross. „Jenže jde o to, že britský ministerský předseda byl velmi blízko výbuchu.“

„Správně,“ souhlasil Stone. „Viděl jste záznam bezpečnostních kamer ze včerejší noci?“

„Všechno to máme na velitelském stanovišti. Naneštěstí výbuch ty proklaté kamery poškodil. Překvapilo nás to, protože tady kolem je nejméně dvanáct nahrávacích zařízení a spravuje je nejspíš pět různých agentur. Bomba však mohla být z nějakého důvodu konstruovaná tak, aby je vyřadila z provozu.“

Stone při jeho slovech nedal nic najevo. FBI zřejmě neměla na nesestříhaný záznam nárok. Rozhodl se to prozatím přejít. „Zdroj střelby?“ zeptal se.

Gross ukázal k severnímu konci parku. „Střešní zahrada hotelu Hay-Adams. Našli jsme tam spoustu nábojnic. Do TEC-9.“

„Zajímavý výběr zbraně,“ podotkl Stone.

„Proč?“ nechápal Gross.

„Omezený dostřel. Přibližně pětadvacet metrů, což je méně než výška, ze které se střílelo. A s TEC-9 je těžké trefit cokoli, co nestojí přímo před vámi.“

„No, také nic netrefili.“

„Ale zbraně jste asi nenašli, že?“ ujišťoval se Stone. Gross zavrtěl hlavou.

„Jak je to možné?“ nechápala Chapmanová. „Copak ve Spojených státech se lidé jen tak procházejí se samopaly? Myslela jsem, že si to britští novináři jen vymýšlejí.“

„Ještě nevíme nic jistě. A ne, lidé se nám tu se samopaly jen tak neprocházejí,“ ohradil se Gross dotčeně. „Personál hotelu s námi plně spolupracuje. Zahrada je oblíbená, ale nijak zvlášť zabezpečená. Samozřejmě jsme hotel až do ukončení vyšetřování zavřeli. Všechny hosty držíme uvnitř a právě je vyslýcháme.“

„Spustil někdo ty zbraně na dálku, nebo spouště mačkali lidé?“ pokračoval Stone v otázkách.

„Jestli byly ovládané dálkově, pachatelé všechny stopy odstranili. Prozatím podle mého názoru musíme předpokládat manuální ovládání.“

„Říkal jste, že jste hotel uzavřeli?“ ujišťoval se Stone.

„Ano, ale byla tam časová prodleva,“ přiznal Gross.

„Jak dlouhá?“

„Pár hodin tu vládl docela chaos. Neměli jsme zdroj střelby potvrzený, teprve pak jsme nařídili hotel zajistit.“

„Takže střelci měli dost času vyklouznout ven a vybavení si odnést ssebou?“

„Několik samopalů? Nebyli by zrovna nenápadní,“ usoudil Gross.

Stone zavrtěl hlavou. „Když víte, jak na to, můžete TEC-9 docela rychle složit a odnést v aktovce.“

„Uzavřeli jsme to tam, jakmile to bylo možné. Tak to prostě je.“

„Možná si někdo z hotelu vzpomene, že viděl odcházet lidi s naditými taškami,“ zadoufala Chapmanová.

Gross si zdaleka nebyl jistý. „Měli tam nějakou akci a lidé z ní právě odcházeli. Spousta jich určitě měla aktovky.“

„To nebyla náhoda,“ prohlásil Stone. „Bylo to připraveno víc než dobře.“

Došel k nim muž v ochranné kombinéze. Stáhl si kapuci. Představil se jako agent ATF Stephen Garchik.

„Je to bezpečné?“

Garchik přikývl a usmál se. „Nic, co by vás zabilo.“

Stone si prohlížel malé stany. Měly oranžovou nebo bílou barvu. Oranžových bylo o hodně víc a byly po parku rozprostřeny v podstatě rovnoměrně. Bílé značky se nacházely takřka výhradně na západní straně parku.

„Oranžové jsou zbytky bomby a bílé označují nalezené kulky?“ odhadl Stone.

Garchik pochvalně přikývl. „Jo, na první pohled je jasné, že máme víc kousků bomby vymrštěných z místa výbuchu než kulek.“

„Jaké výbušné zařízení to bylo, agente Garchiku?“ zajímal se Stone.

„Stačí Steve. Ještě je brzy. Ale podle velikosti pole trosek a poškození sochy byla bomba dost silná.“

„C-4, nebo třeba semtex?“ zamyslela se nahlas Chapmanová. „Obě tyto výbušniny umí nadělat velké škody na poměrně malém území.“

„Víte, na tyčinku TNT nebo půl kila semtexu je tu dost rozsáhlá škoda,“ odpověděl jí Garchik. „Možná to byl koktejl z několika složek. Třeba HMX nebo CL-20. Tyhle věci mají strašlivou sílu. Patří do rodiny nejrazantnějších nenukleárních výbušnin. Pravděpodobně to však nebyl armádní materiál.“

„Jak to můžete vědět?“ nechápal Stone.

Odpověděla mu Chapmanová. „Bílý kouř na videu. Vojenské výbušniny obsahují příměsi oleje a nechávají za sebou černou kouřovou stopu. Bílý kouř mají obvykle ty průmyslové.“

Agent ATF se na ni uznale usmál. „Víte, o čem mluvíte. Teď všechno balíme a označujeme. Odebíráme rezidua z epicentra výbuchu.“ Ukázal na dva mohutné černé labradory procházející se svými psovody kolem. „Roy a Wilbur,“ představil je. „Tedy tak se jmenují ti psi,“ dodal rychle. „Psi jsou nejlevnějšími a nejspolehlivějšími detektory bomb na světě. Jeden náš pes dokáže za hodinu zkontrolovat celé letiště. Park zvládnou raz dva. Najdou zbytky bomby, které by naši chlapi s veškerou svou technikou nikdy neobjevili.“

„Zajímavé,“ přikývla Chapmanová.

Garchik nadšeně pokračoval. „Neexistují dokonce ani přístroje, které by dokázaly přesně změřit citlivost psího čenichu. Můžu vám ale říct, že lidé mají přibližně sto pětadvacet milionů čichových buněk, kdežto naši labradoři dvakrát tolik. Všechny důkazy převezeme do Výzkumného střediska požárů v Marylandu. Můžeme tam klidně zapálit třípatrový barák a střecha bude pořád ještě dost vysoko, aby zachytila každou molekulu spáleniště. Pak vám řekneme přesně, co tu použili.“

„Z toho muže v jámě něco zbylo?“ chtěl vědět Stone.

Garchik přikývl. „Bomby rozptýlí trosky v rozsahu tří set šedesáti stupňů. Části těla jsme našli v korunách stromů a na střechách všude kolem. Dva tři bloky daleko. Kus nohy ležel na trávníku Bílého domu. Část ukazováčku na střeše kostela svatého Jana. Pak samozřejmě zbytky tkání, mozku a tak. Spousta DNA. Jestli je ten chlápek někde v databázi, brzy se to dozvíme.“ Ukázal k náklaďáku týmu rychlého nasazení. „Samozřejmě jsme ze všeho nejdřív oblast uzavřeli a poslali tam naše psy.“

„Druhotné údery,“ přikývla Chapmanová.

„Přesně tak. V Iráku a Afghánistánu to dovedli k dokonalosti. Odpálí bombu, všichni spěchají na pomoc, a v tom okamžiku odpálí druhou, která zmasakruje všechny zachránce. Ale nic jsme nenašli.“ Garchik se znovu takřka nadmul pýchou. „Naši labradoři jsou naprosto jedineční. Většinou neuspěli při standardním výcviku, ale dokážou vyčmuchat tisíc různých výbušnin pěti hlavních kategorií, včetně jejich chemických složek. Cvičíme je pomocí pamlsků. Za žrádlo udělají cokoli.“

„Nedají se nijak obelstít?“ zajímalo Chapmanovou.

„Řeknu vám to takhle. Tamhle Roy našel kostku C-4 o rozměrech deset na deset centimetrů, která byla zabalená do špinavých plen a kávy, v plastovém neprodyšném pytli, to vše v betonové bedně utěsněné pěnou a zamčené ve skladišti. Stačilo mu na to třicet vteřin.“

„Jak je to možné?“ nechápala Chapmanová.

„Pach funguje na molekulární úrovni. Nemůžete ho uzavřít, ať se snažíte sebevíc. Plast, kovy, je jedno, z jakého materiálu je nádoba, nic nedokáže zadržet molekuly, protože každý materiál je prodyšný. Můžete v nich skladovat pevné látky a kapaliny, dokonce i plyny, ale molekuly pachu jsou něco úplně jiného. Umí procházet ostatními látkami. Je-li metoda detekce dostatečně citlivá, je úplně jedno, co který lump s bombou udělá. Cvičení psi mají perfektní čich, jaký lidé nedokážou přechytračit, a věřte mi, že se jich o to snažilo dost a dost.“

„Co myslíte, jak byla ta bomba odpálená?“ chtěl vědět Stone.

Agent ATF jen pokrčil rameny. „Základní pravidlo: k výrobě bomby potřebujete tři věci – spínač, zdroj energie a výbušninu. Bomby jsou prostě něco, co se může extrémně rychle rozpínat, když se to zadržuje v uzavřeném prostoru. Bombu můžete odpálit mnoha způsoby, ale dva základní jsou časovač a to, čemu říkáme řízená detonace.“

„Znamená to, že osoba, která ji odpálí, musí být někde blízko?“ podívala se na něho Chapmanová.

„Buď přímo atentátník, nebo někdo jiný. A ten někdo jiný obvykle funguje jako pojistka pro případ, že by atentátníkovi selhaly nervy. Zřejmě až polovinu sebevražedných bomb v Iráku z tohoto důvodu odpálí někdo jiný.“

„Chápu správně, že jste tam byl?“ zeptal se Gross.

Garchik přikývl. „Čtyřikrát. A upřímně říkám, že už tam víckrát nechci.“

„Kde tedy byla ta bomba?“ chtěl vědět Stone. „Na tom běžci?“

„Ne, myslím, že to není možné,“ prohlásil Garchik.

„Proč?“

„Prošel kolem psů.“

„Cože?“ nechápal Gross.

„Ukážu vám to. Pojďte.“

17

Garchik je zavedl do velitelského střediska ATF. Uvnitř zapnul několik elektronických zařízení. O chvíli později se dívali na jeden záznam kamery z předcházející noci. Když záznam dospěl k příslušné scéně, Garchik ho zastavil a ukázal prstem na monitor.

„Tady. Jak říkám, došel ke psům. Vlastně v tomto případě ke psovi.“

Na monitoru viděli muže v běžecké soupravě. Vstupoval do parku ml severu. Záznam se zastavil v okamžiku, kdy se ocitl přímo u dvou uniformovaných agentů, z nichž jeden vedl na vodítku psa. Běžec mohl být necelého půl metru od zvířete.

„Je to pes na detekci výbušnin?“ zeptala se Chapmanová.

„Ano. Patří Tajné službě. Víte, nemyslím, že jsou jejich psi lepší než ti naši, ale klidně vám odpřísáhnu, že kdokoli by nesl výbušninu tak blízko psa cvičeného na jejich vyhledávání, v téhle zemi by skončil za katrem. Je jedno, jak by se ji pokoušel ukrýt. Ten pes by buď šílel, nebo pasivně varoval, tedy sedl by si na zadek. Tenhle neudělal ani jedno.“

„A taky by se dalo čekat, že když u sebe někdo bude mít bombu, nebude chodit těsně kolem služebního psa,“ dodal Stone. „Nemohl navíc vědět, jestli to není specialista na výbušniny.“

„Což znamená, že to nebyl sebevražedný atentátník,“ usoudil Gross, „Ten chlápek skočil do jámy, aby se schoval před střelbou. Zdá se, že bomba už tam byla.“

„No, i to je úspěch,“ přikývl Stone. „Běžce jsme vyřadili.“

„Mohl to být tlakový spínač?“ zeptala se Chapmanová. „Běžec na něj skočil, a bum!“

„Je to možné,“ připustil Garchik, ačkoli se tvářil, že tomu moc nevěří. „Pokud myslíte náhodnou detonaci.“

„Třeba. Našli jste důkazy pro jiný typ spínače?“

„Všude kolem se válí miliony kousků a stále hledáme. Aby to však nebylo tak jednoduché, Lafayettův park je plný statické elektřiny.“

„A statická elektřina může odpálit bombu,“ doplnila Chapmanová.

„Správně.“

„Když si ale dáte tolik práce, abyste dostali bombu do Lafayettova parku, proč byste ji sestavili tak, aby mohla vybuchnout náhodně?“ pochyboval Gross.

„Možná jde jen o to,“ navrhl vysvětlení Garchik, „že lidé, kteří sem tu bombu dostali, byli o hodně lepší než ten, kdo ji sestrojil. Není to tak nemožné, jak si myslíte. Nebo tam mohl být třeba frekvenční spínač a nějaká interference ho spustila.“

„Ten běžec u sebe měl iPod,“ upozornil Gross. „Ten by to mohl způsobit.“

„Ano, to by mohl.“

„Víme ale jistě, že bomba byla uložená v jámě pro strom?“ zeptala se Chapmanová. „Přijde mi, že jsme to coby závěr přijali nějak rychle.“

„Ještě jsme nedokončili analýzy, ale je poměrně jasné, že bomba v té jámě ležela,“ ujistil ji Garchik.

„Takže víme i to, že vybuchla náhodou?“ chtěl vědět Stone. Všichni se na něho zvědavě podívali.

„Muselo to tak být,“ promluvil jako první Gross. „Proč by ji jinak odpálili, když nebyla šance ministerského předsedu zabít?“

„Nebyl-li tam časovač,“ doplnila Chapmanová. „Ministerský předseda měl včera v noci v tom parku být. Jestli tam byl časovač, nedalo se už výbuchu zabránit.“

„A byla tedy jen náhoda, že ten chlápek skočil do jámy právě ve chvíli, kdy bomba explodovala,“ usoudil Garchik. „Je to možné.“

„Ne, není,“ oponoval Stone. „Zapomínáte na střelbu. Proč zároveň střílet i odpálit bombu? A jestli střelbu někdo neovládal dálkově, tak by přece střelci museli vědět, že ministerský předseda v parku není.“

„Přesně tohle vědět nemuseli,“ zamyslela se Chapmanová. „Něco vám ukážu.“

Odvedla je ven a ukázala na stromy před hotelem Hay-Adams. „Jestli stáli na střešní zahradě, tak přes stromy do parku neviděli. Slyšeli sirény a blížící se kolonu. Počkali, až zastaví, ministerský předseda vystoupí a vejde do parku. Pak začali střílet.“

Stonea nepřesvědčila. „Chcete říct, že vypracovali takhle složitý plán a střelci stříleli naslepo?“ Zavrtěl hlavou. „Kdybychom to plánovali my, měl bych v okolí parku přinejmenším jednoho člověka s čistým výhledem na pohyb ministerského předsedy a s bezpečným komunikačním zařízením. Určitě bych nestřílel naslepo skrz koruny stromů. A kdyby ministerský předseda do parku nezamířil, celou misi bych odvolal. Pokud by tam ale vkročil, nemohl bych si dovolit minout.“

„A tihle minuli všechny,“ zdůraznil Gross.

Agent ATF přikyvoval. „Je to záhada.“

Stone se na něho obrátil. „Kdybyste tu bombu připravoval vy, Steve, jak byste ji odpálil?“

„Tlakový spínač by asi představoval problém, hlavně za těchto okolností. Podívejte, máte tu strom v jámě a bombu někde pod ním. Možná v kořenovém balu, možná v zemi. To je velká váha. Navíc tu lidé kopali jámu a s tím stromem manipulovali. Hrozilo by, že někdo spínač spustí nešťastnou náhodou. A jakmile bombu zakryjete hlínou, co ji spustí? Něco musí způsobit, že spínač sepne. Tlakový spínač se té věci neříká náhodou. Ne, kdybych to dělal já, použil bych takové zařízení, abych ji mohl odpálit dálkově. Víte, jestli to tak bylo, osadili lam mobilní telefon, což by nám usnadnilo práci. Mobilní telefony mají SIM kartu a všechny součástky jsou označené výrobními čísly, lakže bychom mohli přístroj poskládat a snad i zjistit, kde a kdo ho koupil. Samozřejmě potřebujete dva mobily. Jeden u bomby jako spínač a druhý, abyste na ten první zavolali. Našli jsme nějaké kousky drátů, růžek tranzistoru, plastového těla, kůže –“

„Kůže?“ přerušil ho Stone.

„Ano, drobné kousky. Asi tucet. Byly na nich nějaké černé znaky, takže je možné, že patřily k bombě. Pořád ještě zjišťujeme, co by to mohlo být. Ale přijdeme na to. A pak budeme muset říct, jestli to nějak souviselo s výbuchem. Ne všechno, co tu najdeme, do téhle kategorie spadá.“

„Mohla to být část běžeckých bot,“ usoudila Chapmanová. „Běžec přece měl kožené boty, ne?“

„Ano, ale barva nesedí. Viděl jsem záznamy kamer a ty boty byly modré.“

„Černé značky by mohly být vypálené od bomby,“ zdůraznila Chapmanová.

„Ne, zbytek kůže byl hnědý. Nejspíš to nemá žádnou souvislost.“

„Takže v téhle chvíli.“ vložil se do hovoru Gross, „ještě nemůžete potvrdit, jak k odpálení došlo?“

„Správně.“

„Proč si vůbec myslíte, že ta bomba ležela v jámě u stromu?“ chtěl vědět Gross. „Kromě rozptylu trosek.“

„Pojďte se mnou,“ vyzval je Garchik. Odvedl je k místu výbuchu a ukázal do jámy. „Jestli se nepletu, tohle je místo činu. Ten strom to odtud vyhodilo, a jeho váha rozhodně nebyla malá.“

Všichni se dívali do jámy, kterou výbuch ještě rozšířil a prohloubil.

„Fajn, na co se teď díváme?“ zeptal se Gross. „Víte, jáma už tu byla. Výkop pro strom.“

„Dobrá,“ přitakal Gross. „No a?“

Garchik sevřel ruku do pěsti a naznačil jí úder směrem dolů. „Když udeříte pěstí do vody, část jí vystříkne po obou stranách ruky. Jednoduchý koncept vyrovnávání objemu. Totéž se stane s bombou. Je-li nad zemí, funguje jako pěst. Tlačí dolů, do stran a také nahoru. Jenže bomba zakopaná v zemi se chová jinak. Většina síly míří nahoru, protože tam je hlína rozvolněnější. Cesta nejmenšího odporu. Přesto prohloubí již existující jámu.“

„A vytvoří kráter. Větší kráter, než kdyby ležela nad zemí,“ zamyslel se Stone nahlas.

„Jenže tentokrát byla bomba uložena v zemi, ano?“ ujišťoval se Gross a díval se z jednoho na druhého, jako by od nich očekával kolektivní souhlas.

„Moc rád bych vám to řekl jistě,“ pokrčil rameny Garchik. „Za normálních okolností je to jeden z nejjednodušších prvků rovnice. Tady ale máme faktor, který vše komplikuje. V místě, kde došlo k explozi, už velký kráter byl.“

Gross vypadal zmateně. „Teď vám tak docela nerozumím.“

„Myslí to tak, že nedokáže určit, jestli byla bomba zakopaná v zemi, v kořenovém balu nebo přímo pod stromem.“ Podíval se na agenta ATF. „Je to tak?“

„Přesně.“

„Záleží na tom?“ zeptala se Chapmanová. „Je jasné, že bombu umístili do téhle jámy v parku.“

„To je pravda,“ přitakal Gross. „Otázka zní, jak to udělali? Tohle je Lafayettův park, žádná zastrčená ulička v Bagdádu.“

Stone se rozhlédl kolem. Pušky a bomby přímo naproti Bílému domu. Nabízelo se jediné řešení. „Někde tu máme zrádce,“ usoudil.

„A kdyby si ministerský předseda nevymkl kotník, byl by mrtvý,“ dodala Chapmanová.

Stone se na ni podíval. „Důležitější ale je, že dostali bombu do Lafayettova parku. Naproti Bílému domu. Na nejlépe hlídané místo mi světě. Jak?“

18

Po minutě ticha, kdy o Stoneově otázce všichni přemýšleli, promluvil Gross: „Jen nechápu, jak to dokázali. Tohle místo je pod neustálým dohledem. Čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.“

„Pravda,“ přitakal Garchik.

Nepříjemná pravda, pomyslel si Stone. „Ale všechny důkazy tomu nasvědčují. Bomba byla uložená v téhle jámě.“

Gross se podíval na Chapmanovou a pak také na Stonea. „Uvědomujete si, kolik lidí by se na něčem takovém potenciálně muselo podílet?“

„No, pro začátek budeme potřebovat seznam všech, kdo měli něco společného s vykopáním té jámy a zasazením stromu,“ odpověděl mu Stone. „To má všechno na starosti Správa národních parků, ale určitě využili i nějaké jiné lidi.“

Gross vyndal mobil, a zatímco vyťukával číslo, poodešel stranou.

Stone se podíval na agenta ATF. „Až zjistíte, o jaký typ bomby šlo, co bude následovat?“

„No, proženeme ji databází požárů a výbuchů. V ATF takovou máme. Jsou v ní data z celého světa. Výrobci bomb se jen neradi odchylují od vlastních konstrukcí, takže ty pak fungují jako podpis. Dělají to z praktických důvodů. Když najdou fungující metodu, nemění ji.“

„Protože kvůli nějaké novince by mohli sami vyletět do povětří,“ přitakala Chapmanová a věděla, o čem mluví.

„Trefila jste to. Výrobci bomb své vynálezy rádi testují předem, což je další způsob, jak se k nim můžeme dostat. Odpálí bombu kdesi v lesích a někdo je nahlásí. Nenapadne je, že mohou všechny spoje a spínače vyzkoušet bez detonace. Protože výbušnina jako taková, ta exploduje vždycky. Jedinými slabými místy jsou spoje a zdroj energie.“

„Tihle lidé se možná na výbuchy jen rádi dívají. Líbí se jim to,“ usoudila Chapmanová.

„Myslím, že to tak částečně je,“ odpověděl Garchik. „Každopádně projdeme databázi a uvidíme, jestli se objeví nějaká shoda. Sám znám hodně konstrukcí bomb zpaměti, ale tady mi nic nepřipadá povědomé.“

„Ještě něco?“ chtěl vědět Stone.

„V téhle chvíli ne.“

„Dobře, díky. A dejte agentu Grossovi vědět, jakmile něco zjistíte.“

Když Garchik odešel, Gross se k nim znovu připojil a uklidil svůj mobil do kapsy. „Právě jsem ve washingtonské úřadovně způsobil poprask.“

Stone si prohlížel místo výbuchu. „Vraťme se na začátek. Kdo byl terč?“

Gross se podíval na Chapmanovou a prohlásil: „To je snad jasné. Britský ministerský předseda.“

„Ten v parku nebyl,“ upozornil ho Stone.

„Ale podle plánu tu být měl. Přibližně v době, kdy bomba explodovala. Přes to, co říkal Garchik, tam nejspíš byl časovač. Spustila náhodou, pravděpodobně ve chvíli, kdy ten běžec skočil do jámy.“

Stone zavrtěl hlavou. „Takovýhle úkol vyžaduje přesnost. Detonaci, třeba náhodnou, by odhalili své plány. Druhou šanci by nedostali. Vlastně by bezdůvodně všechny přinutili k větší opatrnosti. A vaše teorie nevysvětluje tu střelbu.“

„Když to podáte takhle, smysl to opravdu nedává,“ uznal Gross.

Stone se obrátil k Chapmanové. „Říkáte, že měl v plánu procházku parkem. Od koho to víte?“

„Z kanceláře ministerského předsedy.“

Stone se podíval k severnímu konci parku a pokoušel se vybavit si, co přesně minulou noc viděl. Z nějakého důvodu se mu však nejživější detaily nevracely. Možná to způsobil otřes mozku. Nebo, jak musel sám sobě přiznat, už začínal stárnout.

Připojili se ke Grossovi a zašli si prohlédnout zahradu na střeše hotelu Hay-Adams. Přes stromy skutečně nebylo do parku vidět.

„Takže opravdu stříleli naslepo,“ uznal Gross. „Protože kdyby měli v parku pozorovatele, věděli by, že tam ministerský předseda není.“

Na zemi byla označená místa nálezů nábojnic.

„TEC-9, jak už jsem říkal,“ vysvětloval Gross. „Přes dvě stovky střel. Takže nejspíš z několika zbraní.“

„Souhlasím,“ přitakal Stone a zkoumal podlahu. „A nikdo dole ani v hotelu nic neviděl ani neslyšel?“

„Myslím, že většina lidí toho vidí a slyší hodně. Jiná věc je, jestli si pamatují přesně a jestli se s námi podělí.“

„Určitě přiřadíte nábojnice ke kulkám nalezeným v parku,“ ujišťoval se Stone.

„Už to máme,“ odpověděl Gross. „Tedy ne, že by o tom někdo pochyboval.“

„To je dobře, protože všechno ostatní je zatím jen na vodě,“ poznamenal Stone.

19

Později večer se Stone a Chapmanová vrátili autem do Stoneova domku. Když otevřel dveře, podíval se vpravo a všiml si jí.

Annabelle seděla v křesle u krbu. Vtáhl Chapmanovou dovnitř, zatímco Annabelle vstala, aby ho pozdravila. Vzájemně je představil a chystal se něco říct, ale Annabelle zvedla rusky psanou knihu. „Hádám, že tohle budeš chtít vrátit. Ještě plánuješ tu… cestu?“

Stone se podíval na knihu a zamračil se. „Existují určité hranice soukromí, Annabelle. A já ty tvé vždy respektoval.“

„Tímhle ve mně pocit viny nevyvoláš, Olivere, tak se o to ani nepokoušej. Neznám tě nijak dlouho, a jestli se nepletu, málem jsme o tebe už pětkrát přišli.“

Chapmanová se na Stonea překvapeně podívala. „Myslela jsem, že už nepracujete.“

„Nepracoval,“ odpověděla Annabelle. „Tak si představte, jaká teď asi bude pravděpodobnost, že zemře.“

Stone položil knihu na stůl. „Řekl bych, že už jsem dost starý, abych o sobě rozhodoval sám. A abych odpověděl na tvou otázku, tu cestu jsem odložil.“

„Jakou cestu?“ zajímala se Chapmanová.

Stone dělal, že ji neslyšel.

„Ale zase pracuješ pro vládu, co?“ zeptala se Annabelle.

„Jak říkám, jsem dost starý, abych se uměl rozhodnout.“

„Proč, Olivere, proč bys měl? Po všem, co ti udělali.“

„Ano, proč? Asi bychom si zasloužili odpověď,“ ozval se další hlas.

Otočili se a ve dveřích uviděli stát Reubena Rhodese, Harryho Finna a Caleba Shawa. Byl to Reuben, kdo promluvil.

„Připadám si tu jak někde na nádraží,“ zamumlala Chapmanová, když muži vešli dovnitř.

Stone sklopil hlavu. „Není to snadné vysvětlit.“

„Alespoň mi řekni, že nepracuješ na tom případu výbuchu v parku,“ dožadovala se Annabelle.

„Přesně to dělá.“

Tentokrát promluvil Alex Ford, který právě vcházel dovnitř.

„No nazdar,“ vyjekla Chapmanová. „Asi byste si měl vyměnit zámek ve dveřích.“

Alex si stoupl vedle krbu. „Mám jim to říct já, nebo se toho ujmeš?“

„Co nám má říct?“ chtěla vědět Annabelle.

„Že dnes Oliver dostal pověření a odznak. Složil přísahu federální vládě a spolupracuje s tady přítomnou agentkou Chapmanovou z MI6. Jejich úkolem je zjistit, kdo chtěl vyhodit do povětří britského ministerského předsedu.“

Stone se na svého přítele chladně podíval. „Díky, Alexi, že dodržuješ podmínky důvěrnosti.“

„Sakra, odkdy mezi sebou máme nějaké tajnosti,“ podivil se Reuben. „Kolikrát jsem ti kryl záda, Olivere? Kolikrát jsem kvůli tobě riskoval život já a kolikrát ty kvůli mně?“

„To platí o nás o všech,“ přidala se Annabelle.

„Tentokrát je to jiné,“ odpověděl Stone.

„Proč? Protože teď máš odznak?“ zabručel Reuben.

„Přidal ses k lidem, kteří ti tolik ublížili. Copak nechápeš, jak nás to všechny zaskočilo? Především po tom, co se stalo v Divine. Bývali by tě nechali shnít v tom vězení.“

„A shnil bych tam, kdyby nebylo vás. Vím,“ skoro zašeptal Stone.

„Tak proč?“ domáhala se Annabelle odpovědi.

„Jak jsem řekl, těžko se to vysvětluje. Vlastně se to v téhle chvíli ani vysvětlit nedá.“

„Všichni čekáme, že se o to aspoň pokusíš.“

Rysy Stoneovy tváře ztvrdly. „Předpokládáš, že ti dlužím vysvětlení. Já si ale nic takového nemyslím.“

Annabelle sebou trhla, jako kdyby ji udeřil. Dokonce i věrný Reuben pozvedl obočí a Caleb zalapal po dechu.

„No, myslím, že žádné další vysvětlení nepotřebuju,“ prohlásila Annabelle, otočila se a odešla.

Reuben se na svého starého přítele vyčítavě podíval. „Tohle si nezasloužila, Olivere. Nikdo z nás si to nezaslouží.“

„Jenže takhle to prostě musí být. Je mi líto, Reubene.“

„Dobrá. Dám pozor, abych nezmeškal tvůj funus.“

Reuben také odešel. Caleb zamířil za ním, ale ve dveřích se ještě zastavil a ohlédl. „Snad poprvé jsem rád, že už Milton není naživu a že tohle nemusel slyšet.“

„Doufám, že víš, co děláš,“ pokrčil rameny Hany Finn a následoval Caleba ven.

Kromě Chapmanové a Stonea zůstal v domku jen Alex.

„Taky mi chceš říct, že dělám chybu?“ podíval se Stone na agenta Tajné služby.

„Ne. Předpokládám, že víš, co děláš, i když se mi to zrovna nelíbí. Ale v tom tvém scénáři s uložením bomby je jeden problém.“

„Odkud víš, jakou máme teorii?“ nechápal Stone. „Na vyšetřování se přece nepodílíš.“

„Technicky vzato ne. Ale občas se mi něco donese.“

„Co je tedy na naší teorii špatného?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Psovodi Tajné služby předtím park prohlídli.“

„Kdy přesně?“ zamračil se Stone.

„Přesný čas neznám, ale nejspíš sis všiml oddílu se psy v severní části parku, že?“

„Ano, viděli jsme je na videu,“ přitakal Stone.

„Neberou tam psy jen tak na procházku.“

„Znamená to, že pokaždé prověří celý park?“ chtěl vědět Stone.

„Ano. Se psy to netrvá tak dlouho.“

„Psi by tedy bývali bombu našli?“ ověřovala si Chapmanová.

„To je snad jasné, ne?“ odpověděl Alex.

„Dobrá, ale jasné také je, že ta podělaná bomba v tom parku vybuchla,“ odsekla.

„Jen jsem vám chtěl říct, co vím. Asi už také radši půjdu.“

„Alexi, nechtěl jsem, aby to takhle dopadlo,“ vysvětloval Stone.

„Ale dopadlo to tak, nebo ne? Doufám, Olivere, že to zvládneš. Opravdu doufám.“

Vzápětí odešel. Za několik vteřin slyšeli, jak startuje auto.

„Máte pěknou bandu přátel. Vypadá to, že jim na vás skutečně záleží.“

„A mně záleží na nich.“

„Co jsou vlastně zač?“

„To není důležité.“

„Kdo byl Milton, o kterém se zmínil ten maličký?“

„Přítel.“

„Ale je mrtvý. Jak se to stalo? Nehoda?“

„Ne, velkorážná kulka.“

Chapmanová se chystala ještě něco říct, když Stoneovi zabzučel mobil. Volal agent FBI Gross. Stone okamžik poslouchal, pak hovor ukončil.

„Objevila se ta žena z parku ze včerejší noci.“

„Chcete říct, že ji dopadli?“ zeptala se Chapmanová.

„Ne, sama se přihlásila FBI.“

20

„Jsem Marisa Friedmanová,“ představila se, když se Stone s Chapmanovou posadili naproti ní a Tomu Grossovi v kanceláři washingtonské úřadovny FBI. Stone si ji okamžik prohlížel. V dobrém světle a jen necelý metr od ní usoudil, že jí bude spíš něco po třicítce, než že by jí táhlo na čtyřicet. Byla vysoká jako Chapmanová, možná o několik centimetrů vyšší, a světlé vlasy se jí kolem krku vlnily. Poznal, že nemají přirozenou barvu. Oči měla modré a zvláštní, zajímavý obličej s elegantními lícními kostmi, bradu ostře řezanou a čelisti tvořily dokonalý podklad pro výrazné rty. Na sobě měla poměrně drahé oblečení, nosila je však s nedbalou elegancí. Celkový dojem dotvářelo minimum šperků a make-upu.

„Paní Friedmanová za námi dobrovolně přišla,“ vysvětloval jim Gross, „když se dozvěděla, že hledáme každého, kdo byl včera v noci v parku.“

Friedmanová zavrtěla hlavou a zatvářila se ustaraně. „Musím vám říct, že mě šokovalo, co se tam stalo. Došla jsem právě na H Street, když začala střelba. A pak ten výbuch.“ Otřásla se hrůzou.

„Jak jste se dozvěděla, že vás hledá FBI?“ zeptal se Stone.

„Jeden můj známý viděl reportáž ve zprávách a zavolal mi.“

Stone se podíval na Grosse, který začal vysvětlovat: „V podobných situacích žádáme média o pomoc se šířením zpráv. Obvykle je to velmi efektivní.“

„Víte, zřejmě to nebyl právě můj případ,“ přiznala Friedmanová.

„Každopádně vám přece muselo být jasné, že by s vámi policie chtěla hovořit,“ opáčil Stone.

„Asi ano, ano, ale s podobnými věcmi nemám žádné zkušenosti. Před roky se mi někdo vloupal do domu, a to byl vlastně jediný můj kontakt s policií.“

„Můžete nám popsat, co jste viděla?“ požádal ji Gross.

„Kouř. Utíkající a ječící lidi.“ Podívala se na Stonea a hlas se jí chvěl. „V životě jsem se tak nebála.“

„Ale předtím jste seděla na lavičce v parku, ne?“ ověřoval si Stone.

„Ano, to ano.“

„Nebylo na něco takového už dost pozdě?“ podivil se Stone. „Mám kancelář v jednom z domů na západní straně parku.“

„Na Jackson Place?“

„Ano. Většina kanceláří tam je nějak napojena na Bílý dům, ale mně se spíš náhodou podařilo jednu z nich obsadit pro sebe. Pracovala jsem dlouho, pak jsem z kanceláře odešla. Noc byla tak krásná, že jsem si v parku sedla a možná jsem si i zdřímla. Obvykle to nedělám, ale včera ano. Měla jsem za sebou perný den a byla jsem unavená. Navíc vím, že park je jedno z nejlépe hlídaných míst ve městě, takže jsem se tam cítila bezpečně.“ Smutně se pousmála. „Docela ironie, že? Vlastně to byla ta nejméně vhodná doba,“ dodala a znovu se otřásla. „Krásný odpočinek v parku, který se proměnil ve válečnou zónu. Na minutu mi připadalo, že jsem se ocitla při natáčení nějakého filmu.“

„Jen ty kulky a bomba byly skutečné,“ podotkl Stone.

„Ano.“

„V jakém oboru podnikáte?“ zeptal se Gross.

Pousmála se. „V tomhle městě a tak blízko Bílého domu můžete mít v podstatě jen dvě povolání, že?“

„Právník nebo lobbista,“ dopověděl za ni Stone.

„Máte bod.“ Dala si nohu přes nohu a stáhla si lem sukně, takže se na vteřinu objevila její světlá, nahá stehna. Ze zběhlosti, s níž to udělala, Stone usoudil, že toto gesto často používá při jednáních, především pak při jednáních s muži. Podíval se na Grosse a všiml si, že i jeho to upoutalo. Chapmanová jen krátce zvedla oči ke stropu.

Mars, Venuše, pomyslel si Stone.

„A vy patříte kam?“ zeptal se Friedmanové. „Právnická, nebo lobbistka?“

„Vlastně se zabývám obojím.“

Gross si odkašlal. „A za koho lobujete?“

Soustředila pohled na agenta FBI. „Lobbisté jsou pravidly nejvíce svázaní lidé na světě, takže seznam mých klientů je veřejně přístupný. Se včerejší nocí to však nijak nesouvisí. Kdybych se nerozhodla posedět na lavičce a šla přímo domů, vůbec bych tu teď nebyla.“

„Přesto to musíme prověřit,“ upozornil ji Gross.

„Prověřte. Všichni jsou na veřejném seznamu. Není mezi nimi nikdo významný, běžní podnikatelé, obchodní sdružení. Mám několik zahraničních klientů, ale ani ti nejsou ničím výjimeční.“

„Komu jste včera v noci telefonovala?“ zeptal se Stone.

Zdálo se, že ji otázka zaskočila.

„Včera večer jsem tam byl také,“ vysvětlil jí. „Navíc je park pod nepřetržitým dohledem. Viděl jsem vás s telefonem u ucha.“

„Panejo, Velký bratr žije a prosperuje,“ opáčila rádoby pobaveně, ale na čele se jí udělaly vrásky. „Můžu vědět, proč je tak důležité, s kým jsem telefonovala?“

„Tu informaci můžeme získat i jinak,“ upozornil ji Gross. „Ale mohla byste nám ušetřit čas. Pokud však nechcete…“

Unaveně se na něho podívala. „Jasně, chápu, budete si myslet, že mám co tajit. Podívejte, byl to jen přítel.“

Gross si připravil propisku nad poznámkový blok. „Jak se ten přítel jmenuje?“

„Skutečně to musíte ověřovat? Víte, připadá mi to pošetilé. Byl to jen přítel.“

„Paní Friedmanová,“ zamračil se na ni Gross, „přímo naproti Bílému domu došlo k výbuchu bomby. Při jeho vyšetřování se nesmí opomenout žádný detail. A ta otázka skutečně není pošetilá. Prosím, řekněte mi jméno vašeho přítele a o čem jste se bavili.“

„Je to jen někdo, koho znám.“

„Jméno?“ zeptal se Gross znovu, tentokrát však důraznějším hlasem. Bylo jasné, že jí agent FBI dává poslední šanci k rozhovoru v přátelském duchu.

Narovnala se a přešla takřka do šepotu. „Podívejte, ten přítel, se kterým jsem se bavila, je ženatý.“

„Dobře,“ přitakal Stone.

„A co má být?“ podívala se na ni Chapmanová výhružně.

„A ne se mnou, přirozeně. A možná jsme víc než přátelé.“

Znovu dala nohu přes nohu, pohnula sukní, ale tentokrát se jí ruka třásla a nevypadala zdaleka tak sebejistě.

Stone si všiml, že se Chapmanová tváří zle a její pokus odvést pozornost jinam odsuzuje. Dokonce ani Gross se jí tentokrát na nohy nepodíval.

„Manželské patálie vašeho, ehm, přítele nás nezajímají,“ ujistil ji agent FBI.

Friedmanové se viditelně ulevilo. „Dobrá, děkuji.“

„Přesto potřebuju znát jeho jméno a vědět, o čem jste se bavili.“

Odevzdaně si povzdychla. „Dobře. Willis Kraft. Bydlí v Potomaku. Mluvili jsme o… soukromých věcech.“

„Manželka mu určitě nerozumí, že?“ Chapmanová se na ni dívala s odporem.

Friedmanová se zamračila a obě ženy na sebe chvíli upřeně hleděly. Britka to nakonec vydržela déle.

„Nepřihlásila jsem se dobrovolně, abyste tu soudili můj soukromý život,“ obrátila se Friedmanová na Grosse, když uhnula před pohledem Chapmanové.

„Proto tu skutečně nejsme,“ souhlasil Gross rychle.

„Musíme tedy o tom všem mluvit?“

„Jak jsem řekl, manželské potíže vašeho přítele nás nezajímají a budeme velmi diskrétní. Dejte mi na něho kontakt a my se s ním spojíme,“ požádal ji Gross.

Nadiktovala agentovi FBI telefonní číslo. Pak opět promluvil Stone: „Co ten chlápek v běžecké soupravě?“

„Ano, viděla jsem ho,“ přitakala. „Co je s ním?“

„Prohlédla jste si ho dobře?“

„Vlastně ne.“ Nakrčila nos. „Byl hrozně otylý a vzpomínám si, že jsem si říkala, že právě někoho takového bych v teplákách nečekala.“

„Všimla jste si muže v obleku a s aktovkou?“ vyptával se Stone dál. „Postával u sochy von Steubena v severozápadním rohu.“

„Ne, myslím, že ne. Rostou tam stromy. A i když v parku svítily lampy, byla tam dost tma.“

„Ano, to byla,“ souhlasil Stone. „Ale odešla jste přibližně ve stejnou dobu jako on, a to směrem k H Street.“

„To jsem netušila. Hledala jsem v kabelce kartu do metra.“

„McPhersonovo náměstí?“ zeptal se Stone rychle. „Nebo Západní Farragut?“

„McPhersonovo náměstí. Je to z parku o něco blíž. Bydlím ve Falls Church. Auto nemám, proto jezdím stále metrem.“

„Takže výbuch jste vlastně neviděla?“ ověřoval si Gross.

„Ne, je jasné, že jsem měla park za zády. Když začaly střílet ty pušky, instinktivně jsem se sehnula a utíkala jsem pryč. Sakra, všichni dělali totéž.“

„Máte tušení, odkud ta střelba vycházela?“

Okamžik přemýšlela. „Všechno se seběhlo strašně rychle. Snažila jsem se co nejvíc přikrčit a dostat se co nejdál. Bylo to odněkud nade mnou, alespoň myslím.“

„Ohlédla jste se k parku, když nastal výbuch?“ chtěl vědět Stone.

Přikývla.

„Co přesně jste viděla?“

Friedmanová znovu svraštila obočí a soustředěním sevřela rty. „Hodně dýmu, nahoru vyšlehly plameny, opravdu dost vysoko. Bylo to někde u Jacksonovy sochy uprostřed parku. V noci a kvůli stromům se to ovšem jen těžko odhaduje, ale tak mi to připadalo.“

„Viděla jste odtamtud někoho utíkat?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Jak říkám, když začala střelba, utíkali všichni. A po výbuchu se rozběhli ještě rychleji. Vzpomínám si, že jsem zahlédla dva policisty a psa. Pes štěkal, policisté tasili zbraně a myslím, že mířili do parku. Ale přísahat bych na to nemohla, protože sama jsem rychle utíkala na opačnou stranu.“

„A ten muž v obleku?“ zajímal se Gross. „Musel být v tom okamžiku někde nedaleko vás.“

„To je možné, ale já jsem si ho nevšimla.“

„Dobrá, ještě něco?“ zeptal se Stone.

„Cítila jsem, jak se země zatřásla. Musela to být hodně silná bomba. Připadá mi zvláštní, že se tam pohybuje tolik policistů, a nikdo si nevšiml výbušniny někde v parku. Jak se to mohlo stát?“

Gross jí neodpověděl a položil další otázku. „Co jste udělala pak?“

„Nasedla do vlaku a jela domů. Měla jsem štěstí. Slyšela jsem, že pár minut nato stanici uzavřeli.“

Gross vstal a podal jí navštívenku. „Kdybyste si ještě na něco vzpomněla, dejte mi vědět.“

Po jejím odchodu se Gross podíval na dvojici naproti sobě. „No?“

„Neřekla nám v podstatě nic, co bychom už nevěděli,“ prohlásil Stone.

„Pěkně vypočítavá potvora,“ ulevila si Chapmanová. „Divím se, že si ty šaty rovnou nepřetáhla přes tu obarvenou kebuli.“

Stone její poznámku mlčky přešel. „Takže, máme tedy střelbu, ke které vlastně nemělo dojít. Máme bombu, která neměla explodovat. A cíl tam vůbec nebyl.“

Grossovi zazvonil telefon. Za deset vteřin zavěsil. „Tak, všechno se dál komplikuje. Nějaká skupina z Jemenu se přihlásila k odpovědnosti za útok.“

21

Následující den se Stone s Tomem Grossem v jeho kanceláři dívali na televizní zprávy, které informovaly o skutečnosti, že jakási skupina se základnou v Jemenu zahájila střelbu v Lafayettově parku a odpálila tam bombu. Údajně proto, aby ukázala, že dokáže zasáhnout samotné srdce americké vlády. To alespoň vyplývalo z volného překladu prohlášení, který dostala západní média k dispozici. Následovala krátká tisková konference, kdy promluvil ředitel FBI a jeho zástupce poté zodpověděl několik dotazů, aniž oba v podstatě cokoli řekli.

„Víme jistě, že je ta zpráva z Jemenu autentická?“ chtěl vědět Stone.

Gross přikývl. „Ať volal kdokoli, měl správný autorizační kód.“

„Kód ale znamená jen tolik, že prohlášení vydává opravdu ta skupina. Nedokazuje, že to opravdu udělali.“

„Máte pravdu. A tihle lidé občas lžou.“

„Nepředpokládám, že by poskytli nějaké užitečné informace o tom, jak dostali ty pušky a bombu rovnou nám pod nos, co?“ ujišťoval se Stone.

„Ne. Velkou starost mi ale dělá, co se stane příště, když teď dokázali udeřit v Lafayettově parku. Existuje nějaké bezpečné místo? Jak řekli, je to symbolické. A je jasné, že všichni Američané teď přemýšlejí právě o tomhle.“

„Mohli by teroristé přejít přes ulici a zasáhnout Bílý dům?“

Gross přikývl. „Touhle možností se teď zabývají všichni v téhle budově.“

„V mnoha budovách,“ upřesnil Stone.

„Kde je vaše britská pomocnice?“ zajímal se Gross.

„Vlastně nevím,“ pokrčil Stone rameny.

„Co si o ní myslíte?“ zeptal se Gross.

„Bude v Londýně jedna z nejlepších, protože jinak by jí tenhle případ nepřidělili.“

„Takže by se nám mohla hodit?“

„Řekl bych, že ano. Něco nového ohledně toho běžce nebo muže v obleku?“

„Nic. Na rozdíl od fotky Marisy Friedmanové není portrét muže v obleku kvůli kvalitě záznamu tak dokonalý. Vůbec mě nepřekvapuje, že ho nikdo nepoznal. Ani jednou se nepodíval do kamer. Jen pořád hleděl do země.“

„Myslíte, že znal rozmístění kamer?“

„Ani já nevím, kde všude jsou,“ odpověděl Gross. „Ale nechali jsme ve všech médiích zveřejnit výzvu, aby se nám ozvali lidé, kteří tu noc v parku byli. Právě tak nás našla Friedmanová. Překvapuje mě proto, že jsme o něm ještě nic neslyšeli.“

„No, kdyby v tom byl nějak namočený, nejspíš by se nám neozval,“ mínil Stone.

Gross se posadil ke svému stolu a hrál si se sešívačkou. „Jak dobře jste si ho mohl prohlédnout?“

Stone se probíral vzpomínkami. „Metr sedmdesát, ustupující vlasy, trochu svěšená ramena. Ani na chvíli jsem mu neviděl do obličeje. Pleť měl asi spíš tmavší než světlejší. Jestli to bylo rasou, etnickým původem nebo jen opálením, to říct nedokážu. Samozřejmě žádný turban ani arafatka. Toho byste si na záznamu určitě všimli.“

„Váš popis odpovídá tomu, co jsme o něm zjistili ze záznamu.“

„Ozval se agent Garchik?“ zeptal se Stone.

„Naháněl jsem ho každou půlhodinu. Říkal, že se dnes vrací do parku k dodatečnému šetření.“

„Kdy přesně se tam chtěl vrátit?“ zjišťoval Stone.

„Tvrdil, že dnes odpoledne.“

Stone vstal.

Gross se na něho překvapeně podíval. „Někam jdete?“

„Potřebuju prověřit několik věcí.“

„A podělíte se o poznatky?“

„Vždycky hraju férově.“

„Hledal jsem vás v oficiální databázi, ale nic jsem tam nenašel.“

„Překvapilo by mě, kdybyste našel.“

„Proč?“

„Protože oficiálně neexistuju.“

22

Za třicet minut už byl Stone v Lafyettově parku. Oblast byla nadále uzavřená a bezpečnostní opatření přísnější, než jaká kdy viděl, snad i důkladnější než těsně po 11. září. Kdosi pronikl přímo do centra moci státu, nebylo tedy divu, že v podmračených tvářích příslušníků bezpečnostních sborů viděl Stone zlost, znechucení a obavy.

Došel až k místu výbuchu, kde se k němu přidala Chapmanová. Na sobě měla černé kalhoty a krátkou bundu téže barvy, ale o něco větší velikosti, aby se jí pod ní vešlo podpažní pouzdro.

„Všechny agentky, se kterými jsem se kdy setkal, používaly pouzdro na opasku.“

„Skutečně? Víte, zjistila jsem, že rychleji tasím z podpažního pouzdra. Kromě toho nemusím strkat pistoli do punčocháčů pokaždé, když se potřebuju vyčurat. Navíc mám v tom místě blůzu vyztuženou další vrstvou látky.“

„Proč?“

Ostře se na něho podívala. „Protože mám ňadra, Stone. Vy jste si nevšiml?“

„Po pravdě řečeno jsem se snažil zůstat v oblasti rovnosti pohlaví, agentko Chapmanová.“

„Velmi laskavé. Co Jemen?“ zeptala se.

„Vy tomu věříte?“

„Někomu se to sakra hodí.“

„A váš šéf?“

„V podstatě už nevěří ničemu.“

„To přichází s věkem,“ podotkl Stone. „Později během dne se tu má objevit agent Garchik, něco si ještě chce ověřit.“

„Ověřit? Copak v prvním kole pro tu svou super extra analýzu nenašel dost trosek?“

„Myslím, že ověření v jeho případě znamená, že ho něco znepokojuje.“

„Olivere?“

Jakmile Stone ten hlas uslyšel, otočil se. Byl skutečně nezaměnitelný. A neslyšel ho už pořádně dlouho. „Adelphia?“

Žena stála za zátarasy na H Street. Jít dál jí bránili čtyři uniformovaní policisté a dva agenti Tajné služby.

Stone k ní spěchal a Chapmanová ho následovala.

„Tahle paní tvrdí,“ vysvětloval jeden z agentů, „že jste ji požádal, aby sem za vámi přišla. Jinak by se tak blízko nedostala.“

„Adelphia?“ ujišťoval se znovu a díval se na ni.

„Takže ji znáte, pane?“ ujišťoval se agent.

„Ano, znám.“

„Přesto nemohu za pásku pustit nikoho, kdo nemá řádné povolení. Místo činu ještě nebylo uvolněno.“

„Dobře,“ přikývl Stone. „Odvedu ji odsud.“

Prošel mezerou v zátarasech, vzal Adelphii za paži a vedl ji směrem ke kostelu svatého Jana. Vedle vchodu tam stála lavička. Stone věděl, že před mnoha roky CIA tuto lavičku využívala k výcviku nových agentů, učili se tu, jak zanechat znamení po uložení zprávy do mrtvé schránky. Teď už představovala jen místo, kde si lidé mohli odpočinout.

Posadili se a Chapmanová se držela nedaleko, nicméně mimo doslech, protože Adelphia trvala na tom, že chce se Stonem mluvit o samotě.

Oliver Stone a Adelphia spolu už hodně zažili. Protestovala v Lafayettově parku ještě dříve než on. Spřátelili se. Pomáhala Stoneovi v kritických okamžicích jeho života. Jednoho dne se nevrátila do svého malého stanu na kraji parku. O několik dní později zašel do jejího stísněného bytu nad prádelnou v čínské čtvrti, aby ji zkontroloval. Byt byl prázdný. Nikdo nevěděl, kam odešla. Od té doby ji neviděl. Až teď.

Vypadala starší a vlasy měla hodně prošedivělé. Její obličej byl samá vráska už tehdy, kdy ji viděl naposledy, a vrásky se od té doby ještě prohloubily a přibylo jich. Pamatoval si ji jako útočnou a nevypočitatelnou. Navíc tajuplnou. O její minulosti se však dozvěděl dost, aby mu bylo jasné, že ještě před příchodem do Lafayettova parku vedla neobyčejný život.

„Adelphie, kdes celou dobu byla? Tenkrát jsi prostě zmizela.“

„Musela jsem, Olivere. Přišel čas.“

Už neměla silný přízvuk a její angličtina, vždy poněkud nedokonalá, se výrazně zlepšila.

„Co myslíš tím, že přišel čas?“

„Musím ti něco říct.“

„Co?“

„Nejdřív se na něco zeptám. Pracuješ zase pro vládu?“

„Zase? Jak víš, že jsem pro ni někdy pracoval?“

„Hodně toho o tobě, Olivere, nevím. Ale jiné věci o tobě naopak vím.“ Odmlčela se. „Třeba to, že se ve skutečnosti jmenuješ John Carr.“

Poposedl a zvědavě se na ni podíval. „Jak dlouho to víš?“

„Vzpomínáš, jak tě tehdy napadl ten chlap, když jsem se snažila dát nějaké peníze ubohému bezdomovci?“

„Vzpomínám.“

„Bránil ses způsobem, který jsem předtím viděla jen jednou. Když elitní sovětské komando přijelo do Polska pozatýkat disidenty.“

„Podezíralas mě, že jsem špion?“

„Napadlo mě to, ale další události to vyvrátily.“

„Ty víš o některých těch událostech?“

„Vím, že tě tvoje vlast zradila. Přesto pro vládu znovu pracuješ?“

„Ano.“

„Pak ti můžu pomoct.“

„Jak?“

„Víš o tom muži v obleku, který tu té noci byl?“ Naklonil se k ní blíž. „Ty víš, kde je?“

„Ano.“

„A víš, proč tu tehdy v noci byl?“

„Ano.“

„Měl se tu s někým sejít?“

„Ano.“ Odmlčela se. „Měl se tu sejít se mnou.“

23

„Jmenuje se doktor Fuat Turkekul,“ prozradila Adelphia, dřív než se Stone stihl zeptat.

„Čeho je doktor?“

„Není lékař. Doktor filozofie. Politologie a ekonomie. V elitních akademických kruzích je docela známý. Ovládá několik jazyků. Přednášel v Cambridgi. Na Vysoké škole ekonomické v Londýně, na Sorbonně. Teď hostuje v Georgetownu.“

„Turkekul? Odkud pochází?“

Adelphia si odhrnula z očí pramen vlasů. „Proč je to důležité?“

„Adelphio, víš přece, co se tu stalo.“

„Takže jen proto, že je Fuat cizinec, patří na vrchol seznamu podezřelých?“

„Proč se tu s tebou měl sejít?“

Když neodpověděla, dodal: „Hodně věcí jsem se o tobě nikdy nedozvěděl. Mohla některá z nich být skutečný důvod, proč jsi celé roky tady v parku protestovala?“

„Věděla jsem, kdo jsi, už tehdy,“ odpověděla. „Co ti to napovídá?“

„Že jsi nepracovala pro Američany, ani s nimi. Jinak by mě odtamtud rychle odvlekli.“

„Má loajalita patřila jiné zemi. Ale šlo o spojence Ameriky.“

„Které?“

„Záleží na tom?“

„Mně možná ne, ale pro jiné to bude významné.“

„Třeba pro ni?“ ukázala na Chapmanovou.

„Ne moc, ne.“

„Byla jsem loajální vůči vašemu nejlepšímu spojenci na Blízkém východě,“ odpověděla nakonec. „Pro ty jsem pracovala.“

Stone pomalu přikývl. „Dobrá, to dokážu pochopit. Vraťme se ale k Turkekulovi.“

„Není jen vědec. Má i jiné zájmy. Ale i ty vyhovují americkým cílům.“

„To říkáš ty. Ale to, co se stalo přede dvěma dny, mě o tom moc nepřesvědčuje.“

„S tím útokem nemá nic společného,“ prohlásila upjatě. „Říkala jsem přece, že sem přišel, aby se sešel se mnou. Kdyby náhodou včas neodešel, zemřel by tu.“

„Ano, odchod měl velmi příhodně načasovaný,“ podotkl Stone skepticky.

„Řekla jsem ti, že s tím nemá nic společného.“

„Proč jste se tedy nesešli? Tys tu nebyla, tím jsem si jistý.“

Jako by znervózněla. „Není snadné to vysvětlit. Prostě jsem nemohla. Čas, kdy jsem se měla ukázat, uplynul, takže odešel. Držíme se přesných plánů.“

„Mluvila jsi s ním od té doby?“

Opatrně se na něho podívala. „To jsem neřekla.“

„Adelphio, musím s ním mluvit. Hned.“

„Jsem si jistá, že o tom nic neví.“

„Jestli je to tak, nemá se čeho bát.“

„Aha, známá poslední slova, jen je říkáš ty.“

„Nevěříš mi?“

„Pracuješ zase pro vládu. Sám jsi to řekl. Tobě bych věřit mohla, ale jim ne.“ Znovu se ohlédla po Chapmanové, jako by právě ona představovala, je.

„Jestli Turkekul s tím útokem nesouvisí, opravdu nemusí mít z ničeho strach.“

Podívala se na něho a z celého jejího výrazu čišela skepse. „Včera jsem tě viděla s tím agentem FBI. Je k Fuatovi nedovedu. Nic mě k tomu nedonutí.“

„Z toho, co říkáš, si jeho nevinou nejsem tak docela jistý.“

„Na světě se děje spousta věcí, Olivere. A většina jich nesouvisí s čistou vinou nebo nevinou. Sám to dobře víš.“

„Dobrá, tak k němu vezmi mě. Jen mě.“

Naznačila hlavou směrem k Chapmanové. „A co ona?“

„Jen já, Adelphie. Ale potřebuju s ním hned mluvit.“

Zhluboka se nadechla. „To není tak jednoduché, Olivere.“

„Známe se už dlouho. Můžeš mi věřit. Stejně jako já věřil tobě. A koneckonců, přišla jsi za mnou.“

„Nech mě zatelefonovat,“ přikývla nakonec velmi váhavě.

24

Cestou mu Adelphia vysvětlila, že Fuat Turkekul bydlí v georgetownském kampusu v bytě plnoprávného člena fakulty, který byl na studijní dovolené v zahraničí.

Stone se podíval, kam vlastně jedou. „Tohle ale není cesta do Georgetownu,“ poznamenal.

„Nevzala bych tě tam, kde bydlí,“ odpověděla. „Pro případ, že by nás sledovali. Sejde se s námi nedaleko kampusu Univerzity George Washingtona.“

„Dobrá.“

„Tvoje kamarádka se netvářila nadšeně, když zjistila, že pojedeš sám,“ řekla Adelphia, když šli vedle sebe. Stone totiž Chapmanovou požádal, aby na něho počkala v parku.

„Mně by se to taky nelíbilo. Řekni mi o Turkekulovi něco víc.“

„Co bys chtěl vědět?“ zeptala se klidným tónem. Když pomalu kráčeli od Bílého domu na západ ke kampusu Univerzity George Washingtona, slyšeli, jak se z dopravní zácpy ozývá zuřivé troubení klaksonů.

„Všechno.“

„To nejde.“

„Říkalas, že je vědec a přítel naší země. Také jsi říkala, že zdaleka není jen akademik. A že se s tebou měl tu noc sejít v parku z důvodů, které mi nesmíš prozradit.“

„Vidíš, už tak jsem prozradila až moc.“

„V podstatě jsi mi neřekla nic,“ nedal se odbýt. „Vůbec jsem za tebou nemusela chodit,“ odsekla.

„Ale přišla jsi. Určitě nechceš, aby to bylo zbytečné.“

„Nechám o tom, co ti říct nebo neříct, rozhodnout Fuata. Je to na něm. Skutečně.“

Víc opravdu neřekla. Dorazili do kampusu a Stone následoval Adelphii k místu, kde se s nimi měl Turkekul sejít.

Adelphia zmáčkla zvonek a identifikovala se člověku, o němž Stone předpokládal, že to je Turkekul. Vešli do budovy a po schodech pokračovali do prvního patra. Turkekul na ně čekal v otevřených dveřích bytu. Na sobě měl bílou košili do obleku, přes ni pletenou vestu a šedé kalhoty. Byl vyšší, než Stone odhadoval, možná metr sedmdesát pět, a neměl vlasy, což si Stone pamatoval přesně. Takto zblízka navíc viděl, že Turkekul bude přibližně v jeho věku, možná o pár let starší.

Adelphia je vzájemně představila a Stone ukázal svůj odznak. Turkekul jeho průkazy dlouze studoval, pak zavřel dveře a pokynul jim, aby se posadili na bílou pohovku v obývacím pokoji. Když se Stone rozhlédl kolem sebe, zaujaly ho hromádky knih a strojopisů, které se povalovaly všude kolem. Z některých titulů, které dokázal přečíst, poznal, že Turkekul je muž mnoha intelektuálních zájmů, navíc zběhlý v nejméně čtyřech jazycích.

„Podle toho, co mi o vás Adelphia řekla, nebydlíte tady, ale v Georgetownu.“

„Držím si byt i tady. Pro každý případ. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný,“ pokrčil Turkekul rameny.

„O tom nemůže být sporu.“

Nabídl jim horký čaj. Adelphia souhlasila, Stone odmítl. Turkekul čaj připravil a posadil se naproti nim.

„Adelphia mi částečně vysvětlila, jaká je situace, a nechala mne rozhodnout, jestli se s vámi sejdu, za což jí patří mé díky.“ Turkekul měl pevný, velitelský hlas. Bylo vidět, že je zvyklý přednášet. Stone se snažil určit jeho lehký přízvuk, aby zjistil, odkud muž sedící naproti pochází. Ačkoli v tom obvykle býval úspěšný, tentokrát žádnou přesvědčivou odpověď nenašel.

„Za co jí děkujete?“ zeptal se Stone. „Podle toho, co říkala, jste se sejít vůbec nechtěl.“

„Pak jste ji zřejmě špatně pochopil. Považoval jsem za lepší vyčistit vzduch hned, než ponechat něco, co nazýváte nevyjasněnou stopou.“

„Věděl jste, že park je pod neustálým dohledem kamer,“ upozornil ho Stone. „Věděl jste také, kde jsou rozmístěné?“

Adelphia sevřela šálek s čajem pevněji. Turkekul se napil, šálek odložil a opatrně si otřel ústa kapesníkem, který vytáhl z kapsy vesty.

„Proč se na to ptáte?“

„Držel jste se k nim zády. Hrbil jste se a díval se do země. Vzpomínám si na to. Proto jsem špatně odhadl vaši výšku. Také jste předstíral, že čtete nápis na plaketě sochy, abyste měl důvod nedívat se proti řadě kamer.“ Ohlédl se na Adelphii. „To tys mu řekla, kde ty kamery jsou?“

Než stačila odpovědět, ozval se Turkekul. „V podstatě máte pravdu. Já však nic nepředstíral, skutečně jsem ten nápis četl. Němec von Steuben mě z historického hlediska už dlouho zajímá.“

„Proč?“

„Můj dědeček z matčiny strany byl Němec. Také sloužil v armádě.“

„Němec a v armádě?“

„V období třetí říše. Ano. Jenže to bylo složitější.“

„Jak složitější?“

„Byl Žid.“

Stone mlčel.

„A vyzvědač. Jeho skutečnou totožnost odhalili v roce 1944. Nenamáhali se poslat ho do koncentračního tábora za ostatními Židy. Jednoduše ho popravili na nějaké rozbombardované berlínské ulici. Dav rozlícených Němců ho roztrhal na kusy, alespoň tak mi to řekli. Byla to vskutku tragédie, protože válka v Evropě za několik měsíců skončila.“

„Zemřel jako hrdina,“ dodala Adelphia a dívala se při tom na Stonea.

„Adelphia mi řekla, že jste se s ní měl tu noc v parku sejít, jenže ona se neukázala. Také mi řekla, že máte i jiné než akademické zájmy.“

„To je pravda.“

„O jaké zájmy jde?“

„Nemyslím, že by to nějak souviselo s tím, co hledáte.“

„Raději bych to posoudil sám.“

„Chápu.“

„Ale můžeme začít tím, co jste tu noc v parku viděl.“

Turkekul dalších deset minut velmi podrobně a trpělivě popisoval, čeho byl svědkem. „Byl jsem už za Decatur House, když jsem slyšel, jak začala střelba,“ dodal ještě.

„A co jste udělal?“

„Totéž, co každý jiný rozumný člověk. Utíkal jsem opačným směrem.“

„Takže jste tušil, odkud se střílí?“

„Ano i ne. Ano v tom smyslu, že jsem viděl kulky létat mezi větvemi stromů do parku. Proto jsem předpokládal, že střelba vychází z H Street nebo jejího okolí. Nezastavil jsem se, abych se podíval lépe. Leccos už jsem zažil, ale tak pevné nervy, abych zůstal stát a jen pozoroval, když se začne střílet, to tedy nemám.“

„A co žena, která z parku odešla přibližně ve stejné chvíli jako vy?“

„Jednou jsem ji zahlédl. I ona utíkala přes ulici.“

Stone se podíval na Adelphii. „Tak kvůli čemu jste si vy dva plánovali schůzku?“

„Když vám odmítnu odpovědět, nejspíš nás předáte úřadům,“ usoudil Turkekul.

„Ne.“

To muže naproti němu překvapilo. „Proč ne?“

„Protože Adelphia je moje dávná známa. V minulosti mi pomohla. Tajemství o mně si nechala pro sebe. Své přátele nezradím.“

„A přesto, jak jsem vyrozuměl, nyní pracujete pro svou vládu.“

„Své přátele nezradím,“ zopakoval Stone.

„Obdivuhodná vlastnost,“ přitakal Turkekul. Několik vteřin mlčel a bezmyšlenkovitě ukazováčkem poklepával po područce křesla.

Nakonec se pohodlně opřel. „Dostal jsem úkol, agente Stone. Velmi náročný úkol. Takový, který nikdo jiný nedokázal splnit.“

„Jaký?“

„Nalézt Usamu bin Ládina.“

Ten hlas nepatřil Fuatu Turkekulovi.

Stone se otočil a uviděl, jak do pokoje vchází sir James McElroy.

25

McElroy se posadil naproti Stoneovi.

„Uklidňuje mě, když vidím, že stále lžete jako dřív,“ přikývl Stone.

„V naší práci je to naprosto nezbytná dovednost. Dobře to víte.“

„Jak velká lež to tedy byla?“

„Tady o Fuatovi už nějakou dobu vím. Po pravdě řečeno, na uskutečnění této mise jsme s Američany spolupracovali.“

„Musím vám říct, že kvůli vašemu mlčení jsem dost dlouho zbytečně marnil čas, ale to už nejspíš víte.“

„Nechci se na to vymlouvat, Olivere, ale i já mám někoho, komu se zodpovídám.“

„A ti lidé chtěli, abyste mi neřekl pravdu?“

„Ano. Nicméně jsem se rozhodl tuto hru ukončit, a to ze dvou důvodů. Zaprvé to vůči vám nebylo fér. A zadruhé to ničemu nepomohlo.“

Stone se obrátil na Adelphii. „Jestli jsem to správně pochopil, požádal tě, abys za mnou zašla.“

Adelphia přikývla. „Ale sama jsem to chtěla udělat už dávno. Chybí mi naše rozhovory, naše přátelství.“

Stone se znovu otočil k McElroyovi. „Přišel jste mi jen vykládat, jak je vám to líto, a pohladit mě po hlavičce, nebo máte v úmyslu mě do věci zasvětit? A ví o tom všem Chapmanová?“

McElroy se vysmrkal do svého kapesníku a zavrtěl hlavou. Měl na sobě stejný modrý blejzr jako při prvním setkání, ale jinou košili u kalhoty. Obličej měl ztrhaný a v očích se mu zračila fyzická bolest, kterou musel přetrpět. „Ne, neví.“

„Dobře,“ pokrčil Stone rameny.

„Abych se vrátil k vaší první otázce. Rozhodli jsme se vám o tom říct, protože byste si to mohl domyslet i sám. Vím, jak vytrvalý umíte být. To, že se Fuat pohyboval v parku, když došlo k té události, byla skutečně jen velmi nepříjemná shoda náhod.“

„Nevidíte žádnou souvislost?“ zeptal se Stone.

„Vlastně bych byl rád, kdybych nějakou našel. Dávalo by to alespoň určitý smysl něčemu, pro co zatím nemáme vysvětlení.“

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Že cílem útoku nebyl Fuat? Přiměřeně jistý. Mise stěží začala a Fuat se nepohybuje v prvních liniích. Nikdo nemůže čekat, že muž, který se chystá najít Usámu bin Ládina, po něm bude pátrat ze Spojených států. V podstatě se nacházíme ve fázi plánování delikátní operace, na které se bude podílet několik podobně naladěných zemí, ale chceme postupovat podle neokoukaného scénáře a s novými lidmi. Proto ta potřeba utajení. Jedním z těch nových lidí je Adelphia. Mé zájmy jsou snad zjevné.“

„A jaké jsou vaše zájmy, pane Turkekule?“ podíval se Stone na profesora.

„Po skončení druhé světové války má německá matka odjela do Turecka, kde se seznámila s mým otcem. Nevěřím, že znal její etnický původ. Za války došlo ke zničení záznamů o milionech lidí. Dozvěděl jsem se to o ní, až když už jsem byl dospělý. Narodil jsem se v Turecku na předměstí Istanbulu. Vyrůstal jsem však v Pákistánu a naše rodina nějakou dobu žila také v Afghánistánu. Jsem muslim, stejně jako můj otec, ale opovrhuji lidmi, kteří zosnovali 11. září. Oni totiž koncept džihádu nesprávně vyložili – jako něco odporného a neobhajitelného –, jen aby mohli ventilovat vlastní nenávist k ostatním.“

„Vypadá to, že Fuat je naše tajné eso,“ prohlásil McElroy. „Má důvěrné kontakty nejenom v rámci muslimské komunity, ale také v oblasti světa, kde se, jak věříme, naše kořist skrývá.“

„V horách mezi Pákistánem a Afghánistánem?“ ověřoval si Stone.

Turkekul se pousmál. „Útokem dálkově ovládaných letadel ho nedostanete. Na to je příliš inteligentní. Navíc v těch horách možná je, možná není.“

„Takže se rozhodli využít vás teď, a dřív ne?“ nechápal Stone.

Turkekul se chystal odpovědět, ale McElroy ho předběhl. „O tomhle se bavit nepotřebujeme, Olivere. Budete mi muset věřit.“

„Dobrá, ale jestli máte tak dobré kontakty, pane Turkekule, určitě existují lidé, kteří budou mít podezření, že byste třeba mohl pomáhat Západu. To oni se mohli pokusit o preventivní úder.“

„Kulomety a bomba, a stejně chudáka Fuata minuli, ačkoli stál na volném prostranství? Tomu se dá jen stěží věřit,“ ujistil ho McElroy.

„Nechci se hádat. Ale ta jemenská skupina se k útoku přihlásila, že?“

„Považuji to za stejně neuvěřitelné, ovšem Američané, to musím přiznat, se na to dívají odlišně.“

„Důvod té schůzky v Lafayettově parku?“

McElroy se podíval na Adelphii, která pokrčila rameny a promluvila: „Nikdo by nečekal, že si sjednáte tajnou schůzku na tak veřejném místě.“

„Temné uličky a ještě temnější hospody,“ otřásl se McElroy odporem. „Jako ve filmu. Po pravdě, je to hloupost. Právě tam se všichni policajti mezi pintami rozhlížejí po špionech.“

„Proč ses tehdy v noci neukázala?“ zeptal se Stone znovu.

„Odvolali mě moji nadřízení. Důvod mi neřekli. Věděla jsem, že když se v určitou dobu neukážu, Fuat podle dohody odejde.“ Zamyslela se a ještě se zeptala: „Je už známý původ té bomby?“

„Ne, ještě ne.“

„Byl to sebevražedný atentátník?“ chtěl vědět Turkekul. „Kromě improvizovaných bomb je to jejich nejoblíbenější způsob. Tu jemenskou skupinu znám. Drží se svého scénáře jako klíště.“

Stone se ohlédl po McElroyovi, který neznatelně zavrtěl hlavou. „Vyšetřování stále probíhá.“

„Budete muset tento kontakt oznámit svým nadřízeným?“ zeptal se Turkekul.

McElroy si odkašlal. „Olivere, oficiálně vám nemůžu nařídit, co máte dělat. Ale žádám vás, abyste o této otázce důkladně přemýšlel. Hlášení v této kritické chvíli, i pokud by prošlo cenzurou, by mohlo vést k ukončení naší mise ještě předtím, než by dostala šanci uspět.“ McElroy sklonil hlavu a zdálo se, že čeká na odpověď.

Stone je dlouho nenapínal. Otočil se k Turkekulovi: „Prozatím budu mlčet. Pokud by se však – bez ohledu na to, co jste řekl – ukázalo, že právě vy jste byl cílem akce, předpokládám, že byste to chtěl vědět.“

„Předpokládáte správně,“ přitakal Turkekul. „A děkuji vám.“

„Chapmanové to řeknu.“

„Víte, vlastně to nepotřebuje vědět,“ ozval se rychle McElroy. Stone zavrtěl hlavou. „Před partnerem nic netajím. Co vím já, ví i ona.“

McElroy se tvářil nerozhodně. „Dobře, nechám to tedy na vás.“

Stone vstal z pohovky. „Ještě jednu otázku, Adelphie. Jak jste se vy dva domlouvali o místě schůzky?“

„Nechala jsem vzkaz na hlavní nástěnce uprostřed kampusu,“ vysvětlila Adelphia. „V kódu, který jsme si s Fuatem vypracovali.“

„Tentýž kód, jakým jsme se dorozumívali ještě v době, kdy jsme oba protestovali v parku?“

„Velmi podobný,“ přiznala.

„Nevěříš zabezpečené elektronické komunikaci?“ zeptal se Stone.

„Nic takového neexistuje, příteli,“ odpověděl Turkekul. „Několik mých kolegů se o tom k vlastní značné újmě přesvědčilo.“

„Nedostatečná bezpečnost elektronických systémů nás všechny donutila vrátit se zpátky ke starým špionským zvykům. Trochu méně výkonné, ale naučili jsme se opět využívat naši vychytralost, místo abychom spoléhali na přístroje, že to udělají za nás. Musím říct, že se mi to líbí. Jenže já jsem tak trochu relikt studené války.“

McElroy doprovodil Stonea ven. „Je mi líto, že to muselo být takhle. Raději bych to udělal jinak, Olivere. Nebylo to vůči vám fér.“

„Život je málokdy fér.“

„Doneslo se mi, že vyšetřování postupuje pomalu.“

„Ano, pokud vůbec.“

„Musí to dávat nějaký smysl. Kdyby ne, pak by se většina toho, v co věřím, vypařila.“

„Můžu postupem času očekávat další překvapení?“

„Doufám, že ne. Co s Chapmanovou?“

„Řeknu jí to. A nepřesvědčíte mě, abych to nedělal.“

„Nejspíš uděláte dobře.“

„Mějte se, sire Jamesi.“

„Kryjte si záda, Olivere.“ Odmlčel se a ještě dodal: „A kryjte se i zepředu.“

„Víte něco, co já nevím?“

„Ne, ale zbytky mého starého instinktu větří něco neblahého.“

„Ještě jednou,“ povzdychl si Stone. „Zatajujete přede mnou ještě něco?“

„Hodně štěstí, Olivere. A řiďte se mou radou, prosím.“

26

„Tak co jste se dozvěděl?“ zeptala se ho Chapmanová, když se vrátil do Lafayettova parku.

Stone ji odvedl stranou a dál od dalších vyšetřovatelů. Pověděl jí o všem, co se stalo, včetně nečekaného příchodu jejího šéfa a mise Fuata Turkekula.

„Panebože!“ vyjekla. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Čemu? Faktům, nebo tomu, že vás o nich neinformovali?“

„Nejspíš obojímu.“ Stála s pohledem sklopeným k zemi a vypadalo to, že ztratila hodně ze svého sebevědomí.

Stone si uvědomil, co se jí honí hlavou. „McElroy si obvykle spoustu věcí nechává pro sebe,“ uklidňoval ji. „A škatulkuje. Také mlčí, když to považuje za nutné. Očekával bych, že to o něm víte.“

„Vím, prostě jen…“

Vzal ji za paži. „Nedovolte, aby to zničilo vaši sebedůvěru. To by nepomohlo nikomu, nejméně vám. Držet vás v nevědomosti neznamená zpochybňování vašich schopností. Prostě to je nutné. Všichni jsme si tím museli někdy projít.“

Zvedla hlavu, nadechla se a zdálo se, že se její odhodlání vrátilo. „Máte pravdu.“ Položila mu ruku na rameno. „Moc si vážím toho, co jste mi právě řekl.“ Ruku sundala. „Požádal vás, abyste to udělal?“

„Chcete slyšet pravdu?“

„Ano, prosím,“ ujistila ho. „Vlastně to bude zajímavá změna.“

„Původně nechtěl, abyste se o tom dozvěděla. Ale když jsem mu řekl, že před svým parťákem nehodlám nic skrývat, souhlasil s mým rozhodnutím všechno vám říct.“

Chapmanová si ho pozorně prohlížela a bylo vidět, že se snaží poznat, jestli teď náhodou nelže on. „Tak jo, to už k téhle věci stačilo.“

„Kde jste tedy byla dnes dopoledne?“ zajímal se Stone.

Zrozpačitěla. „Upřímně řečeno, prostě jsem zaspala. Z posledních osmačtyřiceti hodin jsem spala necelé dvě hodiny, a ještě k tomu mám těžkou pásmovou nemoc. Byla jsem vyčerpaná. A myslím, že bych vám moc nepomohla, kdybych se stěží udržela vzhůru.“

Stone se ohlédl a uviděl, že k nim míří agent Garchik. „Třeba bude mít nějaké novinky.“

Setkali se u zátarasů a následovali Garchika zpátky na místo výbuchu. Agent ATF se tvářil zároveň zvědavě i ustaraně.

„Přišli jste na něco nového?“ zajímal se Stone.

Garchik přikývl a prohlížel si kráter. „I tak by se to dalo říct. Ty kousky kůže, které jsme našli, pocházejí z basketbalového míče Wilson.“

„Basketbalového?“ vyjekla Chapmanová.

„Víte jistě, že nějak souvisel s výbuchem?“ ujišťoval se Stone.

„Nenapadá mě jiný důvod, proč by měly v Lafayettově parku zůstat jeho zbytky. A podle opálení to vypadá, že ležel poměrně blízko místa výbuchu. Dalo by se říct, že přímo nad ním.“

Všichni se podívali do jámy.

„Váš závěr?“ zeptal se Stone.

„Myslím, že bomba mohla být klidně uložená v míči a ten byl ukrytý v kořenovém balu javoru. Místo by odpovídalo poli trosek i dalším věcem, které jsme objevili.“

„Bomba v basketbalovém míči?“ nevěřila stále Chapmanová.

„Fungovalo by to,“ prohlásil Garchik. „A několik lidí to už dřív udělalo. Všichni jsou po smrti. Naříznete ho, dovnitř vložíte bombu, znovu ho slepíte a nahustíte, aby každému, kdo by ho vzal do ruky, připadal normální. Ale asi bych nedoporučoval s ním driblovat.“

„Jak to odpálili?“ zeptal se Stone.

„Právě teď bych řekl, že dálkově. Ne časovačem.“

„Máme však informaci, že to místo v noci, kdy došlo k výbuchu, prohlédli psi cvičení na výbušniny. Copak by nic necítili? Tvrdil jste, že se nedají přelstít.“

„Nedají. Ale také mají své limity.“

„O jaké limity přesně jde?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Typický rádius čichu psa je necelý metr všemi směry. Nad zemí. A zvládnou vyčenichat výbušninu zakopanou přibližně ve stejné hloubce.“ Garchik ukázal do kráteru. „Tahle jáma byla předtím, než došlo k výbuchu, hluboká přibližně metr dvacet a průměr měla skoro dva a půl metru.“

„Ale byla prázdná,“ připomněl mu Stone.

„To ano, ovšem ležel v ní ohromný kořenový bal. Metr osmdesát široký a devadesát centimetrů vysoký.“

Stone si něco uvědomil. „Celé místo navíc ohraničovala žlutá páska. Psi se tak nemuseli dostat ani na tři metry.“

„Správně,“ přitakal Garchik. „Jestli tam bomba ležela, když procházeli kolem, je dost pravděpodobné, že by ji neodhalili, pokud by je psovodi nezavedli za pásku a nenechali je vyskočit na vršek kořenového balu. O čemž dost pochybuju.“

Stone se okamžitě podíval směrem k Bílému domu. „Pak potřebujeme co nejdříve mluvit s lidmi, kteří ten strom sázeli. Ale nejdřív se podíváme na video.“

„Na video?“ nechápala Chapmanová.

„Záznam z kamer nám ukáže, kdy tam strom spustili a kdo to dělal. Také uvidíme, jestli se tam někdo později nevrátil. A co přinesl s sebou. Třeba velkou tašku, do které by se vešel basketbalový míč.“

„Bylo by dost složité dostat dovnitř ten míč tak, aby to nevzbudilo pozornost. Celý bal je omotaný pytlovinou, která drží kořeny a zeminu pohromadě, ale ani tak by to nebylo nic jednoduchého. Museli byste tam míč nějak dostat, vlézt do jámy, pytlovinu naříznout, míč tam natlačit a tkaninu znovu sešít.“

„Navíc by se takhle nedalo jen tak proklouznout kolem stráží u Bílého domu. Předpokládám, že dělníci musí projít kontrolním stanovištěm.“

„Ano, to musí,“ přitakal Stone. „Navíc bych řekl, že rentgen by uvnitř míče výbušninu odhalil, nebo ne?“

„Určitě,“ souhlasil Garchik.

„Pokud do toho tedy byl zapletený některý z dělníků, nepronesl míč přes ostrahu Bílého domu.“ Rozhlédl se. „Ale mohl odejít do parku a začít pracovat na sázení stromu. Někdo mu mohl míč předat později. Bílý dům by si ničeho nevšiml.“

„Všechno by ale mělo být na záznamu kamer,“ vrátil se Garchik ke své myšlence. „Budeme to muset prověřit, ale připadá mi to až moc prosté.“

„Což znamená, že jsme něco přehlédli,“ usoudil Stone a pohlédl do kráteru. „Pojďme se podívat na ten záznam. Hned teď.“

27

O několik minut později stáli na velitelském stanovišti FBI na Jackson Place. Přivolali dva agenty Tajné služby, kteří se přidali k jejich skupince před velkou televizní obrazovkou. Záznam, na který se chtěli podívat, pocházel právě z archivu Tajné služby.

„Uchováváme záznamy po dobu nejméně patnácti let,“ vysvětlil jeden z agentů Tajné služby.

„Ale nejste jediná agentura, která v parku má své elektronické oči,“ připomněl mu Stone.

Agent se usmál. „Všichni máme svá kukátka na našich dílečcích Hell’s Corner. V ideálním světě bychom se podělili o to, co vidíme, jenže tady to má k ideálnímu světu hodně daleko.“

„Co přesně vás zajímá?“ zeptal se druhý agent.

Stone jim vysvětlil situaci kolem nově zasazeného stromu a řekl jim také o služebních psech procházejících kolem.

Agent Garchik zůstal na místě činu a zkoumal ho, ale Tom Gross se k nim po Stoneově telefonátu připojil. „Musíme prohlédnout kompletní záznam od okamžiku, kdy sem strom přivezli, až do chvíle, kdy bomba explodovala,“ usoudil agent FBI.

Dostali k dispozici záznamy ze tří různých úhlů. Trvalo to dlouho, přestože ho pracovník ostrahy mohl pustit zrychleně, aniž by se ztratily některé důležité detaily. Nakonec všichni zírali na obrazovku a odpovědi na své otázky nenašli.

„Psi prošli kolem,“ poznamenal Gross, „ale drželi se za páskou. To byla velká díra v bezpečnosti. Tajné službě za to někdo pořádně umyje hlavu.“

Dva agenti jmenované agentury se na sebe podívali a ušklíbli se, nic však neřekli.

„Navíc se neobjevil ani náznak toho, že by do té jámy někdo něco dával,“ dodala Chapmanová.

„Víte jistě, že je ten záznam kompletní?“ zeptal se Stone.

„Ano, jistě,“ odpověděl jeden z agentů.

Gross, Stone a Chapmanová odešli z velitelského stanoviště. „Nedokážu si vzpomenout na poslední případ,“ pronesl cestou Gross, „kdy jsem nejenom nepostoupil ani o krok, ale naopak jsem se neustále musel vracet zpátky.“

Stone zavřel oči a vzpomínal, co viděl na videu. Jeřáb zvedl velký strom do vzduchu. Pak se objevila skupinka zaměstnanců Správy národních parků v zelených uniformách a strom pomohla usadit do jámy.

Otevřel oči. „Ten strom musel být před zasazením někde uložený. Kde? To na videu vidět nebylo.“

„Správně,“ přitakal s nadějí v hlase Gross.

„A podle časové značky na záznamu to vypadá, že ho zasadili den před výbuchem. Proč tedy zůstala jáma nezasypaná?“

„Myslím, že na tyhle otázky musíme najít odpovědi co nejdřív,“ usoudil Gross.

V příštím okamžiku mu zazvonil telefon. Chvíli hovořil, pak zavěsil. „Máme toho běžce. Před pár hodinami někdo telefonicky nahlásil jeho pohřešování. Rodinný příslušník. Odpovídá popisu a měl se pohybovat v blízkosti parku.“

„Proč trvalo tak dlouho, než zavolali?“ zeptal se Stone.

„To určitě zjistíme, až si s nimi promluvíme.“

„Navrhuju, abychom se rozdělili,“ pokračoval Stone. „Vy a vaši lidé se postarejte o lidi kolem stromu a já s Chapmanovou si můžeme promluvit s rodinou toho běžce. Máte adresu?“

Gross mu ji podal napsanou na papírku. Když se loučili, agent FBI ještě dodal: „Takže už nám schází jen ten muž v obleku.“

Stone se neotočil. „Jo,“ přitakal přes rameno. Chapmanová šla vedle něho.

Došli k autu. „Víte, že by vás mohli obvinit ze zadržování důkazů,“ upozornila ho. „Možná i z bránění spravedlnosti.“

„Jestli si to myslíte, pak mě klidně nahlaste.“

Dívali se na sebe přes střechu vozu z půjčovny.

Chapmanová si nakonec povzdychla. „Asi by mé kariéře moc nepomohlo, kdybych šéfovi podtrhla nohy. Tak si sakra nastupte.“

Když za sebou zavřeli dveře, zařadila rychlost. „Kam?“

Stone se podíval na kousek papíru s adresou, který měl od Grosse. „Do Anacostie. Radši mějte pistoli připravenou.“

„Takže to je nebezpečné místo, ta Anacostia?“

Stone okamžik váhal s odpovědí. „Řekl bych, že asi o něco bezpečnější než Lafayettův park.“

28

Carmen Escalanteová bydlela v domku vzdáleném několik bloků od řeky. Na dohled se tyčil baseballový stadion Washington Nationals, přestavba jeho okolí však tuto část čtvrti nijak nezasáhla.

Když Stone zaklepal na uvedené adrese, napočítal na dveřích nejméně tři starší šrámy po kulkách. Pak zaslechli nezvyklé zvuky. Kroky a ještě něco. Něco, co klapalo. Když se dveře otevřely, dívali se na drobnou, přibližně dvacetiletou dívku s kovovými berlemi pod pažemi, jimiž pomáhala k pohybu deformovaným nohám. Berle byly zdrojem oněch podivných zvuků.

„Carmen Escalanteová?“ zeptal se Stone.

Přikývla. „Jsem Carmen.“

Stone a po něm i Chapmanová jí ukázali své odznaky. „Jsme tu kvůli vašemu hlášení o pohřešované osobě,“ vysvětlovala Chapmanová.

„Vy nemluvíte jako Američanka,“ prohlédla si ji Carmen zvědavě. „Nejsem Američanka.“

Carmen vypadala zmateně. „Můžeme dovnitř?“ zeptal se Stone.

Následovali ji krátkou chodbou do malého pokoje. Nábytek pocházel nejméně z třetí ruky, na podlaze se válely odpadky. Stone ucítil zkažené maso.

„Poslední dobou jsem nemohla moc uklízet,“ prohlásila Carmen, ale v hlase neměla ani náznak omluvy. Posadila se na pohovku a berle si opřela o područku. Po obou bocích měla hromady věcí, které by Stone nejspíš nazval veteší.

Stone s Chapmanovou zůstali stát, protože jiné místo k sezení tu nebylo.

„Pochopil jsem, že máte starost o…?“ vybídl ji Stone k řeči. „O strýčka. Jmenuje se Alfredo, ale říkáme mu Freddy.“

„My?“

„Rodina.“

„Rodina tu žije s vámi?“ rozhlédl se Stone.

„Ne, jsou doma v Mexiku.“

„Takže tu s ním bydlíte vy?“

Přikývla.

„Má nějaké příjmení?“ chtěl vědět Stone.

„Padilla.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“ zeptala se Chapmanová.

„Předevčírem. Odešel na večeři.“

„Víte, kam šel?“

„Do podniku na Šestnácté ulici, kousek od F. Můj strýček pochází ze Španělska. I rodina mého táty, Escalanteovi, přijela ze Španělska. Už dávno. Ve Španělsku dobrá paella. Můj strýc má rád paellu. A v tom podniku mají dobrou paellu.“

Stone si s Chapmanovou vyměnili pohledy a bylo jim jasné, že oba myslí na totéž.

Dostal by se tak dost blízko Lafayettova parku.

„Můžu se zeptat, proč jste tak dlouho čekala, než jste se obrátila na policii?“ zajímalo Stonea.

„Nemám tu telefon. A bez strýčka Freddyho daleko nedojdu. Myslela jsem, že každou chvíli dorazí, ale nepřišel. Nakonec jsem požádala sousedy, aby vám zavolali.“

„Dobrá. Nepamatujete si, co měl při odchodu na sobě?“

„Modrou běžeckou soupravu. Rád ji nosil, ale moc necvičil. Myslím, že to byla legrace.“

„Byl v dobré kondici?“ chtěla vědět Chapmanová.

Carmen oběma rukama naznačila velké břicho. „Měl rád své comida a pivo,“ odpověděla jednoduše.

„Jak se většinou vracel domů? Měl auto?“ zajímalo Stonea.

„Žádné auto nemáme. Jezdíme autobusem nebo vlakem.“

„Zmínil se, že by po večeři mohl zajít ještě na procházku?“ zeptala se Chapmanová.

Carmen se začaly chvět tváře a ukázala na malou televizi postavenou na skříňce z dřevotřísky. „Viděla jsem, co se stalo. Ta bomba. Strýček Freddy… Je mrtvý?“ Po tváři jí stekla slza.

Stone a Chapmanová si vyměnili pohledy. „Máte tu nějakou strýcovu fotografii?“

Carmen ukázala na stěnu s policí na knihy. Na poličce stálo přibližně dvanáct fotografií v rámečcích. Stone k nim došel a prohlédl si je. Alfredo „Freddy“ Padilla byl na třetí fotce zprava. Na sobě měl džínsy a tutéž zateplenou bundu, v níž ho výbuch roztrhal na kusy. Stone rámeček s fotografií vzal a ukázal ji Chapmanové, která přikývla, protože muže, jehož nesčetněkrát viděla na záběrech bezpečnostních kamer, okamžitě poznala. Stone vrátil fotografii na poličku a podíval se na Carmen.

„Máte někoho z rodiny, kdo by tu s vámi mohl zůstat?“

„Takže je mrtvý?“

Stone zaváhal. „Obávám se, že ano.“

Přitiskla si dlaň k ústům a potichu se rozvzlykala.

Stone před ní poklekl. „Vím, že teď není vhodná chvíle, ale napadá vás nějaký důvod, proč by si váš strýc chtěl tu noc zajít na procházku právě do Lafayettova parku?“

Mladá žena se po chvíli vzpamatovala a vypadalo to, že zase našla vnitřní sílu, což Stonea opravdu překvapilo.

„Miluje tuhle zemi,“ řekla. „Přistěhovali jsme se teprve nedávno. Za lékaři, kteří mi mají pomoct s nohama. Strýček Freddy přijel se mnou. Moji rodiče jsou mrtví. Sehnal si práci. Nevydělával moc, ale dělal, co mohl.“

„Na to, že tu nežijete dlouho, umíte velmi dobře anglicky,“ pochválila ji Chapmanová.

Carmen se usmála. „Odmalička jsem se ji učila ve škole. A jezdila jsem do Texasu. Mluvím nejlepší angličtinou v mi familia,“ dodala hrdě.

„Lafayettův park?“ připomněl Stone.

„Rád se chodil dívat na Bílý dům. Říkal mi: ‚Carmen, tohle je největší země na světě. Ten člověk tam může udělat cokoli.‘ Jednou mě vzal s sebou. Nesl mě na ramenou. Dívali jsme se na grande casa blanca. Říkal, že tam bydlí váš prezident. A že je to velký člověk.“

Stone vstal. „Je mi to moc líto.“

„Máte někoho, kdo by tu s vámi zůstal?“ zeptala se Chapmanová. „To nic. Už jsem tu bývala sama.“

„Ale nějaké příbuzné máte, ne?“ nevzdávala se Chapmanová.

Carmen vzlykla, ale pak přikývla. „Vím o někom, kdo může přijet a odvézt mě zpátky do Mexika.“

„Zpátky? Ale co vaše léčba?“ zajímalo Stonea.

„Ne bez strýčka Freddyho,“ odpověděla. „Rodiče zahynuli při nehodě autobusu. Já v něm jela také. Proto mám nemocné nohy. Jel s námi i strýček Freddy. Vyoperovali mu slezinu a další věci, ale uzdravil se. Pro mě byl něco jako otec.“ Odmlčela se. „Já… Nechci tu žít bez něho. Ani když je to největší země na světě.“

„Pokud byste něco potřebovala, dáte nám vědět?“ Stone napsal na lístek papíru své telefonní číslo a podal jí ho. „Myslíte, že bychom si mohli odnést něco, co bylo strýčkovo? Hřeben nebo kartáček na zuby. Budeme tak moci…“ Větu nedokončil.

Odešli s několika věcmi s DNA Alfreda Padilly, aby měli technici možnost porovnat ji s nalezenými ostatky. Všechny vzorky uložili do uzavíratelných obálek, které s sebou měla Chapmanová. Stone si sice byl jeho totožností jistý, ale teprve test DNA měl dodat pádný důkaz.

Cestou k autu se ozvala Chapmanová. „I když jsem obvykle cynik, teď bych se nejradši rozbrečela.“

„Je jasné, že se Alfredo Padilla ocitl v nesprávný čas na nesprávném místě,“ přitakal Stone. „A že za to tahle dívka tvrdě zaplatí.“

„On už také zaplatil,“ připomněla mu Chapmanová.

Nasedli do vozu. „Co teď?“ zeptala se.

„Můžeme jen doufat, že měl agent Gross víc štěstí než my. Ale něco mi říká, že bych na to neměl spoléhat.“

29

Grossovi nechali vzkaz a cestou do Stoneova domku koupili čínu. Bylo příjemné počasí, proto Stone odnesl malý kulatý jídelní stůl a dvě židle na přední verandu. Připravil dva talíře s příbory a z malé ledničky v kuchyni vyndal dvě piva.

Posadili se. Chapmanová zvedla svou plechovku s pivem a přiťukla si s ním.

„Na zdraví. Vy tedy víte, jak pohostit dámu.“

„Jídlo jste koupila vy. A netuším, jak je to pivo staré.“

Nabrala si lžíci polévky, zvlášť pálivé, takže jí vehnala slzy do očí, a rychle hledala záchranu v plechovce piva.

„Není na vás moc ostrá?“ prohlížel si ji Stone s náznakem pobavení.

„Bolest mi vlastně nevadí. Asi jeden z důvodů, proč dělám tuhle práci.“

„Kdysi jsem pro MI6 také pracoval. Ale nevzpomínám si, že by tam byly nějaké agentky.“

„Pořád jich je jen několik. V testosteronovém světě.“

„Běžný kariérní postup, nebo jste se tam ocitla spíš náhodou?“

„Trochu od obojího, řekla bych.“ Nabrala si sousto kuřete s rýží. „Táta byl policajt a máma zdravotní sestra.“

„To stále nevysvětluje souvislost s MI6.“

„Sir James McElroy je můj kmotr.“

„A dál,“ pokrčil Stone rameny a odložil vidličku.

„Než odešel k výzvědné službě, sloužil s mým dědečkem v armádě. Myslím, že si mě oblíbil. Když pak můj táta zahynul, představoval pro mě druhého otce.“

„Jak zemřel váš otec? Ve službě?“

Chapmanová pokrčila rameny. „To mi řekli. Ale podrobnosti jsem se nikdy nedozvěděla.“

„Proto jste se přidala k ochráncům zákona?“

„Myslím, že mě na to sir James celou dobu připravoval. Správné školy, správný výcvik, správné kontakty. Zdálo se to nevyhnutelné.“

„Chcete říct, že byste raději dělala něco jiného?“

Napila se piva, a než polkla, chvíli ho převalovala v ústech. „Občas se na to sama sebe ptám.“

„A jak zní odpověď?“

„Jak kdy. A možná jsem tam, kde bych měla být. Třeba se mi dokonce podaří zjistit, co se doopravdy stalo mému tátovi.“ Odsunula talíř, pohodlně se opřela a položila si nohy na zábradlí verandy. „Co vy? Vy a sir James se asi znáte už dost dlouho. A ví o vás věci, které se já nejspíš nikdy nedozvím.“

„Nebyly by pro vás vůbec důležité.“

„Jaké to je, dělat to, co jste dělal?“

Stone vstal a v přibývajícím šeru se rozhlížel po náhrobních kamenech. Počasí v D. C, kde bývalo v létě nepříjemně horko a vlhko, se občas dokázalo změnit tak jako dnes, kdy si lidé přáli, aby den nikdy neskončil.

Stoupla si vedle něho. „Podívejte, nechci na vás naléhat,“ řekla potichu. „Skutečně mi do toho nic není.“

„Dostalo se to do bodu, kdy už jsem vůbec nic necítil,“ pronesl skoro šeptem.

„Ale jak jste se dostal pryč?“

„Nejsem si jistý, jestli se mi to kdy podařilo.“

„Šlo o vaši manželku?“

Stone se na ni podíval. „Myslel jsem, že je váš šéf trochu diskrétnější.“

„Nic mi neřekl,“ bránila ho rychle. „Jen jsem hádala na základě vlastních pozorování.“

„Jakých pozorování?“ zeptal se ostře.

„Prostě jsem vás pozorovala,“ odpověděla. „Na čem vám záleží. Jaké máte přátele.“

Stone se odvrátil. „Máte dobrý odhad,“ přiznal.

„Proč jste se tedy po tom všem vrátil do služby?“

„Nejspíš bych měl říct, že jsem neměl jinou možnost.“

„Myslím, že někdo jako vy si může vybrat pokaždé.“

Stone dlouho mlčel. Jen se díval na hroby. Zafoukal chladnější větřík a Chapmanová zkřížila paže a třela si je dlaněmi, aby se zahřála.

„Lituju spousty věcí,“ přiznal Stone nakonec.

„Takže tohle má být pokání?“

„Myslím, že pokání nejsem schopen, agentko Chapmanová.“

„Prosím, tíkejte mi Mary. Nejsme ve službě.“

Podíval se na ni. „Dobrá, Mary. Zabila jste někdy někoho? Záměrně?“

„Jednou.“

Stone přikývl. „A jak jste se cítila?“

„Nejprve šťastná. Že nejsem mrtvá já. A pak se mi udělalo špatně. Myslela jsem, že jsem na takové věci cvičená, samozřejmě, jenže –“

„Na to vás žádný výcvik nepřipraví.“

„Asi ne.“ Sevřela nepevné zábradlí. „Kolik lidí myslíte, že jste zabil vy?“

„Proč vás to zajímá?“

„Asi to není důležité. Spíš jen morbidní zvědavost. Já… vlastně nevím proč.“

Než stihl Stone odpovědět, zabzučel mu mobil. Volal Tom Gross. „Jsme zpátky ve službě, agentko Chapmanová,“ oznámil Stone.

30

S Grossem se nesešli v jeho kanceláři v budově FBI, ale v kavárně nedaleko Verizon Center. Federální agent byl oblečený neformálně, měl na sobě khaki kalhoty, polokošili a bundu s logem a nápisem Washington Capitals. Koupili si kávu a posadili se k jednomu stolku vzadu. Gross byl pobledlý a vypadal nervózně. Neustále těkal pohledem po malém podniku, jako by měl podezření, že ho někdo sleduje.

„Nelíbí se mi, jak se to celé vyvíjí,“ prohlásil. Sáhl rukou do kapsy bundy, ale opět ji vyndal.

„Kouřil jste?“ zeptal se Stone.

Gross přikývl. „Právě teď lituju, že jsem toho nechal.“

„Povídejte.“

Gross se naklonil ke stolu a sklonil hlavu. „Nejdřív mi řekněte, jak to šlo s Carmen Escalanteovou.“

Stone s Chapmanovou mu střídavě popsali, co se dozvěděli od truchlící a zmrzačené dívky.

„Smutné. Ale představuje nejspíš slepou uličku, co?“

„V žádný průlom jsme stejně nedoufali,“ usoudil Stone. „Je jen další oběť, stejně jako její strýc.“

„Špatné místo, špatný čas. Chudák. Miloval Ameriku a podívejte, jak dopadl.“

„Jak se dařilo vám?“ zeptala se Chapmanová.

Gross se zavrtěl na židli, a než odpověděl, napil se kávy. „Rozhodl jsem se pořádně se do případu obout a nechal jsem celou skupinu od Správy národních parků, která na zasazení stromu pracovala, předvést do washingtonské úřadovny. Jejich vedoucí se jmenuje George Sykes. Dlouhodobá služba pro vládu, má šest vnoučat. Minulost čistá jako slovo boží. Celou dobu byl se svým týmem a přísahá na hromadu biblí, že nikdo z nich v tom nemůže být zapletený. Mám tendenci mu věřit. Po celou dobu od okamžiku, kdy strom dodali k zasazení, se kolem pohybovalo sedm osob. Není přece možné, aby byli všichni podplacení.“

„Proč tedy jámu nezasypali?“ chtěl vědět Stone.

Gross se usmál. „Dostal jsem školení. Správa národních parků si na rostliny v Lafayettově parku dává velký pozor. Sází se tam jen ty, které by tam mohly růst v dobách George Washingtona. Ti chlapi jsou v podstatě historici, kteří sem tam vykopou nějakou jámu. Dnes jsem se o tom dozvěděl víc, než jsem vůbec chtěl. Jámu nezasypali, protože na to potřebovali speciální zeminu, zahradník se musel podívat, jestli stromu neublížila přeprava a tak dále, a tak dále. Plánovali, že ji zasypou příští den.“

„Takže bomba musela být v kořenovém balu už předtím, než strom dodali na místo,“ vložila se do hovoru Chapmanová. „Jinak to není možné. Lidé ze Správy národních parků s ní nemají nic společného.“

Stone otočil pohled ke Grossovi. „Víme něco o pohybu stromu? Odkud pocházel? Kdo s ním měl co do činění?“

„Zatímco tu hovoříme, pracuje se na tom. Jde o to, že nechápu, jak se mohl strom dostat odtamtud až do parku, aniž ho někdo zkontroloval kvůli výbušninám. Víte, přinejmenším by ho snad měli nechat očichat psům, když ho někdo přivezl na místo. Byl velký. A jak jste viděli na záznamu, potřebovali k jeho usazení jeřáb.“

„Jasně. Neexistuje záznam, na kterém by ho kontroloval pes kvůli přítomnosti výbušnin?“ chtěl vědět Stone.

„Nic takového jsem neobjevil. A nikdo z té party se na žádného psa nepamatuje.“

„Jestli je to tak, máme tu další velkou mezeru v zabezpečení,“ podotkla Chapmanová.

„Jasně, ale bomba v kořenovém balu?“ pokrčil rameny Gross. „Koho by to napadlo?“

„Jo, jako letadla nalétávající do mrakodrapů,“ přitakal Stone. „Nebo výbušniny ve spodním prádle nebo v botách. Musíme se v těchhle věcech propracovat o kus dál, jinak budou umírat další nevinní lidé.“

Gross se znovu napil kávy. Mračil se.

„Ještě něco?“ pobídl ho Stone, který ho bedlivě zkoumal pohledem.

Když Gross promluvil, v podstatě jen šeptal, takže se k němu Stone i Chapmanová museli naklonit blíž, aby ho slyšeli. „Pořád ještě nevěřím, že něco takového říkám, ale myslím, že nás někdo z našich lidí sleduje. Pohrávají si s námi. Proto jsem se s vámi chtěl sejít tady.“

„Naši lidé? Proč si to myslíte?“ nevěřila Chapmanová.

Gross se nejistě podíval na Stonea. „Vím, že patříte k NIC, a po pravdě řečeno, nesloužil jsem tak dlouho proto, abych si teď zkazil kariéru, ale stejně tak nemám v úmyslu sedět na zadku a předstírat, že je všechno v nejlepším pořádku.“

Stone se ještě více předklonil. „Jsem loajální vůči lidem u tohoto stolu. Teď mi řekněte, proč si myslíte, že proti vám jdou vlastní lidé.“

Gross vypadal zároveň podrážděně i vystrašeně. „Zaprvé mám dojem, že mi odposlouchávají telefony. V kanceláři i doma. A když se na něco zeptám, jako by mi najednou nikdo neuměl odpovědět.“ Podíval se na Stonea a pak i na Chapmanovou. „Něco mi řekněte. Potřebuju znát pravdu.“

„Dobrá,“ přitakala Chapmanová okamžitě. Stone však mlčel a čekal.

„Ta nahrávka z noci, kdy došlo k výbuchu. Tedy po výbuchu. Musím říct, že se mi nezdá, co mi moji nadřízení namlouvají. Copak exploze mohla kamery vyřadit natrvalo? Ten agent Tajné služby dneska přece říkal, že park sleduje spousta kamer. Záznamy si ale vzájemně neposkytují.“ Odmlčel se a pozoroval je. „Existuje tedy pokračování nahrávky?“

Chapmanová se podívala na Stonea.

Gross se zamračil. „Jo, myslel jsem si to. Takže vy se mnou taky nehrajete na rovinu. Jak sakra můžu něco vyšetřovat, když mám svázané obě ruce? Víte co? Jediný člověk, kterému právě teď věřím, je moje manželka. A to je čistá pravda.“

„Chápu.“

„A jak to, že vy jste měli možnost si ten záznam prohlédnout, ale já ne?“ Zamračil se na Chapmanovou. „Sakra, vždyť ani nejste Američanka.“

„Není žádný důvod, proč byste ho neměl vidět,“ uznal Stone. Podíval se na Chapmanovou. „Máte v autě laptop?“ Přikývla.

„Tak pro něj dojděte.“

Za minutu byla zpátky a zapnula počítač. Po chvíli už se dívali na záznam z kamer. Na kompletní záznam.

Když skončili, Gross se uvolněně opřel a zdálo se, že je klidnější. „Dobrá, pořád mě štve, že mi někdo podráží nohy, ale nenašel jsem tam nic, co by si zasluhovalo utajit před FBI.“

Stone si pomyslel, že je to pravda. Ale nemohlo na záznamu být něco, co přehlédl? Ve světle posledních událostí o tom musel vážně přemýšlet.

„Pusťte to znovu od místa, kde všichni začínají park opouštět,“ požádal Chapmanovou. „A zpomaleně.“

Udělala, co po ní chtěl. Po minutce ji vyzval: „Tady to zastavte.“ Pozorně se díval na zastavený obraz. Zlobilo ho, že si toho nevšiml dřív, především po tom, co se dnes dozvěděl.

„Můžete ten snímek zvětšit?“

Stiskla několik kláves a obrázek se před jejich očima zvětšil. „Šlo by to posunout vlevo?“

Chapmanová si chvíli hrála se zabudovanou myší, až se jí podařilo obraz posunout.

Stone ukázal prstem na jedno místo na monitoru. „Vidíte to?“

Gross s Chapmanovou se podívali pozorněji. „Co?“ zeptali se oba zároveň.

„Reflektory auta se tam odrážejí v okně. Jasně je tam ve skle vidět obličej.“

„Dobrá,“ přitakala Chapmanová po chvíli. „Už to také vidím.“ Gross přikývl. „Ale kdo to je?“

„Je to ten muž v obleku. Proto jste se na tuto část záznamu nesměl podívat.“

„Počkat!“ podivil se Gross. „Jak víte, že je to ten muž v obleku?“

„Protože jsem se s ním dnes sešel.“

Gross zrudl a vstal. „Víte, kde je? Parchante. Všichni přede mnou něco tajíte. Možná mi právě vy odposloucháváte telefon.“

Stone se na něho díval. „Agente Grossi, ztište hlas a držte svou zlost na uzdě. A sedněte si. Hned.“

Něco ve Stoneově vystupování donutilo federálního agenta poslechnout. Posadil se, ale stále se tvářil naštvaně.

Stone pokračoval. „Ten muž v obleku se měl tehdy v noci v parku s někým sejít kvůli velmi důležité misi ve prospěch této země.“

„Jak to víte?“

„Prozrazuji vám to, co jsem se dnes dozvěděl z důvěryhodného zdroje. Jak říkám, sešel jsem se s mužem, jehož tvář se odráží v tom okně. Jeho mise se týká pátrání po jednom z nepřátel tohoto státu. Možná po tom největším nepříteli,“ dodal nakonec.

Na Grossově tváři bylo vidět, jak mu postupně dochází význam toho, co právě vyslechl. „Sakra, myslíte…?“

Stone zvedl ruku. „Vysoce tajná mise. Tajná natolik, že kvůli ní FBI dostala záběry z místa činu nekompletní, aby se nedostala k jeho obličeji. Nechme to tak.“

„To ale znamená, že cílem mohl být ten muž,“ vyjekl Gross.

„Ne. Pokud by byl, nepřežil by.“

„A kde je teď?“

„Nedaleko.“

„Dobře,“ pokrčil rameny Gross. „A co to znamená pro nás?“

„Nic moc,“ odpověděla Chapmanová nabručeně. „Vlastně vůbec nic.“

31

Chapmanová vysadila Stonea u jeho domku a odjela. Stone se prošel po hřbitově, sem tam něco uklidil a zároveň přemýšlel o událostech celého dne. V podstatě ve všech směrech skončilo pátrání ve slepé uličce. Prověřili osoby, které se tehdy v noci v parku pohybovaly, a zjistili, že žádná nemá s výbuchem ani se střelbou nic společného. Alfredo Padilla se stal jeho obětí náhodou. Marisa Friedmanová pracovala nedaleko a telefonovala svému milenci. Fuat Turkekul se tam měl sejít s Adelphií, aby probrali velmi důležitou operaci. Ten britský policista se v parku pohyboval na rozkaz MI6. Čtyři slibné stopy – a nikam zatím nevedly.

Vrátil se do domku a posadil se ke stolu. Bylo už pozdě a měl by jít spát, ale unavený nebyl. Mozek mu pracoval na plné obrátky, takže nedokázal odpočívat. Pokusil se začíst do knihy, aby se uvolnil, ale v myšlenkách se neustále vracel k události v Lafayettově parku.

Někdo spáchal nepředstavitelný teroristický čin uprostřed jednoho z nejlépe hlídaných míst na světě, přičemž pro to neměl žádný zjevný důvod. Prohlášení jemenské skupiny nevěřil. Takováto operace nutně vyžadovala spoustu času a prostředků. Islámští teroristé sice měli obojího dost, ale jejich zdroje nebyly nevyčerpatelné. Nemohli si dovolit jimi plýtvat na symbolické činy, stejně tak, jako byste neunesli dopravní letadlo, abyste s ním „symbolicky“ proletěli mezi mrakodrapy, místo abyste do nich narazili.

Také nevěřil teorii některých akademiků, o níž se dozvěděl z televize. Že prý se teď lidé budou bát jezdit do D. C. No a? Vládu nepoloží, když autobusy s turisty z Iowy nebo Maine zamíří na dovolenou někam jinam. Nebyl to „opakovatelný čin“, jak rádi zdůrazňují odborníci na boj s terorismem. Bomba nevybuchla v nákupním centru nebo u přepážky s letenkami na letišti. Když na takovém místě odpálíte nálož, vyděsíte lidi v celé zemi. Ti se pak budou držet od nákupních středisek a letišť co nejdál. Tím by se dalo vážně poškodit hospodářství země. Jenže existuje jen jeden Bílý dům a jen jeden Lafayettův park.

Když to nedává smysl tak, jak o tom přemýšlíš, znamená to, že se na věc díváš ze špatně strany. Jenže jaký přístup je správný?

Právě se pokoušel najít jiný přístup, najednou však sklouzl hlouběji do křesla a prudkým pohybem ruky zhasl stolní lampu. Venku někdo byl.

Klekl na podlahu a udeřil do kusu prkna pod psacím stolem. Prkno se v pantu odklopilo. V pouzdře připevněnému ke spodní straně podlahy měl upravenou pistoli, kterou používal při práci už dlouhé roky. Kdysi tvořila stejně podstatnou část jeho těla jako například paže. Sevřel ji v ruce a vrátil prkno na místo.

Odplazil se k zadnímu oknu a podíval se ven. Svítil měsíc, a ačkoli se muži venku při pohybu ukrývali v křoví, Stone je viděl, protože věděl, jak a kam se dívat.

Z náprsní kapsy košile vytáhl mobilní telefon a chystal se napsat textovou zprávu, ale vtom uslyšel hlas.

„Stone? Rád bych s vámi mluvil.“

Oliver, který už držel prst nad tlačítkem pro odeslání zprávy, hlas poznal. V duchu rychle procházel možné důvody, kvůli nimž by ten člověk za ním mohl přijít.

„O čem?“

„Myslím, že víte. Jsem si jistý, že máte zbraň, a řekli mi, jak s nimi umíte zacházet. Navíc vím, že ačkoli se moji lidé opravdu snažili, viděl jste je. Aby nikdo nepřišel k úrazu, navrhuji, že půjdu dovnitř a sejdu se s vámi. Jen my dva. Půjde to?“ ‚

„A pokud ne?“ chtěl vědět Stone.

„Mohl bych říct, že pak prostě odejdeme.“

„Proč se mi tomu nechce věřit?“

„Oba stojíme na stejné straně.“

„Právě teď mi to tak nepřipadá.“

„Máte mé slovo. Chci si jen promluvit.“

„Proč tedy přicházíte uprostřed noci a s úderným týmem?“

„Takhle prostě cestuji. Neberte si to osobně. Chci si jen promluvit.“

Stone rychle přemýšlel. Nemohl skutečně nic dělat a během rozhovoru by nějaké informace mohl i získat.

„Jen vy,“ křikl. „A skutečně mám zbraň. Jestli ve vzduchu zahlédnu jedinou červenou tečku, dopadne to špatně. Rozumíte?“

„Rozumím. Jdu dovnitř.“

„Pomalu.“

„Dobrá, pomalu.“

Po chvíli se ve dveřích Stoneova zanedbaného domku obklopeného mrtvými – a teď i nejméně tuctem živých ozbrojených mužů – objevila postava Rileyho Weavera, ředitele NIC.

32

„Zavřete za sebou dveře,“ vyzval ho Stone. „A ustupte od nich nalevo.“

Vstal zpoza stolu a držel se mimo možnou dráhu palby oknem. „Rozhalte sako.“

„Nejsem ozbrojený.“

„Rozhalte sako.“

Weaver poslechl. Překvapilo ho, když ucítil, že je rychle prošacováván.

„Umíte se pohybovat opravdu lehce,“ prohlásil.

Stone od něho poodstoupil, ale dál na něho mířil pistolí.

„Mohli bychom rozsvítit?“ požádal Weaver. „Vůbec nic nevidím.“

„Kdybyste se tu neukázal s celou četou střelců, možná bych vás přivítal přívětivěji.“ Stone se po celou dobu pohyboval v kruhu kolem návštěvníka. Předpokládal, že bývalý mariňák se bude velmi dobře orientovat ve tmě, a ukázalo se, že se nemýlil.

„Fajn, už vás vidím a vím, že vy vidíte mě,“ prohlásil Weaver. „Co teď chcete dělat?“

„Vidíte ta křesla u krbu?“

„Ano.“

„Vaše je to vlevo.“

„A kde budete vy?“

„Někde jinde.“

Weaver došel ke krbu a posadil se do rozvrzaného dřevěného křesílka. Mírně pootočil hlavu vpravo. „Už vás zase nevidím.“

„Vím. Co chcete?“

„Naše poslední setkání skončilo poměrně rychle.“

„Pouze vaší vinou.“

„Vím, uznávám to. Teď pracujete s NSC. A také s FBI.“

„No a?“

„Jak by se vám líbilo stát se součástí společné práce s NIC?“

„Už mám písmenek z abecedy dost a dost.“

„Vaši lidé nejsou blíž k vyřešení případu, než byli v okamžiku výbuchu té bomby.“

„Tak jo, máte tam nejspíš své informátory. Muž, na jehož místo jste nastoupil, dělal totéž. Ne vždy to mělo dobré následky.“

„Nejsem Carter Gray. Vím, že vy dva jste spolu dlouhodobě nevycházeli.“

„Svou práci dělal na jedničku. Jen jsem prostě nesouhlasil se vším, čeho se dopouštěl.“

„Přečetl jsem si něco víc o Johnu Carrovi.“

„Bod pro vás. Proč jste tady? A určitě jste mi nechtěl jen nabídnout práci, když vám bylo jasné, že ji odmítnu.“

„Stojí za vámi prezident. Vím proč.“

Stone se na muže ve tmě zkoumavě díval. Stál tři metry od Weavera, za ním a spíš po jeho pravé straně. Dokonalý úhel pro vraždu, protože většina lidí jsou praváci, a aby opětovali palbu, neotočí se vpravo. Otočí se přirozeně vlevo. A to už by bylo opravdu pozdě.

„Co to pro nás dva znamená?“ zeptal se Stone.

„Nerad se hrabu v minulosti. Teď mě zajímá bomba a samopaly v Lafayettově parku.“

„Někteří si myslí, že by to mohl být jen jakýsi symbolický čin.“

„Vy tomu věříte?“ zeptal se Weaver.

„Ne. Teroristy symbolika zajímá, jen pokud přinese smrt co nejvíce lidí.“

„Souhlasím. Muselo to stát spoustu času a zdrojů. Musel pro to být nějaký důvod.“

„Když jste se tu ukázal, právě jsem se snažil nějaký vymyslet.“

„Kdybychom pracovali společně, možná bychom cíle dosáhli rychleji.“

„Už jsem vám říkal, že na tuhle věc už tým mám.“

„Všichni jsme v jednom týmu.“

„Unesl jste mě z nemocniční postele, než se ke mně mohla dostat FBI, v NIC jste se mě pokoušel zastrašit, vysmál jste se mému pokusu říct vám, co vím nebo si myslím, a pak jste zhasl, když jsem položil první otázku. Jestli si takhle představujete předehru, tak asi moc úspěšný nebudete.“

„Fajn, zasloužil jsem si to. Pokoušel jsem se nad vámi získat převahu a teď se mi to vrací. Uvědomuju si to.“

„Takže teď se chcete chovat slušně?“

„Copak je tak těžké tomu uvěřit?“

„Ano, je. Tady jsme ve Washingtonu, kde lidé klidně sežerou své děti a rodiče. Takže ještě jednou, proč jste tady?“

Stone v duchu odpočítal deset vteřin a ticho přetrvávalo. V mířidlech pistole našel Weaverovu postavu. Napínal uši, aby slyšel zvuky blížících se těžkých bot.

Nemůže být tak hloupý, pomyslel si. Snažit se odpoutat jeho pozornost. Stoneovi bylo jedno, jestli muži venku pracují pro tutéž vládu jako on. Měl dost zkušeností, aby věděl, že jakmile začne překážet něčím plánům, občanství ho neochrání. Nebo něčí konspiraci. Ve Stoneových myšlenkách to bylo jedno a totéž.

„Mám strach, Stone.“

Toto nečekané konstatování Stonea přimělo odtrhnout oči od mířidel.

„Proč?“

„Protože se něco chystá. Něco velkého a já nemám ponětí, co by to mohlo být. A pokud je šéf celostátní zpravodajské služby v koncích, není to dobré. Nechci, aby se na mě vzpomínalo jako na toho, co přehlédl tak důležitou věc.“

Stone se částečně uvolnil. „Něco velkého. Jak jste na to přišel? Šušká se snad něco?“

„Ano, navíc mi to napovídá intuice. Jak tu bombu do té jámy dostali? Proč kulomety nikoho nezasáhly? A navíc mám další otázku, která vás nejspíš zatím nenapadla.“

„Jakou?“

„Co se stalo s původním javorem v parku? Dozvěděl jsem se, že prostě z ničeho nic uschl. Proto ho vyměňovali. Rostl tam desetiletí a prospíval. Teď najednou uschl a nikdo neví proč.“

Stonea jeho slova málem paralyzovala. V Lafayettově parku už dlouho nebyl. Přesto si ten javor pamatoval. Vysoký, mohutná koruna, krásný strom. Vždy vypadal zdravě.

A pak najednou uschl. Nikdo neví proč.

Posadil se do druhého křesla a pistoli zasunul za pásek kalhot. Když se na ni Weaver podíval, Stone jen pokrčil rameny. „Teď mám právo ji nosit.“

„Nic neříkám. Než to skončí, budete ji nejspíš potřebovat.“

„Myslíte tedy, že ten strom někdo záměrně poškodil?“

„Buď to, nebo šlo o skutečně neuvěřitelnou shodu náhod. Kdyby nebylo potřeba sázet nový strom, bomba by se do Lafayettova parku nedostala. Protože byla v něm. Myslím, že už si to všichni uvědomujeme.“

„Agent Gross z FBI říkal, že po této stopě jdou. Ale nic moc zatím nezjistili.“

„Zajímavé.“

„Chcete mi říct, že jste o tom nevěděl?“

„U FBI si neustále žijí tak trochu vlastním životem. Přesto se občas něco doslechnu. A myslím, že nakonec dojdou k závěru, že tento směr pátrání nikam nevede.“

„Proč? Příliš dobře zametené stopy?“

Weaver si Stonea v přítmí prohlédl. „Kořenový bal nezrentgenovali. Ta věc se dostala do parku v zemině. Jenže nešlo o vánoční stromek pro Bílý dům.“

„Co psi?“

„Nevím jistě. Ale nejspíš ne.“

„Proč ne?“

„Na to ještě neznáme definitivní odpověď.“

„V ATF jsou přesvědčení, že ji někdo odpálil dálkově.“

„Hmm.“

„Nesouhlasíte?“

„Řekněme to takhle. Žádná bomba není dokonalá. Sám jsem jednou málem přišel o ruku, když jsem u mariňáků manipuloval s jednou, prý ‚dokonalou‘ bombou.“

„Jakou tedy máte teorii?“

„Mohli bychom aspoň trochu rozsvítit? Připadám si, jako když jsem ještě na střední chodil tátovi tajně na alkohol.“

„Dávám přednost tmě.“

„Dobře, jak myslíte. Bomba se uloží spolu s dálkovým odpalovačem. Pravděpodobně to byl mobilní telefon. Pak se zasype jáma. Mohou ji odpálit, kdykoli se jim to bude hodit. Jenže do jámy skočí chlápek, aby se schoval před kulometnou palbou, a bum!“

„Ale jak došlo k odpálení?“

„Jak říkám, bomby jsou nevyzpytatelné. Tlouštík skočí do jámy, přistane přímo na ní, nebo ji zasáhne některá kulka. Vybuchne.“

„Tuhle možnost už jsme probírali.“

„Takže vás tu jen připravuju o čas?“

„Ne, nenapadlo mě, že by někdo mohl ten původní strom záměrně poškodit. Máte bod.“

„Uvědomil jsem si to až dnes.“

„U ATF se domnívají, že bomba byla v basketbalovém míči, a pak ji uložili do kořenového balu.“

„Na tom nezáleží, stejně mohla explodovat náhodně.“

„To by ale nedávalo smysl. Jediný důvod, proč ten chlápek skočil do jámy a podle naší teorie způsobil předčasnou detonaci, byla ta střelba ze samopalů, před kterou se utíkal schovat. Proč si dávat tolik práce s umístěním bomby, a pak všechno zkazit střelbou?“

„Dává to smysl, když se na to podíváte z jiného úhlu.“

Po několika vteřinách ze sebe Stone překvapeně dostal: „V případě, že by střelbu měl na svědomí někdo jiný než bombu.“

„Přesně tak. A pokud ano, tak ti lidé s bombou musí být na toho, kdo připravil střelbu, pořádně naštvaní.“

„Ta skupina z Jemenu?“ zeptal se Stone.

„Tihle chlápci se hlásí ke spoustě věcí, a nemají s nimi nic společného. Možná se zmohli na samopaly, beru. Jenže pak vybuchla ta bomba, a je napadlo: ‚Sakra, pojďme si připsat body i za to.‘ Posílili by tak svůj kredit mezi ostatními teroristy. Více kreditu znamená více financí. Tak to prostě funguje. Něco jako boje v D. C. o to, kdo si urve víc peněz z rozpočtu.“

„To by znamenalo, že bomba v parku měla zabít někoho úplně jiného a úplně jindy.“

„Správně. Otázka zní, koho?“

33

Dvě hodiny poté, co Weaver a jeho muži odešli, Stone stále nedokázal usnout. Weaver se chystal sehnat seznam událostí, k nimž mělo v Lafayettově parku během příštích měsíců dojít, a slíbil Stoneovi, že se s ním o tyto informace podělí. Stone na oplátku Weaverovi řekl vše, co až dosud zjistili o chudákovi v běžecké soupravě, a další informace, které získal od ATF a FBI. O Fuatu Turkekulovi se nezmínil. Měl-li ředitel NIC vědět o operaci, jejímž cílem bylo dopadení Usámy bin Ládina, měli by ho o tom informovat jiní lidé než Stone.

Ležel na lůžku a dál přemýšlel, zatímco venku už začínalo svítat. Nakonec se v myšlenkách dostal ke Camel clubu. S Calebem a Reubenem se přátelili dlouhé roky. Společně doslova prošli peklem a vrátili se zpátky. Alex Ford se ke klubu přidal až později, dvakrát však Stoneovi zachránil život a nejméně pětkrát riskoval vlastní kariéru, aby jemu a ostatním pomohl. Annabelle se do jejich řad vřítila poměrně nedávno, rychle však prokázala Stoneovi svou věrnost. A Harry Finn stál Stoneovi po boku při přestřelce s oddílem vycvičených zabijáků, ačkoli Stone před více než třemi desetiletími zabil jeho otce.

Vlastně jsem jim všem dal najevo, že jim nevěřím. Že nepotřebuju jejich pomoc. Jenže nevědí všechno.

Jen hrstka lidí se kdy dozvěděla, že Stone vzal svou starou pušku a zabil dva prominentní Američany, kteří mu zničili život, když ho připravili o manželku a dítě. Stone ve jménu své vlasti zabil řadu lidí. Oddaně plnil rozkazy. Tyto dva však zlikvidoval o své vůli. Přijal roli soudce, poroty i popravčího. Cítil se k tomu oprávněný a svého činu nelitoval.

Přesto měl svědomí. Celým rokům zabíjení se nepodařilo mu ho vymazat. A díky vyvinutému smyslu pro spravedlnost věděl, že jednoho dne bude muset zaplatit. Tak to bylo správně. Nehodlal však s sebou stáhnout své přátele. Nezasloužili si to. Žil ve vypůjčeném čase. Jeho přátelé ne. Věděl, že se konec Camel clubu blíží. Přinejmenším už on nebude stát v jeho čele.

Osprchoval se, oblékl a vyrazil ven právě v okamžiku, kdy se nad obzorem objevilo slunce. Ve dveřích domku se zarazil, protože uviděl Chapmanovou sedět na kapotě auta z půjčovny. Zaparkovala hned u kované brány a usrkávala kávu z papírového kelímku.

Zapnul si bundu, protože ranní vzduch byl poměrně chladný, a došel k ní. Na sobě měla džínsy, teplý černý svetr a vysoké boty. Vůbec nevypadala jako agentka MI6. Vlasy měla stažené dozadu, takže odhalovaly malé mateřské znaménko na čele. Sklouzla z kapoty, okénkem řidiče se natáhla dovnitř pro druhý kelímek kávy a podala mu ho.

„Odhadovala jsem vás na ranní ptáče,“ vysvětlila a napila se kávy.

„Díky,“ odpověděl upjatě.

„Zajímavá noc?“ zeptala se.

„Proč se ptáte?“

„Jen mě to tak napadlo.“

„A byla jste tak zvědavá, že jste to tady v noci pozorovala?“

„Možná. Nějací pozdní návštěvníci?“

„Ptáte se, nebo oznamujete?“

„Jen se ptám.“

„Riley Weaver. NIC. Chtěl si pokecat. Má docela zajímavé teorie.“

„Můžu si je vyslechnout?“

„Vyrazíme do parku.“

Chapmanová zařadila rychlost a odjeli. Cestou na H Street jí Stone pověděl, o čem Weaver mluvil.

„Poměrně zajímavé věci. Opravdu,“ pokrčila rameny. „Vypadá to, že Weaver má docela přehled.“

„Pokud se mu podaří zúžit počet možných terčů, bude to ještě lepší.“

„Nemělo by to být tak složité. Kolik akcí se v Lafayettově parku obvykle koná?“

„Víc, než byste si představovala. A nejde jen o představitele vlády, například o prezidenta. O rezervaci si mohou zažádat i soukromé skupiny. Pro zvláštní události, nebo tam mohou protestovat. Seznam bude pořádně dlouhý.“

„Přesto by se určitě dal zúžit. Hrozba je koneckonců pryč.“

„Ne, není.“

„Jak to myslíte?“

„Protože ještě nevíme, v čem vlastně spočívá. Musíme předpokládat, že to zkusí znovu. Dostat bombu do parku dalo hodně práce. Takové úsilí musí mít přiměřený cíl. Nenechají to jen tak.“

Dostali se blízko místa činu, a když prošli několika kontrolními stanovišti, ocitli se na trávníku Lafayettova parku. Stone se rozhlédl. Bylo ještě brzy, v parku se zatím pohybovalo méně lidí a všichni k tomu byli oprávněni. Park a jeho okolí policie nadále držela pro veřejnost uzavřený.

Stone se posadil na lavičku a dopíjel kávu, zatímco Chapmanová si ho prohlížela. „Je pravda, že jste tady svým způsobem žil?“

„Ano.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„Tak dobře, tohle nikam nevede.“

„Protestoval jsem. V téhle zemi se to smí.“

„Proti čemu jste protestoval?“

„Proti všemu, proti mnoha věcem.“

„Proč? Kvůli daním a tak?“

„No, nikdy jsem nevydělal dost peněz, abych platil daně.“

„Tak proti čemu?“

Stone se podíval k Bílému domu. „Jen proti věcem, o kterých jsem byl přesvědčený, že nejsou v pořádku.“

„A teď už v pořádku jsou?“

„Pochybuju.“

„Protestovat jste ale přestal.“

„To, že už v parku netrávím celé dny, ještě neznamená, že dál neprotestuju.“

„Věříte Weaverovi? Podle toho, co jste říkal, si vám ten člověk vyléval srdce. Zdál se oprávněně znepokojený.“

„Byl oprávněně znepokojený. Že se někdo pokusí o druhé 11. září v době, kdy on bude ve funkci. Jsem si jistý, že udělá, co bude moci, aby se to nestalo. A také jsem si jistý, že se pokusí přivlastnit si veškeré zásluhy, a jestli to půjde, nás odsune někam hodně dozadu.“

„Takže žádná špionská nebo zlodějská čest?“

„Spíš teď před námi vidím rvačku o body.“

Chapmanová zahodila prázdný kelímek do nedalekého koše a posadila se vedle Stonea. „Takže čekáme, co FBI zjistí o původu toho stromu a kdo měl příležitost umístit do něj bombu. A Weaver se pokusí vypátrat, kdo by v parku mohl být pravým cílem. Na nás moc práce nezbývá.“

„Proč v basketbalovém míči?“ zeptal se Stone najednou.

„Cože?“

„Když je bomba v kořenovém balu, proč ji ukládat do basketbalového míče? Zabere tak víc místa a jakýkoli otvor v pytlovině by mohl vyvolat podezření. Proč ji tedy jen nevecpat do zeminy?“

„Myslím, že na to znám odpověď. Vlhkost.“

Podíval se na ni. „Pokračujte.“

„Je jasné, že strom zasadí do země. A budou ho zalévat. Nejspíš hodně, protože budou chtít, aby se uchytil. Pokud by nešlo o dokonale vodotěsný mechanismus, pravděpodobně armádního původu, nemají výbušná zařízení vodu právě v oblibě. Ve skutečnosti může trocha kapaliny rozbušku ve velmi krátkém čase poškodit, nebo dokonce celou bombu vyřadit. Vložte ji však do basketbalového míče, a bude dokonale vodotěsná. Nebo přinejmenším dostatečně voděodolná.“

„Dobrá. Napadl by vás ale v této souvislosti jako první právě basketbalový míč?“

„Basketbal nehraju, takže ne, nenapadl.“ Narovnala shrbená záda. „Vy si tedy myslíte, že by právě výběr basketbalového míče mohl znamenat vodítko k pachateli?“

„Určitě je to možné. A protože u tohoto případu moc stop nemáme, nesmíme žádnou přehlédnout.“

„Znamená to, že jste přijal Weaverovu teorii, že kulomety a bomba pocházely od dvou samostatných organizací? Kulomety má na svědomí ta skupina z Jemenu a bombu neznámá osoba či osoby?“

„Asi bych přímo neřekl, že se k téhle teorii přikláním, ale je dostatečně zajímavá, abychom ji prověřili.“

„Proč tedy někdo vystřílel tolik kulek a nic netrefil?“

„Moc rád bych vám na tuhle otázku odpověděl. Podle mého názoru je zásadní.“

„Víte, tam, kde žiju, není basketbal tolik oblíbený.“

„Pravda. Stejně si ale neumím představit, že by se nějaká parta multimilionářů z Národní basketbalové asociace dala dohromady, aby někoho v Lafayettově parku vyhodila do povětří.“

„Jenže ti s bombou mohli být s hrou nějak spojení.“

Stone vyndal mobilní telefon a vytočil číslo. „Agente Grossi, tady Stone. Jsem V parku a mám pro vás nějaké informace a otázky.“ Pověděl agentovi FBI o schůzce s Weaverem a o teorii ředitele NIC ohledně případu. Pak se mu zmínil o svém nápadu s basketbalem.

„Dobře,“ prohlásil Gross. „Vyzvednu vás za dvacet minut a pojedeme tam, odkud strom přišel.“

Stone zavěsil a podíval se na Chapmanovou. „Přijede pro nás. Prověříme místo, odkud strom dodali.“

„Výborně. Tohle nicnedělání už mě nudí.“

Stone vstal a rozhlédl se kolem. Začal přecházet různými směry parkem a Chapmanová ho zvědavě pozorovala. Následky výbuchu už byly částečně odklizené. Malé značky tu zůstaly, takže to vypadalo, jako by v parku napadl bílý a oranžový sníh. Další důkazy budou technici nejspíš nacházet ještě celé týdny. Možná i roky. Představil si turistu, který objeví část ucha. Hezká památka na návštěvu v hlavním městě.

Skončil u kráteru. Chapmanová se k němu připojila.

„Tak, co se vám honí hlavou?“ zeptala se.

„Něco postrádám. Něco, co je zjevné, ale ještě nevím, co to je.“

34

„Nevěděl jsem, že jste s Rileym Weaverem takoví kámoši,“ ušklíbl se Gross, zatímco obratně řídil služební sedan cestou z D. C.

Stone seděl vedle něho, Chapmanová na zadním sedadle.

„Viděl jsem ho jen dvakrát v životě. Ani jednou to z mé strany nebylo dobrovolné. Takže za kámoše bych ho neoznačil.“

Gross se na něho podíval. „Proč tedy přišel za vámi, ne za mnou?“

„Jste pro něho konkurence. Já jsem jen chlápek mezi dvěma mlýnskými kameny.“

Gross se znovu ušklíbl. „Jestli opravdu chceme tuhle zemi chránit, měli bychom s tímhle vzájemným soupeřením skončit.“

„To mi přijde jako dobrý nápad,“ ozvala se Chapmanová. „Koneckonců jste všichni na jedné lodi.“

„Víte, agentko Chapmanová, celé je to poněkud složitější,“ odpověděl jí Gross a podíval se na ni do zpětného zrcátka.

„Jen proto, že to všichni tvrdíte, to ještě nemusí být pravda,“ odsekla.

„Podívejte, kdyby s námi lidé od NIC spolupracovali, všichni bychom měli jednodušší život.“

„A nenapadá vás, že všechny ostatní agentury říkají totéž o FBI?“ upozornil ho Stone.

Gross se odevzdaně zasmál. „Asi máte pravdu.“

„Weaver se stále učí, jak na to,“ pokračoval Stone. „Nechce, aby za jeho působení dopadla na USA nějaká velká rána. Pravděpodobně na tomhle případu pracuje bez přestávky a využívá všechny představitelné metody. Já jsem jedna z nich.“

„Kam vlastně máme namířeno,“ zeptala se Chapmanová po několika vteřinách ticha, když za sebou zanechali poslední ulice D. C.

„Do Pensylvánie,“ odpověděl Gross. „Odtamtud přivezli ten javor. Ze školky nedaleko Gettysburgu.“

„Vědí, že jsme na cestě?“ chtěl vědět Stone.

„Ne.“

„Dobře.“

„Neměli bychom to místo dát obklíčit agenty?“ zajímalo Chapmanovou.

„Jestli v tom někdo odtamtud měl prsty, určitě už zmizel. Když tam vrazíme s plnou parádou, ti, co zbyli, se zaseknou. Chci odpovědi a trocha jemnosti nemůže ublížit.“

O mnoho kilometrů později odbočili do vrat Lesní školky Keystone. Dlážděná cesta je dovedla k dlouhé přízemní nabílené budově se zelenou plechovou střechou. Vzadu za ní byly porůznu rozmístěné další budovy, menší i tak velké, aby se do nich vešly patnáct metrů vysoké stromy. Na parkovišti stálo několik zaprášených pick-upů, malé osobní auto a SUV. Stone, Gross a Chapmanová vystoupili a zamířili ke dveřím označeným cedulkou „Kancelář“.

Buclatá žena v příliš těsných džínsech je poslala dozadu do malé místnosti, kde za kovovým stolem seděl urostlý muž s telefonem u ucha. Mávnutím je přivítal a naznačil jim, aby se posadili na zbývající dvě židle. Když mu Gross ukázal odznak, řekl muž do telefonu: „Budu vám asi muset zavolat později.“

Zavěsil sluchátko, vstal, zastrčil si košili tam, kde mu vylézala z kalhot, a zeptal se: „Mohl bych ještě jednou vidět váš odznak?“

Gross došel blíž a podržel muži svůj průkaz a odznak před obličejem na několik dlouhých vteřin. Ani poté, co muž pohled odvrátil, Gross pouzdro nesklonil, jako by chtěl zdůraznit důležitost jejich přítomnosti.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se muž nejistě.

„Pro začátek byste se mohl představit,“ prohlásil Gross.

Muž si odkašlal. „Lloyd. Lloyd Wilder.“

„A vy to tady řídíte?“

„Jsem předák, ano. Už deset let. O co jde?“

Gross se usadil na kraji mužova stolu. Stone se opřel o stěnu a Chapmanová si sedla na židli. Všichni si prohlíželi Wildera, který nervózně polykal a málem se i se židlí převrátil.

„Podívejte,“ nevydržel nakonec Wilder mlčet, „ti chlapi mi tvrdili, že je všechno legální. Fajn, asi neměli všechny papíry, ale víte, kolik je kolem toho předpisů? Celej den bych je musel študovat, navíc se jen těžko sháněj lidi, co by byli ochotný tuhle práci dělat, a –“

Stone, který pochopil, o co jde, dříve než Gross, ho chladně přerušil. „Nejsme z imigračního. Ten odznak patří FBI, ne ICE.“

Wilder se postupně podíval na všechny tři. „FBI?“

Gross se předklonil, takže se teď muži díval z nepříjemné vzdálenosti přímo do očí. „FBI. Tenhle pán je z protiteroristického. Dáma pracuje pro britskou MI6.“

Wilder se na Chapmanovou nedůvěřivě podíval. „MI6? Jako James Bond?“

„Vlastně jsem lepší než Bond,“ mrkla na něho Chapmanová. „Jako starý dobrý James na steroidech.“

„A vaši ilegální dělníci nám můžou být ukradení,“ dodal Gross. „Ale jestli nebudete spolupracovat, ICE to bude zaručeně zajímat.“

Wilderovi spadla brada. „Jestli tu nejste kvůli nim, tak kvůli čemu?“

„Sledujete zprávy?“

„Jo, každý večer na ESPN.“

„Myslel jsem skutečné zprávy.“

„No, někdy ano. Proč.“

„Výbuch v Lafayettově parku?“ napovídal mu Gross. „Slyšel jste o tom?“

„To sakra jo. Všude se o tom mluví.“ Významně se na něho dívali, až zmateně uhnul pohledem. „Co s tím mám společného?“ zablekotal nakonec. „Jsme přesvědčení, že bomba byla uložená ve stromu, který dodal váš podnik.“

„Hele, děláte si ze mě legraci?“ usmál se Wilder vystrašeně. „Počkejte, vy asi nejste federálové, co? To bude nějakej vtip, že jo?“

Gross se k němu ještě více naklonil. „Když dojde k výbuchu bomby tak blízko prezidenta Spojených států amerických, neshledávám na tom, pane Wildere, vůbec nic zábavného. Vy snad ano?“

Mužův úsměv povadl. „Takže to myslíte vážně? Fakt jste policajti?“

„Opravdu jsme. A chceme vědět, jak se do jednoho z vašich stromů dostala bomba.“

Jak na něho dopadla plná tíha toho, co právě slyšel, začal Wilder zrychleně a mělce dýchat. „Ježíši! Bože můj.“ Začal se pohupovat dopředu a dozadu.

Stone došel k němu a v uklidňujícím gestu mu položil ruku na rameno. „Z ničeho vás neobviňujeme, pane Wildere,“ řekl. „Z vaší reakce je navíc znát, že o tom nic nevíte. Stejně byste nám však mohl pomoci. Zkuste se několikrát zhluboka nadechnout a uklidnit.“ Zmáčkl muži rameno.

Wilder se nakonec zklidnil a přikývl. „Udělám, co bude potřeba, abych vám pomohl. Myslím to vážně. Jsem patriot do morku kostí. Celý život jsem ve střeleckém spolku. Sakra, táta býval dokonce funkcionář.“

Gross se posadil naproti Wilderovi, zatímco Stone zůstal stát. „Povězte nám o všech lidech, kteří tu pracují,“ vyzval Stone Wildera.

Wilder vyndal složky zaměstnanců a následujících dvacet minut s nimi probíral jednoho po druhém.

„Tohle jsou všichni,“ prohlásil nakonec. „A na tom seznamu není ani jeden, který by měl dost rozumu, aby sestrojil bombu. Někteří těžko hledají správný konec lopaty. Ačkoli to může být i tím, že moje español nestojí za nic.“

Stone ukázal prstem na jedno jméno ze seznamu. „John Kravitz. To nezní jako španělské jméno.“

„Jo, taky není, jasně. Víte, nechci se vás dotknout, ale tady jste na falešné stopě,“ vysvětloval Wilder.

„Proč?“ chtěl vědět Stone.

„Má univerzitu.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že jsou to do jednoho hlupáci. A nic proti vaší práci, ale k čemu je mu při okopávání stromků univerzita?“

„Děláme tu i jiné věci. John vystudoval krajinotvorbu, zahradnictví a takové věci. Je skutečně dobrý zahradník. Vidí věci, které jiní přehlížejí. Proto jsme ho zaměstnali.“

„Jak dlouho u vás pracuje?“ zeptala se Chapmanová.

„Přibližně sedm měsíců. Nečekal jsem, že tu vydrží tak dlouho, ale asi je spokojený.“

„Byl tento týden v práci?“

„Každý den, dochvilný jako hodinky.“

„Kde je teď? Tady?“

Wilder se podíval na hodiny na stěně. „Měl by dorazit do půl hodiny. Bydlí jen asi osm kilometrů odsud po silnici v malém přívěsu na parkovišti u dálnice.“

„Co ještě nám o něm můžete říct?“ vyptával se Gross.

„Je mu asi třicet, hubený, vysoký jako vy,“ ukázal Wilder na Stonea. „Hnědé vlasy a kozí bradka.“

„S lidmi vychází dobře?“

„Podívejte, ti ostatní dají stěží do kupy dvě anglická slovíčka a jsem si jistý, že i ve svým jazyce jsou negramoti. Jak povídám, John má vejšku. Většinou si v polední pauze čte.“

„Víte něco o jeho osobním životě? O jeho politických názorech?“ zajímal se Gross.

„Ne. Ale říkám vám, že John by žádnou bombu nikam nedal.“

„Nehraje náhodou basketbal?“ napadlo Grosse.

„Co to s tím má společného?“

„Prostě mi odpovězte.“

„Říkal, že hrával na střední. Vzadu máme koš. Chlapi si tam házejí o pauzách, když právě nejsou na rozvozu.“

„Komu patří míč, se kterým hrají?“ zeptal se Stone.

„Míč? Pár jich tu máme. Vím, že jeden má i John.“ Wilder byl najednou zmatený. „Jak ta bomba souvisí s basketbalem?“

„Počkáme na Johna. Až dorazí, zavoláte si ho do kanceláře, ano?“ požádal Gross.

„Opravdu musíme –“

„Ano?“ zeptal se Gross důrazně.

„Ano,“ zašeptal Wilder.

35

Zatímco čekali na Kravitzův příjezd, Stone a Chapmanová se porozhlédli po okolí. Zdálky je opatrně sledovalo několik vystrašených dělníků z řad Latinoameričanů. Měli nejspíš obavy, aby dvojice agentů nepracovala pro ICE. Stone si jich příliš nevšímal. Něco však upoutalo jeho pozornost. Na budově za kanceláří objevil v dřevěném obložení několik děr a obrys toho, co tam bylo původně přišroubováno. Ukázal na místo Chapmanové, která však nechápala.

„Koš na basketbal,“ vysvětlil jí. „Tedy spíš místo, kde visel.“

„Někdo ho sundal?“

„Ale nevytmelil otvory a nepřetřel je.“

Když se vrátili zpátky a zeptali se na koš Wildera. Přísahal, že o něm nic neví.

„Ještě včera tam musel viset. Pár chlapů tam hrálo.“

Uplynula půlhodina, a přestože do práce dorazil půltucet lidí, Kravitz mezi nimi nebyl.

„Budeme potřebovat jeho adresu,“ usoudil Goss.

„Určitě o nic nejde,“ bránil svého zaměstnance Wilder.

Stone poodtáhl Grosse stranou. „S Chapmanovou za ním zajedeme na návštěvu a vy tu zůstaňte s Wilderem.“

„Myslíte, že v tom má prsty?“

„Nevím, co si právě teď myslet, takže to budeme raději předpokládat.“

„Můžu mu zavolat domů, zjistit, jestli je v pořádku,“ navrhoval Wilder, „a říct mu, ať přijde.“

„Ne,“ zakázal mu to Stone. „Žádné telefonáty. Zůstanete tu s agentem Grossem.“

Stone na Grosse kývl a agent FBI sáhl po pažbě pistole v pouzdru u pasu. Když to Wilder uviděl, opět začal zrychleně dýchat.

„Chcete, abych vám tam poslal nějaké místní posily?“ zeptal se Gross.

„Určitě by se mohly hodit,“ přitakal Stone. „Ale řekněte jim, ať přijedou bez sirén a drží se zpátky, dokud jim nedáme znamení.“ Gross přikývl. „Hodně štěstí.“

Za chvíli se už Stone s Chapmanovou ve služebním sedanu blížili k parkovišti přívěsů. Řídil Stone. A auto se řítilo plnou rychlostí po dálnici. Předjeli hlídkový vůz mířící stejným směrem. Policista za volantem se už chystal zapnout majáky a vůz porušující zákon zastavit, avšak Stone zpomalil, a jakmile se obě auta ocitla vedle sebe, ukázal mu okénkem svůj odznak. Policista na sedadle spolujezdce stočil okénko.

„Vy jste ta místní záloha?“ zeptal se Stone.

Policista přikývl. „Kvůli podezřelému z bombového útoku v Lafayettově parku?“

Stone přitakal. „Držte se za námi. Jasné?“

„Ano, pane,“ předpisově zareagoval na první pohled vzrušený mladý policista.

Stone znovu vytočil okénko a šlápl na plyn.

Chapmanová se na něho podívala a všimla si pistole ve Stoneově podpažním pouzdru.

„Co je to za zbraň?“ zajímala se.

„Tu byste nepoznala.“

„Proč myslíte?“

„Třeba proto, že je starší než vy.“

„Znám většinu obvyklých výrobků. Amerických, evropských včetně ruských, i čínských.“

„Tenhle není obvyklý.“

„Poznám i některé méně známé modely.“

„Nevyráběla se hromadně.“

„Omezená série?“

„I tak by se to dalo nazvat.“

„Kolik se jich vyrobilo?“

„Jedna.“

Dojeli na parkoviště přívěsů, Stone zaparkoval u cesty a ke Kravitzovu domovu pokračovali pěšky. V okolí bylo na trvalých základech postaveno přibližně pětadvacet přívěsů a parkoviště obklopoval hustý les. Policisté se drželi asi deset kroků za nimi po obou stranách úzké štěrkové cesty, jediné spojnice s hlavní silnicí.

„Jestli sestrojil tu bombu, mohl by mít v přívěsu nastraženou nějakou past,“ upozornila Chapmanová.

„Také mě to napadlo.“

„Takže mu jen tak zaklepeme na dveře?“

„Přizpůsobíme se podle situace.“

Chapmanová se zatvářila znechuceně. „Fajn, jsem ráda, že máte tak dokonale připravený plán.“

„V takovýchhle situacích bývají všechny plány k ničemu. Musíte profesionálně reagovat na to, čemu čelíte. To je ten nejlepší plán ze všech.“

Přívěs stál kousek stranou od ostatních a vedla k němu štěrková cestička. Před ním byl zaparkovaný starý, prorezavělý pick-up s oprýskávajícím lakem. Zkontrolovali, jestli je vůz prázdný, a ukryli se za ním.

Stone se podíval na policisty v uniformách a rukou jim naznačil, kde mají zaujmout pozice. Jakmile byli všichni připraveni, křikl: „Johne Kravitzi?“

Odpovědi se nedočkal.

„Johne Kravitzi? Jsme federální agenti. Chceme, abyste vyšel ven tak, abychom vám viděli na ruce. Okamžitě.“ Nic.

Chapmanová se na Stonea podívala. Dívali se na něho i oba policisté.

„Co teď?“ zeptala se.

„Teď na to půjdeme po zlém,“ odtušil Stone. „A to znamená?“

Stone upřel pohled na bílou propanbutanovou nádrž vpředu na přívěsu. Vytáhl pistoli. „Kravitzi, máte pět vteřin, abyste vyšel ven, nebo proženu kulku vaší plynovou nádrží a pošlu vás rovnou do pekla.“

„Zešílel jste?“ zasyčela Chapmanová.

Oba uniformovaní policisté se po sobě dívali, jako by přemýšleli, jestli by raději neměli zatknout Stonea. „Dvě vteřiny, Kravitzi,“ křikl Stone. Postavil se do střelecké pozice a zamířil na nádrž. „Stone!“ vyjekla Chapmanová. „Všechny nás zabijete!“

„Vteřina, Kravitzi!“

Dveře přívěsu se otevřely a Kravitz vyšel ven s rukama nad hlavou. Vypadal, jako by právě vstal z postele. „Nestřílejte,“ prosil úpěnlivě. „Nestřílejte, nejsem ozbrojený. Sakra, co po mně chcete? Jen jsem zaspal. To už i kvůli takový blbosti posílaj federály?“

Stone v odrazu v okně přívěsu zahlédl záblesk světla. Okamžitě si uvědomil, o co jde, a zaječel: „Všichni na zem! Hned!“ Popadl Chapmanovou za paži a stáhl ji dolů. Koutkem oka zahlédl, jak na zem zalehli i oba policisté. Kravitz dál stál vzpřímený a s nechápavým výrazem. Stone pustil Chapmanovou, otočil se na záda, zamířil pistolí do lesa a vystřelil. V okamžiku, kdy stiskl spoušť, vyletěla z hloubi lesa kulka. Oba výstřely tak těsně po sobě připomínaly malý výbuch. Chapmanová se řídila Stoneovým příkladem, také během vteřiny tasila a ze svého Waltheru šestkrát vystřelila stejným směrem jako on.

Kulka z lesa zasáhla Kravitze přímo doprostřed hrudníku, vyletěla zády a zaryla se do bočnice přívěsu. Kravitz ještě vteřinu nehybně stál s vytřeštěnýma očima, jako by si neuvědomoval, že je postřelený. Pak se zhroutil na zem. Stoneovi bylo jasně, že je mrtvý, ještě než dopadl na štěrk. Dalekonosná munice je při zásahu do středu hrudníku téměř vždy smrtelná.

Než se kdokoli stačil pohnout, Stone už stál a utíkal k lesu. Prohlédl si linii jeho okraje a přes rameno křikl: „Zkontrolujte, jestli dýchá. Jestli ano, udělejte, co umíte, a zavolejte záchranku. Pak zajistěte místo činu a přivolejte posily. Chapmanová, se mnou. Skloňte se.“

Když vstoupil do lesa, už utíkala za ním.

„Byla to kulka z dalekonosné pušky,“ zavolal na ni. „Hledejte jakýkoli pohyb od vzdálenosti pěti set metrů.“

„Jak jste vůbec věděl, že tam někdo je?“

„Zahlédl jsem odraz optiky v okně přívěsu. S pistolí jsem proti odstřelovači neměl šanci, ale doufal jsem, že mu zkazím ránu.“

Po několika minutách marného hledání doběhli zpátky k přívěsu. „Nejspíš jste mi zachránil život,“ řekla Chapmanová cestou.

„Nebyla jste terč.“

„Přesto.“

„Rádo se stalo.“

Policistů u přívěsu se zeptal: „Jak to vypadá?“

Jeden z nich zavrtěl hlavou. „Mrtvý. Zavolali jsme posily.“

„Dobrá. Rozmístěte silniční kontroly a pošlete týmy prohledat prostor v okruhu půl druhého kilometrů. Nejspíš už je pozdě, ale musíme to zkusit.“

Policista popadl vysílačku, aby vše zařídil.

„Dávejte pozor a pojďte se mnou,“ vyzval Stone Chapmanovou.

Pečlivě si prohlédli mrtvolu. Kravitz ležel na zádech, ruce a nohy roztažené, otevřené oči upřené k modré obloze. V místě, kudy kulka vstoupila do těla, se mu na košili rozlévala rudá skvrna.

„Jediná rána,“ oznámil Stone. „LK.“

„LK?“

„Levá srdeční komora. Já při střele na tělo dával přednost aortě.“

„Děláte si legraci, že?“

Stone se na ni ani nepodíval, ale dál si prohlížel Kravitzovo tělo. „Vědět, jak lidské tělo funguje, je součást znalostí každého dobrého odstřelovače.“

„No, asi už víme, že Kravitz měl s výbuchem té bomby něco společného.“

„A někdo ho zastřelil, aby s námi nemohl mluvit. To je teď jasné. Jasné ale není, jak věděli, že sem dnes dopoledne přijedeme.“

Chapmanová se rozhlédla. „Chápu, jak to myslíte. Nikomu jsme to neřekli. Gross nás v parku vyzvedl z náhlého popudu. Wilder nikomu zavolat nemohl, protože s ním je Gross.“

Stone najednou ztuhnul. „Sakra!“

„Co je?“

Neodpověděl. Rychle do telefonu zadal číslo agenta FBI. Telefon zvonil a zvonil, až se nakonec hovor přepnul do hlasové schránky. Stone uniformovaným policistům přikázal zůstat na místě činu a vyčkat na posily. Poté se stošedesátkou řítil po dálnici zpátky do lesní školky, zatímco Chapmanová svírala opěrku sedadla, až jí zbělely klouby. Cestou povolal další uniformované hlídky, které měly dorazit ke školce. Když odbočil na parkoviště, hned mu bylo jasné, že něco není v pořádku. Ukázal na stopy po protáčejících se pneumatikách na asfaltu. „Když jsme odjížděli, ještě tu nebyly. Někdo odsud hodně pospíchal pryč.“

Nepočkal na příjezd policejní hlídky. Tasil pistoli a vykopl dveře kanceláře. Žena, která je poslala za Wilderem, ležela na podlaze a uprostřed čela měla otvor po kulce. Stone naznačil Chapmanové, aby ho kryla, a pokračoval k zadní kanceláři. Přikrčil se a kryl se za stěnou, volnou rukou otočil koulí na dveřích a postrčil dveře dovnitř. Poté ustoupil a zaujal pozici, z níž měl do kanceláře volnou palebnou linii.

Z místa, kde stála, to Chapmanová uviděla jako první. Rychle se nadechla a Stone k ní přiskočil.

V kanceláři na podlaze ležel Wilder. I přes vzdálenost, která je od něho dělila, oba viděli, že mu chybí podstatná část obličeje.

„Brokovnice,“ zašeptal Stone.

Pohnul se vpřed, pistoli držel namířenou přímo před sebe a byl připravený vystřelit, jakmile by to bylo nutné. Po několika vteřinách dal znamení, že je v místnosti bezpečno.

Chapmanová se postavila vedle něho a oba se dívali na mrtvolu zvláštního agenta Toma Grosse ležícího za stolem s pistolí v ruce. V hrudníku měl dva průstřely. Stone k němu přiklekl a zkontroloval mu tep. Nakonec jen zavrtěl hlavou. „Nežije. Kurva! Kurva!“

„Co se to sakra děje?“ nechápala Chapmanová a dál se dívala na mrtvolu před nimi.

Stone se rozhlédl. „Rozdělili nás a přehráli,“ konstatoval. „Jako by věděli, co uděláme, ještě dřív než my.“ Klekl si a dotkl se hlavně pistole. „Teplá. Vystřelil z ní před chvilkou.“

„Třeba některého zasáhl.“

„Třeba.“ Rozhlédl se po místnosti po dalších stopách krve, ale žádné nenašel. Ukázal na protější stěnu, do níž se zaryla kulka. „Nejspíš jediná Grossova rána, než ho dostali. Aspoň se pokusil bojovat.“

„Co teď uděláme?“ Uslyšeli blížící se sirény.

„Nevím,“ řekl Stone se svěšenou hlavou. „Opravdu nevím.“

36

„Čí to byl nápad, nechat zvláštního agenta Grosse samotného?“

Stone s Chapmanovou seděli u dlouhého stolu ve washingtonské úřadovně FBI naproti čtyřem zamračeným mužům a jedné rozčilené ženě.

„Byl to můj nápad,“ prohlásil Gross. „S agentkou Chapmanovou jsme odjeli na parkoviště přívěsů najít Johna Kravitze a agent Gross zůstal hlídat Lloyda Wildera.“

„Věděli jste, jestli některý z ostatních zaměstnanců lesní školky byl nějak zapojený do bombového spiknutí?“ zeptala se žena, která se představila jako zvláštní agentka Laura Ashburnová. Na sobě měla černý kostým a hnědé vlasy nosila stažené dozadu do ohonu. Bylo jí přibližně čtyřicet, byla středně vysoká, měla příjemné rysy a pěstěnou postavu, její oči však připomínaly černé body, které se dokázaly provrtat vším, co jim stálo v cestě. A teď jim v cestě stál jedině Stone.

„To jsme nevěděli. A stále to nevíme.“

„A přesto jste ho tam nechali bez zajištění?“ ozval se jeden z mužů.

Než Stone stačil odpovědět, přidal se další: „Odjeli jste s agentkou Chapmanovou a měli jste také zajištěnou podporu místní policie. Tom Gross však ne. Zůstal sám.“

„Měl jsem agentku Chapmanovou s Grossem nechat a zavolat si podporu cestou na parkoviště přívěsů,“ usoudil Stone.

„Neexistovala síla, která by agenta Grosse odradila,“ vložila se do hovoru Chapmanová.

Všech pět agentů FBI se na ni podívalo. „Když musíte udržet pod kontrolou potenciálně nepřátelskou situaci,“ řekl jeden z nich, „a v blízkosti máte potenciálního pachatele bombového útoku, většinou skutečně nemáte čas probírat to po telefonu.“

Tentýž muž se vzápětí podíval na Stonea. „Jestli mám správné informace, u přidružené agentury NSC pracujete teprve krátkou dobu.“

„To je pravda.“

„Nejste ale tak trochu starý, abyste se vrhl do nových vod?“

Stone neodpověděl, protože netušil, co by měl říct.

Ashburnová otevřela složku a dodala: „Moc jsem toho o vás, Olivere Stone, nezjistila. Tedy až na impozantní kariéru u filmu.“ Výsměch v jejím hlase odpovídal výrazům obličejů jejích čtyř kolegů.

„Poměrně zelenáčská chyba na člověka vašeho věku,“ dodal agent sedící úplně vlevo. „Opustit jiného agenta v nebezpečné situaci.“ Předklonil se. „Co máme podle vás říct jeho manželce? Jeho čtyřem dětem? Máte nějaké nápady? Moc rád bych si je vyslechl, agente Stone.“

„Řekl bych jim, že její manžel a jejich otec zemřel v boji. Jako hrdina. Tohle bych jim řekl.“

„Jsem si jistá, že to jim uleví,“ jízlivě odpověděla Ashburnová.

„Zůstal jste někdy při plnění úkolu sám?“ přidal se další agent. „Pochybuju, protože chlap jako vy se nejspíš neustále kryje. Pokaždé má za zády dostatečnou sílu.“

„Vůbec nevíte, o čem mluvíte,“ přerušila je Chapmanová. „Dnes zachránil život mně a dvěma policistům. Poznal, že v lese je odstřelovač, zatímco my ostatní jsme jen stáli a dloubali se v nose. A kdybyste o jeho minulosti věděli polovinu toho, co vím já, nikdy byste tu neseděli a negrilovali ho kvůli –“

„Jeho minulost mi může být ukradená. Zajímá mě výhradně současnost,“ odsekla jí Ashburnová.

„Pak byste si ovšem měla svůj postup ověřit u nadřízených, protože –“

Stone ji položil ruku na paži. „Ne,“ požádal ji potichu.

Ashburnová zavřela svůj blok. „O této události vypracujeme hlášení, jehož zásadní částí bude důrazné doporučení na vaše stažení z případu a zahájení kompletního vyšetřování, případně na disciplinární potrestání, možná i trestní obvinění vůči vám.“

„To je prostě neuvěřitelné,“ neudržela se Chapmanová.

Ashburnová se na ni pronikavě podívala a její oči připomínaly jámy připravené k odpálení raket. „Nevím, jak to chodí za mořem, ale tady jsme v Americe. Za své činy tu neseme odpovědnost.“ Podívala se na Stonea. „Nebo za svou nečinnost, což je také možné.“ Znovu se vrátila pohledem k Chapmanové. „Můžu vám něco poradit? Na vašem místě bych si našla nového parťáka.“

Agenti všichni současně vstali a opustili místnost.

Chapmanová se obrátila na Stonea. „Takhle se tu k sobě chováte normálně?“

„Většinou jen když si to zasloužíme.“

„A myslíte, že tohle je ten případ?“

„Zemřel správný chlap. Neměl zemřít. Někdo to musel zavinit. A já jsem k tomu účelu stejně vhodný jako kdokoli jiný.“ Vstal. „A třeba mají pravdu. Třeba už jsem na to opravdu starý.“

„Tomu přece sám nevěříte, že ne?“

Stone neodpověděl. Opustil místnost i washingtonskou úřadovnu, vyšel na ulici a kráčel dál. Noční vzduch byl svěží, obloha bez mráčku. Protože ve Verizon Centru se konala jakási akce, provoz tam vázl a ozývalo se troubení.

Cestou přemýšlel o posledních okamžicích strávených s Tomem Grossem. Skutečně nepomyslel na jeho bezpečí. Chtěl vyrazit za Johnem Kravitzem. Po pravdě řečeno byl přesvědčený, že Gross bude ve větším bezpečí, pokud se za možným bombovým atentátníkem vypraví on. Vůbec ho nenapadlo, že by někdo mohl Kravitze zabít a zaútočit na lesní školku. Ti lidé museli mít k dispozici velké zdroje, dobré informace a pevné nervy. Působivá kombinace.

Najednou ho cosi napadlo a vytočil číslo, které mu na sebe nechal Riley Weaver. Chtěl vědět, zda již Weaver má seznam akcí, které se měly konat v Lafayettově parku. Najde-li se v tomto seznamu nějaká stopa, chtěl po ní Stone vyrazit. Hovor někdo přijal. Stone se představil a požádal o Weavera. Muž ho nechal čekat, ale za několik vteřin se vrátil.

„Prosím, na toto číslo již nevolejte.“

Linka oněměla a Stone pomalu uložil telefon zpátky do kapsy. Vysvětlení pro takové odmítnutí bylo jasné. Weaver už věděl, že Stone udělal chybu, která stála agenta FBI život. Kvůli tomu ho teď vyškrtli ze seznamu spolupracovníků NIC. Navždy.

Jak míjel blok za blokem, dařilo se mu stále více se soustředit a nerušil ho ani okolní noční život D. C. Běžci na Mailu, turisté s mapami v rukách, skupinky na tahu putující od jednoho podniku k druhému a muži i ženy v oblecích a kostýmech s naditými aktovkami, vracející se domů s rameny svěšenými starostmi.

Zabít Kravitze dávalo smysl, byl-li do bombového útoku skutečně zapletený. O jedna ústa, která mohla zradit, méně. Museli parkoviště přívěsů hlídat a být tam připraveni zabíjet, když se Stone ukázal. Existovala však další teorie, která snad byla ještě znepokojivější.

Věděli, že tam jedeme.

Aby to bylo možné, museli je buď sledovat, nebo být o krok před nimi. Oba scénáře představovaly vážné důsledky a také možnost, že strážci zákona mají mezi sebou zrádce. Ale proč lesní školka? Podílel se na spiknutí i Lloyd Weaver? Pokud ano, pak byl vynikající herec. Ta žena z kanceláře? krajně nepravděpodobné.

Tom Gross? Proč ho však zabíjet? Řídil pátrání, ale bylo ho možné bez problémů nahradit. Zabití agenta FBI navíc vedlo jen k tomu, že všichni jeho kolegové ještě zvýší už tak soustředěné úsilí, aby zjistili, kdo stál za incidentem v Lafayettově parku. Nedávalo to smysl. Vůbec.

Došel na místo, ukázal svůj odznak, aby ho pustili za zábrany, a ocitl se v Lafayettově parku. Znamenalo to, že jeho průkaz nadále platil. Zatím. Posadil se na lavičku a obhlížel okolí, kde stále probíhalo vyšetřování. V duchu si promítal nedávné události, ale nedokázal je zformovat do něčeho pevného. Stále jako by se pohyboval v mlze. Jakmile se soustředil na něco snad slibného, vypařilo se to.

Obrátil pohled na Bílý dům přes ulici. Výbuch bomby bezpochyby narušil prezidentovo přesvědčení o tom, že jeho bezpečí je dokonale zajištěno. Profesionální ego všech bezpečnostních složek podílejících se na ochraně tohoto kousku země utržilo tvrdou ránu.

Hell’s Corner, Pekelný kout, napadlo Stonea, dostál svému názvu.

Když zvedl hlavu, uviděl, že k němu přichází nějaký muž. Částečně ho to překvapilo, částečně vůbec ne. Zhluboka se nadechl a čekal.

37

Členové Camel clubu bez svého vůdce posedávali v bytě Caleba Shawa ve virginské Alexandrii, s výhledem na řeku Potomac. Caleb právě všem kromě Reubena nalil kávu a čaj. Mohutný muž si přinesl vlastní placatici s něčím zaručeně silnějším než Earl Grey.

Annabelle na sobě měla černou sukni, mokasíny a džínovou bundu. Promluvila jako první a její hlas zněl unaveně. „Jak špatné to je, Alexi?“

Alex Ford, stále ještě v obleku a s kravatou, jak přišel rovnou z práce, se na sedacím polštářku předklonil, usrkl kávy a odpověděl: „Hodně špatné. Zemřel agent FBI a tři další lidé, včetně přinejmenším jednoho podezřelého z bombového útoku.“

„A vinu za to dávají Oliverovi?“ chtěl vědět Caleb s nádechem rozhořčení.

„Ano,“ přitakal Alex. „Je jedno, jestli oprávněně nebo neoprávněně. Říkal jsem Oliverovi, že existuje spousta lidí, kterým vadí, že se podílí na vyšetřování, a teď se začínají ozývat.“

Harry Finn se opíral o stěnu. Dopil kávu a odložil šálek. „Znamená to, že když z Olivera udělají obětního beránka, podaří se jim ho z vyšetřování vyšachovat?“

„Správně. Ačkoli jak znám Olivera, nejspíš se z toho, co se stalo, obviňuje sám.“

„Když jdeš po teroristech, může někdo přijít k úhoně,“ zabručel Reuben. „A to oni ho povolali do práce, sám se o ni neucházel.“

„To mě na tom štve nejvíc, Alexi,“ přidala se Annabelle. „Nic z toho nemusel dělat. Teď riskuje život, a ještě mu dávají vinu za něčí smrt.“

Alex rozpřáhl paže. „Annabelle, nebuď naivní. Tohle je Washington. Tady není nic fér.“

Odhrnula si dlouhé vlasy z obličeje. „To mi na náladě moc nepřidá.“

„Probíhá vyšetřování. Vlastně už dvě. Samozřejmě pokračuje hon na ty teroristy. Ale teď spustí nové, týkající se okolností smrti agenta Grosse a těch dalších lidí. Úkolem bude stanovit, jestli existují důkazy o zanedbání nebo zlém úmyslu.“

„A to se bude týkat Olivera, že?“ ověřovala si Annabelle.

„Ano.“

„Co by se mu mohlo stát? V nejhorším případě?“ chtěl vědět Caleb.

„V nejhorším případě? Podle toho, jak se to vyvine, by mohl skončit ve vězení. Ale to je nepravděpodobné. Spíš ho odvolají z případu. To je mnohem pravděpodobnější. Dokonce ani s přáteli na vysokých místech tomu nedokáže dlouho odolávat. Především tehdy, jestli se toho chytí média.“

„Jako zlý sen,“ kroutil hlavou Caleb. „Jestli se do toho pustí média, začnou pátrat v Oliverově minulosti.“

„Vždyť oficiálně žádnou minulost ani nemá,“ poznamenal Reuben.

„Přesně tak,“ přitakal Caleb. „Tak to myslím. Právě proto se nezastaví před ničím, aby se dozvěděli, kdo doopravdy je.“

„Vládě by se to nelíbilo,“ uvažoval Alex.

Reuben vědoucně přikývl. „Sakra hodně toho ví, spoustu věcí. Kdyby vyšly najevo, hodně lidí by poškodily.“

„Myslíš věci kolem divize 666?“ zeptala se Annabelle.

„Přesně tak.“

„Nemyslíš… Nebojíš se, že by se ho vláda mohla pokusit umlčet?“ hlesla.

Caleb se zatvářil uraženě. „Tady nejsme v Sovětském svazu, Annabelle. Nevraždíme vlastní lidi.“

Annabelle se podívala na Alexe, který rychle uhnul pohledem. „Dobře, tak či onak pomohl každému z nás,“ prohlásila. „Což mě vede k otázce, proč tu vlastně přemýšlíme, jestli mu máme, nebo nemáme pomoct.“

„O to ani tak nejde,“ upozornil ji Alex. „Spíš jde o to, jestli mu nějakou snahou o pomoc spíš neublížíme.“

„Jak by se to mohlo stát?“ podívala se nechápavě. „Zrovna teď jdou všichni proti němu. Potřebuje nás. Nikdo jiný mu nezbyl.“

„V tomhle ohledu se vyjádřil naprosto jasně,“ pokrčil rameny Alex. „Nechce, abychom mu pomáhali.“

„Ale jen proto, abychom se nevystavovali nebezpečí,“ odsekla. „A pokud jde o mě, to není dost dobrý důvod.“

Vstala. „Takže mu jdu pomoct, ať chce nebo nechce.“

38

James McElroy se posadil ke Stoneovi na lavičku, zatímco jeho ochranka se držela opodál. Svou hůlku opřel o podničku lavičky. „Chapmanová mě informovala,“ prohlásil McElroy.

„Samozřejmě.“

„Řekla, že jste jí zachránil život.“

Stone neodpověděl.

„Přesto to pro nikoho z nás nebyl dobrý den.“

„I tak by se to dalo říct.“

„A vy si to dáváte za vinu?“

Stone se na něho podíval. „Neměl bych snad?“

McElroy o jeho slovech přemýšlel. „Asi by mě zklamalo, kdybyste odpověděl jinak. Za ta léta jsem si zvykl ukazovat prstem a brát to jako samozřejmost. Ale vím, že u vás to tak není a nikdy nebylo. Stejně tak u mě.“

„Takže mě stáhnou z případu?“

„Chcete to?“

„Nemám rád nedokončenou práci.“

„Rád bych vám dal konečnou odpověď, ale nemohu.“

„Prezident si mnou není jistý? Už mi to jednou udělal.“

„Je politik. Nemá to jednoduché. Asi hlavně proto jsem se na toto pole nenechal nikdy zatáhnout. Role špiona je podstatně jednodušší.“

„Takže než se dozvím výsledek, můžu pokračovat v pátrání?“

„Na to bych si troufl odpovědět kladně.“

„Víc vědět nepotřebuju.“

„Doneslo se mi, že vás navštívil Riley Weaver.“

„Navštívil.“

„Co vím, tak má strach. Vidí, že na horizontu se objevuje něco velkého. A myslí si, že to, co se stalo, by s tím mohlo souviset? Že šlo jen o první krok?“

„Řekl bych, že tomu věří.“

„A vy?“

„Protože útok v parku nedává žádný smysl, je dost pravděpodobné, že byl součástí něčeho jiného.“

„Většího než nechat vybuchnout bombu a střílet z kulometů prezidentovi takřka pod okny? Bože, pak bychom mohli mít velké potíže.“

Sice se snažil, aby jeho slova nevyzněla příliš vážně, ale z jeho znepokojeného výrazu a pohledu očí bylo jasné, že i McElroy má nepříjemnou předtuchu. „Napadá vás, co by to něco jiného mohlo být?“

Stone se na něho podíval. „Fuat Turkekul.“

„Co je s ním.“

„Nevěřím na shody náhod.“

„Myslíte tím fakt, že byl v parku v době útoku.“

„Myslím, že někdo ve vašem potravním řetězci o tom něco ví.“

„Proč ho tedy nezabili?“

„Tím by nám poskytli jednoduchou odpověď. Tak prosté to ale není.“ Ohlédl se po mužích z McElroyovy ochranky. „Cítíte se na krátkou procházku?“

„Jestli mi pomůžete, pak ano. Kolena už nejsou, co bývala, a obávám se, že ani předtím za moc nestála.“

Oba staří známí kráčeli po cihlami dlážděné cestě. Stone McElroye podpíral rukou pod loktem a nejvyšší britský špion se při krátkých krůčcích opíral o hůlku.

„Nějaké teorie?“ zeptal se McElroy.

„Vědí všechno dříve než my. A aby toho nebylo málo, vědí, co se chystáme udělat, ve stejném okamžiku, kdy se rozhodneme o dalším postupu.“

„Tedy nějaký zrádce?“

Stone přikývl. „Napadá vás někdo?“

„Zabýval jsem se tím podezřením skutečně důkladně, ale nedokázal jsem najít nikoho, kdo by byl důvodně podezřelý. Hodně mě to štve.“

„Máte tedy podobné podezření?“

„Vždy jsem si na něco takového dával pozor. Obvykle se ukázalo, že právem. Souhlasím s vámi, že druhá strana jako by neustále byla o krok před námi. Jen nevím, jak to dělají.“

„Mohli bychom nastražit past. Poslat informaci jen přes jeden kanál a zjistit, jestli se ocitla v nesprávných rukách.“

„Nevěřím, že ten, kdo to dělá, by se na něco podobného chytil.“

„Nestojí to za pokus?“

„Ale tím bychom podezřelého varovali.“

„Jsou-li tak dobří, jak si myslím, pak už dávno vědí, že máme podezření.“

„Obávám se, že už se budu muset posadit, Olivere.“

Stone příteli pomohl k další lavičce a posadil se vedle něho. „Něco mi řekněte,“ požádal. „Donutilo to, co se stalo, Turkekula nějak změnit plány? Došlo k nějakým úpravám mise?“

McElroy neodpověděl přímo. „Mise by se samozřejmě změnila, kdyby Fuata zabili,“ zdůraznil. „Změnila by se natolik, že bychom od ní upustili. Člověk by si mohl myslet, že právě tohle byl cíl útoku.“

„Jenže on není mrtvý, takže musíme přemýšlet o alternativních důvodech.“

„Žádný mě nenapadá.“

„Zatím, ale budeme o tom muset dál přemýšlet.“

„Nebudete to mít lehké. FBI se vás pokouší zničit. Ředitel už měl schůzku s prezidentem. Také jsem byl poctěn společností vašeho nejvyššího a udělal jsem, co bylo v mých silách, abych ho přesvědčil, že žádosti o vaše odvolání jsou nepodložené.“

„Dokud mě nezastaví, budu pokračovat.“

„To poměrně přesně shrnuje naše profesionální životy, Olivere.“

„Ano, to ano.“

„Přeji vám hodně štěstí.“

„Budu ho potřebovat.“

„Také se vám bude hodit toto.“

McElroy vyndal z kapsy paměťovou flashku a podal ji Stoneovi. „Co to je?“

„Předběžná zpráva FBI o útoku v lesní školce.“ Když viděl, jak si Stone flashku nejistě prohlíží, ještě dodal: „Mimochodem, nechal jsem do vašeho domku doručit i počítač.“ Odmlčel se. „Umíte s ním pracovat, že?“

„Zvládnu to. A díky.“

„Nashledanou.“

McElroy vstal a se ztuhlýma nohama pomalu odcházel.

39

Stone se na židli pohodlně opřel, promnul si oči a zívl. Nalil si poslední kávu do hrnku a rozhlížel se po interiéru svého malého domku, až nakonec jeho pohled spočinul na nablýskaném novém laptopu. Mezi ostatními věcmi vypadal takřka nepatřičně, jako by měl na stěně originál od Picassa.

Informace na flashce od McElroye nicméně byly podstatně zajímavější než počítač sám o sobě. Lidé od FBI, bezpochyby hnaní touhou pomstít vraždu jednoho z nich, provedli velmi důkladné vyšetřování a prohlídku lesní školky i přívěsu. Co našli, bylo sice usvědčující, nicméně nijak překvapivé.

Stone si v duchu odškrtával jednotlivé body.

Pozorný agent si všiml, že krátká sekce betonových tvárnic tvořících základy pod Kravitzovým přívěsem má mírně odlišný odstín. Odstranili je a dostali se do prostoru pod přívěsem, kde objevili materiály k výrobě bomb spolu se dvěma basketbalovými míči, oběma rozříznutými na poloviny.

Pátrání v minulosti Johna Kravitze odhalilo, že skutečně vystudoval univerzitu, jak se nezapomněl zmínit jeho šéf. Co jim však Wilder neřekl, nebo to spíš nevěděl, byl fakt, že Kravitze v minulosti během protestů proti politice vlády dvakrát zatkli. Jeho protesty měly široký záběr – od boje proti válce až po výzkum kmenových buněk. Také objevili jeho mobilní telefon se jmény a adresami určitých lidí, které vláda sledovala.

Kravitzovi sousedé tvrdili, že se v posledních několika týdnech choval podezřele, Stone se však spíše domníval, že jde jen o jejich snahu udělat se důležitými, protože nedokázali popsat jediný příklad něčeho podivného, až na to, že se jim v sousedství náhle vyrojili policisté a na dveře zaklepali agenti FBI.

Podle záznamů školky a výpovědí tamějších zaměstnanců měl Kravitz na pracoviště volný přístup před naložením javoru na náklaďák a jeho odvozem do D. C. I po pracovní době, protože měl klíče od zvláštního skladu, kde se strom připravoval k odeslání. Vložit bombu do kořenového balu takto velkého stromu, i když byla uložená v basketbalovém míči, by nebylo pro člověka s Kravitzovými zkušenostmi nic těžkého, tvrdila zpráva. Zakrýt případné stopy by nebyl problém, kořenový bal byl navíc obalen pytlovinou.

Kravitze zasáhla kulka z pušky, která mu prošla srdcem a na místě ho zabila. Stone se nechtě obdivoval umění střelce, protože ten musel zachovat pevné nervy i chladnou hlavu v okamžiku, kdy na něho pálili Stone i Chapmanová. Sekretářku v lesní školce zabila střela z pistole ráže.45, Lloyda Wildera výstřel z brokovnice do obličeje a Toma Grosse dvě rány.45 do hrudi. Agent FBI vystřelil jednou, kulka skončila ve stěně.

Dvě různé zbraně použité při útoku znamenaly přinejmenším dva útočníky. Brokovnice je problematická zbraň. Vždy sice smrtící, ale zblízka velmi hlučná. Pistole se dají opatřit tlumičem. Nikdo však nic neslyšel, psalo se v hlášení. Nebylo to tak nepravděpodobné, jak by se na první pohled mohlo zdát. Cestou tam s Grossem a Chapmanovou si Stone všiml, že školka leží dál od silnice. Výstřely by tedy nejspíš nezaslechl nikdo v autech projíždějících kolem. A ti, kdo ve školce tou dobou pracovali, se pohybovali daleko od hlavní budovy. Kancelářská budova navíc byla nízká a dlouhá, takže by zaměstnancům stejně blokovala výhled na příjezdovou cestu a parkoviště. Lesní školky jsou navíc poměrně hlučná místa, s mnoha neustále pracujícími stroji. Přesto byli všichni zaměstnanci podrobeni výslechu a přísahali, že nic neviděli ani neslyšeli. V kancelářích zůstali jen tři lidé, a ti byli do jednoho mrtví.

Stone se zaklonil a napil kávy, zatímco venku začínalo svítat.

Kravitz tedy byl součástí spiknutí a zabili ho, když se objevili policisté. Krátce, stručně, dávalo to smysl. Důkazů bylo všude dost. Podepsat, zapečetit, předat. Zaškrtnout políčko. Jenže jaký vůbec mohl mít útok na lesní školku smysl? Byl snad Lloyd Wilder také součástí spiknutí? Nic tomu nenasvědčovalo. Stone mu navíc viděl do tváře, když mu vysvětlili, proč za ním přijeli. V životě už viděl dost lhářů. Věřil, že Wilder nic nepředstíral. Sekretářka? Hloupost. Žádné důkazy pro něco špatného.

Stone před domkem zaslechl kroky. Rychle zavřel laptop a místnost se ponořila do tmy. Stejně jako při návštěvě Rileyho Weavera, i tentokrát vyndal pistoli a přikrčil se za stolem tak, že měl oči jen těsně nad úrovní jeho desky. Tyhle pozdně noční neohlášené návštěvy už mu začínaly jít na nervy.

Silueta ve dveřích patřila ženě. Poznal to podle vlasů, obličeje i těla.

Agentka Chapmanová? Příliš vysoká a moc dlouhé vlasy.

„Olivere?“

Sundal prst ze spouště a vstal.

V příštím okamžiku už mohl sledovat, jak do jeho domku vchází Annabelle Conroyová a sedá si do křesla u krbu. Založila ruce na prsou a mračila se na něho.

„Annabelle, co tu děláš?“

„Musíme si promluvit.“

„O čem?“

„O všem. Ale začněme tím, že máš problém a potřebuješ naši pomoc.“

„Zvládnu to,“ odpověděl opatrně. „A nechci, abyste se všichni –“

„Cože?“ vyštěkla. „Nechceš, abychom se co? Abychom se zajímali o to, co se ti může stát? Chceš, abychom ti jen přišli na funus a přemýšleli, co kdyby? Fakt si myslíš, že to takhle jde?“

Posadil se vedle ní a zasunul pistoli za opasek. „Ne, to jsem opravdu nečekal.“

„Výborně, protože jsem ti přišla říct, že ti pomůžeme, ať chceš nebo nechceš.“

„Jak? Nemůžete se přece vměšovat do vyšetřování FBI.“

„Nenazvala bych to vměšováním. A odkdy ti vadí plést se do oficiálního pátrání? Co vím, tak sis na tom v podstatě založil kariéru.“

„Tentokrát je to jiné.“

„Proč? Protože pracuješ pro vládu? Moc velký rozdíl v tom tedy nevidím. A protože vláda ti asi není nakloněná, budeš pravděpodobně potřebovat i neoficiální pomoc.“

„Přesto nevím, co by kdokoli z vás mohl udělat.“

„To nás přece nikdy neodradilo.“ Podívala se na něho a pokračovala mírnějším tónem. „Jen říkám, že ti chceme pomoct. Stejně jako jsi ty pomohl mně a všem ostatním ze starého dobrého Camel clubu.“

„To už jste mi ale splatili. Nebýt vás, v Divine bych zemřel.“

„Tohle není soutěž o body, Olivere. Jsem tvá kamarádka. Budu tu pro tebe, kdykoli budeš potřebovat.“

Stone si povzdechl. „Kde jsou ostatní?“

„Venku v autě.“

„Myslel jsem si to. Nechceš je přivést? Postavím na kafe.“

„Nedělej si starosti. Přinesli jsme si i snídani.“ Vstala a pobaveně ho pozorovala. „Camel club navždycky,“ dodala.

40

Trvalo to skoro tři hodiny, ale nakonec jim Stone dokázal podat o případu postačující výklad. Finn, Reuben a Caleb seděli na židlích kolem Stoneova stolu, zatímco Annabelle se usadila na jeho desku. Alex Ford s nimi nebyl, protože měl službu.

„Takže útočníka s bombou, přinejmenším jednoho z nich, jste dopadli,“ ověřoval si Caleb.

„Vypadá to tak,“ přitakal Stone.

„Ale nezdá se, že by sis tím byl jistý,“ usoudil Finn. Měl na sobě tmavě modrou větrovku, džínsy, pracovní boty a přinesl svůj Glock.

„Jsou pro to všechny důkazy,“ zamyslel se Stone. „Po pravdě řečeno, je jich až moc.“

„FBI to vidí podobně?“ zeptal se Reuben.

„Nevím, protože právě teď u nich asi nejsem příliš v oblibě.“

„Když ne ten chlápek od stromů, kdo tedy?“ vložila se do rozhovoru Annabelle. „Jestli si myslíš, že je to jen narafičené, pak to muselo dát hodně práce.“

„Souhlasím.“ Stone se chystal ještě něco dodat, ale přerušilo ho zaklepání na dveře.

Byla to Chapmanová. Vešla dovnitř a uviděla ostatní.

„Nakonec jsem dostal rozum,“ vysvětlil jí Stone, „a požádal své přátele, aby nám pomohli.“

Chapmanová se po nich rozhlédla. „S čím nám pomůžou?“ zeptala se skepticky.

„S vyšetřováním.“

„A pro kterou agenturu pracují?“

„Já pro Knihovnu Kongresu,“ nadmul se Caleb.

Chapmanová na něho zůstala zírat s otevřenou pusou. „No, to je tedy něco.“

Zaraženě se na ni podíval. „Promiňte?“

Otočila se ke Stoneovi. „Co se to tady sakra děje?“

„Včera večer jsem mluvil s McElroyem. Dal mi složku FBI ohledně incidentu v Pensylvánii. Právě jsem ji procházel. S nimi.“

„S vašimi přáteli? Kteří nám pomůžou?“ ptala se, jako by nevěřila vlastním slovům. „Třeba tady pan knihovník?“

Caleb si zachovával důstojnost. „Vlastně jsem odborník na vzácné tisky. V mém oboru je to cosi jako James Bond ve vašem.“

Chapmanová neuvěřitelně rychle tasila pistoli a hlaveň zaryla Calebovi do čela. „No, v mém světě, prcku, to neznamená vůbec nic.“

Dala zbraň pryč, ale Caleb přesto vypadal, že v příštím okamžiku omdlí.

„Mám na vybranou?“ zeptala se Chapmanová.

„V čem?“ nechápal Stone.

„Jestli s nimi budu pracovat.“

„Jestli chcete dál pracovat se mnou, budete muset pracovat také s nimi.“

„Hodně věcí tu děláte dost divným způsobem.“

„Ano, děláme,“ souhlasil Stone. „Chcete tedy, abych vám řekl, co je v těch materiálech FBI? Nebo se toho už zhostil McElroy?“

Za dvacet minut se Chapmanová seznámila nejenom s obsahem zprávy, ale i se Stoneovou skepsí ohledně jejích závěrů.

„Pokud by to ovšem neudělal Kravitz, tak kdo?“ zeptala se.

„To budeme muset zjistit. Ale můžu se mýlit a FBI může mít pravdu.“

„A jak na to půjdeme? Bude o nás FBI vědět, nebo ne?“

„Spíš bez jejich spolupráce a povědomí o tom, co děláme,“ pokrčil Stone rameny.

Chapmanová zvedla Caleba ze židle a posadila se na ni. „Dobrá. Máte tu nějakou whiskey?“

„Proč?“

„No, když už mám porušovat zákon a přísahu, ráda bych se na to, jestli vám to nevadí, trochu uvolnila.“

„Nemusíte to dělat vůbec, agentko Chapmanová,“ upozornil ji Stone. „Je to můj plán a moje odpovědnost. Váš šéf to pochopí, když si s ním promluvím. Pak se budete moct vrátit bez ztráty kytičky.“

„A dál? Mám se nechat poslat zpátky do staré dobré Anglie?“

„Tak nějak.“

„Nemyslím. Nedokončenou práci pekelně nesnáším.“

Stone se pousmál. „To chápu.“

„S čím tedy odsud odejdeme?“ předklonila se.

„S plánem, který se bude nejspíš měnit za pochodu, ale bude se držet zásady, že se nikomu nesmí nic stát,“ prohlásil Stone odhodlaně.

„Nemyslím, Olivere, že bys tohle mohl zaručit ty nebo kdokoli jiný,“ usoudila Annabelle.

„Pak tedy alespoň plán, který by vám všem zajišťoval maximální možnou ochranu.“

„To ale nevypadá na dobrou zábavu, fakt,“ ušklíbl se Reuben.

Chapmanová si ho se zájmem prohlédla. „Takže byste byl ochotný kvůli tomu případu zemřít?“

Vzdorovitě jí čelil. „Jsem ochotný zemřít za své přátele.“

„Líbí se mi vaše názory, Reubene,“ mrkla na něho Chapmanová.

„No, je na mně ještě víc zajímavých věcí, dámo z MI6.“

Caleb jejich rozhovor sledoval s rostoucí frustrací. „Můžeme tedy něco udělat?“ zeptal se Stonea.

„Ano,“ přitakal Stone. „Vlastně mám pro každého z vás úkol, který odpovídá vaším dovednostem.“

Caleb se obrátil na Chapmanovou. „Na mě obvykle připadne něco nebezpečného.“

„Vskutku?“ prohlédla si ho pobaveně.

„Asi to bude můj životní úděl. Někdy byste se měla se mnou svézt autem. Myslím, že pak pochopíte. Jsem jako ďábel. Jen se zeptejte tady Annabelle.“

„To ano,“ přitakala Annabelle. „Jestli chcete zešílet z několika dní ježdění po venkově s panem Rychlíkem, zatímco on vedle vás neustále mele o nějakém dávno mrtvém spisovateli, o kterém navíc kromě něho nikdo neslyšel.“

„Lákavá představa,“ přitakala Chapmanová. „Asi jako ukousnout si ruku jen tak pro zábavu.“

„Calebe,“ přerušil je Stone, „chtěl bych, aby ses v knihovně podíval na všechny akce, které se měly příští měsíc konat v Lafayettově parku.“

Chapmanové zacukaly koutky a zrudlého Caleba pobaveně pozorovala. „Tak na to bych si, kámo, vzala aspoň dva kulomety.“

Stone postupně rozdal úkoly všem. Než odešli, Annabelle ho objala.

„Je fajn být zase tam, kam člověk patří.“

Chapmanová odcházela jako poslední.

„Sejdeme se za tři hodiny v parku,“ oznámil jí Stone.

„Skutečně těm lidem věříte?“

„Naprosto.“

„Kdo vlastně jsou? Doopravdy.“

„Camel club.“

„Camel club? Co to sakra je?“

„Nejdůležitější věc v mém životě,“ odpověděl Stone. „Jen jsem na to málem zapomněl.“

41

„Tváříte se nejistě, agente Garchiku.“

Stone s Chapmanovou došli k agentovi ATF, který se rozhlížel po Lafayettově parku.

Překvapeně se k nim otočil. „Té věci s Tomem Grossem je mi líto,“ řekl, když se k nim přidal. „Připadal mi jako opravdu fajn chlap.“

Stone přikývl, ale Chapmanová jen mlčky stála a mračila se. Vlasy měla rozcuchané a vypadala, jako by v oblečení, které má na sobě, spala. A také ano, celé dvě hodiny. Stone se naopak oholil, osprchoval a vyžehlil si kalhoty i košili.

„Byl navíc přesvědčený, že ho jeho vlastní lidé sledují. Nemáte stejný pocit?“

Garchik se nervózně rozhlédl. „Jak jste na to přišel?“

„Nejdřív začnu s vysoce nepravděpodobným, pak to posunu k prakticky nemožnému a často zjistím, že se dopracuju k pravdě. Hlavně v tomhle městě.“ Pozorně si Garchika prohlížel. Oči měl zarudlé a oblečení pomačkané jako Chapmanová. „Ale to není jediné, co vás znepokojuje, že?“

„Na začátku jste říkal,“ ozvala se Chapmanová, „že dokážete docela rychle zjistit, o jakou bombu šlo. Od té doby jste s ničím nepřišel. Copak vás ty vaše nejmodernější přístroje zradily?“

„Mohli bychom se bavit o něčem jiném? Tohle místo mi začíná nahánět husí kůži.“

Všichni tři odešli o několik bloků dál do obchodu s plněnými bagetami. Stone a Chapmanová si objednali velké kelímky kávy. Garchik bezmyšlenkovitě svazoval dohromady plastová brčka a pomerančového džusu, který si koupil, si ani nevšiml.

Stone několikrát upil kávy. „Tady se cítíte bezpečně?“ zeptal se Garchika.

„Cože? Jo, asi jo.“

„Nám můžete věřit, agente Garchiku,“ ujišťovala ho Chapmanová.

Smutně se zasmál. „To jsem rád. Už jsem se bál, že mi došli lidé, kterým můžu důvěřovat.“

„Co se stalo, že si to myslíte?“ chtěl vědět Stone.

„Drobnosti. Zprávy se mi nevracejí. Kousky důkazů nejsou tam, kde by měly být. Když přijmu hovor, něco v telefonu cvakne. V mém počítači se prohání nějaká potvora.“

„To je všechno?“ zeptal se Stone.

„Copak to nestačí?“ vyštěkl Garchik.

„Mně to stačí. Jen přemýšlím, jestli nemůže jít ještě o něco jiného.“

Garchik se napil džusu. Láhev odložil a zhluboka se nadechl. „Ta bomba.“

„Co je sní?“

„Některé její prvky se ve výbušných zařízeních obvykle nevyskytují.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že mě některé jejich kombinace poměrně zaskočily.“

„Chcete říct, že se nedala odhalit?“ zeptala se rychle Chapmanová.

„Ne. To by bylo nemožné. Bomby prostě musí obsahovat některé prvky. Například rozbušky. Tahle bomba to všechno obsahovala, nebo jsme přinejmenším našli úlomky, které tomu nasvědčují.“

„O co tedy jde?“

„Našli jsme i jiné věci.“

„Jaké věci?“ zeptala se opět Chapmanová se vzrůstajícím podrážděním.

„Věci, u kterých si zatím nikdo nedokáže představit, co znamenají. Proto o nich hovořím jako o věcech.“

„Říkáte tedy,“ snažil se zorientovat Stone, „že jste našli úlomky výbušného systému, které nedokážete identifikovat?“

„Ano. Víceméně tohle jsem chtěl říct.“

„Jak se k tomu oficiálně staví ATF?“ chtěl vědět Stone.

„Oficiálně?“ Garchik se uchechtl. „Jejich oficiální stanovisko je, že jsou oficiálně zaskočení a vyděšení až na půdu. Dokonce jsme se spojili s NASA, aby nám s tím jejich odborníci pomohli.“

„S NASA? Co z toho vyplývá?“ zajímalo Chapmanovou.

„Nevím. Nikdo z nás to neví. Proto se o informace skoro s nikým nedělíme. Vlastně bych o tom neměl mluvit ani s vámi. Oprava: Neměl bych o tom mluvit s vámi.“

Stone chvíli přemýšlel a prstem po stolku posouval svůj kelímek s kávou. „Agent Gross o tom věděl?“ zeptal se.

Garchik se na něho opatrně podíval. „Jo, věděl. Sám jsem mu to řekl. Vždyť přece řídil vyšetřování, takže měl právo všechno vědět.“

„Jak zareagoval?“

„Řekl mi, ať ho dál informuju. Domnívám se, že myslel na něco jiného.“

„Řekl jste někomu, že o tom Gross ví?“

Garchik si uvědomil, kam otázky směřují. „Myslíte, že ho zabili kvůli tomu, že jsem mu to řekl?“

„Je to možné.“

„Ale kdo to mohl vědět?“

„Těžko říct, protože už se nedozvíme, jestli o tom i on někomu řekl. Oznámil jste vy někomu, že jste mu tu informaci svěřil?“

„Možná pár lidem v ATF. Jsou tam lidé, kterým musím podávat zprávy,“ bránil se.

„Samozřejmě. Byl jste v přívěsu Johna Kravitze?“

„Ano. Kontrolovali jsme součástky na výrobu bomb, které se tam našly.“

„A shodují se s nálezy z parku?“

„Ano, ačkoli byly uložené na divném místě.“

„Myslíte pod přívěsem?“ ověřoval si Stone.

„Ano.“

„Nejspíš vlhkost,“ usoudila Chapmanová. „Takovým věcem obvykle dvakrát nesvědčí.“

„Správně,“ souhlasil Garchik. „A to už nemluvím o složitém přístupu.“ Nejisté se zavrtěl na židli. „Podívejte, jen tak něčeho se neleknu. Infiltroval jsem se do milicí i gangů a vyšel z toho živý. Ale nejsem zvyklý dávat pozor na lidi kolem sebe. To mi opravdu vadí.“

„Mně by se to také nelíbilo,“ přitakal Stone.

„Co myslíte, že se děje?“

„Někde bude zrádce,“ odpověděl Stone. „A lidé si to uvědomují. Proto se snaží ho vyprovokovat.“

„Takže nás v podstatě sledují všechny.“

„Správně. Ale problém by byl, kdyby jedním z těch, co nás mají sledovat, byl právě ten zrádce.“

„V takovém případě nám pomáhej bůh,“ vydechl Garchik. „Co tedy mám dělat?“

„Pokuste se být nenápadný, omezte telefonáty a rozhovory s kolegy, a pokud by se na vás obrátila nějaká jiná agentura, předstírejte, že jste pitomec.“

„V ATF je nás víc. Nejsem jediný, kdo o té nové věci ví.“

Stone vstal. „Vzhledem k okolnostem to nepovažuji za moc dobré.“

Zanechali ustaraného Garchika v obchodě s bagetami a vyšli ven.

„Tak co váš slavný Camel club?“ zeptala se Chapmanová. „Pustili se už do práce?“

Stone se podíval na hodinky. „Vlastně právě začali.“

***

Harry Finn se procházel, jako by ho na světě nic netrápilo. V cyklistických brýlích proti slunci, džínsech, mikině, mokasínech a kšiltovce vypadal jako student. Právě to chtěl, vzhledem k tomu, že se pohyboval v kampusu Georgetownské univerzity. Ta se pyšnila kamennými budovami jako vystřiženými z Cambridge či Oxfordu, množstvím zeleně i studenty přecházejícími mezi jednotlivými přednáškami sem a tam. Finn mezi ně sebejistým chováním zapadal. Napil se kávy Starbucks a přehodil si batůžek přes levé rameno.

Stopu Fuata Turkekula našel do pěti minut. Dokázal to díky dobré přípravě. Ta zahrnovala nabourání se do počítačové databáze univerzity, několik diskrétně položených otázek a důkladný průzkum kampusu.

Profesor tureckého původu kráčel kampusem s knihami pod paží a zabraný do debaty s dalším členem fakulty. Oba doprovázela suita studentů. Vešli do budovy u severní hranice kampusu. Finn také.

Stone mu dal jasné pokyny. Sleduj ho. A nešlo jen o Turkekulovu ochranu. Stone otevřeně přiznal, že si není jistý Turkekulovou loajalitou.

„V téhle chvíli, Harry, se to může vyvinout tak i tak,“ řekl. „Jestli se ho někdo pokusí zabít, zabraň mu v tom. Ale jestli udělá něco, co by naznačovalo, že by případně mohl pracovat pro druhou stranu, zdokumentuj to a hned mi dej vědět.“

Turkekul měl přednášku ve druhém patře budovy. Přišlo na ni dvaatřicet studentů. Finn vklouzl dovnitř jako třiatřicátý, pustil záznamník jako někteří další studenti, vyndal knihu a laptop a pohodlně se opřel. Jestli si ho Turkekul všiml, nedal to nijak najevo. Na rozdíl od mnoha skutečných studentů poslouchal každé profesorovo slovo i způsob, jak ho vyslovil. To totiž mohlo být ještě důležitější, než co říká.

A na rozdíl od všech studentů v posluchárně Finn hodnotil hrozby a necítil spokojenost. Jediné dveře dovnitř i ven. Žádné úkryty. Turkekul před studenty představoval snadný cíl.

Finn se dotkl své hrudi a ucítil pistoli v podpažním pouzdře. Kdyby byl vrah, Turkekul by už nežil. Přemýšlel, jak mohli člověku, jehož úkolem bylo vypátrat Usámu bin Ládina, dovolit žít takto bezstarostně. Vůbec to nedávalo smysl. A věci, které nedávaly smysl, Harryho Finna znepokojovaly. Velmi znepokojovaly.

***

Caleb se posadil ke svému stolu v čítárně vzácných tisků a sledoval ostatní kolegy, kteří přecházeli při plnění svých úkolů kolem. Několika pokývl na pozdrav a usmál se na ně.

„Dobrýtro, Avery,“ pozdravil jednoho tělnatého knihovníka.

„Ahoj, Calebe. Gratuluju k získání toho Fitzgeralda.“

„Díky,“ rozzářil se Caleb. Na tuto akvizici byl skutečně pyšný. Když čítárna opět utichla, nasadil si brýle a v počítači začal procházet různé vládní databáze. S každým kliknutím doufal, že nenarazí na nějakou nepřekonatelnou překážku. Jeho vzácný přítel Milton Farb by se k potřebným databázím dostal v několika vteřinách, jenže Milton byl v tomto ohledu výjimečný. Caleb se přesto s elektronikou postupem let seznámil a teď plnil Stoneův úkol s klidem a rozmyslem. Navíc byl zaměstnanec federální vlády a disponoval potřebnými hesly a povoleními. Kromě toho předpokládal, že program akcí v Lafayettově parku nebude tajný. Tedy přinejmenším v to doufal.

Za půl hodiny si oddechl úlevou. Stiskl tlačítko pro tisk a do zásobníku jeho tiskárny vyjely dva listy papíru se zhuštěným řádkováním. Zvedl je a začal studovat. Měla se konat spousta akcí. A některých se měly účastnit skutečné washingtonské těžké váhy. Doufal-li jeho přítel, že se mu podaří tento seznam zúžit, Calebovi bylo ihned jasné, že to tak lehce nepůjde.

Uložil oba listy do aktovky a vrátil se k práci.

42

Annabelle s Reubenem dorazili do Pensylvánie kolem třetí hodiny odpoledne. Nejprve zamířili do Keystonské lesní školky. Tu FBI držela stále uzavřenou. Všude stály zátarasy a černá SUV. Počty federálních agentů doplňovali příslušníci pensylvánské státní policie.

„Nic překvapivého,“ usoudila Annabelle, která řídila. „Tohle místo bude ještě dlouho mimo provoz. Jedeme dál.“

„Chceš zkusit parkoviště přívěsů?“ zeptal se Reuben.

„To bychom mohli, ale myslím, že to tam bude vypadat dost podobně.“

Nemýlila se. Plno policistů a federálů. Cesta k parkovišti byla neprodyšně uzavřená.

„Co se tam dostat podvodem?“ napadlo Reubena. „Namluvíme jim, že tam bydlíme.“

„Něco mi říká, že by to bylo moc rizika za malou odměnu. Mám ale jiný nápad.“

„To je dobře, protože Oliver potřebuje informace a nejsem si jistý, jak bychom je mohli získat.“

„Vždycky existuje způsob, Reubene. Jen na něj musíme přijít.“

V půl páté odpoledne na to Annabelle přišla. Stáli s vozem kousek od lesní školky a sledovali, jak z areálu odjíždí pick-up se čtyřmi latinskoamerickými dělníky.

„Padla,“ prohlásil Reuben.

„Ne. Pochybuju, že se tam nějak moc pracuje. Federálové je pravděpodobně všechny vyslechli a pustili. Uvidíme, jestli je budou dál sledovat.“

Vůz s dělníky odbočil na silnici a nabral rychlost. Počkali třicet vteřin, ale žádné auto je nesledovalo.

Annabelle se rozjela. „Fajn, federálové jsou poměrně důvěřiví. Ale my ne.“

„Kam myslíš, že jedou?“ zeptal se Reuben.

„Tímhle směrem je jeden bar. Doufejme, že si tam po nepříjemných výsleších vyrazí na skleničku.“

Dělníci skutečně skončili v baru. Annabelle s Reubenem počkali, až vejdou dovnitř, pak vystoupili z auta a následovali je.

„Umíš španělsky?“ zeptal se Reuben.

„Žila jsem v L. A., takže ano, docela plynně. A ty?“

„Já? Spíš vietnamsky než španělsky.“

„Tak si objednej pivo anglicky a nech mluvit mě.“

„A nějaké další úkoly?“

„Kdyby mi chtěl něco udělat chlápek, který nás nezajímá, sejmi ho.“

„Výborně, díky. Rád využiju své dokonalé schopnosti.“

Uvnitř seděla u stolku namačkaná čtveřice dělníků. Každý už držel v ruce pivo. Tlumenými hlasy se bavili a nejistě se ohlíželi po několika ostatních hostech podniku.

Annabelle s Reubenem se posadili ke stolku nedaleko od nich a po chvíli Annabelle vhodila několik mincí do jukeboxu. Cestou zpátky upustila u stolku dělníků klíče od auta. Jeden z nich se sehnul, aby je zvedl. Když jí je podával, španělsky mu poděkovala. Pak vytáhla z kapsy mapu a poprosila ho o radu. Vysvětlila, že se svým přítelem hledají lesní školku. Muž jí prozradil, že on a jeho kamarádi právě v této školce pracují.

Annabelle se na ně zářivě usmála a přitáhla si k jejich stolku židli. Reubenovi naznačila, ať zůstane, kde je. Posadila se a řekla: „Chceme koupit tucet cypřišů a dozvěděli jsme se, že tu máte nějaké skutečně pěkné kousky. Pracuju pro firmu zahradního architekta v Delawaru.“ To vše pronesla rychlou španělštinou a zdálo se, že je to poněkud uklidnilo.

První z nich přitakal, že takové stromy skutečně mají, ale že teď se k nim nedostane.

„Proč ne?“ zeptala se.

Popsal jí, co se stalo.

„Ach, můj bože!“ vyjekla. „To je příšerné. Samozřejmě jsem o tom četla v novinách, ale jméno školky tam nepsali, takže mě ani nenapadlo spojit si to s vámi. Doufám, že pachatele chytili.“

Muži zavrtěli hlavami.

„A ten John Kravitz, znali jste ho? Právě jeho jméno jsem dostala, než jsem sem odjela.“

S Kravitzem se nijak zvlášť nepřátelili a očividně je zaskočilo, když se dozvěděli, že měl prsty ve výbuchu bomby ve Washingtonu.

„Opravdu ohavné,“ kroutila hlavou Annabelle.

Jeden z dělníků prohlásil, že podle něj byl John Kravitz nevinný.

„Ale ve zprávách jsem slyšela, že u něj doma našli nějaké věci na výrobu bomb. To je dost vážné.“

Nebyla si jistá, jestli ji onen dělník rozuměl, protože dál trval na Kravitzově nevině.

„A vy jste tam všichni byli, když zavraždili ty lidi?“

Přikyvovali.

„To muselo být hrozné. Asi jste měli štěstí, že nezabili i vás.“

Vysvětlili jí, že pracovali na pozemcích. Nic neviděli ani neslyšeli.

„Policie vás určitě vyslýchala, že?“ zajímala se Annabelle.

Zasmušilé výrazy jejich obličejů její slova potvrdily.

„No, vypadá to, že ten, kdo to udělal, by mohl vyváznout bez trestu. To není dobře,“ dodala a ztichla, aby zjistila, jestli vyvolá nějakou reakci. Jeden z mužů cosi pošeptal tomu, který se s Annabelle bavil nejvíce.

„Policie se nás neptala na basketbalový koš.“

„Basketbalový koš?“ předstírala Annabelle nepochopení, ačkoli jí o zmizelém koši Stone řekl.

„Na jedné z hal jsme měli basketbalový koš. Hrávali jsme o poledních pauzách. Občas se k nám přidal i John. Byl docela dobrý.“

„A co se s tím košem stalo?“

První muž se podíval na toho, který mu předtím koš šeptem připomněl.

„Co je?“ zeptala se Annabelle nevinně.

„Miguel tehdy v noci něco viděl.“

„Kterou noc?“

„Noc předtím, než ty lidi zavraždili. Vrátil se pro zapomenutou mikinu.“

„Co viděl?“

„Jak někdo sundává basketbalový koš.“

„Sundává koš? Poznal toho člověka?“

„Ne, ale John to nebyl. Tenhle byl menší a starší. Pak se objevil ještě jeden. Další cizinec. Bavili se spolu.“

„Migueli, slyšel jste, co si povídali?“

Miguel zavrtěl hlavou. „Mluvili takovým legračním jazykem. Nerozuměl jsem j im.“

„Zkusil jste si s nimi promluvit?“

„Ne, měl jsem strach. Schovával jsem se za dalším domem.“

„Řekl jste o tom policii?“

„Neptali se.“

„Tak jo,“ pokrčila Annabelle rameny. „Asi se budu muset po těch stromech poohlédnout jinde. Díky.“

Vrátila se k Reubenovi a převyprávěla mu ty části rozhovoru, kterým nerozuměl.

„Někdo sundal basketbalový koš? A mluvili legračním jazykem?“

„No, určitě to nebyla španělština.“

Když odcházeli z baru, následoval je člověk, který až do té doby seděl u jukeboxu a upíjel pivo. Na silnici vyjel svým autem vzápětí po nich. Pak namačkal na telefonu číslo a s někým mluvil. O necelý kilometr dál nastartovalo další auto a rychle vyrazilo směrem, jímž odjížděli Annabelle s Reubenem.

43

Stone seděl za stolem v pokoji Chapmanové na britském velvyslanectví a poslouchal zvuk tekoucí sprchy. O minutu později vyšla Chapmanová z koupelny, zahalená v bílém froté županu a bosá. Ručníkem si sušila vlasy.

„Pořádně se v noci vyspat a pravidelně se koupat je tady u vás dost těžké,“ posteskla si.

„Za to určitě může časový rozdíl,“ odpověděl. Procházel dokumenty na stole a občas se podíval do počítače. Rozhlédl se po pokoji.

„MI6 se o své agenty umí postarat.“

„Britské velvyslanectví je známé prvotřídním ubytováním,“ přikývla Chapmanová a posadila se na pohovku. „Hotel navíc příliš nevyhovuje, když potřebujete pracovat s utajovanými dokumenty a máte laptop plný velmi důvěrných dat.“ Vstala. „Dejte mi vteřinku, obléknu se a dáme si čaj.“

Odešla z pokoje a Stone slyšel otevírání skříní a zásuvek. Za několik minut se vrátila v sukni a blůze, ale bez punčoch a bosá. Ještě si zapínala horní knoflíky blůzy. Když se na něho podívala, rychle uhnul pohledem.

„Cítíte se lépe?“ zeptal se jako by nic.

„O moc, díky. Ale umírám hlady.“ Zvedla telefon, objednala čaj a něco k jídlu a připojila se ke Stoneovi u stolu.

„Ozvali se vaši přátelé z Camel clubu?“

„Caleb volal během polední pauzy. Poslal faxem seznam připravovaných akcí v parku.“ Zvedl ze stolu dva listy papíru. „Tady je. Naneštěstí je na něm spousta potenciálních cílů.“

Chapmanová seznam zběžně prohlídla. „Chápu, jak to myslíte. Je některý z nich výrazně významnější?“

„Několik. Na dvou akcích měl být přítomen i prezident. Jinak hlavy států, kongresmani, celebrity. Nějak to zúžit nebude jednoduché.“

„Jenže náš ministerský předseda mezi nimi není.“ Odložila seznam a vypadala zamyšleně. „Víte, je docela dobře možné, že mě z případu odvolají.“

„Kvůli neprokázané hrozbě ministerskému předsedovi?“

„Přesně tak. MI6 nemá neomezené zdroje.“

„Jenže se zdá, že to, co tu plánují, by mohlo mít mezinárodní důsledky, které by zasáhly i Británii.“

„To také napíšu do svého příštího hlášení. Protože bych u toho ráda byla až do konce. Přesto by mě nepřekvapilo, kdybyste se brzy musel obejít beze mě.“

Stone chvíli mlčel. „Doufám, že se to nestane,“ řekl nakonec.

Podívala se na něho. „Budu to považovat za kompliment.“

„Tak jsem to také myslel.“

Když přinesli čaj a jídlo, něco snědli a napili se. Zároveň se znovu probírali důkazy.

„Garchik se kvůli těm svým tajemným kouskům neozval?“ zajímala se Chapmanová a zakousla se do teplého koláčku.

„Ne. Weaver z NIC mě odřízl. FBI zřejmě také. ATF bude nejspíš další v řadě.“ Podíval se na ni. „Vinný z podstaty věci, obávám se. Ani vy brzy nebudete příliš oblíbená.“

„Už jsem přežila horší věci. Jednou jsem se dokonce nepohodla s královnou.“

Stonea její slova zaujala. „Jak se to stalo?“

„Nedorozumění, kdy chyba byla spíš na její straně než na mé. Jenže je to královna, takže se nedalo nic dělat. Nakonec se to však vyřešilo.“ Ukousla další sousto. „Ale z toho, co vím o vás, jste člověk, který rád dělá vlny.“

„Pokaždé neúmyslně,“ odpověděl potichu.

Opřela se v křesle. „Čekáte, že tomu uvěřím?“

„Dělal jsem svou práci, i když jsem s ní nesouhlasil. V tomhle ohledu jsem býval slaboch.“

„Vycvičili vás, abyste plnil rozkazy. Nás všechny.“

„Nikdy to není tak jednoduché.“

„Kdyby to nebylo jednoduché, náš svět by brzy skončil v pekle.“

„No, jednou se to asi stane.“

„Hádám, že ve vašem případě už k tomu došlo.“

„Byla jste někdy vdaná?“

„Ne.“

„A chtěla jste někdy být?“

Chapmanová sklonila hlavu. „Myslím, že to chce každá žena, nebo ne?“

„Řekl bych, že většina mužů je na tom podobně. Já byl. Byl jsem ženatý. Měl jsem manželku, kterou jsem miloval, a malou holčičku, která pro mě znamenala všechno.“

Zmlkl.

Chapmanová nakonec ticho prolomila. „Ztratil jste je?“

„Ano, a byla to jen má chyba.“

„Vy jste, Olivere, nestiskl spoušť.“

„Jako bych to býval udělal. Práce, jakou dělám, se nedá dobrovolně opustit. Navíc jsem se neměl ženit. Neměl jsem mít dítě.“

„Tyhle věci občas přijdou samy. Lásce nedokážete poroučet.“

Stone se na ni pátravě podíval a ona mu pohled oplácela.

„Nedokážete,“ zopakovala potichu. „Ani lidé jako my jí neporučí.“

„Víte, když si pomyslím, jak to skončilo, tak jsem to měl alespoň zkusit.“

„Chcete si to dávat za vinu navždy?“

Zdálo se, že ho otázka zaskočila. „Samozřejmě. Proč?“

„Jen se ptám.“ Odložila zbytek koláčku a soustředila se na zprávy před sebou.

Stone zapnul dálkovým ovladačem televizor a objevila se zpravodajská relace. Reportérka zpráv právě vysílala z místa nedaleko Lafayettova parku.

„Podle nejčerstvějších zpráv při výbuchu zahynul Alfredo Padilla, přistěhovalec z Mexika. V Lafayettově parku byla ve výkopu pro strom uložena bomba a pan Padilla, který se pokoušel ukrýt před střelbou, do ní spadl a nešťastnou náhodou nálož odpálil. Za pana Padillu se bude konat tryzna, protože je považován za svým způsobem hrdinu. V místě, odkud byl strom odeslán, zahynul při přestřelce zvláštní agent Thomas Gross, dlouholetý pracovník FBI. Jeho oběť bude vzpomenuta společně s panem Padillou, což mnozí označují za politický krok směřující ke zlepšení vztahů mezi oběma zeměmi. Ve svém bydlišti v Pensylvánii byl po příjezdu policie zavražděn zaměstnanec lesní školky John Kravitz, který se na bombovém spiknutí údajně podílel. Znovu se ozveme, jakmile získáme další informace.“ Stone televizor vypnul.

„Někdo si pustil pusu na špacír,“ usoudil. „Za starých dobrých časů bychom o probíhajícím vyšetřování nikdy neuvolnili tolik informací.“

„Jenže tehdy neexistoval internet a otravná média, která musí každou vteřinu přicházet s něčím novým,“ poznamenala Chapmanová.

„Přemýšlím, jestli mě pustí na tryznu za Grosse.“

„Na vašem místě bych s tím moc nepočítala.“

Po pěti minutách zvedla Chapmanová hlavu. „Počkat!“

„Co je?“ zeptal se Stone a tázavě se na ni podíval.

Zvedla jeden list papíru. „Seznam důkazů z místa činu v parku.“

Stone se na soupis podíval. „Ano. Co tam vidíte?“

„Přečtěte si tuhle kolonku,“ ukázala na seznam s počty a odpovídajícími položkami na levé straně.

Stone ji poslechl. „No a?“

Zvedla jiný papír. „Teď se podívejte na tohle.“

Překvapením zamrkal a údaje z obou seznamů porovnal. „Proč si toho ještě nikdo nevšiml?“

„Pravděpodobně proto, že je to napsané ve dvou oddělených zprávách.“

Stone znovu a znovu ověřoval obě čísla.

„Dvě stě čtyřicet šest kulek v parku a okolí odpovídajících kulometům TEC-9,“ pronesl nahlas. „Přesně tak.“

Podíval se na druhý papír. „Jenže v hotelu Hay-Adams se našlo jen dvě stě čtyřicet nábojnic,“ pokračoval.

„Opět správně.“

„Člověk by předpokládal, že se najde víc nábojnic než kulek, protože některé kulky budou k nenalezení,“ přemýšlel Stone nahlas.

„Ale nikdy by nemělo být méně nábojnic než nalezených kulek,“ dokončila Chapmanová myšlenku. „Pokud těch pár neodnesli zločinci s sebou a ostatní nenechali na místě. Což většinou nedělají. Buď všechny, nebo žádnou.“

„Chápete, co to znamená?“ zvedl Stone hlavu.

Chapmanová přikývla. „Nábojnice v hotelu jen pohodili a někdo se přepočítal. Střílelo se odjinud.“

44

„Máme společnost, Annabelle,“ upozornil Reuben.

Podívala se do zpětného zrcátka. „Černé SUV s tmavými skly?“

„Jo.“

„Parkovalo u baru, když jsme tam přijeli,“ poznamenala.

„Vím. Řekl bych, že někoho zaujal náš rozhovor s těmi dělníky.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se. „Jsme uprostřed pustiny. Nebudu volat 911, protože pak bychom museli vysvětlovat věci, které vysvětlovat nechci.“

„Jeď dál. Blíží se zatáčka. Tam se o něco pokusí.“

„A co uděláme my?“ chtěla vědět Annabelle.

„Přemýšlím. Prostě jeď. A do té zatáčky to střihni rychle. Chci, aby se řidič soustředil na silnici, ne na mě.“

Annabelle přidala a do táhlé zatáčky vjela skutečně rychle.

„Přidej,“ přikázal jí Reuben.

Poslechla ho a musela hodně bojovat, aby vůz udržela na cestě. Reuben se na sedadle otočil a podíval se zpátky. Z kapsy vyndal velkou pistoli a zamířil z okénka.

„Nevěděla jsem, že jsi ozbrojený,“ podotkla Annabelle.

„Tak už to víš.“

„Máš na tu věc povolení?“

„Jasně, ale propadlo už asi před patnácti roky.“

„Počkej, co když jsou v tom autě za námi policajti?“

„To brzy zjistíme.“

SUV se objevilo v zatáčce. Z okénka se vykláněl muž se samopalem v ruce.

„Tohle asi policajti nebudou,“ konstatoval Reuben. „Jeď plynule.“

Samopal začal střílet ve stejném okamžiku, kdy vypálil i Reuben. Samopal mířil na auto, Reuben na přední pneumatiku. Samopal zasáhl cíl a rozbil zadní okno auta. Annabelle se předklonila dopředu a dolů, takže hlavu měla v úrovni volantu.

Reuben vystřelil jednou, podruhé, a nakonec potřetí, když muž se samopalem vyměňoval zásobník. Přední pneumatiky SUV se zhroutily. Auto se zmítalo po silnici, narazilo na krajnici a převrátilo se na bok.

Annabelle se znovu narovnala. „Ježíši!“

Reuben se otočil. „Pozor!“ vykřikl.

V protisměru se blížilo druhé SUV a mířilo přímo na ně. Annabelle prudce trhla volantem, jejich auto sjelo ze silnice, přeskočilo krajnici a přistálo v hlíně. Vytočila motor do obrátek a hnala vůz směrem k lesu. Když k němu dojeli, smykem zastavila, oba vyskočili ven a utíkali mezi stromy, zatímco se k nim druhé SUV rychle blížilo.

Reuben se otočil, několikrát vystřelil a donutil řidiče změnit směr. Ve vteřině, kdy se dostali k prvním stromům, ozvala se dávka ze samopalu. Reuben chytil Annabelle za paži a strhl ji mezi kmeny.

Sám štěstí neměl. Kulka ho zasáhla do paže.

„Kurva!“

„Reubene!“

Otočil se a znovu několikrát vystřelil na stojící SUV. Přední sklo auto se roztříštilo a muži uvnitř se museli ukrýt.

Reuben se otočil a spolu s Annabelle se belhal hlouběji do lesa. Držela ho za druhé rameno a pomáhala mu. Skrz zaťaté zuby procedil: „Teď by asi bylo dobré zavolat poldy, Annabelle. Radši jim budu něco vysvětlovat, než ležet v truhle, až to s námi tihle chlapi skoncují.“

Vytáhla z kabelky mobil a navolila 911. Nic se nestalo.

„Sakra, není tu signál.“

„No výborně.“

„Předtím jsem tu ale signál měla.“

„Třeba ho ti lidé nějak ruší.“

„Kdo to může být?“

„Určitě to nehodlám zjišťovat zblízka.“

Za sebou slyšeli dusot nohou.

Ukryli se za stromem a Reuben směrem k pronásledovatelům vystřílel zbytek zásobníku. Odpovědí mu byla salva z automatických pušek.

„Nabij mi pistoli,“ požádal ji a sykl bolestí. „Zásobník mám v pravé kapse.“ Poslechla ho a zbraň mu vrátila. Obhlížel okolní terén. „Samopaly proti pistoli, to může mít jediný výsledek,“ prohlásil.

„Takže je po nás?“

„To jsem neřekl.“

„Přemýšlím, co by udělal Oliver.“

„Oliver by určitě udělal něco nečekaného.“

„Co přesně to v naší situaci znamená?“

Reuben ještě třikrát vystřelil a oba se před palbou ze samopalů schovali za kmen mohutného dubu.

„Až přestanou střílet, utíkej tudy,“ poradil jí Reuben a ukázal dozadu za sebe. „Pak vlevo a zpátky na silnici. Tam bys měla mít možnost zatelefonovat nebo zastavit nějaké auto.“

„A ty?“ zeptala se důrazně.

Palba ustala, protože střelci vyměňovali zásobníky.

Reuben popadl Annabelle za paži a strčil do ní. „Běž!“

„Musí existovat jiný způsob.“

„Ne, neexistuje. Z tohohle se nevykecáme.“

„Reubene, nemůže tě nechat –“

Sevřel jí paži tak silně, až vyjekla. „Dělej, co ti říkám. Jeden z nás se odsud musí dostat.“

„Ale –“

V příští vteřině už se rozběhl přímo proti nepřátelům. Překvapená Annabelle se otočila a utíkala na druhou stranu. Když uslyšela další střelbu ze samopalů, rozbrečela se.

Běžela. Slzám však utéct nedokázala a střelba vzadu pokračovala.

45

Město bylo temné. Stone se pečlivě rozhlížel z místa v Lafayettově parku, které si zvolil. Podíval se na hodinky. Zbývalo deset vteřin. V duchu je odpočítal. V dálce začalo poblikávat světlo. Plán tohoto malého pokusu vypracovali s Chapmanovou. Ona měla na starosti výkonný laser, který měl simulovat zášlehy z hlavní použitých zbraní.

Stála na střešní zahradě hotelu Hay-Adams. Z místa, kde čekal Stone, skoro nebylo světlo vidět a stromy bránily jakémukoli zaměření. Zavolal Chapmanové a oznámil jí výsledky svého pozorování. Přesunula se na další místo pokusu, do budovy vzadu vlevo od hotelu.

Stone tuto budovu vybral kvůli vzoru nalezených kulek v parku a také proto, že okna této stavby se dala otevírat. Vzpomněl si, že všechny značky dopadu kulek ležely v levé, tedy západní části parku. Nejprve mu to nepřipadalo nijak divné, ale po zjištění, že se z hotelu Hay-Adams nestřílelo, se mu v hlavě rozsvítilo.

Zatímco čekal, až Chapmanová přejde na další místo, vycítil, že za ním někdo stojí. Otočil se a uviděl Lauru Ashburnovou, agentku FBI, která ho vyslýchala kvůli vraždě Toma Grosse. Kromě modré větrovky FBI s vyšitým zlatým nápisem na zádech byla celá v černém. Na hlavě měla kšiltovku FBI a upřeně si Stonea prohlížela.

„Agentko Ashburnová,“ pozdravil ji. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Chtěla jsem s vámi mluvit,“ řekla.

„Dobře.“

„Sepsali jsme naši zprávu.“

„Fajn.“

„Nevyzněla pro vás právě příznivě.“

„Po našem setkání jsem ani nic jiného nečekal. Ještě něco jste mi chtěla říct?“

„Nejsem si jistá,“ odpověděla zdráhavě.

Usmál se.

„Co vám připadá směšné?“

„Povím vám, co mi připadá směšné,“ podíval se na ni. „Přes všechny zdroje, které jste na tenhle případ vrhli, stále nikdo neví, co se tu vlastně stalo a proč. Pobíháte tu, ukazujete jedni na druhé prstem, zadržujete informace a sledujete vlastní lidi.“

„Co si to sakra –“

Stone ji nenechal domluvit. „Sledujete vlastní lidi a ze všech sil se snažíte dostat o krok napřed před ostatní. Jediné, co v tomhle postupu skutečně chybí, je vyřešení případu a snad i záchrana dalších ohrožených životů.“

„No, Tomu Grossovi už to nepomůže.“

„Máte pravdu, nepomůže. Ale bývala by mu mohla pomoct trocha důvěry a spolupráce ze strany jeho vlastního zaměstnavatele.“

„Co přesně vám řekl?“ zeptala se Ashburnová zmateně.

„V podstatě tolik, že když nemůže věřit vlastním lidem, jak má sakra řešit případ?“

Ashburnová nejprve sklonila hlavu, ale pak se pokradmu rozhlédla po parku, kde stále pokračovalo vyšetřování, ačkoli již ne s takovým nasazením. „Nakonec se mi podařilo něco o vás zjistit,“ řekla, ale nadále se mu vyhýbala pohledem.

„Jsem si jistý, že se to objeví ve vaší další zprávě.“

„Skutečně jste odmítl Medaili cti?“

Stone se na ni podíval. „Proč to chcete vědět?“

„Mám syna v Afghánistánu. U námořní pěchoty.“

„Jsem si jistý, že své vlasti slouží stejně dobře jako jeho matka.“

„Podívejte, na mě můžete být naštvaný, ale mého syna –“

„Žádnou hru s vámi nehraju. Co jsem řekl, jsem myslel naprosto vážně. Děláte jen svou práci. Nic vám nezazlívám. Na vašem místě bych byl také naštvaný. Také bych se chtěl pomstít. A jestli jste se rozhodla, že cílem vaší pomsty budu já, nedá se nic dělat. Vlastně svou vinu sám uznávám.“

Po těchto až brutálně upřímných slovech se její výraz změnil.

„Po pravdě řečeno jsem se znovu probírala tím, co se stalo v Pensylvánii. Proto jsem za vámi přišla.“

„Proč byste se tím měla znovu zabývat? Říkala jste, že už jste sepsala hlášení.“

„Podívejte, skutečně jsem naštvaná. Tom byl můj kamarád. Chci nějaký cíl. A vy jste mi pro to připadal vhodný.“

„Tak jo,“ pokrčil Stone rameny.

„Jde o to, že si nejsem jistá, jestli jste vůbec udělal nějakou chybu. Vyslechla jsem státní policisty. Řekli mi, že jste jim pravděpodobně zachránil život. Jednal jste dřív, než si vůbec uvědomili, že se něco děje. Vystřelil jste na toho odstřelovače a šel po něm, zatímco oni se teprve začínali orientovat v situaci.“

„Možná mám jen s podobnými typy situací víc zkušeností než oni.“

„To je mi jasné,“ odpověděla přesvědčeně. „A když už Tom hovořil s místní policií, měl si také požádat o posily.“

„Skutečně jsem si myslel, že nebezpečí hrozí u Kravitzova přívěsu, ne v té lesní školce.“

Ashburnová si odevzdaně povzdechla. „Věřím vám.“

„A doufám, že mi budete také věřit, když vám řeknu, že si neodpočinu, dokud nezjistím, kdo to udělal.“

Dlouho si ho prohlížela. „Budu.“

Rozloučili se pevným stiskem ruky a Ashburnová zmizela ve tmě. O chvíli později Stone opět pozoroval záblesky červeného světla a místa na trávníku, kde tyto „kulky“ podle jeho odhadu „dopadaly“. Zavolal Chapmanové. „Zkuste to o patro výš,“ požádal ji.

Po několika minutách se záblesky objevily znovu.

„Myslím, že je to ono,“ zavolal jí. „Vidíte nějaké důkazy, že se odtamtud střílelo?“

„Nábojnice žádné, ale jsou tu skvrny jako od oleje nebo od mazadla. Odeberu vzorky pro laboratoř. A když jsem otevírala okno, nevrzalo.“

„Jako by ho nedávno někdo otevíral.“

„Ano, Olivere, ale neřekl jste mi, že tahle budova v přestavbě patří vládě Spojených států.“

„Doufal jsem, že se mýlím.“

46

Stone s Chapmanovou se vrátili do jeho domku na hřbitově. Právě se posadili, aby si promluvili o nejnovějším zjištění, když Chapmanová rychle zhasla lampu na pracovním stole.

„Co se děje?“ zasyčel Stone. Neměla čas odpovědět.

Dveře se rozrazily a Stone napočítal nejméně tři muže, kteří vtrhli dovnitř.

Byli maskovaní, celí v černém a v rukách drželi pušky MP-5. Pohybovali se koordinovaně a připomínali nezastavitelnou sílu.

Jenže v jejich případě teď kosa narazila na příslovečný kámen.

Chapmanová vší silou zasáhla prvního z nich do kolene a ohnula mu ho v úhlu, na který nejsou lidské klouby stavěné. Se zaječením upadl a držel si zraněnou nohu. Stone vyndal ze zásuvky stolu pistoli, ale neměl ani čas zamířit. Chapmanová snad přeletěla místnost a vyhýbala se palbě z poloautomatických pušek dvou zbývajících útočníků.

Brzy jich však bylo ještě o jednoho méně.

Máchla pěstí tak, že zespodu zasáhla krk, popadla muže za bradu a otočila se kolem něho jako tanečnice kolem tyče. Poté vysoko vykopla a zasáhla ho zničující ránou do krku. Vyhekl a zůstal nehybně ležet.

Aniž se zastavila v pohybu, vrhla se na zbývajícího muže, ten už však byl na ústupu a v polovině cesty ke dveřím.

Když Stone uviděl, co muž odhodil, vykřikl: „Pozor!“ Vystřelil a kulka prošla dřevem, omítkou, ale ne tělem.

Místností otřásla exploze. Znehybňující granát odvedl polovinu práce a vydal oslepující záblesk. Stone si stačil na poslední chvíli zakrýt oči.

Chapmanovou ostré světlo zasáhlo naplno a zaječela bolestí.

Stone si vrazil do uší konce rukávů košile a zakryl si je rukama. V příštím zlomku vteřiny se ozvala rána. Teď se přeskupí a vrátí se, aby práci dokončili, pomyslel si.

Nepočítali však s tím, že Stone není paralyzovaný. Odkulil se vpravo, vzal od Chapmanové její pistoli a sevřel ji v levé ruce. Chapmanovou popadl za paži a odtáhl ji za stůl. Do pravé ruky vzal svou speciální zbraň a čekal.

První muž se vřítil do dveří s automatickou puškou připravenou na dlouhou dávku. Stone se sklonil, sklouzl stranou a vystřelil skrz otvor pod deskou stolu. Jeho střely zasáhly cíl, mužova kolena. Na nohou neměl kevlarové chrániče. Muž se s jekotem zhroutil. Do dveří se chystal další útočník, ale Stone opět zpod stolu třikrát vystřelil.

Následoval okamžik ticha. Pak se v dálce ozvaly sirény.

„Něco vám navrhnu, než sem dorazí policie,“ křikl Stone. „Nechám vás odnést vaše zraněné kámoše. Máte pět vteřin. Pak změříme síly. A podle toho, co vidím, jste dobří, ale já jsem lepší.“

Sirény se blížily.

„Tak fajn,“ odpověděl neznámý hlas.

Útočníci své zraněné odtáhli pryč a po chvíli Stone uslyšel startovat auto. Následovalo další ticho, protože i sirény se vytratily. Zřejmě měly namířeno někam úplně jinam.

Obrátil Chapmanovou na záda a zkontroloval jí tep. Byla živá. Vzal ji do náruče.

Za minutku otevřela oči a překvapeně se na něho podívala. „Sakra práce,“ vyjekla. Rozhlédla se. „Vím, že dva jsem dostala, jednoho možná zabila. Kde jsou?“

„Nakonec jsme uzavřeli dohodu.“

Oba sebou trhli, když něco udeřilo do zbytků dveří.

Stone tím směrem namířil a Chapmanové hodil její pistoli.

„Olivere?“

„Annabelle?“ oddychl si, když se objevila ve dveřích. V příští vteřině dovnitř padl Reuben a zůstal ležet na prkenné podlaze.

„Reubene!“ vykřikl Stone.

Annabelle mu pomohla mohutného muže zvednout a posadit na židli. Z předloktí mu tekla krev a obličej měl bledý. „Co se stalo?“ chtěl vědět Stone.

„V Pensylvánii nás sledovali. Dostali jsme se do přestřelky. Reubena zranili. Potřebuje doktora.“

Reuben položil ruku Stoneovi na rameno a stáhl ho k sobě.

„Paže v pořádku,“ ujistil ho chabým hlasem. „Mám čistý průstřel, ale hodně bolí. Druhá mě škrábla do nohy.“

Stone si teprve teď všiml otvoru v Reubenově nohavici.

„Musíš do nemocnice. Hned.“ Vztekle se podíval na Annabelle. „Proč jsi ho tam už neodvezla.“

„Trval na tom, že pojedeme sem. Chtěl, abych běžela pro pomoc, ale když jsem slyšela všechnu tu střelbu, vrátila jsem se a ověřila si, jestli žije.“

Stone se krátce podíval na Chapmanovou a pak zpátky na Reubena. „Všimli jste si něčeho, co by ty lidi pomohlo identifikovat?“

„Byli dobří, Olivere,“ řekl Reuben. „Dokonale vycvičení. To jsem ti chtěl přijít říct. Nevím, jak se mi je podařilo zahnat. Asi jsem měl víc štěstí než rozumu. Jednomu jsem sebral zbraň, začal jsem střílet a ostatní se stáhli.“

„Dokonale vycvičení? Co to znamená?“ zeptal se Stone.

„Přines to z auta,“ požádal Reuben Annabelle.

„Ale Reubene, musíš do –“

„Přines to a pak pojedu bez řečí.“

Odběhla do auta a vrátila se během několika vteřin. Něco držela v ruce. Podala to Stoneovi.

Ten se na tu věc krátce podíval a pak se obrátil na Reubena. „Víš, co to je?“

Reuben přikývl. „A myslím, že ty taky.“

Chapmanová si zbraň prohlížela Reubenovi přes rameno. „Samopal Kaštan, ráže 9 mm.“

„Ano, přesně tak,“ přitakal Stone. „Vyrobený v Rusku.“

Reuben se ušklíbl a pevněji si chytil zraněnou paži. „Správně. Vyrobený v Rusku.“ Podíval se na Annabelle. „Vzpomínáš na ten divný jazyk, kterým údajně mluvili chlápci, co odnesli basketbalový koš?“

„Myslíš, že to byla ruština?“

„Vsadil bych na to roční plat. Ne, že by to bylo nějak moc peněz, ale stejně.“ Usmál se.

„Divný jazyk?“ nechápal Stone.

Annabelle mu začala vysvětlovat, co se dozvěděla, ale Stone ji zarazil. „Povíš mi to později. Musíme ho odvézt do nemocnice.“ Podepřel Reubena pod ramenem a pomohl mu vstát. Obrátil se k Annabelle. „Zůstaň tady, zavolej Harrymu a ujisti se, že je v pořádku. Pak totéž udělej s Calebem. Pak za námi přijeď do nemocnice v Georgetownu.“

„Dobrá.“

Chapmanová Reubena podpírala z druhé strany a pomalu došli k jejímu autu. Jízda do nemocnice utekla rychle, a zatímco Reubena prohlíželi lékaři, Stone seděl v čekárně s Chapmanovou a Annabelle, která dorazila krátce po nich.

„Zastihla jsi je?“ zeptal se jí Stone.

Přikývla. „Oba jsou v pořádku. Finn je ještě ve službě. Caleb doma. Harrymu jsem řekla, ať je zvlášť opatrný, a Calebovi, ať se pořádně zamkne.“

„Výborně. Teď nám pověz, co se stalo v Pensylvánii.“

Vylíčila jim, co se dělo při návštěvě baru a poté, co ho opustili. Když Stoneovi přesně popsala místo útoku, odešel si zatelefonovat. Jakmile se vrátil, ve vyprávění navázala. „Takže když jsem našla Reubena, obloukem jsme se vrátili k silnici. Zastavil nám chlápek s dodávkou, na nic se neptal a dovolil nám naskočit si dozadu. Podařilo se mi zastavit krvácení, ale bála jsem se, že Reuben ztratí vědomí. Ten člověk nás vysadil u půjčovny aut. Sehnala jsem vůz a co nejrychleji jsme se vrátili do D. C. Chtěla jsem zastavit někde u lékaře, ale nedovolil mi to. Trval na tom, že musí za tebou a ukázat ti ten samopal.“

„Prohlédli jste si některého z nich?“

Annabelle se zhluboka nadechla. „Ani ne, ale jedno jejich auto se převrátilo. Někdo se tam mohl zranit, nebo dokonce zemřít. Zkus sehnat někoho, kdo by se tam podíval.“

„Už jsem kvůli tomu telefonoval. Jsou na cestě,“ odpověděl Stone.

Za dvacet minut se dočkal odpovědi. Poslouchal, položil několik otázek a telefon odložil.

„Auto je pryč.“

„To není možné. Převrátilo se. Viděla jsem to na vlastní oči. Musel tam být přinejmenším někdo zraněný.“

„Jenže to všechno se dá odklidit do třiceti minut. Našli tam několik nábojnic a rýhu v zemi, kde se vůz převrátil, pár kousků auta, ale to je vše,“

„Ti lidé jsou fakt dobří,“ přikývla smutně Annabelle.

Stone se podíval na Chapmanovou. „Ano, to jsou. Uklízet po sobě umějí dokonale.“

„Samopaly,“ přemýšlela Chapmanová nahlas. „Velká palebná síla. A on měl co? Pistoli?“

„Přesně tak, ale řekl, že udělá to, co bys udělal ty, Olivere. Něco nepředvídatelného. Počkal, až budou vyměňovat zásobníky, a zaútočil na jejich pozici. Hádám, že to nečekali.“ Otřásla se a vydechla. „Byla jsem si jistá, že je po něm.“

Stone ji vzal za ruku. „Ale není. Doktoři říkali, že bude v pořádku. Jen zůstane nějakou dobu mimo provoz.“

„Nemusí nemocnice hlásit úřadům každé střelné poranění?“ zeptala se Annabelle.

Stone vyndal svůj odznak a ukázal jí ho. „Stačilo zamávat tímhle a říct, že Reuben pracoval pro mě.“

„Aha.“

„Ale jestli to byli Rusové, jak to souvisí s tím, co jsme dnes zjistili?“ zamyslela se Chapmanová.

Annabelle se na ni podezíravě podívala. „Co jste dnes zjistili?“

Stone jí řekl o místě v budově vlády Spojených států, odkud se zřejmě střílelo. „Prochází rekonstrukcí, takže je prázdná, ale přesto by měla být zabezpečená. Mluvili jsme se strážnými. Nikdo si nevzpomíná, že by tehdy v noci někdo vešel dovnitř, natož s kulomety.“

„Je tam jen jeden vchod?“ zeptala se Annabelle. „Na to jsme se jich také ptali. Říkali, že ne, když máš kartový klíč s patřičným oprávněním. S tím se mohl někdo dostat dovnitř.“

„Víme, jestli to někdo udělal?“

„Právě to ověřují,“ pokrčil rameny Stone. „Ale velké naděje si nedělám.“

„Proč?“

„Ta karta mohla být ukradená nebo naklonovaná, anebo něco jiného. A navíc není jasné, proč by si někdo přidělával práci a nechával důkazy v Hay-Adams, ne na místě, odkud se doopravdy střílelo. Má ta vládní budova něco, co hotel nemá?“

„No, byla prázdná. Hotel ne,“ poukázala Annabelle.

„Přesto se potřebovali dostat na střešní zahradu. A na té se ten večer nic nekonalo. Ne, chtěli, abychom si mysleli, že stříleli z hotelu. Tu vládní budovu na něco potřebovali. Na co?“

„Prostě to přidejte k ostatním nezodpovězeným otázkám,“ prohlásila Chapmanová.

„Jenže tohle je důležité,“ odpověděl Stone.

„Proč?“ chtěla vědět Annabelle.

„Protože těsně předtím, než ses v domku objevila ty s Reubenem, tam někdo poslal tým, aby nás zabil. Málem se jim to povedlo, nebýt tady mé přítelkyně.“ Ukázal na Chapmanovou. „Kde jste se naučila takhle pohybovat?“ zeptal se jí.

„Chodívala jsem do baletu. Tehdy jsem to nenáviděla, ale musím přiznat, že se to hodí, když se vás někdo pokouší zabít.“

„Myslíte, že ten útok nějak souvisel s tím, co jste zjistili?“ chtěla vědět Annabelle.

„Řekl bych, že všechno souvisí s tím, že jsme zjistili, že se střílelo z údajně zabezpečené vládní budovy.“

47

Druhý den dorazila Chapmanová do Stoneova domku v sedm ráno a nebyla sama. Před ní pomalu kráčel James McElroy. Vešel dovnitř a posadil se do křesla před krbem. Měl jiné sako, károvanou košili a byl bez kravaty. Vlasy měl pečlivě učesané a kalhoty vyžehlené. O tlaku, jemuž byl vystaven, svědčily jen zarudlé oči a povislé tváře.

„Chapmanová mi řekla o vašem včerejším malém dobrodružství.“ Podíval se na rozbité dveře a prohlédl si otvory po kulkách. „Nepříliš civilizované. Před spaním dávám přednost sklence,“ dodal.

„Ano,“ souhlasil Stone.

„Takže budova vlády Spojených států?“

„Ano.“

„To ještě komplikuje už tak složitou situaci.“

„Jenže je to poprvé, co jsme se jim, abych tak řekl, dostali pod kůži.“

„Dobrá, to něco znamená. Předpokládám.“ McElroyův výraz se změnil. „Dnes ráno jsem, Olivere, hovořil s ministerským předsedou.“

„A?“

„A nepotěšil jsem ho.“

„No, já také nemám velkou radost. Jenže na případu pracujeme jen několik dnů. A za tu dobu čtyři lidé zemřeli a moji přátelé tento počet málem zvýšili na šest.“

„Ano, agentka Chapmanová mě informovala o vašem rozhodnutí využít služeb… Jak že se to jmenuje?“

„Camel club,“ připomněla mu Chapmanová.

„Ano, pomoci tohoto Camel clubu. Musím říct, že ten název shledávám poměrně nápaditým.“

„A vy s jejich zapojením nesouhlasíte?“

„Osobně považuji využití nepravidelných sil za geniální, především v době, kdy je těch profesionálních málo. Jestli je to tento případ, nebo ne, to nejsem schopen posoudit. O to nicméně nejde.“

„V čem je tedy problém?“

„Vyrozuměl jsem, že jste nasadil jednoho člověka na Fuata Turkekula.“

„Ano. Harryho Finna, bývalého námořníka z oddílů SEAL. Pracuje teď pro zvláštní tým a testuje bezpečnost některých zařízení v téhle zemi i v zahraničí. Vzal si však volno a rozhodl se ten čas věnovat mně.“

„Samozřejmě vím i o jeho matce Lesji a osudu jeho otce, Rayfielda Solomona.“

Stone vypadal zaraženě. „Netušil jsem, že je to veřejně známá věc.“

„To vskutku není,“ odpověděl McElroy. „Nic bych netušil, kdyby Solomon nebyl kdysi dávno mým přítelem. Společně jsme uskutečnili nějaké akce v Asii a v Jižní Americe. A Lesju jsem znal ještě v dobách, kdy žila v bývalém Sovětském svazu. Vlastně jsem byl jedním z prvních západních zpravodajců, který se dozvěděl, že je dvojitá agentka.“

„Znáte tedy celý ten příběh? I tu část o mně? Co jsem udělal Rayfieldu Solomonovi?“

„Rozkazy jsou rozkazy, Olivere. Vy jste je uposlechl. Kdybyste to neudělal, nejspíš by vám jen nesnížili plat za porušení subordinace. Zastřelili by vás za vlastizradu. Vím, jak Amíci v tomto ohledu fungují. My to děláme podobně.“

„Přesto jsem to mohl odmítnout.“

„Jenže to už teď nezměníte, i kdybyste chtěl sebevíc.“

„Takže víte i o Harrym?“

„Ne, všechno ne.“

Se Stonem si vyměnili dlouhý pohled.

„Prokázal svou loajalitu vůči mně bez sebemenších pochybností.“

„Mohu se zeptat, jak jste to udělal? Po tom, co se stalo mezi jeho otcem a vámi?“

„Zapracovali jsme na tom. Víc vám k tomu říct nemůžu.“

„Chápu.“ McElroy však nevypadal přesvědčeně. „Přesto jste ho nejspíš neměl seznamovat s Fuatovou existencí a rolí. Nebylo to příliš? Musím říct, že jsem překvapený.“

„Nemůžu někoho požádat, aby riskoval život, když mu neřeknu proč. Harry si uvědomuje, co Fuat Turkekul pro tuto zemi znamená. Udělá všechno, co je v jeho silách, aby ho ochránil.“

„Což vyvolává otázku, proč se domníváte, že Fuat potřebuje další ochranu.“

„Agent Gross byl přesvědčený, že ho sledují jeho vlastní lidé. Agent Garchik si myslí totéž. A včera večer jsme zjistili, že se nestřílelo z hotelu, ale z vládou vlastněné budovy, ke které potřebujete zvláštní bezpečnostní klíč.“

„Chápu,“ přitakal McElroy.

„Věděl jste, že lidé z ATF v úlomcích po bombě našli něco, co nejsou schopní identifikovat? Že se kvůli tomu obrátili na NASA?“

„Ano, Chapmanová mě o tom informovala. Bomby do vesmíru? Proč právě tahle ze všech agentur, které máte?“

„Možná ta látka vypadá jako něco, co pochází z vesmírného programu. Jiný důvod mě nenapadá.“

„Kromě několika soukromých podivínů se spoustou peněz jste vy a Rusové jediní, kdo má nějaký vesmírný program.“

Chapmanová a Stone si vyměnili pohledy. Jestli si toho McElroy všiml, nedal to nijak najevo.

„Pokud vím, laboratoře NASA by nemusely být schopné zjistit, o co jde,“ řekl Stone.

„Nebo by to zjistit mohly, ale nic neřeknou. Případně o tom nesmějí mluvit,“ dodala Chapmanová.

McElroy se díval z jednoho na druhého. „Ano, vypadá to, že jsme se ocitli v pořádné šlamastyce. V minulosti jsem se musel ohlížet přes rameno na své nepřátele, ale nejsem si jistý, že na kompasu je směr, který by byl právě teď bezpečný.“

„Co tedy chce váš ministerský předseda?“

„Záruky, že se již tak zlá situace ještě nezhorší.“

„Copak je to možné?“ zeptala se Champanová.

„Vždycky může být ještě hůř,“ prohlásil McElroy. „Od Oklahoma City k 11. září? Od bomb v Londýně po útoky v Bombaji? Může se jednat o pouhý vršek ledovce, což vám již naznačil ředitel Weaver.“

„A od té doby se mi neozval. Domnívám se, že kvůli tomu, co se stalo agentu Grossovi.“

„Mohu-li spekulovat, tak se domnívám, že pan Weaver má opravdový strach. Bojí se obrátit na kohokoli. Neberte si to tedy osobně.“

„Pro ředitele zastřešující zpravodajské služby je to velmi nepříjemná situace.“

„Přesto jí tu máme. Jako když nastala globální finanční krize. Úvěrové trhy zamrzly. Nikdo už nikomu nevěřil. Právě tak si teď stojí i svět zpravodajských služeb.“

„A zlí hoši se činí ze všech sil,“ dodala Chapmanová.

„Přesně tak.“

„Navíc nemůžeme kontrolovat, co dělají,“ dodal Stone.

„Záleží na tom, o koho jde,“ podotkl McElroy.

Stone o jeho slovech okamžik přemýšlel. „Navrhujete to, co si myslím?“

„Co myslíte, Olivere, že navrhuji?“

„Abychom se stáhli, protože některým lidem by se nemuselo líbit, co zjistíme?“

„Domnívám se, že jste to vystihl. Ano.“

„A opravdu chcete, abychom to udělali?“

McElroy se s potížemi zvedl na nejisté nohy. Když mu Chapmanová chtěla pomoci, mávnutím ruky jí v tom zabránil. „Jsem v pořádku.“ Urovnal si sako a podíval se na Stonea.

„Nic takového jsem neřekl. Pokud jde o mne, chci pokračovat plnou parou vpřed. A kašlu na torpéda. Tohle řekl váš admirál Farragut, alespoň myslím.“

„Ale co ministerský předseda?“ chtěl vědět Stone.

„Fajn chlap, ovšem v oblasti zpravodajských služeb se příliš nevyzná. A zatím považuje za vhodné nechat mě zajišťovat bezpečí britského lidu tak, jak já usoudím. Odmítám se nechat paralyzovat. Důvěřuji vám a předpokládám, že vy důvěřujete mně. To stačí.“

„Mohlo by vás to hodně poškodit.“

„Jsem příliš starý, aby mi na tom skutečně záleželo. Ale nezapomeňte na mé dřívější varování. Jsem si jistý, že jen málo z toho, co teď vidíme, je skutečně tím, čím se zdá být.“

„Což znamená, že by i naše závěry mohly být chybné.“

„Možná ne všechny. Ale ty důležité nejspíš ano.“ Podíval se na Chapmanovou. „Jestli mě mé instinkty neklamou, jste vy dva dobrý tým. Dávejte na sebe navzájem pozor.“ Otočil se k odchodu. „Ach, ještě něco, Olivere.“

„Ano?“

„Vlastně jsem rád, že máte na své straně ty lidi z Camel clubu.“

„To já také.“

„Nezapomeňte. Všichni královi koně a všichni královi muži.“

„Nezapomenu.“

„Poslední věc. Venku čeká auto, aby vás odvezlo do washingtonské úřadovny FBI. Chtějí tam s vámi dvěma mluvit.“ McElroy zatočil svou hůlkou ve vzduchu. „Hodně štěstí.“

48

Jízda do washingtonské úřadovny proběhla mlčky. Žádný z dvojice agentů vpředu se na ně neotočil, ani na ně nepromluvil. Jakmile byli v budově, okamžitě s nimi vyjeli výtahem nahoru. Tam Stone s Chapmanovou vystoupili a další dva agenti je doprovodili do velké jednací místnosti se stolem pro nejméně dvanáct osob. U něj však seděli jen tři lidé. Ředitel FBI, jeho zástupce a agentka Laura Ashburnová, která předchozího večera se Stonem hovořila v Lafayettově parku a ještě předtím ho vyslýchala kvůli smrti Toma Grosse.

Ředitel pomenší postavy, s bojovným výrazem tváře byl zvyklý jednat rázně. Ze všech byrokratů ve Washingtonu se právě on jediný těšil skutečné nezávislosti. Jeho funkční období nekončilo s vyhlášením výsledků voleb, ale trvalo deset let bez ohledu na to, kdo zvítězil v boji o Oválnou pracovnu.

Požádal je, aby se posadili, srovnal před sebou na stole papíry, upravil si brýle a podíval se na ně.

„Agente Stone, agentko Chapmanová. Snažím se vyrovnat krok s touto událostí, ale čím víc toho o ní vím, tím zmatenější si připadám. Chci vás požádat, abyste začali od začátku a řekli mi, co všechno jste zjistili, co jste z toho vyvodili a o čem v současné době spekulujete.“

„Znamená to, pane, že nejsem stažen z případu?“ zeptal se Stone.

Ředitel se podíval na Ashburnovou a vzápětí se znovu vrátil očima ke Stoneovi. „Četl jsem hlášení. Doplněné hlášení sepsané tady agentkou Ashburnovou. Postačuje, když řeknu, že nebudete z případu stažen. Teď bych si vás oba rád vyslechl.“

„Může to chvíli trvat,“ varoval ho Stone.

„Tato věc má nyní absolutní prioritu.“ Ředitel se v křesle pohodlně opřel.

Vypovědět vše trvalo tři hodiny. Ashburnová a zástupce ředitele si do svých laptopů dělali pečlivé poznámky. Dokonce i ředitel naškrábl na papír nejdůležitější body.

„Můj bože,“ kroutila hlavou Ashburnová. „Napadli vás doma? Proč jste to neohlásil?“

„Protože jsem nevěděl, kdo je poslal, nepřipadalo mi vhodné to komukoli sdělovat.“

Ředitel se ušklíbl. „FBI věřit můžete, Stone.“

Stone se s nejistým výrazem podíval na Chapmanovou. Neznatelně přikývla.

„Ještě jedna věc, pane,“ vrátil se Stone pohledem k řediteli. Agenti se na něho soustředili.

„O co jde?“ zeptal se ředitel.

„Mým přátelům, které napadli v Pensylvánii, se podařilo z místa činu zachránit jeden důkaz.“

„Něco víc, než co našli moji lidé?“

„O něco víc, ano. Byl to ruský samopal.“

Trojice agentů se napřímila, jako by je někdo ovládal jedním drátkem.

„A místní dělníci, se kterými před napadením mluvili v baru, prý viděli dva muže, jak z jedné budovy lesní školky sundávají basketbalový koš. Podle nich ti muži mluvili neobvyklým jazykem. Mohla to být ruština.“

Ředitel se podíval na své spolupracovníky, odložil pero a promnul si bradu.

Když nepromluvil, ozval se Stone. „Nedávno jsem měl rozhovor s někým, koho dobře znáte.“

„S kým?“

„Žije v casa blanca.“

„Dobrá. Pokračujte.“

„Řekl mi, že Rusové převzali obchod s narkotiky na západní polokouli a vyrvali ho Mexičanům.“

„To je pravda, udělali to. Carlos Montoya a ostatní jsou v podstatě bez práce ve vlastní zemi.“

„Ale co by ruské kartely získaly výbuchem bomby v Lafayettově parku?“ ozvala se Ashburnová.

„Prezident řekl, že z hlediska téhle země jsou ruská vláda a ruské kartely jedno a totéž. Souhlasíte s tímto hodnocením?“ Stone se tázavě podíval na ředitele.

Ten vypadal nejistě, ale nakonec řekl: „Nemohl bych s tím nesouhlasit.“ Poklepal perem na desku stolu. „Jaké by tedy mohli mít motivy k provedení výbuchu a pak k tomu ostatnímu?“

„Ukázat, že to jde,“ usoudil Stone.

„Tomu nevěřím. A co ta skupina z Jemenu, která se k výbuchu přihlásila?“

„Jednoduše manipulovatelná. A nevěřím, že to Rusové udělali jen proto, aby ukázali, čeho jsou schopní.“

„Co tedy?“

„Před desítkami let jsem v Rusku nějakou dobu strávil. Poznal jsem tam, že Rusové jsou jeden z nejmazanějších národů na světě. Bez dobrého důvodu nic neudělají. A jen to, že už nejsou supervelmoc, neznamená, že se jí nechtějí znovu stát. Prezident sdílí stejný názor.“

„Takže jde o nějaké ruské spiknutí k opětovnému získání nadvlády nad světem?“ přemýšlel ředitel.

„Tuto možnost určitě nemůžeme vyloučit.“ Stone zkřížil ruce na prsou. „Proč mi přijde, že vás to vůbec nepřekvapuje?“

Ředitel při poslední poznámce nepohnul brvou. Zvedl další list papíru. „Máme výsledky jedněch forenzních testů. Látka, kterou agentka Chapmanová našla na podlaze té vládní kancelářské budovy podle nich odpovídá určité zbrani.“

„Byl to mazací olej pro kulomety TEC-9, že?“ ověřovala si Chapmanová.

„Ano.“

„Takže stříleli odtamtud.“

„Vypadá to tak.“

Uplynulo několik vteřin. „Ještě něco?“ zeptal se Stone. Ředitel hleděl do prázdna, jako by zapomněl, že v místnosti není sám.

„John Kravitz.“

„Co je s ním?“

„Také pobýval v Rusku.“

„Kdy?“

„Když studoval na univerzitě. Vlastně už jsme ho měli zařazeného na několika seznamech. Jsme přesvědčeni, že tam odjel, aby se spojil se skupinou, která organizuje masové dezinformační kampaně na internetu.“

„Nic násilného?“ zeptala se Chapmanová.

„Ne, ale i nenásilné akce se mohou rychle zvrtnout v násilné. O tom už jsme se přesvědčili.“

„Vraťme se k té vládní budově,“ upozornil Stone. „Někdo do ní měl přístup a nevěřím, že to byl John Kravitz.“

Ředitel zamyšleně přikývl. „Takže zvláštní agent Gross vám skutečně řekl, že se bojí špehování ze strany vlastních lidí?“

„Ano, pane.“

Chapmanová souhlasně přikývla.

„A agent ATF nám řekl v podstatě totéž,“ dodal Stone.

„Garchik?“ ověřoval si ředitel.

„Ano. Zjistili už, co je ta tajemná složka bomby?“

„Pokud vím, tak ne.“

Stone otevřel ústa překvapením a předklonil se. „Pokud víte, pane?“

Poprvé od jejich příchodu do zasedačky vypadal ředitel znepokojeně. Podíval se na svého zástupce a hlavou ukázal ke dveřím. Jeho podřízenému se tento nevyslovený rozkaz ani trochu nelíbil, a ještě více ho popudilo, když ředitel zabránil Ashburnové, aby ho následovala. Když se za zástupcem zavřely dveře, ředitel se předklonil. „Děje se tu něco, s čím jsem se v životě nesetkal.“

„Máte mezi sebou zrádce,“ usoudil Stone.

„Obávám se, že by to mohlo být ještě horší. O hodně horší.“

Stone se chtěl zeptat, co by mohlo být horší než zrádce ve vlastních řadách, ale pak si vzpomněl, co mu říkal McElroy.

Vždy může být ještě hůř.

Ředitel si odkašlal. „Uvnitř naší vlády se odehrává cosi… Příliš to neodpovídá způsobu, jakým věci obvykle děláme.“

„Co přesně máte na mysli, pane?“ zeptal se Stone. Ředitel si nervózně mnul ruce. „Někdo od nás patrně pracuje proti nám.“

„Někdo od nás?“ nechápala Chapmanová.

„Pohřešujeme agenta Garchika.“

„Cože?“ neubránil se Stone.

„A ta tajemná věc, kterou našel v parku, také zmizela.“

„Jak je to možné?“ divila se Chapmanová.

„Nevím. Stalo se to mimo rámec našeho velení.“

„Ale FBI je přece pověřená řízením pátrání,“ upozornil Stone.

„Nicméně průzkumem nálože byl pověřený ATF.“

„Jenže to, že se ztratí agent i důkaz, je krajně neobvyklé,“ kroutil Stone hlavou.

„Ano, to tedy je,“ odsekl ředitel.

„Nějaké stopy?“ zajímalo Chapmanovou.

„Ne, po pravdě řečeno jsme se o tom právě dozvěděli. Na možných místech činu máme své týmy.“

„Odkud ho unesli?“

„Nevíme jistě. Byl rozvedený a žil sám. Ztratilo se i jeho auto.“

„Známky zápasu?“

„Zatím nejasné.“

„Nikdo se neozval?“

„Ani Garchik, ani ti, kdo ho snad unesli.“

„Snad?“ zpozorněla Chapmanová. „Nemůžeme vyloučit, že zmizel dobrovolně.“

„Kdo ohlásil zmizení?“

„Jeho nadřízený.“

„Kdo oznámil ztrátu důkazu?“

„Také jeho nadřízený. Když se Garchik jako obvykle neohlásil, začal si dělat starosti. Kromě jiného se podíval i do sejfu s důkazy.“

„Garchik nám říkal, že přizvali lidi od NASA, aby se pokusili ten důkaz identifikovat.“

„To jsem netušil.“

Stone si jen nervózně poposedl, ale Chapmanová se neudržela. „To je skutečně neuvěřitelné.“

„Média se o ničem z toho nesmí dozvědět,“ prohlásil ředitel odhodlaně. „Všechna prohlášení půjdou přes mou kancelář. Rozumíte?“

„Já s novináři nemluvím,“ odpověděl Stone a Chapmanová souhlasně přikývla.

Ředitel ukázal na Ashburnovou. „Řízení vyšetřování přebírá agentka Ashburnová. Budete spolupracovat přímo s ní.“

Ashburnová a Stone si vyměnili úsměvy. Zdálo se mu, že se agentka pokusila o úsměv.

„Výborně,“ odtušil. „Už se na to těším.“

„Agentka Ashburnová mi říkala, že jste byl za službu ve Vietnamu navržen na Medaili cti.“

„To je pravda, pane.“

„Ale odmítl jste ji. Proč?“

„Nezdálo se mi, že bych si ji zasloužil.“

„Ale vaše vlast o tom byla přesvědčená. To vám nestačilo?“

„Ne, pane, nestačilo.“

49

„Reubene?“

Mohutný muž otevřel oči a díval se přímo nahoru.

Stone na něho shlížel z výšky. „Doktoři říkají, že tě brzy pustí.“

„Výborně. Nemám zdravotní pojištění. Takže mě teď nech vyhlásit bankrot. Aha, vlastně nic. Bankrot je jen pro lidi, kteří mají nějaký majetek.“

„Vidím, že dnes se už cítíš lépe.“

To promluvila Annabelle, která se od Reubenova přijetí do nemocnice nehnula od jeho lůžka. Vstala a stoupla si k posteli. „O tvůj účet je postaráno,“ uklidňoval ho Stone.

„Kým?“

„Strýčkem Samem.“

„Proč? Zaplatili kauci taky dokům, kde pracuju?“

„Prostě odpočívej.“

„Chytili jste ty chlapy?“

Stone zavrtěl hlavou. „Celé místo dokonale vyčistili.“

„Takže pořád pracuješ na případu?“ zeptala se Annabelle.

„Prozatím.“

„Co ještě můžeme udělat?“

„Myslím, že oba už jste udělali až dost.“

„Nezjistili jsme vlastně nic nového,“ podotkla.

„Ne, ale pomohli jste na všechno vrhnout úplně nové světlo.“

„Rusové?“ vzpomněl si Reuben. „Fakt za tím jsou ti hajzlové?“

„Zdá se.“

„Proč?“ nechápala Annabelle. „Myslela jsem, že teď jsou naši spojenci.“

„Spojenci přicházejí a odcházejí. Navíc to nemusela být přímo ruská vláda.“

„Volala jsem Harrymu a Calebovi. Později sem za Reubenem přijdou. Harry vlastně říkal, že přijde, když mu schválíš, že se může na nějaký čas vzdálit od plnění úkolu.“

„Myslím, že to bude v pořádku. Dej mu, prosím, vědět.“

Když už se chystal k odchodu, Annabelle mu položila ruku na rameno a potichu ho oslovila. „Prosím, dávej na sebe pozor. O Reubena jsme málem přišli.“ Oči se jí leskly a Stone ji pohladil po tváři.

„Dám, Annabelle.“

Chapmanová na něho čekala v nemocniční hale. Odešli k jejímu autu a odjeli.

„Musím se přiznat, že mě ta schůzka na FBI dost šokovala,“ řekla. „Skutečnost, že nás neodvolali z případu, nebo něco jiného?“

„Skutečnost, že váš ředitel vypadal, jako by byl úplně mimo.“

„Přemýšlím, čím to může být.“

„Co myslíte, že se stalo s Garchikem a s tím důkazem?“

„Nevím, ale myslím, že když najdeme jedno, najdeme i to druhé.“

„Podezíráte ho?“

Stone si dal s odpovědí na čas. „Ne, nepodezírám. Myslím, že se ocitl ve špatný čas na špatném místě.“

„To se teď děje nějak často. Podívejte na Alfreda Padilla a agenta Grosse.“

„Správně.“

„Takže problém spočívá v tom, že jestli někdo něco tají řediteli FBI, musí mít pořádný vliv.“

Stone se na ni podíval. „Musím se pokusit dnes s někým sejít.“

„S kým?“

„Jen s někým.“

„Je to důležité?“

„Ano.“

„Kde toho člověka najdete?“

„No, víte, bydlí přímo naproti Lafayettově parku.“

50

Dostat se k prezidentovi Spojených států amerických bez předchozí dohody není jednoduché. Ve skutečnosti je to takřka nemožné. Jeho pracovní program zahanbuje kohokoli jiného na světě. S Air Force One dokáže během jediného dne obletět několik států světa, vrátit se domů na oficiální večeři a pozdě v noci ještě telefonovat se svými lidmi a lobbisty na Capitol Hillu.

Stonea proto velmi překvapilo, když zakrátko seděl ve vrtulníku, který ho přepravil na venkov v Marylandu. Stroj přistál v srdci Catoctin Mountains, odkud ho kolona tří vozů převezla do Camp Davidu, zřejmě nejlépe chráněného kusu země na světě.

Davá to smysl, pomyslel si Stone. Schůzka v Camp Davidu byla výrazně soukromější než procházet se chodbami Bílého domu. Když kolona vjela na ranč, ujal se ho prkenný mariňák. Stone přemýšlel, jak má vlastně hovor začít. A jak prezident na jeho slova zareaguje.

Dobrá, odpovědi na tyhle otázky budu už brzy znát.

Čekal sám v dřevem obložené malé místnosti. Ne však dlouho. Dveře se otevřely a v nich stál prezident, ležérně oblečený v manšestrových kalhotách a kostkované košili, na nohách měl mokasíny. V jedné ruce držel brýle, druhou si k uchu tiskl telefon.

Podíval se na Stonea a naznačil mu, ať se posadí. Ještě chvíli cosi potichu mumlal do telefonu, pak přístroj uklidil do kapsy, nalil si šálek kávy z konvice na servírovacím stolku a nalil i Stoneovi. Šálek mu podal, posadil se a posunul si brýle na čelo.

„Ztratil jsem čočku,“ vysvětloval Brennan. „Náhradní brýle, než mi donesou vlastní. Lidé mě nemohou vidět v brýlích. Nelíbí se jim to.“

Stone o tom přemýšlel a uvědomil si, že prezidenta na veřejnosti v brýlích skutečně nikdy neviděl.

„Velmi oceňuji, že jste si na mě našel čas tak brzy.“

Prezident se pohodlně usadil v křesle a zkoumavě si Stonea prohlížel. „Určitě víte, proč jsem to udělal. Ten pocit naléhavosti je velmi silný. Připadá mi, že se nám věci vymykají zpod kontroly. Každý den přichází nová krize. Dává vám to už nějaký smysl?“

„Tak trochu. Jenže se objevila spousta nových otázek.“

„Mohl byste mě stručně informovat?“

Stone ho poslechl, nic nevynechal a zmínil se také o útoku na svůj domek i o Fuatu Turkekulovi.

„Vím, že vám neříkám nic, co byste už nevěděl,“ dodal nakonec. Prezident přikývl. „S ministerským předsedou jsme si velmi blízcí.“

„I James McElroy hraje podle pravidel.“

„Ohromný člověk. Vždy jako by věděl víc než kdokoli jiný, mne a ministerského předsedu nejspíš nevyjímaje.“

„To je znak dobrého zpravodajského důstojníka,“ pokrčil Stone rameny, „jenže zamlčet to přede mnou nás stálo dost času.“

„Uvědomuji si to, ale nedalo se nic dělat,“ odpověděl prezident stroze.

„Chápu.“

„Vzešlo z toho něco dobrého,“ konstatoval Brennan.

„Pane?“ podíval se na něho Stone tázavě.

Prezident místo odpovědi zvedl dálkový ovladač a stiskl tlačítko. Část obložení stěny se odsunula a odhalila plochou televizi. Prezident stiskl další tlačítko a televizor ožil. „Tato nahrávka vznikla nedávno,“ vysvětloval.

Stone se díval na Carmen Escalanteovou. Na obrazovce vypadala ještě menší a její berle větší než při setkání tváří v tvář. Reportér jí kladl otázky ohledně smrti jejího milovaného strýčka a o jejím neutěšeném zdravotním stavu.

„Hodně lidí se o tom dozvědělo a to pomohlo k dvěma věcem. Bude se konat tryzna za pana Padillu a agenta Grosse. Na ceremoniál přiletí mexický prezident. A za druhé, přihlásili se soukromí dárci ochotní zaplatit slečně Escalanteové operaci nohou.“

„To je velmi laskavé.“

„Jak pravděpodobně víte, vztahy s Mexikem byly kromě jiného napjaté rovněž kvůli otázce imigrantů. Nicméně poté, co pan Padilla zemřel za tragických okolností, situace se poněkud zlepšila. Vím, že se hrdinou stal jen náhodou, přesto přišel o život. A potřebujeme každého hrdinu, kterého najdeme. Jeho příběh už znají po celém Mexiku i zde. Lidé obou našich národů o něco silněji spojil. Je to pozitivní posun, nebo mi to přinejmenším tvrdí moji poradci. Něco, na čem se dá do budoucna stavět. To je také hlavní důvod, proč pořádáme společnou tryznu.“

Prezident zmáčkl několik dalších tlačítek, televizor se vypnul a panel obložení zajel zpět. Odložil ovladač a napil se kávy.

„Což nás přivádí k dnešku.“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Myslím, že je čas zeptat se, proč jste se chtěl se mnou sejít.“

„Vím, že jste velmi zaměstnaný člověk, proto budu stručný.“ Stone se odmlčel, ale jen na okamžik. „Můžete mi říct, kde je agent Garchik? A co se stalo s důkazy, které se ztratily spolu s ním? Jsem si jistý, že na obě tyto otázky znáte odpověď.“

51

Prezident Brennan a Oliver Stone se na sebe vyzývavě dívali nepříjemně dlouhou dobu. Stone již podobné bitvy v minulosti vybojoval i s lidmi, které považoval za své zaměstnavatele. Zásadou je neuhnout pohledem. Uhnete-li pohledem, vyloží si to druhá strana jako vaši slabost a udeří. Všichni vůdci mají tuto schopnost, protože jinak by se nepropracovali tak vysoko.

„Promiňte?“ zeptal se prezident, hlas se mu však skoro neznatelně zachvěl a odhalil tak, co si skutečně myslí.

Stone neodpověděl. Jen se na prezidenta dál díval, jako by dokázal přečíst každou myšlenku, která se mu honí hlavou. Musel předstírat, že ví vše, ačkoli šlo částečně pouze o domněnky.

Čekal.

Brennan už nic neřekl, jeho pohled však Stonea doslova propaloval, ale po chvíli jeho rozrušení opadávalo. Vstal.

„Pojďme se projít, Stone. Myslím, že bychom se měli domluvit, navíc si potřebuji protáhnout nohy.“

Prezident si oblékl bundu a Stone ho následoval ven. Doprovázel je bezpečnostní oddíl, jehož členové sestávali z agentů a agentek Tajné služby. Utvořili kolem nich formaci ve tvaru diamantu. Muži i ženy z oddílu byli rovněž oblečeni neformálně, aby se přizpůsobili prezidentovi i venkovskému okolí.

Zatímco kráčeli po cestě v lese, kde už kráčely mnohé hlavy států, prezident potichu promluvil.

„Mám to tu moc rád. Vždy tu načerpám sílu. Abych tak řekl, mám tu možnost alespoň na chvíli zapomenout na všechny problémy.“

Stone přejížděl pohledem zleva doprava i dopředu a pozoroval agenty, kteří úzkostlivě dodržovali formaci. Camp David byl ve skutečnosti chráněný ještě lépe než Bílý dům. Ležel v kopcovitém terénu a ochránci perimetru, oddíl dokonale vycvičených příslušníků námořní pěchoty, by uviděli každého nepřítele na míle daleko.

Prezident přešel tak blízko ke Stoneovi, až se dotýkali lokty. Stone se automaticky rozhlédl, aby se ujistil, že s tím příslušníci Tajné služby nemají problém. Protože však takto blízko přistoupil jejich šéf, drželi se opodál.

„Stone, máme problém.“

„Ty úlomky. Už víme, co to bylo?“

„Slyšel jste někdy o nanobotech?“

„Nanotechnologie? Něco jsem četl v novinách. To je asi tak všechno.“

„Proklatá záležitost. Už teď jsou v našich oděvech, potravinách, kosmetice, přístrojích, prostě ve spoustě věcí. Většina lidí o nich nemá ani tušení. Polovina vědců je považuje za naprosto bezpečné. Druhá polovina varuje, že o nich ještě nevíme dost a že by mohly mít nepředvídatelné a možná i katastrofální dlouhodobé následky.“

„Našli tedy nějaké ty nanoboty v úlomcích? Myslel jsem, že jsou mikroskopické.“

„Jsou. Objevily se skutečně až při bližším zkoumání.“

„Proč by tam měly být? Jaký účel by měly v bombě plnit?“

Prezident se odevzdaně pousmál. „V tom je potíž, Stone, nevíme. Myslíme si, že někdo objevil nové využití nanotechnologií způsobem, jaký nikdo neočekával.“

„Myslíte pro zločinné nebo teroristické účely?“

„Ano.“

„Co si myslí odborníci? Proč tam ty nanoboty byly? Musí přece existovat nějaké teorie.“

„Existují. Nejčastější je ta nejvíce znepokojivá. Týká se nákazy zapracované do výbušniny. Když bomba explodovala, uvolnila svůj obsah, který se už teď nachází v tělech všech, kdo do parku vešli. A ti je nevědomky přenášejí na ostatní.“

Stone sebou trhl a od prezidenta poodstoupil. „Byl jsem v tom parku. Exploze mě srazila na zem. Mohl bych být kontaminovaný. Neměl byste se držet v mé blízkosti.“

„Už jsem tomu byl vystaven, Stone. Přes agenta Stonea, Garchika a další. Sakra, byl tam přece i ředitel FBI. Ale můžu vám říct, že mi lékaři provedli veškeré testy, které znají, a ohledně mého zdraví shledali vše v naprostém pořádku.“

„Existují nějaké důkazy zbytků nákazy na úlomcích?“

„Pokud vím, tak ne. Ale chcete vědět, co mi říkají teď? Že ty proklaté nanoboty mají schopnost napadat a měnit určité molekulární struktury ostatních látek. Po takovéto proměně zůstane látka v původní podobě, ale nepatrně se změní, aby se nedala odhalit. Takže v této chvíli si nemyslíme, že se jedná o nákazu, ale nejsme si tím jistí. Nejsme si ani jistí, jaké testy provádět. Znamená to, kromě jiného, že všechny ty lékařské testy, které mi dělali, byly zbytečné. A aby toho nebylo málo, mohli by nanoboty použít k výrobě úplně nové nákazy. Jako když si má vnoučata hrají tu hru s krtkem. Praštíte do jedné díry, ale ta proklatá věc se vzápětí objeví v jiné.“

„A agent Garchik?“ zeptal se Stone.

„Považovali jsme za nejlepší ho na nějakou dobu stáhnout. V současnosti je v konspiračním bytě ATF v –“

Stone zvedl ruku. „Podrobnosti raději znát nechci.“

„Jak to myslíte?“

„Pro případ, že by se je někdo ze mě pokoušel dostat. Ano.“

„Zlé časy, Stone. Nejistá doba.“

„Nepřítel se blíží.“

„Správně. Jen kdybychom věděli, o koho vlastně jde. Tohle zjistit je čím dál těžší.“

„Myslím, že všichni vojáci vyslaní do Iráku a Afghánistánu by s vámi plně souhlasili.“

„Vlastně je to svým způsobem ironie,“ podotkl Brennan.

„Jak to myslíte?“

„Původně jsem vás vyhledal, abyste se postavil Rusům v Mexiku. Teď zjišťuji, že jsou mnohem blíž. Možná jen přes ulici od Bílého domu.“

„Víte tedy o té nalezené pušce a Kravitzově spojení s Moskvou?“

„Ano, ano, o všem, jenže je tu ještě něco.“ Stone čekal.

„Když ještě Sovětský svaz býval světovou velmocí, vedl velmi rozsáhlý vědecký program. Laboratoře jedna vedle druhé a desítiky miliard dolarů na jejich chod.“

„Tedy nanoboty?“

„Nanoboty. Je jen velmi málo zemí či organizací schopných něco takového vytvořit. Rusové jsou na tomto seznamu blízko vrcholu.“

„Co teď ode mě očekáváte, pane?“

„Abyste dělal svou práci, Stone. A slibuji vám, že vám to nezapomenu.“

Stone se na něho podíval a prezident nejspíš vycítil jeho pochybnosti.

„Myslím to vážně, Stone. Jestli tohle přežijete, budeme vyrovnaní. Máte mé slovo. Už žádné útoky na vás.“ Podal mu ruku a Stone si s prezidentem potřásl.

„Proč dělají lidé jako vy takovou práci?“ zeptal se Brennan. „Nemůže to být jen pro medaile, a určitě nejde o peníze.“

Stone neodpověděl.

„Proč tedy? Bůh a vlast?“

„Je to zároveň jednodušší i složitější, pane prezidente.“

„Proč tedy?“

„Abych se na sebe mohl podívat do zrcadla.“

52

Vrtulník Stonea dopravil zpátky do D. C, kde se po předchozí domluvě sešel v Lafayettově parku s Chapmanovou.

„Jak to šlo?“ zeptala se dychtivě.

„Hodně informací.“

„Takových, které nám pomohou?“

„To se teprve uvidí.“

„No tak! Nějaká odhalení? Proboha, vždyť jste se sekal s prezidentem.“

Stone jí vysvětlil, že nalezené úlomky možná mohou souviset s nanotechnologiemi. A také to, co se stalo s agentem Garchikem.

„Tohle všechno jste věděl, když jste prezidenta požádal o schůzku?“

„Řekněme, že jsem měl podezření.“

„A řekl jste mu o nich?“

„Předpokládal jsem, že otevřený přístup bude ten nejlepší.“

„Dost odvážné. Takže nanoboty? Sakra práce. Kam ten svět spěje, když lidé vkládají do věcí věci, které ani nevidíme, ale které se mohou vrátit a vyhubit nás?“

„Obávám se, že někteří lidé by to přesto označili za pokrok,“ odpověděl Stone suše.

„Takže Rusové si zase hrají v laboratořích. To je zlověstné.“

„Pašování drog vynáší stovky miliard dolarů. To je jedna motivace. Dejte to dohromady s vědou, která by mohla nepřátele Ruska zničit, a máte něco, co nedokážete ani změřit, natož ocenit.“

„Ruskými nepřáteli jsou moje a vaše země.“

„Nehledě na zmírnění mezinárodního napětí, na Gorbačova a Jelcina, mezi našimi zeměmi nikdy neexistoval smír.“

„Proč by ale odpálili v Lafayettově parku bombu, která nikoho nezabila?“

„To nevím.“

Zamířil k místu činu a podíval se do kráteru.

„Otázky Rileyho Weavera zůstávají stále nezodpovězené,“ podotkl.

„Co tím myslíte?“

„Jak to, že ten strom tak nečekaně uhynul? A proč zůstala jáma i po jeho vsazení otevřená?“

„Zahradník a tak. Vždyť nám o tom říkal agent Gross.“

„Dobrá, myslím, že bychom si to měli ověřit sami.“

„Co Asburnová? Nevelí teď případu?“

„Raději bych to udělal sám.“

„Pro případ, že bychom měli přijít o dalšího agenta?“ zeptala se skoro šeptem.

Stone neodpověděl.

***

Za hodinu už před sebou měli George Sykese v uniformě Správy národních parků. Právě on měl podle Torna Grosse na starosti vysazení nového stromu. Sykes byl v dobré kondici a měl skutečně silný stisk ruky. Chapmanová si poté, co si s ním potřásla rukou, musela nenápadně promnout rozbolavělé prsty.

„Ten javor nevykazoval žádné známky choroby nebo jiných potíží,“ tvrdil. „Jednou ráno jsme park prohlíželi a zjistili jsme, že je skoro suchý. Nedal se zachránit. Málem mi puklo srdce. Rostl tam už hodně dlouho.“

„Takže jste ho pokáceli, objednali nový a zasadili ho?“ zeptala se Chapmanová.

„Přesně tak,“ odpověděl Sykes. „Ohledně toho, co sázíme do parku, jsme velmi pečliví. Musím udržovat historickou věrnost.“

„To už víme. A ta lesní školka v Pensylvánii je jeden z vašich schválených dodavatelů?“ ověřoval si Stone.

„Ano. Už jsem to říkal agentu Grossovi.“

„To také víme. Jenže vzhledem k tomu, co se mu stalo, jsme si to potřebovali ověřit.“

„Nic se neděje,“ odpověděl Sykes rychle. „Taková hrůza. Opravdu v tom byl namočený i ten člověk z lesní školky?“

„Vypadá to tak.“ Chapmanová se rozhodla, že to jako odpověď postačuje. „Co nám můžete říct o dodání stromu?“

„Uskladnili jsme ho v bezpečném skladu několik bloků od Bílého domu.“

„A pak jste ho s pomocí jeřábu zasadili?“ ujišťoval se Stone. „Správně,“ přitakal Sykes.

„Proč jste jámu rovnou nezahrnuli,“ zajímalo Stonea. „Znamenalo to riziko, nemyslíte? Museli jste místo ohradit varovnou páskou.“

A také služební psi se pak drželi za ní, nedodal, ale pomyslel si.

„Přesadit strom této velikosti znamená pro rostlinu velký stres. Musíte to dělat po krocích a po celou dobu kontrolovat jeho zdraví. Zvednout strom jeřábem a usadit ho do jámy byl jen jeden krok z mnoha, které začaly jeho vykopáním v té školce v Pensylvánii. Důležité je postupovat pomalu a jemně. Vsadili jsme ho do jámy a nechali nezahrnutý, abychom ověřili jeho stav. Druhý den ráno ho měl prohlédnout náš odborný zahradník. Měl pro nás vypracovat zprávu a doporučit správnou směs zeminy a nutričních prvků, které strom po přechodnou dobu potřebuje.“

„To vypadá dost složitě,“ podívala se na něho Chapmanová.

„Ano, může se to tak jevit. Mluvíme tu o něčem živém, co váží několik tun. A pro zakořenění je nutná i správná zálivka.“

„Dobře,“ přerušil ho Stone. „Ještě ale nevíte, co zahubilo ten předchozí, že?“

Sykes pokrčil rameny. „Mohlo to způsobit několik okolností. Ačkoli je divné, když strom uhyne tak rychle, občas se to stává.“

„Mohl ho někdo poškodit záměrně?“ zajímala se Ghapmanová.

Sykes na ni překvapením vytřeštil oči. „Proč by někdo zabíjel strom?“

„Víte, kdyby ten strom uschl,“ vysvětloval Stone, „musel by se místo něho vysadit nový. Bez nového stromu by nebylo kam uložit bombu.“

„Aha,“ vyjekl Sykes a dával najevo skutečnou nevoli. „Chcete říct, že ten první strom poškodili a druhý vyhodili do povětří? Parchanti!“

Stone vycítil, že Sykese více rozčiluje zmar stromů než člověk roztrhaný výbuchem na kusy.

„Děkujeme vám za pomoc,“ rozloučil se Stone.

Chapmanová a Stone se vrátili k autu. „Je jasné,“ řekla, „že bomba byla v kořenovém balu předtím, než strom dovezli sem. A fakt, že jáma nebyla zasypaná, mi nepřipadá důležitý. Dokonce i pod vrstvou zeminy by dálkově ovládaný detonátor nejspíš měl fungovat. Rádiový signál určitě pronikne několika desítkami centimetrů hlíny.“

„Takže to i přes mou nedůvěru vypadá, že klíčem byla ta lesní školka a veškeré spojení se přerušilo, když Kravitz zemřel.“

„Je jasné, že za sebou umějí dobře zamést stopy,“ poznamenala Chapmanová. „Počkejte! Našli nějaké ty nanoboty také v Kravitzově přívěsu?“

„Pokud vím, tak ne.“

„A neměly by tam být?“

„Nevím. Ale měli bychom to zjistit.“

Chapmanová se podívala na hodinky. „Musím sepsat hlášení a informovat sira Jamese.“

„Já zajdu do Kongresové knihovny a promluvím si s Calebem.“

„S vaším neohroženým vědátorem?“

Stone se usmál. „Když znáte jeho silné stránky, připadá vám docela dobrý.“

„Co takhle večeře dnes večer?“ zeptala se náhle.

Stone se otočil a podíval se na ni. „Dobrá,“ přitakal po chvíli. „Kde?“

„Restaurace Ceiba na Čtrnácté ulici. Dlouho jsem tam chtěla zajít. Můžeme si porovnat názory. Nějak kolem sedmé?“

Stone přikývl a odešel, zatímco Chapmanová spěchala k autu. Neodjela však na britské velvyslanectví, ale do hotelu ve virginském Tysons Corner. Výtahem se vyvezla do šestého patra. Otevřela dveře pokoje a vešla dovnitř. Jednalo se o velké apartmá sestávající z prostorného obývacího pokoje, ložnice a jídelny. Podívala se oknem ven, svlékla sako, zula boty, posadila se na pohovku a promnula si chodidla. Vyndala z pouzdra svou pistoli a prohlížela si ji. Když se ozvalo zaklepání na dveře, pistoli odložila stranou.

Přešla bosá přes pokoj a otevřela dveře.

Muž vešel dovnitř. Znovu se posadila a sledovala ho pohledem.

„Tohle se mi ani trochu nelíbí,“ vyštěkla. „Ani trochu.“

Ředitel NIC Riley Weaver ji pozoroval. „Je úplně jedno, co se vám líbí nebo nelíbí. A je to schválené nejvyššími místy na obou stranách.“

„Jak si tím můžu být jistá?“ zasyčela.

„Protože je to pravda, Mary,“ potvrdil James McElroy, který se přibelhal z ložnice.

53

Stone se nejprve zastavil v nemocnici, aby se podíval na Reubena. Hlas svého přítele slyšel dlouho předtím, než vešel do jeho pokoje. Z toho, co vyslechl, vyplývalo, že chtěl Reuben odejít, ale lékaři ho ještě několik dní nehodlali propustit.

Annabelle na Stonea narazila ve dveřích pokoje. „Snad se ti podaří přivést ho k rozumu,“ řekla naštvaně.

„Pochybuju,“ odpověděl Stone, „ale zkusím to.“

„Jsem v pohodě,“ vykřikl Reuben, když se před jeho očima objevil Stone. „Není to poprvé, co mě postřelili. Ale jestli se ke mně ještě jednou přiblíží ta sestra od doktora Mengeleho a bude mi vrážet jehly tam, kam nechci, přísahám, že ji taky postřelím!“

Sestra, která mu právě kontrolovala životní funkce, nad jeho slovy jen zvedla oči ke stropu. Když odcházela, pošeptala Stoneovi: „Hodně štěstí.“

Stone se podíval na Reubena. „Takže ty bys chtěl domů?“

„Hlavně si to chci vyřídit s těma hajzlama, co mi tohle udělali!“ Stone si přitáhl židli a posadil se právě ve chvíli, kdy dovnitř vešel Caleb s kyticí.

„Co to sakra je?“ vyštěkl Reuben.

Caleb se nad nehezkým přivítáním zamračil. „Pivoňky. V tuhle roční dobu není lehké je sehnat.“

Reuben se tvářil ukřivděně. „Chceš říct, žes mi přinesl kytku?“

„Ano. Abych trochu projasnil tenhle depresivní pokoj. Podívej, samá šedá. Nikdy se tu neuzdravíš, protože budeš pořád v depresi.“

„Myslím, že jsou nádherné,“ podotkla Annabelle, která kytici od Caleba převzala a přivoněla k ní.

„Ty si to klidně mysli. Jsi holka,“ odsekl Reuben. „Ale chlapi chlapům kytky nenosí.“ Náhle se na Caleba podíval výhružně. „Viděl tě někdo, jak je sem neseš?“

„Cože? No… asi ano. Pár lidí. Na sesterně se jim všichni obdivovali.“

Reuben, který až doteď seděl na posteli, se zhroutil na polštář. „No výborně. Teď si budou myslet, že spolu chodíme.“

„Nejsem gay!“ vyjekl Caleb.

„Jo, ale vypadáš tak,“ odsekl Reuben.

Caleb se zamračil. „Vypadám, jako bych byl? Jak přesně má takový gay vypadat, pane stereotypní neandertálče?“

Reuben zasténal a zakryl si obličej polštářem. Zpod polštáře se ozývalo brumlání: „Příště mi, prokrista, přines pivo. Nebo radši Playboy.“

Annabelle odešla sehnat vázu na květiny a Stone se obrátil ke Calebovi. „Dostal jsem tvůj seznam akcí v Lafayettově parku. Chtěl jsem o tom s tebou mluvit.“

Reuben sundal polštář z obličeje. „O co jde?“

Stone mu vše v krátkosti vysvětlil a dodal: „Jenže těch akcí je moc.“

„Máš pravdu,“ přitakal Caleb. „Ale trochu jsem zapátral a podařilo se mi seznam zúžit.“ Vytáhl z kapsy lístky papíru a rozložil je v nohách postele tak, aby na ně Stone viděl.

„Vycházel jsem z předpokladu, že musí jít o něco velkého,“ vysvětloval. „Proč si jinak dělat tolik starostí s Lafayettovým parkem.“

„Souhlasím,“ přitakal Stone.

Annabelle se vrátila s kyticí ve váze, postavila ji na pult a připojila se k nim.

„Podle mého názoru do této kategorie spadá pět událostí,“ pokračoval Caleb. „Všechny byly naplánované na příští měsíc. Zaprvé manifestace proti změnám klimatu. Pak protest proti výši daní. Spousta lidí a potenciálních obětí na obou. Dál měl prezident pronést řeč na počest vojáků padlých na Středním východě. U toho měl být i francouzský prezident.“

„To je moje volba,“ ozval se Reuben. „Dva státníci jednou ranou. Navíc se to stalo, když měl být v parku britský ministerský předseda. Třeba ti lidé jdou po EU.“

„Pokračuj, Calebe,“ vyzval Stone knihovníka. „Co zbytek seznamu?“

„Začtvrté je tu protest proti hladu ve světě. A konečně demonstrace proti jaderným zbraním.“

„Povídám vám, že teroristi dají přednost kvalitě před množstvím,“ trval na svém Reuben. „Je lepší sejmout dva světové vůdce než pozabíjet hromadu obyčejných občanů.“

Annabelle nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Ne nutně. Záleží na tom, kdo za spiknutím stojí. Jestli je to nějaká protiválečná skupina nebo lidé, co si myslí, že změna klimatu je pitomost, mohly byt terčem i tyhle akce.“

„Pochybuju, že by Rusy nějak zajímala naše daňová politika,“ usoudil Stone.

„Rusáci!“ málem vykřikl Caleb. „Je to jejich práce?“

Stone otázku svého přítele ignoroval a zamyšleně řekl: „Napadlo mě, jak daleko člověk může stát, aby dokázal dálkově odpálit bombu zakopanou v zemi? A za druhé, jak mohli útočníci vědět, kde bude stát pódium s významnými státníky? Vím, že ho stavějí na různá místa. Někdy dokonce na chodník. V takovém případě by jim bomba zpod stromu neublížila.“

„Zeptal bych se Alexe,“ poradil Reuben. „Jestli se ukáže, že pódium mělo stát blízko Jacksonovy sochy, pak by to podle mě podporovalo existenci nějakého špiona.“

„Myslím, že máš pravdu,“ odpověděl Stone.

„Zavolám mu,“ nabídla se Annabelle. „Stejně se dnes máme sejít.“

„A já se musím vrátit do práce,“ oznámil Caleb.

„To já také,“ přitakal Stone.

„A co já?“ stěžoval si Reuben. „Vy si budete užívat zábavu a já se tu mám válet?“

V tom okamžiku vešla do pokoje nemocniční pomocnice s Reubenovým obědem. Položila před něho tác a sundala poklop ukrývající tmavou, houbovitou hmotu, která zřejmě byla původně masem, několik kousků povadlé zeleniny, nedopečený rohlík a skleničku s něčím, co nejvíc ze všeho připomínalo moč.

„Prosím, dostaňte mě odsud,“ zasténal Reuben.

„Jakmile to bude možné, Reubene. Slibuju,“ rozloučil se Stone a spěchal pryč.

„Užij si ty kytky,“ ironicky se loučil Caleb. „A až přijdu příště, přinesu ti nějakou slaďoučkou muziku, aby ji všichni slyšeli. Jo, a ještě bych si mohl vzít nějaký křiklavý šátek a vypasované džínsy.“ Pak důstojně odkráčel.

Annabelle se sklonila, políbila Reubena na tvář a pohladila ho po rozcuchaných vlasech. „Hezky lež, chlapáku. A nezapomeň, že jsme o tebe málem přišli. Co bych si bez tebe počala?“

Při jejích slovech se usmál a díval se, jak odchází. Chvíli počkal, aby měl jistotu, že jsou skutečně pryč, a zvedl vázu. Zhluboka k pivoňkám přičichl a se spokojeným výrazem se uvelebil.

54

Mary Chapmanová po sobě nechávala stékat vodu. Ze sprchy stoupala pára jako ranní mlha nad jezerem. Vztekle udeřila do stěny sprchového koutu, strčila hlavu pod proud vody a zhluboka se nadechla. Zastavila vodu, vystoupila ze sprchového koutu, utřela se ručníkem a posadila se na postel.

Schůzka s ředitelem Weaverem a sirem Jamesem proběhla efektivně a dotkli se při ní všech důležitých bodů. Byla to součást její práce, takže by s tím neměla mít problémy. Proto ji sem také vyslali. Jenže jí to dělalo starosti. A nevěděla, co s tím.

Vysušila si vlasy, dlouze vybírala, co si vzít na sebe, obula si boty na podpatku, ozdobila se šperky, vzala tašku a pistoli a vyšla před hotel, kam jí služba přistavila auto. V plném provozu zamířila do D. C. Už na ni na domluveném místě čekal.

Usmála se na Stonea, který se převlékl do plátěných kalhot a bílé košile s dlouhým rukávem, která ladila s jeho nakrátko zastřiženými vlasy a hezky kontrastovala s opálenou ostře řezanou bradou. Měřil metr osmdesát pět, ale díky své štíhlosti vypadal ještě vyšší. Když ji chytil u Kravitzova přívěsu za paži, pocítila v jeho stisku velkou sílu. I ve svém věku byl dál jako ze železa. Domnívala se, že mu to vydrží až do smrti. A ta by mohla přijít dříve, než všichni čekali.

Když si to uvědomila, přestala se usmívat.

„Ještě jsem vám nepoděkovala za záchranu života tehdy ve vašem domku,“ oslovila ho. „Ten paralyzující granát mě dostal, ale vás ne.“

„No, nebýt vás, byli bychom mrtví oba. Nikdy jsem neviděl nikoho pohybovat se tak rychle.“

„Od vás je to obzvlášť velká pochvala.“

Když je číšník uváděl ke stolu s výhledem na Čtrnáctou ulici, na okamžik jí položil dlaň na záda. Byl o více než dvacet let starší, přesto v něm bylo něco, co u jiných mužů dosud nepoznala. Jak dokázal přežít tak dlouho a dělat to, co dělal? Navíc měl ten nejpronikavější pohled, s jakým se kdy setkala.

Jeho lehký dotyk způsobil, že se Chapmanová cítila v bezpečí a klidnější, jakmile však dal ruku pryč, její nepříjemné pocity se vrátily. Objednala si mojito, on pivo. Pročítali jídelníčky.

„Produktivní odpoledne?“ zeptal se a přes jídelní lístek se na ni podíval.

Cítila, jak rudne, pohled mu však oplatila. „Vlastně tak trochu nudné. Hlášení a zprávy nejsou moje silná stránka. Co vy?“ Stoneovi zabzučel telefon. Podíval se na číslo a hovor přijal. Agentka Ashburnová, naznačil ústy.

Poslouchal. Oči se mu zúžily. „Díky za informaci.“ Zamyšleně se podíval na Chapmanovou.

„Právě našli ty dělníky z lesní školky v Pensylvánii.“

„Jak to myslíte, že je našli?“

„Mrtvé. Vypadá to na popravu. Těla pak pohodili do strže.“

Chapmanová zbledla a lehce se zaklonila. „Proč je ale zabíjeli?“

„Jeden z nich viděl, jak sundávají basketbalový koš. Policii to neřekl. Annabelle ano. A teď jsou všichni po smrti.“

Chapmanová přikývla. „Odstřihují volné konce.“

„Vypadá to tak. Pravděpodobně jediný důvod, proč tehdy v lesní školce kromě Grosse nepozabíjeli všechny, byl ten, že věděli, že jsme na cestě.“

„Jak?“

„Odstřelovač, který zastřelil Kravitze, jim zavolal a řekl jim, že jsme ve spěchu odjeli. Kam jinam bychom asi tak mohli mít namířeno?“

„To je pravda.“ Chapmanovou rozčililo, že si tak zjevnou souvislost nedomyslela sama. „Ale přesto. Ten dělník viděl někoho sundávat basketbalový koš. No a? Při konfrontaci by ho asi identifikovat nedokázal, ne?“

„Možná ano.“

„Jak to myslíte? Annabelle nic takového neřekl.“

„Nevěděl, kdo Annabelle je. A víme, že v baru někdo byl a poslouchal.“

Chapmanová se napila. „To je fakt, pak šli po nich.“

„Třeba si to nechával pro sebe, aby je mohl vydírat.“

„A místo peněz dostal kulku. Koho tedy mohl vidět, co myslíte?“

„Možná Lloyda Wildera.“

Chapmanová překvapením otevřela ústa. „Lloyda Wildera?“

„Možná. Když jeho a ty další zabili, vyřešili dva problémy naráz.“

„Takže i on se na spiknutí podílel?“

„Nevím, jestli ano, ani jakou roli mohl sehrát. Jenže fakt, že ho zabili, jakmile jsme se tam ukázali, mi říká, že byl od počátku postradatelný.“

„Takže budeme muset prověřit Wilderovu minulost?“ Zakroutila hlavou a vypadala zničeně. „Je to čím dál horší.“

„Necháme Ashburnovou a FBI pátrat ve Wilderově minulosti. Nejspíš objeví peníze na nějakém účtu v zámoří.“

„Vždycky jsem si myslela, že taková spiknutí se mohou odehrávat jen v hollywoodských filmech.“

„Postupem času zjistíte, že v D. C. je to samé spiknutí.“

„To mě příliš neuklidnilo.“

„Také jsem mluvil s Harrym o Turkekulovi.“

Stone se odmlčel, protože si číšník přišel zapsat jejich objednávku. Poté pokračoval: „Nic nezvyklého.“

„To je dobře, nebo ne?“

„Možná ano, možná ne.“

„Nechápu.“

„Ten člověk dostal za úkol najít nejvýznamnějšího teroristu na světě a dál přednáší v Georgetownu?“

„Je to jeho krytí.“

Stone nevypadal, že by ho to přesvědčilo. „Ale sir James o tom přece ví. Tomu věříte, ne?“ zeptala se. Přitom cítila, jak se jí svírá žaludek a na kůži jí vyráží studený pot. „Věřím vám,“ odpověděl. „Proč?“

„Prostě věřím. Nechme to tak.“

55

Zatímco jedli, Chapmanová si Stonea sem tam pátravě prohlížela. Pokud si toho všiml, nedal to nijak najevo. Vypila ještě několik mojit a sklenku portského po jídle.

„Máte tu auto?“ zeptal se, když číšník odnesl zaplacený účet.

„Ano, ale nemohli bychom se chvíli projít? Je hezký večer.“

„Dobrý nápad.“

„Skutečně?“ zeptala se s úsměvem.

„Ano. Dost jste toho vypila a procházka vám pročistí hlavu,“ dodal divným hlasem.

Šli pomalu, míjeli restaurace plné hladových, divokých štamgastů. Ozývaly se klaksony aut a kolem nich procházeli další lidé.

„Problémy?“ zeptal se.

Okamžitě se na něho podívala. „Jen přemýšlím. Proč?“

„Jen tak. Máte hodně o čem přemýšlet.“

„Takže ředitel Weaver vás už víckrát nekontaktoval?“

„Musím předpokládat, že už se ani neozve. Proto jsem požádal Caleba, aby mi ty věci zjistil.“

„A když jste se seznámil s výsledky, k jakým závěrům jste dospěl?“

„K žádným,“ přiznal. „Jen k dalším otázkám.“ Odmlčel se. „Než se odřízl, řekl Weaver jednu zajímavou věc.“

„Jakou?“ zeptala se snad až příliš rychle.

„Že věci nemusí být takové, jak na první pohled vypadají. Řekl bych, že tím chtěl naznačit, že všichni pátráme špatným směrem. Že kdybychom se dokázali na věci podívat ze správného úhlu, všechno bychom pochopili.“

„Věříte tomu?“

„Nemám důvod tomu nevěřit. Alespoň zatím ne.“

Zastavila se u pouličního obchodníka a koupila kšiltovku s nápisem „FBI“. Když se na ni Stone tázavě podíval, vysvětlila mu: „Mám v Londýně synovce, který je do čepic blázen.“

„Ví, že pracujete pro MI6?“

„Ne, myslí, že obchoduju s počítači. Kdyby znal pravdu, asi by mě víc obdivoval.“

Pokračovali v procházce. „Fajn, pojďme si projít, co už víme,“ navrhla. „Střelba a bomba. Možná spolu nesouvisejí. Hotel Hay-Adams měl odvést pozornost od toho, že se ve skutečnosti střílelo z vládní budovy procházející rekonstrukcí. Padilla se utíkal ukrýt a odpálil bombu, která byla pravděpodobně uložená v basketbalovém míči v kořenovém balu toho stromu. To nás dovedlo ke stromu a odtamtud do lesní školky.“

Stone na její slova navázal. „Z lesní školky jsme se dostali k Johnu Kravitzovi, který měl pod přívěsem ukryté věci na výrobu bomb. Zabili ho, aby nemohl mluvit. Agenta Grosse a další dva lidi zabili ze zatím neznámých důvodů, ale Wilder mohl být ve spiknutí namočený.

Bomba obsahovala některé nezvyklé prvky, které provizorně označujeme za nanoboty. Proč v té bombě byly, to netušíme. Agenta Garchika ‚stáhli‘ z plnění povinností. Máme několik důkazů naznačujících, že za tím vším mohly stát ruské kartely, ruská vláda anebo obojí společně.“

„A ty dělníky zabili, protože možná viděli ještě něco, nebo třeba také byli součástí spiknutí.“

„Ano. A skutečný cíl té bomby stále neznáme. Máme několik možností, ale žádné definitivní odpovědi.“

Chapmanová se zastavila a podívala se na něho. „Dobře, to je tedy seznam. Ověřovali jsme ho dvakrát.“

„Jednu věc jsme vynechali. Fuata Turkekula.“

„Ale jeho přítomnost se vysvětlila.“

„Skutečně?“

„Vysvětlil ji sir James. A já vím, že mu věříte, navzdory tomu, co jste říkal dříve.“

„Řekl jsem, že věřím vám, ne jemu.“

Chapmanové mírně zčervenaly tváře. Stone si ji chvíli prohlížel, pak uhnul pohledem. Podíval se na hodinky.

„Máte další rande?“ zeptala se a pokusila se usmát.

„Ne, jen si říkám, jak dlouho bude trvat, než mi to řeknete.“

„Než vám řeknu co?“

„To, co přede mnou tajíte.“

56

Chapmanová se otočila a udělala několik váhavých kroků, jako by chtěla odejít. Když se otočila, zjistila, že se ani nepohnul. Jen se na ni díval.

Vrátila se k němu. „Co ode mě chcete?“

„Pravdu.“

„Myslela jsem, že jste před chvílí říkal, že mi věříte.“

„Každá důvěra má své hranice. A navíc je nutné si ji neustále zasluhovat.“

„To jste mi zamlčel.“

„Nenapadlo mě, že to musím říct.“

„Tlačíte mě do velmi nepříjemné pozice.“

„Vím.“

„Potřebuju se napít.“

Stone nad jejími slovy podivením pozvedl obočí. „Fajn, ale bylo by dobré, kdybyste zůstala střízlivá.“

„Měl byste mě vidět na tahu při studiích na univerzitě. Snesu hodně.“

Otočila se a zamířila pryč.

„Agentko Chapmanová?“

Otočila se k němu. „Co je?“ vyštěkla.

Ukázal za sebe. „Zrovna tady je jeden bar.“

Podívala se směrem, jímž ukazoval. „Dobrá. To se hodí.“ Prošla kolem něho do baru.

Během příštích pěti minut do sebe hodila dvě vodky s tonikem, zatímco Stone usrkával z lahve zázvorové pivo a bedlivě ji pozoroval. „Víte jistě, že dnes chcete řídit domů?“

„Po řízení auta v Londýně je jízda tady jako procházka.“

„Ne, když jste opilá. Britská agentka zatčená za jízdu pod vlivem alkoholu?“

„Nejsem opilá!“

„Dobrá. Pusťme se do toho.“ Díval se na ni a čekal.

„Všechno vám říct nemůžu, doufám, že to chápete,“ řekla.

„Nechápu.“

„Pak je to zlé, ale nedá se s tím nic dělat.“

Stone vstal. „Dávejte na sebe pozor.“

Nevěřícně na něho zírala. „Jen tak?“

„Jen tak.“

„Stone!“

Otočil se a odešel.

Kráčel blok za blokem, díky dlouhým nohám za sebou rychle nechával dlažbu chodníku a celým tělem mu proudil adrenalin. Myslel si, že je jiná. Spletl se.

Zase totéž, napadlo ho. Pořád jedno a totéž.

Minul budovu Kapitolu a šel dál, dokud nepoznával místa, kde se ocitl. Ať sem měl v úmyslu jít, nebo ne, vždy se řídil svými instinkty. Míjel skupinky mladíků na chodnících. Když se o něho někteří začali příliš zajímat, poodrhnul bundu tak, aby viděli jeho odznak a pistoli. Okamžitě se stáhli.

„Hustý,“ prohlásil jeden.

Další se jen ušklíbl. „Hej, dědku, zabils tou stříkačkou někoho?“

„Ne,“ zalhal Stone. Zvedl prst. „Ale tímhle ano.“ Mladík vypadal, že mu nevěří.

Přidal se další. „Takže chceš říct, žes někoho zabil jen tak malíčkem, jo?“

Znovu jim prst ukázal. „Ne malíčkem. Tohle je ukazovák. Dokáže se lépe opřít o krční tepnu, takže nakonec praskne.“ Mladíci se raději vzdálili. Stone šel dál.

Došel ke dveřím a zaklepal. Když čekal, až se otevřou, slyšel klapání. Dveře se otevřely a v nich stála Carmen Escaladeová. Dívala se na něho smutnýma, vytřeštěnýma očima.

„Ano?“ zeptala se.

„Už jsem tu jednou byl,“ oslovil ji a ukázal jí odznak.

„Ano, pamatuju si. Co chcete?“

„Podívat se, jak se vám vede.“

„To je v pořádku,“ ozval se za ním hlas.

Otočil se a uviděl metr za sebou stát Chapmanovou. Udělala krok dopředu. Zdálo se, že trochu popadá dech a v levé ruce držela boty s vysokými podpatky.

„Jen jsme si chtěli ověřit, že jste v pořádku,“ prohlásila, zatímco se vydýchávala a obouvala.

„Můžeme dovnitř?“ zeptal se Stone, ale díval se na Chapmanovou.

„Ano, jistě.“

57

Následovali Carmen chodbou. Okamžitě si všimli, že dům je uklizený a zápach zkaženého masa zmizel. Když vešli do malého obýváku, uviděli nábytek a velkou plochou televizi, které tu předtím nebyly.

„Co se stalo?“ zeptala se Chapmanová a rozhlížela se kolem.

Carmen se smutně usmála. „Když lidi viděli v televizi, co se stalo strýčkovi Freddymu, přišli a pomohli mi. Uklidili dům, nakoupili mi věci. Jsou moc hodní.“

„Jací lidé?“ chtěl vědět Stone.

„Lidé z televizní stanice.“

„Televizní stanice?“ nechápal Stone.

„Víte, říkají, že jim lidé dávají peníze. Lidé na ulici. A taky mi dali hodně věcí.“ Ukázala na televizor. „Třeba tohle. Strýčkovi Freddymu by se moc líbila. Rád se díval na fotbal. Ne na ten váš.“

„Ani já ho nemusím. Ale vy myslíte evropský fotbal,“ upřesnila Chapmanová.

„Ano, přesně to myslím. A uklidili mi dům a teď mě sem každý den někdo přijde zkontrolovat.“ Poklepala berlemi o podlahu. „Také říkali, že mi pomůžou s účty za nemocnici. Navíc mi koupili nové berle.“

„To je úžasné, Carmen,“ řekla Chapmanová.

„Chcete něco k pití?“ zeptala se dívka. „Teď mám hodně věcí k pití,“ dodala pyšně.

Odmítli a Stone se zeptal: „Takže tu zůstanete?“

Carmen se posadila a Stone s Chapmanovou ji následovali.

„Nevím. Musím přemýšlet. Bude ta tryzna za strýčka Freddyho. Musím tam jít. Přijde i váš prezident. A taky můj. Ten z Mexika. Nemám ho moc ráda, ale musím jít. Pak se rozhodnu, co dál.“ Rozhlédla se po svém nově nabytém majetku. „Tohle místo se mi moc líbí. A mé nové věci. Moc.“

„Takže možná zůstanete?“ nenechal se odbýt Stone.

„Je to možné, ano.“ Na chvíli zmlkla. „Můžu se vrátit do školy. V Mexiku jsem pracovala v kanceláři doktora. Umím s počítačem. Umím slušně anglicky. Můžu psát a vyplňovat papíry. Seženu si práci. Můžu mít přátele.“

„Můžete dělat cokoli,“ povzbudil ji Stone.

„Moje rodina si myslí, že bych se měla vrátit domů. Prý tu bydlím v ošklivé čtvrti.“

„Co chcete, to si musíte rozhodnout sama. Je to váš život,“ nabádala ji Chapmanová. „A kdo říká, že se odtud nemůžete přestěhovat?“

Dívka se tvářila nejistě. „A můžu si s sebou vzít ty nové věci?“

„Samozřejmě,“ přitakal Stone. „Rád vám s tím přijdu pomoct.“

„Vy byste to pro mě udělal?“ zeptala se a překvapeně se na něho dívala.

„Ano.“

„Jste zvláštní lidé od vlády.“

Chapmanová se ohlédla po Stoneovi. „Ano, to asi ano,“ souhlasila.

Slíbili jí, že se za ní opět přijdou podívat, a odešli. „Odkud jste se tu vzala?“ zeptal se Stone na ulici.

„Šla jsem za vámi. V těch podpatcích to bylo hodně těžké, to vám tedy řeknu. Chodíte hrozně rychle.“

„Proč jste za mnou šla?“

„Protože jste měl pravdu. A chtěla jsem vám to říct.“

„Takže tentokrát pravdu?“

Vrazila ruce do kapes. „Riley Weaver a sir James spolupracují.“ Zhluboka se nadechla a pokračovala: „Bože, nevěřím, že vám to říkám. Právě jsem porušila všechny zásady MI6.“

„To je v pořádku. Většina agentur má až moc pravidel.“

„Vám se to mluví,“ podotkla podrážděně.

„Proč spolupracují? Za jakým účelem?“

„Vím jen, že to nebyl nápad sira Jamese.“

„Takže ho donutili?“

„Jak sir James řekl, váš prezident a náš ministerský předseda spolu velmi dobře vycházejí. A Amerika je supervelmoc. Všichni ostatní se jen zmítají na chvostu.“

„Proč to tedy přede mnou tají?“

„Weaver z vás má strach. Z toho, co jsem slyšela a viděla, je to úplně jasné.“

Jestli ví, co jsem udělal jeho předchůdci, ani se mu nedivím, pomyslel si Stone.

„A jakou roli v tom hrajete vy?“

„Požádali mě, abych vyšetřila zločin a vyřešila případ.“

„Ačkoli je jasné, že váš ministerský předseda nebyl cílem toho útoku? To má MI6 tolik volného času, aby jedné ze svých nejlepších agentek dovolila pobývat tady a pomáhat nám s naším pátráním?“

Neodpověděla, jen sklopila pohled k zemi.

Stone se otočil. „Tentokrát za mnou, prosím, nechoďte.“

Chytila ho za paži. „Tak dobře, dobře.“

Otočil se a s očekáváním se na ni podíval.

„Také mám za úkol hlídat vás.“

„Americká vláda požádala MI6, abyste mě hlídala?“ zeptal se nevěřícně.

„Svět je o hodně složitější, Olivere. Zdroje už nejsou, co bývaly, a platí to i pro Američany. Globální spolupráce, to je program současnosti. My uděláme něco pro vás a vy nám to oplatíte. Moc se o tom nemluví, ale je to tak.“

Naklonil hlavu. „Proč mě máte hlídat? Copak si někdo myslí, že jsem v tom, co se stalo, nějak zapletený?“

„Ne, ale Weaver se bojí kvůli nějakým starším záležitostem.“

„Podělil se o ně s McElroyem?“

„Neřekla bych, přinejmenším ne úplně. Ale sir James má svázané ruce.“ Zamyšleně si ho prohlížela. „Co z vaší minulosti mohlo vyvolat takovou pozornost?“

„Mám asi tři desítky let, které by stály za odpověď, a nemám dost času je vysvětlit, i kdybych snad chtěl. Což nechci.“

„Když mi řeknete, o co jde, možná vám pomůžu.“

„Vy? Člověk, kterého požádali, aby na mě donášel?“

„Myslela jsem, že jsme v téhle záležitosti partneři.“

„Jsme, ale jen v tomhle. V ničem jiném.“

„Kdo tu tedy zatajuje informace?“ odsekla ostře.

„Vy zatajujete věci, které se týkají naší současné práce. Nikdy jsem se vás neptal na vaše minulé úkoly. A tutéž laskavost očekávám od vás.“

„Kam nás to tedy dovedlo?“ zeptala se šeptem.

„Tam, kde jsme začali,“ odpověděl Stone příkře. „A nechme to tak.“

58

Taxíkem se nechali odvézt k autu Chapmanové, které měla zaparkované ve veřejných garážích.

„Můžu vás vysadit doma,“ nabídla mu.

„Docela rád bych se ještě prošel,“ odpověděl.

„Podívejte, moc lituju, že jsem vám o Weaverovi neřekla dřív. Ale dostala jsem to příkazem.“

Stone udělal krok k ní. „Jestli chcete pracovat takhle, nedá se nic dělat.“

„Dobře, jak tedy za podobných okolností pracujete vy?“

„Před lidmi, se kterými pracuju v první linii, nic nezatajuju. Jsem k nim naprosto otevřený. Proto jsem vám také řekl o Fuatu Turkekulovi, ačkoli si to váš šéf nepřál.“

Zrudla. „Fajn, chápu. A omlouvám se.“

„Uvidíme se zítra.“ Odmlčel se. „Víte jistě, že můžete řídit?“

„Jsem v pořádku. Naprosto svěží. Pár pořádných slovních pohlavků mě pokaždé probere.“

Po další dlouhé procházce Stone došel do kampusu v Georgetownu, který už byl v tuto noční dobu ztichlý. Našel nástěnku, vytáhl kus papíru a tužku napsal vzkaz a pomocí několika připínáčků ho připevnil ke korku. Cestou zpátky domů zavolal mobilem Harrymu Finnovi.

„Jsem rád, že je Reuben v pořádku,“ byla první slova, která se ve sluchátku ozvala.

„Já taky,“ odpověděl Stone. „Chce odejít z nemocnice, ale myslím, že je tam ve větším bezpečí.“

„Myslíš, že by se mohli znovu pokusit ho zabít?“

„Ačkoli nám řekl, co věděl, stejně jako Annabelle, není důvod polevovat v ostražitosti. Teď mi pověz o Fuatovi.“

Stone se zastavil, opřel se o strom a poslouchal.

„Jestli jde po bin Ládinovi,“ začal Finn, „tak si dává pořádně načas. Vstává, jí, mívá přednášky. Pak jde na oběd, další přednášky. Má první hodiny. Následuje procházka. Večeře, po ní odchází do svého bytu, čte a jde spát.“

„Žádná utajovaná komunikace? Žádné tajemné schůzky?“

„Nic takového jsem neviděl. A všiml bych si.“

„Vím, že by sis všiml, Harry.“

„Možná mu nedovolují nic dělat, protože vědí, že ho sledujeme.“

„Taky už mě to napadlo. Jenže těžko s tím něco naděláš. Podívej, vrať se domů a odpočiň si.“

„A Turkekul?“

„Pokusím se na to jít jinak. Dám ti vědět.“

Stone pokračoval pěšky ke svému domku. U dalšího bloku mu začaly blikat jeho vnitřní varovné senzory. Vzadu a vlevo. Vycítil je dřív, než je uviděl. Vzadu muž. Žena vlevo. Tvářili se nenápadně, jako by je vůbec nezajímal. Tak to alespoň vypadalo pro necvičené oko. Stone si však takovou lehkomyslnost nemohl už přes čtyřicet let dovolit. Ruka mu sklouzla k pouzdru se zbraní. Trochu přidal, ale jen proto, že se chtěl k další křižovatce dostat o něco dříve. Protože tuto oblast docela dobře znal, cestou se mu v hlavě rodil plán.

Jakmile se dostal na křižovatku, prudce uhnul vpravo. Na chodníku stál kontejner na suť, protože dům na rohu procházel opravou. Zaujal za ním obrannou pozici, vytáhl zbraň a namířil na ženu.

„Agente Stone?“ křikla na něho.

Stone na ni nepřestal mířit a mlčel.

„Chtěl by s vámi hovořit ředitel Weaver.“

„To věřím.“

„Dostali jsme příkaz vás přivést.“

„Raději by měl on přijít za mnou.“

Vedle ženy se postavil muž. „Pane, ředitel je velmi zaneprázdněný člověk.“

„To já taky.“

Kolem projelo auto, a než pokračovalo dál, postarší dáma za volantem si muže i ženu prohlížela. Po ulici šli i další lidé, stále však byli mimo doslech.

„Chce si jen promluvit,“ zopakovala žena a do hlasu se jí vkrádalo zoufalství.

„Rád si s ním popovídám.“

„Dobře, kde?“ zeptal se muž.

„Venkovní parkoviště u řeky. V jednu.“

„Pane, ředitel –“ začala žena a nervózně se ohlížela přes rameno po blížících se lidech.

Stone ji přerušil. „Pan ředitel se tam se mnou v určenou dobu určitě rád sejde. Teď pokračujte v chůzi, ať mohu schovat pistoli.“

„Tohle je proti předpisům,“ vyjela na něho žena.

„Ano, je.“

„Také jsme federální agenti,“ dodal muž. „Na stejné straně jako vy.“

„Tomu prvnímu věřím, tomu druhému ne. Jděte!“

Odešli. Stone zastrčil pistoli zpátky do pouzdra a zamířil k řece. Chtěl se tam dostat první. Musel něco připravit. Přidal do kroku, ačkoli se mu svíral žaludek. Jedna věc byla riskovat život a zdraví při řešení složitého případu, a něco úplně jiného, když si při tom zároveň musíte krýt záda a boky. Jenže jinak to teď prostě nešlo.

A proč mě to překvapuje?

59

Na prázdné parkoviště najely tři automobily a zastavily. Byla jedna hodina v noci, a protože byl běžný pracovní den, pracující obyvatelé Washingtonu se už dávno přestali společensky bavit a šli se domů vyspat. Nejprve vystoupil zabezpečovací tým, zkontroloval na první pohled nebezpečná místa pro případný útok a několik agentů obsadilo ta, kam nebylo vidět. Teprve pak dostal Riley Weaver znamení, že může opustit vůz. Měl na sobě oblek a proužkovanou kravatu a dělal dojem, že je spíše připravený postavit se před kamery a sehrát roli vlídného hostitele globální konference o terorismu než si povídat s bývalým atentátníkem na prázdném parkovišti nad řekou Potomac. Vyboulenina na hrudi naznačovala, že pod sakem má kevlarový chránič. Poněkud nejistě se rozhlédl a poté udělal několik kroků směrem k řece.

„Stone?“ křikl.

Zazvonil telefon. Všichni sáhli po svých mobilech.

„Pane,“ ozval se jeden ze strážců a zvedl zvonící přístroj z jedné zídky hráze, na kterou ho předtím Stone položil. Podal ho Weaverovi.

„Haló?“

„Zdravím, řediteli,“ ozval se Stone. „Co pro vás můžu udělat?“

Přístroj byl zapnutý na hlasitý poslech. Když se ho Weaver pokusil vypnout, nepodařilo se mu to.

„Co to sakra děláte?“ vyjel na Stonea. „Nechce mi to dovolit vypnout příposlech.“

„Chci, aby to všichni slyšeli. Takže znovu, co pro vás můžu udělat?“

„Můžete začít tím, že se ukážete.“ Weaver se nervózně rozhlížel po temném okolí.

„Proč bych to měl dělat? Myslel jsem, že si chcete promluvit. K tomu úplně postačí hlas.“

„Chtěl jsem se s vámi sejít v NIC,“ vyštěkl Weaver.

„A já místo toho zvolil tohle místo.“

„Proč?“

„Abych pravdu řekl, z NIC se mi dělá husí kůže. Nikdy si nejsem jistý, jestli ještě vyjdu ven.“

„Co se to s vámi děje? Jste federální zaměstnanec.“

„Agentury, která s vámi nemá nic společného.“

„Čeho se tak bojíte?“

„Zase jste s sebou přivedl tým SWAT. A máte kevlarovou vestu. Čeho se bojíte vy?“

Weaver se otočil dokola a pokoušel se zjistit, odkud ho Stone pozoruje.

„Mám dobré oči, řediteli, tak se ani nesnažte.“

„Nelíbí se mi, že vy mě vidíte, ale já vás ne.“

„Mně to tak vyhovuje. A jak říkal váš poslíček, jsme všichni v jednom týmu.“

„Což vyvolává otázku, proč se máme setkávat tak nemožným způsobem,“ vztekal se Weaver.

„Záleží na tom, co chcete.“

„Mluvil jste dnes večer s agentkou Chapmanovou?“

„Víte, že ano. Jinak byste tu nebyl.“

„Co vám řekla?“

„Spoustu věcí. Měl byste být konkrétnější.“

„O naší dohodě.“

„Myslíte mezi vámi a jí?“

„No tak, Stone, nehrajte si na hlupáka.“

„Sloužil jste u námořní pěchoty, Weavere.“

„Stále k ní patřím. Ať nosíte jakoukoli uniformu, námořní pěchotu nikdy neopustíte.“

„Doufal jsem, že tak odpovíte. A na koho se spoléháte v boji?“

„Na mariňáka vedle sebe.“

„Přesně tak. A tajil jste před ním někdy něco o boji, který vás čeká?“

Weaver neodpověděl hned. Rozhlédl se po svém bezpečnostním doprovodu. Někteří jeho členové ho bedlivě pozorovali.

„Tohle ale není jako v boji, Stone. Víte to stejně dobře jako kdokoli jiný. Sám jste za tuhle zemi bojoval.“

„Mně to tedy připomíná bitevní pole až moc.“

„Takže vám to Chapmanová řekla?“

„Říkám, že partneři nemají tajemství. Jestli s tím máte problém, je to ve vás, ne v ní.“

„Mohla by se kvůli tomu dostat do velkých potíží.“

„Ale nedostane.“

„Jak to sakra můžete vědět?“

„Weavere, zmáčkněte dvakrát tlačítko hlasitého poslechu.“

„Co?“

„Udělejte to.“

Weaver ho poslechl a konečně se mu podařilo vypnout hlasitou reprodukci. Zvedl telefon k uchu. „Na co si to hergot hrajete?“

„Nanoboty?“

Weaver se viditelně nastražil.

„A protože jste mi nedal seznam událostí v Lafayettově parku, požádal jsem o to někoho jiného. Je tam několik akcí, které by se mohly stát terčem útoku, ale něco mi říká, že v tom seznamu odpověď není.“

„Kde tedy?“

„Víte o tom, co se v Pensylvánii stalo mým přátelům? A o popravě těch dělníků ze školky?“

„Samozřejmě. Jsem přece ředitel NIC.“

„Dost složitá práce jen pro udržení krytí. Dohromady se skutečností, že se do parku střílelo z vládní budovy za Hay-Adams, kde člověk potřebuje dost vysoký stupeň prověrky, aby se dostal dovnitř, se mi nějak vybavuje slovo ‚zrádce‘ s velkým Z.“

„Také nic nového. Pátráme stejným směrem.“

„Vaše ‚pátrání‘ odhalí, že lidé, kteří se do budovy dostali, použili ukradenou nebo klonovanou bezpečnostní kartu, zatímco její právoplatný vlastník se pohyboval někde na opačném konci světa.“

Weaver sevřel rty. „Klonovanou. Skutečný vlastník pobýval v Tokiu.“

„A ten člověk je zaměstnancem ministerstva zahraničí?“

„Ježíši, Stone, kdo jste? Jasnovidec?“

„Ne. Lidé ze zamini mívali k bezpečnosti vždy laxní přístup. Před třiceti roky se polovina mých misí odehrála proto, že něco podělali. A vidím, že se nezměnili.“

„Napadá vás, kdo by ten zrádce uvnitř mohl být?“

„Zatím ne. Musím dál hledat. Ale, Weavere, celou dobu se také budu muset ohlížet přes rameno po vašich lidech, což mě bude dost zdržovat.“

„Už chápu, proč to s vámi měli vaši nadřízení v armádě tak těžké. S lidmi moc nevycházíte.“

„Ale vycházím. Problémy vznikaly, když moji nadřízení něco jiného říkali a něco jiného dělali. A vidím, že se to moc nezměnilo.“

„Když se něco takového stane, co uděláte? Odstraníte nadřízeného?“

Stone, který seděl za oknem budovy naproti parkovišti, do níž se dostal nikdy nezamykaným zadním vchodem, si ředitele NIC prohlížel.

Dobrá, další odpověď. Ví, že jsem zabil Graye a Simpsona.

„Minulost je minulost.“

„Neřekl bych.“

„Pak jste hlupák a ještě k tomu škodíte zemi, které jste přísahal ochranu.“

„O čem to sakra mluvíte?“ vyštěkl rozčilený Weaver. „Za svou vlast jsem bojoval, krvácel i zabíjel.“

„To já také,“ odtušil Stone.

„Co přesně chcete?“

„Chci, abyste mi přestal házet klacky pod nohy. Jestli chcete nabídnout pomoc, uvítám ji. Jestli ne, držte se ode mě dál.“

„Jsem ředitel celostátní zpravodajské služby.“

„Ano, jste. Tak se tak začněte chovat, mariňáku.“

Weaver sebou cukl. Než stačil odpovědět, Stone pokračoval: „A až se příště sejdeme, mohlo by to být někde nad sklenicí piva. Popovídáme si o starých dobrých časech, protože ten zrádce, který určitě chystá nějakou katastrofu, bude buď mrtvý, nebo čekat na proces. Nevěřím, že byste s tím měl mít problém.“

Weaver pomalu přikývl a viditelně se zklidnil. „Dobrá, Stone. Budeme hrát podle vašich not. Zatím. Asi chápu, jak jste přežil tak dlouho.“

„Asi ano.“

„Stone?“

„Ano?“

„Co myslíte, že se děje?“

Stone stál ve tmě a přemýšlel, jak odpovědět. „Mýlíte se. Střelbu i bombu mají na svědomí titíž lidé.“

„Jak to můžete sakra vědět?“

„V žádném případě nevěřím tak velké náhodě.“

„Dobrá, proč?“

„Něco velkého, Weavere. Za vašeho mandátu. Obával jste se oprávněně.“

„Jak velkého?“ zeptal se Weaver nervózně.

„Dost velkého, aby nás to přimělo zapomenout na kulky a bombu.“

„Musíme to zastavit, Stone.“

„Ano, musíme.“

Za minutu byli Weaver i jeho doprovod pryč. Stone mohl sejít dolů ze svého úkrytu. Zaslechl zvuk, otočil se a uviděl zpoza jiné budovy vycházet Chapmanovou. Uklidila zbraň do pouzdra a přidala se k němu.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

„Viděla jsem, co se odehrálo na ulici s těmi dvěma agenty, a sledovala jsem vás až sem.“

„Proč?“

„Jste můj parťák. Potřebovala jsem se ujistit, že jste v pořádku.“

Dlouze se jeden na druhého dívali. „Vážím si toho,“ prohlásil Stone nakonec.

„A slyšela jsem to nejdůležitější. Já si zase vážím toho, že jste mě před Weaverem kryl.“

„Tak to parťáci dělají.“

„Pojďte, hodím vás domů.“ Stone tentokrát její nabídku přijal.

Když dojeli na místo, řekl: „Vyspíte se u mě na lůžku, já v křesle.“

„Cože?“

„Vy postel, já křeslo.“

„Slyšela jsem vás. Ale klidně můžu řídit.“

„Ne, nemůžete. Cestou sem jste málem srazila dva chodce a skoro nabourala tři zaparkovaná auta.“

„Budu v pohodě,“ snažila se, ale ztratila původní sebejistotu.

„To poslední, co potřebuju, je, aby mi odveleli parťáka, protože se nechal chytit opilý za volantem.“

„Fajn, vystačím si s křeslem.“

Ukázal na své lůžko. „Tam.“ Zároveň ji postrčil.

Chapmanová se tvářila pobaveně. Zula si boty s vysokým podpatkem, bosá došla k lůžku a zatáhla závěs.

60

Ráno se Chapmanová začala probouzet, obrátila se na bok a spadla z lůžka na podlahu. „Sakra práce!“ Mnula si spánky.

Zvedla oči a uviděla, že před ni stojí Stone se dvěma šálky kávy.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji vesele.

Posadila se na lůžko a vzala si nabídnutou kávu. Když se napila, trhla sebou a masírovala si hlavu. „Hlava se mi snad rozskočí.“

„Čtyři mojita, dvě vodky s tonikem a sklenička portského,“ vypočítával. „A to je jen to, co jsem viděl. Skoro mě překvapuje, že ještě nějakou hlavu máte.“

„Přece jsem vám říkala, že něco snesu.“

„Co kdybyste se osprchovala a pak vyrazíme někam na snídani.“

„Báječné. Umírám hlady. Znám příjemnou restauraci.“

„Já znám jednu ještě lepší.“

„Budu připravená za deset minut.“

Za čtyřicet minut už stáli v centru D.C. ve frontě se skupinkou zedníků, kteří si objednávali snídani u okénka dodávky zaparkované několik bloků od Kapitolu. Sýrové sendviče a hranolky si odnesli k autu Chapmanové, posadili se na kapotu a hladově se pustili do jídla.

S pusou plnou vajíček Chapmanová jen zasténala: „Bože, je to výborné.“

„Asi to bude sádlem,“ prohlásil Stone a ládoval se hranolky. „A také tím, že nikdy nemyjí pánvičku.“

Dojedli, nasedli do auta a vyjeli.

„Kam teď?“

„Do parku.“

„Hell’s Corner. Dělá svému názvu čest.“

„Zajímalo by mě, jak to dnes vypadá v NIC.“

„Podle toho, co se v noci stalo, asi nic moc.“ Poklepala prsty po volantu. „Podívejte, vím, co jste včera večer udělal. V podstatě jste Weaverovi znemožnil podniknout proti mně nějaké kroky za to, že jsem vám řekla o části svého úkolu. Provedl jste to dokonale.“

„Už jsem v téhle branži dost dlouho, abych přesně věděl, jak to v ní chodí. Potřeboval jsem ho odradit, ale disponuje spoustou zdrojů. Takže i já budu potřebovat jeho pomoc.“

„Kolik mu toho hodláte říct? Tedy o tom, co jste si domyslel?“

„Hodně. Opakuji, že má zdroje, které my nemáme. A primární cíl máme oba stejný. Zabránit tomu, co se chystá.“

„Skutečně se domníváte, že je to ve fázi plánování?“

„Už za ní. Teď probíhá fáze realizace.“

„A co Rusové? Dost nepříjemný protivník.“

„Ano.“

„Několikrát jsem na ně narazila. Umějí být dost hnusní.“

Stone neodpověděl.

„Vy jste v Rusku pobýval. Přinejmenším se to píše ve vaší složce.“

„Je to pravda.“

„V éře studené války?“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

„Takové, jaké to bylo.“

„Splnil jste úkol?“

„Vrátil jsem se živý, takže bych řekl, že ano.“

Jeli dál. Chapmanová řídila.

Za dvacet minut už oba stáli v kancelářské budově, odkud se podle jejich názoru střílelo. Stone otevřel jedno z oken.

„Co hledáme?“ zeptala se. „Budova je dost vysoká a poskytuje přímý pohled do parku. Ale to už přece víme.“

„Ano. Ale myslím, že tu je ještě něco.“

„Co?“

„Kdybych to věděl, nemuseli bychom se tu teď dívat z okna.“

Dál se díval dolů do parku a pokračoval směrem k Bílému domu. Hluboko v jeho mysli bylo uložené něco důležité, ale nedokázal si to vybavit. Byl si nicméně jistý, že to viděl. V parku. Jenže vzpomínka se nechtěla vrátit. Trápil mozek celé dopoledne, ale možnou odpověď tím ještě více potlačil.

Chapmanová se opírala o okno a pozorovala ho.

„Bolí mě mozek už jen z toho, jak vidím, že trápíte ten svůj.“

„Pojďme. Musím zkontrolovat nástěnku na Georgetownské univerzitě.“

„Jste zapojený do sociálních sítí studentů?“

„Ne. Můj cíl je o něco starší.“

61

„Něco zajímavého?“ zeptala se Chapmanová, když pozorovala, jak Stone přejíždí pohledem po nástěnce. Soustředil se na kousek papíru umístěný asi pět centimetrů od jeho původní zprávy ze včerejšího večera. Přečetl si, co na něm bylo napsáno, a rychle si ho přeložil z kódované do běžné řeči.

„Ano. Pojďme.“

Cesta byla jen krátká a brzy dorazili k bytu nad prádelnou. Adeplhia jim na zaklepání otevřela a pozvala je dál. Posadili se. Stone se pomalu rozhlédl. „Nevěděl jsem, že ses sem nastěhovala zpátky.“

„Nenastěhovala,“ zavrtěla hlavou Adelphia. Na sobě měla dlouhou sukni, bílou tuniku a šňůrku zelených korálků. Černé a stříbrné vlasy si svázala v týle. „Je to jen dočasné.“ Odmlčela se. „Tvůj vzkaz mě překvapil.“

„Jsem rád, že naše šifry z minulosti ještě stále fungují.“

„Jak vám můžu pomoct?“ připomněla mu.

„Jak se má Fuat Turkekul?“

„Proto jsi tady? Abys o něm něco zjistil?“

„Je to snad problém?“

„Vím, žes ho nechal sledovat. Pro Fuata by to mohlo být dost nebezpečné.“

„Střelba v parku vycházela z vládní kancelářské budovy. Jak nebezpečné myslíš, že to bylo tam?“

Adelphia se opřela a cizinec jako Chapmanová by z jejího výrazu obličeje nedokázal nic vyčíst. Stone však poznal zájem i obavy.

„Máš to potvrzené?“

„K mé plné spokojenosti. Ano.“

„Proč mi to říkáš? Na pátrání se nepodílím. Moje úkoly souvisí s Fuatem, nic víc.“

„Co když jedno souvisí s druhým?“

„Nemyslím, že je to pravděpodobné.“

Chapmanová, která až dosud mlčky seděla, jim skočila do rozhovoru: „Copak to můžete jen tak odmítnout? Žádnou možnost nemůžete vyloučit. Jinak neděláte svou práci dobře.“

Adelphia se na ni ani nepodívala. „Nečekala bych, Olivere, že budeš pracovat s tak nervózní parťačkou.“

„Vyloučila jsi tuhle možnost?“ zeptal se. „Natolik, abys na ni nepotřebovala být připravená?“

Adelphia se předklonila. „Fuat je připravený na všechno.“

„Jí, přednáší a taky čte. Předpokládám, že někde mezi tím pracuje na nalezení bin Ládina, i když ten bude nějakých deset tisíc kilometrů daleko.“

„Jak už ti řekli, plány jsou zatím v předběžném stadiu.“

„Velmi předběžném. Co ho můj kolega sleduje, udělal pro přípravu opravdu jen málo.“

„Nemusí to být pokaždé zřejmé.“

„Je to svým způsobem zřejmé. Trénované oko ho odhalí.“

„O čem to vlastně mluvíš?“

„O tom, že co mi o Fuatovi zatím řekli, nemusí být pravda.“

„Jak to myslíš?“

„Že vlastně Usámu bin Ládina nehledá.“

Adelphia se znovu opřela. Stone si všiml, že se jí mírně třesou prsty levé ruky.

„Je to logické, nebo ne?“ pokračoval. „Abyste mě svedli ze stopy, řekli jste mi, že Fuat pátrá po nejhledanějším teroristovi světa. Nejspíš jste počítali s tím, že už jeho jméno mě odradí a nebudu chtít další vysvětlování.“

„Chcete říct, že nehledá bin Ládina?“ podivila se Chapmanová.

Stone nespouštěl pohled z Adelphie. „No?“

Vstala, došla k oknu a podívala se ven.

„Nikdo tam není,“ řekl. „Aspoň ne nikdo ode mě. Ale to ti možná starosti nedělá.“

Otočila se k nim. „Není to nic, na čem by ses chtěl podílet, Olivere. Skutečně. Říkám ti to jako dávnému příteli.“

„Už se mě to týká.“ Vstal. „A chci se tě zeptat i na další věci.“

„Odpověď ti slíbit nemůžu.“

„Turkekul se tu noc v parku s tebou sejít neměl. Za kým tam tedy doopravdy přišel?“

62

Z Adelphiina bytu odcházeli bez odpovědí.

„Jak jste přišel na to, že nejdou po bin Ládinovi?“ zeptala se Chapmanová. „A že se měl Fuat Turkekul sejít s někým jiným.“

„Obojí mi připadalo nepravděpodobné. Adelphia mi to potvrdila až teď.“

„Vždyť nic neřekla.“

„Právě tím mi to potvrdila.“

„Ale jak vás to vůbec napadlo?“ nedala se odbýt.

„Nezadáte někomu úkol najít Usámu bin Ládina a pak ho nepošlete jako profesora na univerzitu na Západě, nedomníváte-li se, že se Ládin ukrývá někde na východním pobřeží. Nedává to smysl. Proto jsem ho nechal sledovat. Ne kvůli jeho ochraně, ale abych si ověřil, co dělá. Nebo spíš co nedělá.“

„A to, že Adelphia na schůzku do parku nepřišla?“

„Takovou schůzku si nedohodnete, abyste na ni později jen tak nepřišla. Domlouvali se přes nástěnku. Schůzka se měla konat pozdě v noci. Z Georgetownu do parku je to taxíkem deset minut. Turkekul by si nástěnku před odchodem zkontroloval. Kdyby na schůzku nemohla přijít, Adelphia by tam vzkaz nechala pár minut před jeho odchodem. Na můj vzkaz odpověděla skoro okamžitě, což napovídá, že nástěnku často kontroluje. Nemusel proto postávat v parku a čekat na ni. Bylo by to doslova hloupé a neprofesionální. Možná dokonce smrtelně nebezpečné.“

„Ale jestli ne ona, pak kdo? A sešel se s někým?“

„Pokud jsem viděl, tak ne.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že to mohla být neplánovaná schůzka. Taková, o které jeho nadřízení nevěděli.“

„Pokud je to tak, proč ho kryjí?“

„Považují-li ho za důležitého, budou ho krýt za všech okolností. A i pokud šlo o neplánovanou schůzku, neznamená to, že se netýkala úkolu. Potom by totiž byla důležitá i pro jeho nadřízené.“

„Mohla to být past?“

„Nezabili ho. Mohli to jednoduše udělat, kdyby začali střílet o několik minut dříve. Ne, on cíl nebyl.“

Chapmanová si promnula spánky. „Hlava mi doslova přetéká možnostmi, jenže žádná z nich naneštěstí nedává smysl.“

Vrátili se do parku. Stone ho prošel od severu k jihu a od východu k západu. Chapmanová ho celou dobu věrně následovala. Chvílemi se přitom tvářil zvědavě, jindy znuděně.

„Myslíte,“ ozvala se nakonec, „že když se budeme procházet po místě činu, najdete inspiraci?“

„Nehledám inspiraci, jen odpovědi.“ znovu se pohledem vrátil k budově, z níž zřejmě výstřely vyšly. „Střelba. Všichni utíkají. Padilla skáče do jámy stromu. Bomba exploduje.“

„Bomba explodovala předčasně. A my musíme zjistit, na koho útok doopravdy mířil. Neustále se k tomu vracíme. Ta bomba měla nejspíš vybuchnout, až bude park plný významných osobností. Podaří-li se nám určit její cíl, můžeme se zpětně dostat k lidem stojícím za tím spiknutím. Přinejmenším v to doufám.“

Stone zavrtěl hlavou. „Něco nám pořád chybí. Obraz je stále rozmazaný. Dost neostrý.“ Na chvíli zmlkl. „Fajn, změníme na minutku směr a zkusíme prostou eliminaci.“

„Jak?“ chtěla vědět.

„Neměl-li se Turkekul sejít s Adelphií, tak s kým?“ Rozhlédl se po parku. „S vaším agentem ne. S Alfrdeem Padillou také určitě ne. Ani se mnou.“

„Počkejte,“ zalapala Chapmanová po dechu. „Myslíte tu ženu?“ Stone přikývl. „Marisu Friedmanovou.“

63

„Proč Friedmanová?“ zeptala se Chapmanová cestou po H Street. „Byla v parku. Jak říkám, jednoduchý vyřazovací postup.“

„Jenže nám vysvětlila, co tam dělala. Dokonce se sama dobrovolně přihlásila.“

„Kdybych neměl čisté svědomí, zachoval bych se stejně. Zachytily ji bezpečnostní kamery. Jestliže by se neozvala, bylo by to velmi podezřelé. Takto podezření rozptýlila a vypadala jako čestný, zákona dbalý občan.“

„Čestná nevěrná občanka. Ale kancelář má hned tady.“ Chapmanová ukázala na řadu domů na Jackson Place. „Nebylo by nijak podezřelé, že posedávala v parku.“

„Prosím, dejte ruku dolů pro případ, že by se dívala. Nájemcům už dovolili se vrátit.“

Chapmanová sklonila paži a zdálo se, že ji její neuvážené gesto mrzí. „Promiňte.“

„Říkala, že je lobbistka, a možná je to pravda. Ale třeba je i něco víc.“

„Takže to ona mohla mít s Turkekulem neplánovanou schůzku?“

„Jestli tu měl domluvenou schůzku,“ prohlásil Stone, „tak byla v parku jediná, s kým by to bylo možné.“

„Ale pokud je to tak, třeba se o tom zmínil siru Jamesovi nebo někomu jinému.“

„Tak ji nejspíš také kryjí.“

„Protože je součástí akce, ať jde o cokoli?“

Stone přikývl.

„V parku tedy byla proto, že tam přišel Turkekul?“

„Je-li má teorie správná, pak ano,“ přitakal Stone. „Ale sešli se nakonec?“

„Odešli ve stejnou chvíli. Nevšiml jsem si, že by v parku jeden druhému věnoval pozornost. Ona telefonovala, ale on ne.“

„A možná se šli někam sejít, jenže –“

„Začala střelba a vybuchla ta bomba.“

„Kvůli čemu se měli sejít, co myslíte?“

„Netuším. Ale pochybuju, že šlo o hledání bin Ládina.“

„Co tedy s tímto novým pohledem na věc uděláme?“

„Kdybychom se po ní pokusili jít a skutečně ji někdo nahoře kryl, nejspíš by nám nakopali zadek.“

„Takže je nedotknutelná?“

„Oficiálně ano. Ale mohl by existovat i jiný způsob.“

„Jaký?“

Stone vyndal z kapsy telefon a vytočil číslo. „Annabelle? Mám pro tebe další úkol. Jestli chceš.“

***

Druhý den Annabelle a Caleb vkráčeli do kanceláře Marisy Friedmanové. Byli domluvení a Friedmanová je očekávala. Annabelle výrazně změnila svůj vzhled. Vlasy měla krátké a světlé, obličej namalovaný, evropské oblečení a mluvila s dokonalým německo-holandským přízvukem. Caleb přišel celý v černém, řídnoucí vlasy sčesané dozadu. Držel nezapálenou cigaretu a Friedmanové vysvětlil, že jen ta mu pomáhá s odvykáním.

Vyhrnula si rukáv a ukázala jim nikotinovou náplast na paži. „Jsme tak trochu na stejné lodi.“

Odvedla je do rozlehlé kanceláře v nejvyšším poschodí s okny nabízejícími výhled na Lafayettův park. Výzdoba místnosti napovídala, že Fiedmanová hodně cestuje, má dobrý vkus a dostatek peněz, aby se mohla řídit svým citem.

„Právě jsme se sem vrátili,“ vysvětlovala.

„Jak to?“ zajímala se Annabelle

„V parku vybuchla bomba. A střílelo se tam.“

„Můj bože!“ vyjekl Caleb.

„Vy jste o tom neslyšeli?“ zeptala se Friedmanová překvapeně.

„Jak jste nejspíš poznala z mého přízvuku, nepocházím z této země,“ odpověděla Annabelle.

„A já žiji v cizině,“ vysvětloval Caleb čile.

„Jenže Američané mají své bomby a pušky ve velké oblibě,“ pokračovala Annabelle. „Alespoň se to říká.“ Pokrčila rameny. „Je to tedy běžné?“

„Ne, bohudík to není běžné.“ Friedmanová se předklonila. „Musím se přiznat, že mě váš telefonát zaujal. Chcete sem z Evropy přivést zelená pracovní místa? Mohu se zeptat, co vás k této myšlence přivedlo?“

Annabelle se ušklíbla. „Byrokracie. To, čemu vy říkáte červená páska. Ničí nás to. Naše podnikání překonává mnohé zeměpisné hranice. Evropská unie nutí podnikatele držet se v rámci omezení, která bývají nemožná a většinou velice divná. Náš obchodní projekt je životaschopný. Máme vynikající technologii. Ale co dělat, když je nemůžeme využívat?“ Znovu pokrčila rameny.

„Víte,“ navázal na ni Caleb, „ačkoli jsem již dlouhou dobu pryč, mám se zdejším podnikáním jisté zkušenosti. Přátelé mi říkají, že Amerika je to správné místo. Že tu hledáte zelená místa. Že tu nekladete nepřekonatelné překážky. Že se tu věci dají zařídit rychle, a že vláda dokonce nabízí určité pobídky.“

„To je pravda. Ve které zemi jste se usadil?“ zeptala se Friedmanová nečekaně.

„Ve Francii.“

Položila mu francouzsky dlouhou otázku. Caleb jí okamžitě odpověděl a dokázal i zavtipkovat tak, že se rozesmála.

Annabelle cosi řekla německy a Caleb jí německy odpověděl.

„Obávám se, že má němčina je dost chabá,“ omlouvala se Friedmanová.

„Promiňte,“ sklopila oči Annabelle. „Bylo to od nás velmi nespolečenské.“

„Vy Evropané hovoříte tolika jazyky. Jako Američané se pak cítíme poněkud hloupí.“

„Vaše země je velká, naše malé,“ prohlásila Annabelle. „Znát jazyky je u nás nutné. Ale vaše francouzština je velmi, hmm, velmi dobrá.“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebujeme se tu nějak uplatnit, zanechat tu cosi jako stopu, a to přímo ve Washingtonu. Chceme postavit továrnu, která bude naše zboží vyrábět ve Spojených státech. Máme i určité požadavky ohledně patentů a licencí, které bude nutné politicky ošetřit.“ Annabelle se odmlčela. „Je to správný výraz? Politicky ošetřit?“

„Spíš lobbing,“ dodal Caleb. „A přátele na vysokých postech.“

„Tyto věci vám přirozeně mohu zařídit,“ přitakala Friedmanová. „Mám vazby na mnoho lidí ve státní správě a energetika je jednou z mých specializací. Mohu se zeptat, jak jste přišli právě na mě?“

Caleb se zatvářil nejistě. „Obávám se, že to nijak nesouvisí s vaší pověstí, vlastně jsem si tím docela jistý.“

„Vycházeli jsme z blízkosti,“ doplnila Annabelle. Ukázala oknem ven.

Friedmanová její pohyb sledovala. „Bílý dům?“ Usmála se. „Zajímavé kritérium. Ale nejspíš je to i jeden z důvodů, proč jsem si vybrala sídlo právě tady.“

„Pak jsme si ovšem ověřili i záznamy o vaší klientele. Udělaly na nás dojem, vaše klientela se pohybuje v oblastech, které se nás týkají,“ dodala Annabelle.

Caleb se předklonil a poklepal cigaretou o vyřezávaný stůl Friedmanové. „Nicméně by pomohlo, pokud byste nám pověděla více o svém zázemí. Chceme udělat všechno správně. Náš obchodní projekt míří k miliardovým částkám v eurech nebo dolarech, a to v oblasti výnosů. Musíme stavět na pevných základech. Je to naprosto nezbytné.“

„Přirozeně.“ Friedmanová je seznámila se svým zázemím, vzděláním, pracovními zkušenostmi a vším, co by jim mohlo být ku prospěchu.

Když se schůzka chýlila ke konci, přišla s návrhem. „Za práci, kterou požadujete, bych si představovala měsíční sazbu ve výši deseti tisíc dolarů. Pochopitelně se to vztahuje na práce v rámci naší standardní struktury poplatků. Za práce nad tento rámec budu účtovat další peníze. Vše je popsáno v naší standardní smlouvě.“

„Samozřejmě,“ přitakala Annabelle. „To zní logicky.“

„Odkud z Německa pocházíte?“

„Z Berlína. Ale vyrůstala jsem jinde.“

„Skutečně? Kde?“

„Na mnoha místech,“ prohlásila Annabelle úsečně. „Je kosmopolitní a tajemná,“ pokrčil rameny Caleb. „Nic nepochopitelného v dnešním světě, kde každý sleduje každého,“ usmála se Friedmanová.

„Ozveme se vám,“ přikývla Annabelle. „Auf Wiedersehen.“

„Ciao,“ dodal Caleb.

64

Pro případ, že by je někdo sledoval, zajeli Annabelle a Caleb nejprve do restaurace, až pak do hotelu. Vyjeli výtahem a Annabelle odemkla pokoj. Uvnitř na ně čekali Stone a Chapmanová.

Schůzku s Friedmanovou jim popsali do nejmenších podrobností.

„Myslíte, že má nějaké podezření?“ zeptala se Chapmanová.

„Jestli je skutečně tak dobrá, musí podezírat každého,“ odpověděla Annabelle a Stone souhlasně přikývl.

„Určitě má funkční lobbistickou firmu,“ dodala Annabelle.

„Ze seznamu jejích klientů a prověrky její minulosti víme, že je to tak,“ prohlásil Stone. „To ale nevylučuje, že se zabývá i něčím jiným.“

„Nebo že je lobování jen krytí a ve skutečnosti je to především vyzvědačka,“ doplnila Chapmanová.

Annabelle si sundala paruku a rukou pročísla vlasy. „Máte někdo tušení, čím by se mohla zabývat?“

„Jak jsem řekl, máme podezření, že by se mohla podílet na nějakém plánu řízeném americkou rozvědkou.“

„A proto tedy byla tehdy večer v parku?“ zeptal se Caleb.

Stone přikývl. „Přesně tak. Jejím možným kontaktem byl chlápek, kterého jsem nechal sledovat Harrym. Je to jen má teorie, nic není ještě potvrzené.“

„A ten muž, co ho Harry sleduje? Co je s ním?“

„To teprve potřebujeme zjistit.“

„Přes Friedmanovou?“

„Ano, ale tak, aby o tom nevěděla. Vůbec jí nevěřím.“

„Ale jak to souvisí s tou bombou?“ stále nechápal Caleb.

„Nevím, jestli to souvisí,“ přiznal Stone. „Že tam tehdy večer byli oba, to skutečně mohla být jen náhoda. Na čem jste se s ní dohodli?“

„Že se ozveme,“ odpověděla Annabelle.

„Čeho jste tedy vlastně dosáhli?“ divila se Chapmanová. „Víte, jste dobří, ale takhle se nikam nedostaneme.“

„Vlastně můžeme,“ odsekla Annabelle. Otevřela kabelku, vyndala z ní pevné plastové pouzdro, otevřela ho a v plastelíně uvnitř uviděli otisk klíče. „Když ji Caleb požádal, jestli by mu neukázala obrazy v hale, a já se omluvila, že musím na toaletu. Můžu okamžitě nechat udělat kopii.“

„Má tam bezpečnostní systém,“ podotkl Caleb.

„Jenže klávesnice je u hlavního vchodu,“ pokračovala Annabelle. „Včera večer jsme její kanceláře pozorovali. Friedmanová odcházela poslední a zadávala kód. Z místa, kde jsem v parku stála a předstírala, že fotím sochy, jsem ji nafilmovala.“

„Takže se tam vloupeme?“ Chapmanová se podívala na Stonea.

„Vy ne. Já.“

„Proč ne já?“

„Jste úřední osoba.“

„Vy přece také máte odznak.“

„Vždy jsem to považoval jen za dočasný stav. Pro vás je to celoživotní kariéra.“

„Kdy se na to chystáte?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Proč?“

„Abych mohla zavolat na policii.“

Annabelle se na ni zamračila. „Na čí straně vlastně jste, dámo?“

„Ale jestli mě vezmete s sebou, nikam volat nebudu,“ nabídla Chapmanová kompromis.

„Ani trochu se mi to nelíbí,“ přemýšlel Stone.

„To vy neustále mluvíte o partnerství a věrnosti.“

„Dobrá,“ podvolil se nakonec. „Vy a já.“

Annabelle se okamžitě rozhodla protestovat. „Ale –“

Stone jí položil ruku na rameno. „Annabelle, prosím, nech to tak.“

„Jenže my udělali všechnu nudnou práci a vy dva si teď užijete zábavu s vloupáním,“ ušklíbl se Caleb.

U Annabelle to prohlášení vyvolalo úsměv. „Urazil jsi pořádný kus cesty, pane Knihovníčku. A mimochodem, fakt mě dostal ten tvůj metrosexuální ohoz, cos měl u Friedmanové.“

Caleb se rozzářil. „Díky. Vždycky jsem věřil –“ Zarazil se a podíval se na ni. „Metro co?“

„Hodně štěstí,“ popřála Annabelle Stoneovi. Pak se podívala na Chapmanovou. „Kryjte mu záda, vážně.“

„Budu,“ slíbila Chapmanová.

***

Stone s Chapmanovou rychle kráčeli ulicí. Stone měl na sobě oblek a nesl aktovku. Chapmanová byla v sukni, v botách na podpatcích a přes ramena měla přehozený šátek. Nesla velkou tašku. Prošli parkem a pokračovali po Jackson Place. Stone zasunul klíč do dveří kanceláří Marisy Friedmanové. Vešli dovnitř a Chapmanová zadala na klávesnici bezpečnostního zařízení kód. Pípání ustalo. Stone za sebou zavřel dveře a pokračoval dál do kanceláří.

Zvenčí proudilo dovnitř dost světla, aby kolem sebe viděli, Chapmanová přesto narazila nohou do stolu.

„Podle Annabelle má Friedmanová kancelář nahoře nad schodištěm a vzadu,“ připomněla a mnula si naražené stehno.

Po hodině stáli proti sobě a z jejich výrazů se dalo vyčíst zklamání.

Stone se posadil na hranu pracovního stolu Friedmanové a rozhlížel se kolem. Prošli všechny papírové složky, ale bylo mu jasné, že spousta věcí se ukrývá v počítači. Jenže systém byl chráněný heslem, a i když jich zkusil několik, žádné nefungovalo.

„Nějaký skvělý nápad?“ ozvala se Chapmanová.

„Ne. Měli jsme s sebou vzít Harryho. Ten by se nejspíš do počítače dostal.“

„Měli bychom odsud vypadnout.“

Sešli po schodech. Stone ji oknem uviděl první. Utíkal k ovladači bezpečnostního systému, zapnul ho a vtáhl Chapmanovou dovnitř kanceláře v přízemí.

Za několik vteřin se dveře otevřely a bezpečnostní systém začal pípat. Marisa Friedmanová zadala správný kód a pípání přestalo. Zavřela za sebou dveře a vyšla po schodech.

Stone pootevřel dveře a podíval se ven. Chapmanová mu nahlížela přes rameno.

„Odejdeme teď, dokud má práci?“ zeptala se Chapmanová.

„Ne, počkáme.“

Po dvaceti minutách zaslechli kroky na schodišti a Stone dveře opět přivřel. Poslouchali, jak Friedmanová znovu spouští alarm a po několika vteřinách zavírání dveří.

Stone napočítal do pěti a vyhlédl ven. „Čistý vzduch. Pojďme.“

Podařilo se jim otevřít a zavřít dveře v prodlevě sepnutí bezpečnostního systému.

„Tam!“ ukázala Chapmanová na sever, kde Friedmanová právě zahýbala za roh Decatur House.

„Olivere? Agentko Chapmanová?“

Otočili se a uviděli za sebou Alexe Forda. „Co tu vy dva děláte?“

„Co vy tu děláte?“ vyjekla Chapmanová.

„Mám tu službu, pokud vás to zajímá,“ odsekl Alex. Podíval se na Stonea. „Olivere?“

„Promiň, Alexi, nemám čas. Vysvětlím ti to jindy.“

Stone chytil Chapmanovou za paži a spěchali pryč, zatímco Alex za nimi s otevřenou pusou jen nevěřícně zíral.

„Nastupuje do taxíku,“ upozornila Chapmanová po minutce.

„To není problém.“ Stone zastavil další taxík. Nasedli, Oliver ukázal řidiči svůj odznak a přikázal mu sledovat vůz vepředu.

Taxi zahnulo za jeden roh, pak za druhý a pokračovalo směrem na západ.

„Je mi to povědomé,“ usoudil Stone.

„Co?“ nechápala Chapmanová.

„Univerzita George Washingtona. Mohla jít pěšky. Je příjemný večer.“

„Vy víte, kam jede?“ zeptala se Chapmanová. „Myslím, že ano. Ano.“

„Tak sem s tím,“ začínala se rozčilovat Chapmanová.

„Jede za Fuatem Turkekulem,“ prohlásil.

„Jak to můžete vědět?“

„Protože tohle je dům, kde jsem se s ním sešel.“

„Dobrá, tak se pojďme podívat, co chystají.“

V tom okamžiku před jejich taxíkem s hvízdáním pneumatik zastavilo černé SUV a další dvě zablokovala cestu vzadu. Než stačili zareagovat, ocitli se v obklíčení ozbrojenců. Stonea a Chapmanovou vytáhli z auta, zatlačili je do jednoho SUV, a než stačili oba zajatci popadnout dech, ujížděli s nimi pryč. Když se Stone ohlédl, uviděl, jak se za nimi dívá Marisa Friedmanová. V nastražení této pasti nejspíš měla svou roli. Přesto její výraz ničím nepřipomínal triumf. Vlastně mi připadá trochu smutná, pomyslel si Stone.

Za dvacet minut už je odváděli do budovy, která vypadala opuštěně. Na konci špatně osvětleného schodiště prošli dveřmi na chodbu a pak vešli do dalších dveří. Zatlačili je na židle a ozbrojení muži odešli. Dveře se za nimi zavřely. Rozsvítila se světla a kdosi se pohnul na opačném konci místnosti.

Seděla tam Adelphia s rukama složenýma v klíně.

Riley Weaver vypadal velmi rozčileně.

Sir James McElroy jako by se jen dobře bavil.

65

„Co s vámi máme sakra dělat?“ promluvil jako první Weaver. „Pořád se nám vracíte jako falešná pětka.“

McElroy si položil lokty na stůl a sepnul ruce. „Jak jste se dostali na Marisu Friedmanovou?“

„Vlastně byla poslední, kdo nám zbyl,“ odpověděl Stone.

„Domyslel jste si, kam jde?“

„Za Turkekulem.“

McElroy se podíval na Weavera a vzápětí na Adelphii.

„Tak proto jste mi tehdy neodpověděl,“ pozoroval Stone McElroye, „když jsem se dozvěděl, že jste s ním ve spojení.“

„Ptáte se, jestli jsem vám ještě něco zatajil? Na svou obranu musím říct, že jsem se k tomu dostal, až když už byla hra rozehraná, a čím hlouběji jsem do ní pronikal, tím spletitější mi připadala. Musím přiznat, že jde o nejsložitější šachovou partii v mém životě, Olivere. Vskutku. Jen doufám, že na ni stačím.“

Stone se podíval na Weavera. „A vy na ni stačíte?“

Weaver zrudl. „Děláme, co můžeme, a to za velmi složitých podmínek. Jediná chyba, a všechno půjde do háje. A vy jste dnes tu chybu málem udělali.“

„Jak jste se o nás dověděli?“ nechápala Chapmanová.

„Jednoduše. Sledovali jsme Friedmanovou a všimli jsme si, že ji sledujete i vy.“

„Proč sledujete vlastní agentku?“ chtěl vědět Stone.

„Protože je pro nás nesmírně cenná a o své lidi se staráme.“

„Viděl jsem, jak se na nás dívala, když jste nás odváděli. Nebyla překvapená.“

„Když jsme si vás všimli, zavolali jsme jí a oznámili, co se děje.“

„Do té doby o ničem nevěděla?“ zajímal se Stone.

„Co to s vámi je?“ rozčilil se Weaver.

„O co tedy s Fuatem Turkekulem skutečně jde?“ chtěla vědět Chapmanová. „Nejde po bin Ládinovi, že?“

„Jak dlouho ho podezíráte, že je ten zrádce?“ doplnil otázku Stone.

Weaver vypadal překvapeně, Chapmanová šokovaně, jen McElroy zamyšleně přikývl. „Myslel jsem si, že vám to dojde.“

„Trvalo mi to dost dlouho,“ poznamenal Stone. „Vlastně moc dlouho.“

„Přišel k nám s velkými sliby,“ začal vysvětlovat McElroy. „Vlastně to vypadalo natolik slibně, že jsme mu jako parťačku přidělili kolegyni Adelphii, jednu z našich nejlepších agentek, a pak jsme ho v podstatě předali pod řízení Friedmanové.“

Adelphia přikývla. „Byl to jeden z důvodů, proč jsem musela odejít, Olivere,“ řekla. „Abych pracovala s Fuatem.“

„Na čem přesně?“ chtěla vědět Chapmanová.

Weaver se smutně zasmál. „Přišel a nabídl nám modré z nebe. Zaprvé že nás dovede k bin Ládinovi. Pak že mezi sebou máme zrádce. A že nám ho pomůže odhalit.“

„Jenže se ukázalo, že tím zrádcem je on?“ zeptal se Stone.

„Spíš trojským koněm,“ usoudil McElroy. „Přetvařoval se před námi od začátku. A teď mezi nás vypustil virus.“

„Virus? Jak?“ nechápala Chapmanová.

„Otevřeli jsme mu dveře,“ postěžoval si Weaver. „A on s sebou přivedl i něco jiného. Cosi neznámého.“

„Naší jedinou nadějí teď zůstává,“ vysvětloval McElroy, „když ho necháme myslet si, že mu věříme, pracovat s ním a nechat ho, aby odhalil svá spojení. Není to sice ta nejlepší cesta, ale na vybranou tak jako tak nemáme.“

„Proto v podstatě nic nedělá?“ otázal se Stone.

Weaver přikývl. „Správně. Fuat jde na všechno hodně pomalu. Chtěl se přestěhovat do D. C. Dlouhé přípravy, vybudoval si svou síť, a najednou se všechno kolem začalo hroutit.“

„Co ten incident v parku?“ zeptala se Chapmanová. „To on?“

„Bezpochyby,“ přitakal Weaver. „Myslíme si, že to byla jen předehra k něčemu velkému.“

„A Friedmanová? Jakou ta v tom hraje roli?“ chtěl vědět Stone.

„Je jedním z našich nejlépe utajených agentů. Lobbistka a právnička se spoustou zahraničních klientů přes den, mnozí ti klienti zastupují naši vládu a vlády našich spojenců. To jí dovoluje hodně cestovat. Dívá se a podává hlášení. Dokonale ovládá jazyky Blízkého východu. Strávila tam za CIA dlouhé roky, později přešla pod NIC. Má tam vynikající kontakty. Bylo logické ji využít pro spolupráci s Fuatem, protože dokonale doplňovala práci Adelphie.“

„Jak jste vysvětlovali to spojení? Lobbistka a akademik?“

„Poměrně jednoduše. Friedmanová zastupuje na Blízkém východě několik organizací, které mají na Turkekula spojení. Oficiálně spolupracují na několika iniciativách, jejichž cílem je posílení obchodních vazeb mezi Pákistánem a Spojenými státy.“

„A ten telefonát z parku?“

„Dalšímu agentovi, který jí zajišťoval krytí, když se o ni začala zajímat FBI,“ odpověděl Weaver.

„Kdy jste začali Turkekula podezírat?“ zeptala se Chapmanová.

McElroy si pohrával s kravatou. „Pozdě, samozřejmě. Byl dost dobrý. Friedmanová začala pochybovat jako první, její podezření jsme ověřili a potvrdili. Musím navíc dodat, že osobně velmi riskovala.“

„Ale tvrdíte, že neví, že ho podezíráte?“ nechápal Stone.

„Je příliš zkušený na to, aby nějaká podezření neměl. Ale nedali jsme mu žádný skutečný důvod, jestli mi rozumíte. Hodili jsme mu lano. Při několika příležitostech jsme ho kryli, což také dobře víte.“

„Co myslíte, že má v plánu?“

„Ta rezidua nanobotů z bomby?“ zeptal se Weaver. „Děsím se jich a vy byste měl také. Vím, že jste o něčem hovořil v Camp Davidu s prezidentem. O tomhle, že?“

„Kromě jiných věci. Prezident mi vysvětloval jejich biologický a chemický potenciál. Do podrobností se ale nepouštěl. Mohou třeba zvýšit účinek bomby?“

„Ne, nadále jde o tradiční výbušninu,“ odpověděl McElroy. „Domníváme se, že je to prostě způsob, jak vyrábět a dostávat na místo určení chemické a biologické zbraně v měřítku, jaké by dříve nebylo myslitelné.“

„Jak to mohou ty věci dokázat?“ zajímalo Chapmanovou. „A nezapomeňte, že fyzika mi nikdy moc nešla.“

McElroy kývl směrem k Weaverovi. „Ponechal bych výklad na svém kolegovi.“

Weaver si odkašlal. „Nanoboty představují příští generaci nanobotiky. Objevují se na molekulární úrovni a dají se využít v mnoha oblastech, včetně dodávání léků do lidského těla. Vědci se domnívají, že by jednoho dne mělo být možné je vypustit do těla pacienta s nádorem a naprogramovat je tak, aby zničily nádorové buňky a ostatní zdravé nechaly na pokoji. Jejich možnosti jsou v podstatě nekonečné.“

„A co jako systém pro biologické zbraně?“ ověřoval si Stone. „Teroristé přece už dnes mohou do bomb vkládat antrax. Proč by tedy měla být nanotechnologie v tomhle ohledu nějak nebezpečnější?“

„Na molekulární úrovni je možné cokoli, Stone,“ prohlásil Weaver podrážděně. „V podstatě můžete vytvořit hmotu po atomech, úplně mimo její normální konfiguraci.“

„Tedy v jiné konfiguraci, než na kterou máme nastavené detekční systémy,“ přikývl Stone.

„Pochopil jste, Olivere,“ ozval se McElroy. „V tom spočívá jádro problému. V detekci. Jestli druhá strana dokáže vytvářet něco, co neumíme najít, pak nad námi získává ohromnou výhodu. Vlastně nepřekonatelnou výhodu.“

„Druhá strana? Myslíte Rusy?“ zeptal se Stone.

„Co třeba Číňané?“ nadhodila Chapmanová. „Mají víc peněz než kdokoli jiný. A jejich věda také není pozadu.“

„Samopal Kaštan a divný jazyk,“ připomněl jí Stone. „To ukazuje na Moskvu, ne na Peking.“

„Navíc máme dobré důvody věřit, že do toho Číňané nejsou zapletení,“ vysvětloval McElroy. „V podstatě proto, že se nepotřebují uchylovat k takové taktice, aby se stali supervelmocí. Ekonomicky už supervelmoc jsou. Dnes nezáleží na tom, jak početnou máte armádu, ale jak velký je váš bankovní účet, a čínská peněženka je plnější než všechny ostatní. Rusové v takovém postavení naopak zdaleka nejsou.“

„Incident v parku tedy byl jen způsob, jak otestovat dodávku systému?“ napadlo Chapmanovou.

„Jsme o tom přesvědčeni, ano,“ přitakal Weaver. „Ty nanoboty byly roztroušené všude. Neměly v sobě vložené biologické ani chemické zbraně. To máme potvrzené. Přinejmenším takové, které bychom znali. A jestli tam přece jen něco bylo? Katastrofa.“

„Takže nanoboty představují způsob,“ přemýšlela Chapmanová nahlas, „jak vypěstovat nebo vytvořit biologické nebo chemické zbraně na mikroskopické úrovni a v neodhalitelné konfiguraci? Vložit je do bomby a odpálit?“

„Přesně tak,“ ozval se McElroy. „A když se to udělá správně, konvenční bezpečnostní síly zůstanou bezmocné. Doufáme proto, že Fuat udělá chybu a přivede nás ke svým spolupracovníkům. Brzy. Nestačí ho zadržet. Potřebujeme ty ostatní. A on je jediná cesta, jak se k nim dostat.“

„Pokoušíme se přimět Friedmanovou, aby na něho zatlačila. Proto ta dnešní schůzka. Schůzka, kterou jste vy dva málem překazili,“ zdůraznil Weaver.

Stone jeho výtku ignoroval. „Jak se Turkekul zapletl s Rusy?“

„Řekl vám při vašem setkání, že nějakou dobu žil v Afghánistánu?“ zeptal se McElroy.

„Ano, řekl.“

„Zajímavější je však doba, kdy tam pobýval.“

„Budu hádat. Konec sedmdesátých, začátek osmdesátých let. Když tam Rusové vtrhli, aby zlikvidovali bojovníky za svobodu?“

„Správně. Jsem si jistý, že Fuat navenek předstíral, že je na straně afghánských bojovníků.“

„Jenže ve skutečnosti pracoval pro Rusy,“ přitakal Stone.

„To si teď samozřejmě myslíme taky,“ potvrdil Weaver. „Když se nám poprvé ozval, považovali jsme ho za čestného člověka. Kdybychom tehdy věděli, že je věrný Moskvě, hnil by už ve vězení. Jenže jsme to netušili.“

„Takže nález ruského samopalu v Pensylvánii vás nijak nepřekvapil?“ ujišťoval se Stone.

„Ne, jen další důkaz pro to, co už jsme tak jako tak věděli,“ odpověděl Weaver.

„Proč ale vůbec provedli ten test v parku?“ nechápala Chapmanová. „Umožnili nám tak udělat analýzu trosek a objevit ty nanověci.“

„Myslím, že to dokazuje, jak jsou si svou technologií jistí,“ odpověděl Weaver. „Namyšlení parchanti. Studená válka ve skutečnosti nikdy neskončila.“

„Mohlo by to vést k jejich zkáze. Alespoň v to doufáme,“ poznamenal McElroy. „Dává nám to příležitost ukázat jim, zač je toho loket.“

„Domníváte se, že tam Turkekul přišel bombu dálkově odpálit?“ ptal se dál Stone. „Když opustil park?“

„Měl naplánovanou schůzku s Friedmanovou. Proto odešli spolu,“ upozornil McElroy.

„Což bych býval rád věděl dříve,“ neodpustil si Stone.

„Potřeba vědět, agente,“ zavrčel Weaver.

„Správně,“ odsekl Stone. „Už mě unavuje poslouchat stále tutéž výmluvu, proč se před námi neustále něco tají.“

„Abych odpověděl na vaši otázku, Olivere,“ mírnil je McElroy, „ano, myslíme si, že ji dálkově odpálil. Výmluva na schůzku s Friedmanovou mu poskytovala dokonalé krytí. Hodně ji překvapilo, že k ní nepřistoupil, zatímco seděla na lavičce.“

Weaver se zaměřil na Stonea a Chapmanovou. „Takže nepotřebujeme, abyste se nám neustále pletli do cesty.“

„Kdybyste nám to řekli hned, do cesty bychom se vám nepletli,“ pokrčil Stone rameny.

„Nepotřebovali jste to dřív vědět, až teď. A nemám kvůli tomu výčitky. Takže odteď se držte dál. Rozumíte?“

McElroy vstal. Opíral se o desku stolu. „Myslím, že to vskutku pochopili, řediteli.“

„Ještě jednu otázku,“ ozval se Stone. Oba muži se na něho podívali. „Prezident o nanobotech ví. Ví ale i to, že podle vás je Turkekul zrádce?“

McElroy a Weaver si vyměnili rychlé pohledy.

„Tajíte to před prezidentem, protože jste dopustili, aby se hluboko mezi vás vloudil zrádce, a všimli jste si toho pozdě?“ Stone se díval přímo na Weavera. „Protože jestli ano, pak by se vám to mohlo šeredně vymstít.“

Ředitel NIC zbrunátněl. „Na vašem místě bych si své absurdní názory nechal pro sebe. Nikdy jsem nepochopil, proč vás k tomuhle vůbec přibrali. Byl jste mimo přes třicet let a je to vidět. Takže opakuji, máte příkaz držet se co nejdál od Fuata Turkekula. Rozumíte?“

„Jak už jsem poznamenal, řediteli,“ přerušil ho McElroy, „jsem si jistý, že agent Stone situaci dokonale chápe.“

McElroy se podíval přímo na Stonea a rychle mrkl.

Vysadili je u auta Chapmanové. „No, přinejmenším se některé věci vyjasnily,“ pokrčil Stone rameny cestou domů. „Rusové jsou zase na pytlácké stezce. Bůh s námi.“

„Proč ta střelba?“ ozval se po chvilce nečekaně.

„Cože?“

Stone zavřel oči.

„Stany,“ řekl.

„Stany? O čem to sakra mluvíte? Chcete vyrazit kempovat?“

„Bílé stany. Všechny na jedné straně.“

Toto pozorování ho již předtím dovedlo k vládní budově, kde zjistili, že se střílelo odtamtud, ne z hotelu Hay-Adams. Mohl by však existovat i jiný důvod?

„Stone?“ podívala se na něho. „O čem to mluvíte?“

Neodpověděl.

66

Druhý den dopoledne, poté co přijal telefonát, se Stone s Chapmanovou v mobilním velitelském centru sešli s agentkou Ashburnovou. Vypadala vzrušeně a táhla je dovnitř.

„Myslím, že už víme, jak ten strom otrávili,“ oznámila jim a ukázala na konvici kávy a šálky na stole vedle dveří.

Posadili se s kávou a sledovali, jak se zapnul televizor. „Na co se to díváme?“ zeptal se Stone.

Ashburnová video pozastavila. „Tohle je z videa DHS pořízeného v Lafayettově parku. Časová stopa ukazuje, že záběry pocházejí z doby tři týdny před výbuchem.“

„Jak vás napadlo prohlédnout pásky DHS?“ zajímala se Chapmanová.

„Na FBI sledujeme všechno,“ odpověděla agentka pyšně. Poté však pokorněji pokračovala: „A v podstatě máme kontakty všude. Proto jsme se na tohle podívali a našli něco skutečně zajímavého.“ Stiskla tlačítko přehrávání a obraz znovu ožil.

Stone se díval a připadal si, jako by stál těsně u parku. Obraz byl naprosto čistý, každý pixel živý a ostrý. Předklonil se, když se do záběru vbelhala jakási žena. Na sobě měla otrhané špinavé oblečení, obličej i ruce zasedlé od špíny a života na ulici. Rozcuchané vlasy jí neuspořádaně padaly na ramena.

„Nějaká tulačka,“ usoudila Chapmanová.

„Bezdomovkyně, ano,“ přitakala Ashburnová. „Alespoň na pohled. Ale sledujte, co udělá.“

Žena pomalu přecházela přes park a Stone si všiml, jak se k ní blíží dva agenti Tajné služby. Park byl veřejný a technicky přístupný každému. Jenže také ležel naproti Bílému domu, navštěvovalo ho hodně turistů a platilo, že je třeba udržovat ho bezpečný a úpravný. Stone vídával agenty Tajné služby, jak z parku vyvádějí lidi, kteří mohli budit pohoršení svým zjevem nebo agresivním chováním. Vždy postupovali neoblomně, zdvořile a diskrétně. Byl svědkem i toho, jak někteří agenti těm méně šťastným lidem kupovali kávu a jídlo, když je odvedli pryč.

Žena v záběru však nevypadala, že by chtěla budit pozornost. Přidala do kroku, levou nohu táhla za sebou. Teprve teď si Stone všiml plastové lahve, kterou držela v ruce. Došla k javoru, padla na zem, vzlykala a třásla se.

Ashburnová obraz zastavila. „Vidíte?“ Laserovým ukazovátkem ukázala na láhev vody. Byla obrácená dnem nahoru a chyběl uzávěr. Na zastaveném videu bylo vidět pramínek vody vytékající ke kořenům stromu. Ashburnová přehrála zbytek videa a Stone s Chapmanovou sledovali, jak celý obsah lahve vytekl a rychle se vsákl do mulče kolem kmene.

V příštím okamžiku uniformovaní policisté pomáhali ženě na nohy a odváděli ji pryč.

„Nevšimli si ti policisté nějakého divného zápachu vycházejícího z lahve?“ zeptal se Stone.

Ashburnová zavrtěla hlavou. „Vyslechli jsme je. Jejich totožnost jsme zjistili včera. Na tu ženu si vzpomínají, ale řekněme, že její vlastní zápach dostačoval, aby zakryl cokoli, co by bylo v lahvi. Mysleli si, že si jen omylem vylila vodu k pití. O nic nešlo. Když pak strom o něco později uschl, nikdo si ty dvě události nespojil. Odebrali jsme nicméně vzorky půdy z okolí původního stromu, a dokonce jsme objevili i kousky kůry v místě, kde ho Parková služba uložila. Testy potvrdily, že je v nich jed, který brání stromu absorbovat vodu a výživné látky. Uhynutí stromu bylo neodvratné.“

Stone se na ni podíval. „Dobrá práce, agentko Ashburnová. Myslím, že jste skutečně přišli na to, jak ten strom poškodili.“

„Ale ještě zdaleka nemáme zbytek informací,“ podotkla odevzdaně.

Opustili ji a odešli do parku. Chapmanová ukázala před sebe. „Chystají se zasadit další strom,“ upozornila ho. Kolem kráteru ze všech sil pracovali lidé ze Správy národních parků.

„Doufejme, že tentokrát nakupovali u jiného dodavatele,“ přál si Stone. „A podívali se, jestli v něm není bomba.“

Skupinka pracovníků sestávala v podstatě z lidí, s nimiž hovořili už dříve. George Sykes jim dával příkazy. Nejdříve museli odklidit trosky, upravit tvar kráteru a naplnit ho čerstvou zeminou.

„Hádám, že lidé z ATF už tu vyšetřování ukončili,“ poznamenala Chapmanová.

„Také bych řekl.“

„Co to tedy s vámi včera v noci bylo?“ zeptala se. „Říkal jste něco o bílých stanech a tím jste skončil.“

„Dnes bych sem zašel, i kdyby Ashburnová nevolala.“ Ukázal na sever směrem ke kancelářské budově, z níž se střílelo. „Domyslete si pole rozhledu.“

„To už jsem udělala, díky.“

„Vzpomínáte si, co představovaly ty barevné značky tady v parku?“

„Oranžové značily trosky a bílé zase kulky.“

„Vybavujete si, jak byly rozmístěné?“

Chapmanová se rozhlížela po trávníku. „Oranžové byly všude, což se dá u bomby očekávat. Výbušnina rozptyluje trosky všemi směry.“

„A ty bílé?“

Chapmanová zaváhala. „Pokud si vzpomínám, rovnoměrně na západní straně parku.“

„Rovnoměrně. V tom je ten klíč.“

Chapmanová se znovu podívala na kancelářskou budovu a zpátky do parku. „Ale říkal jste přece, že rozmístění kulek byl hlavní důvod, proč jste mě poslal, abych se v té budově porozhlédla.“

„Slepice a vejce. Díval jsem se na špatný konec rovnice.“

„Cože?“

„Myslel jsem, že tu budovu použili, tedy přinejmenším částečně, protože je vyšší než zahrada na terase hotelu, a že odtamtud viděli přes stromy. Nestříleli by tak naslepo. Přemýšlel jsem jako odstřelovač. Což byl chybný přístup.“

Chapmanová vypadala zmateně, ale jen na okamžik. „Chcete říct, že když v parku nebyl žádný skutečný cíl, například ministerský předseda, proč by jim mělo vadit, že střílejí naslepo?“

„Přesně tak. Mohli pálit přímo skrz koruny stromů. Copak na tom záleželo? Jenže ta vládní budova jim umožnila vidět přes porost. A v noci to bylo nutné, protože za tmy věci vypadají jinak a zhoršuje se prostorové vidění. Mohli by použít noční zaměřovače, jenže všude kolem je spousta rozptýleného světla. A noční zaměřovače by také viděli jiní lidé s nočními zaměřovači, kterých je tady okolo kvůli bezpečnosti hodně.“

„Dobrá,“ přikývla Chapmanová pomalu. „Co to znamená?“

„Střelci záměrně stříleli do západní strany parku.“

„Tam jste byl vy. A náš člověk.“

„A kulky dopadaly nepříjemně blízko nás. Věřím, že to byla spíš náhoda než záměr. Kdyby nás zasáhli, nejspíš by jim to bylo jedno.“

„Proč tedy stříleli jen do západní části?“ divila se Chapmanová.

Stone se jí právě chystal odpovědět, když ho zastavila. „Nedívejte se tam, ale někdo se na nás od té jámy pro strom dost divně dívá.“

„Kdo?“

„Ta dívka. Počkejte, něco zkusím.“

„Co?“

„Prostě počkejte.“

Stone předstíral, že zkoumá místo na trávníku. Chapmanová se vrátila po dvou minutách. „Fajn, počkáme pět minut, pak odejdeme na sever a podíváme se tam do toho kostela.“

„Proč?“

„Sejdeme se tam s tou dívkou.“

„Jak jste to dokázala?“

„Řekněme třeba, že jsme si jako žena ženě daly určité signály, které muži buď nezachytí, nebo jim neporozumí.“

67

Za pět minut stáli v kostele svatého Jana a obdivovali vyšívaná klekátka v „prezidentské lavici“ domu Páně.

„James Madison. John Quincy Adams,“ četla Chapmanová a dívala se na klekátka. „Skutečně obdivuhodný seznam.“

„Tehdy na to vaše země měla nejspíš jiný názor,“ pokrčil Stone rameny. „Mluvili o nich jako o revolucionářích, dokonce teroristech.“

„No, pár století dokáže zahladit i ty nejhorší neshody.“

Do kostela vešla žena v zelené uniformě a sundala si klobouk. Všimla si jich a spěchala k nim.

„Všimla jsem si, že se snažíte upoutat naši pozornost,“ přivítala ji Chapmanová. „Díky, že jste za námi přišla.“

„Vlastně ani nevím, jestli je to důležité. Navíc máme právě polední pauzu, ale ta nebývá dlouhá.“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Chapmanová.

„Judy Donohueová.“

„Dobrá, slečno Donohueová, co vás trápí?“ zajímal se Stone. „Něco, o čem se mluvilo, když jste přišli vyslechnout pana Sykese.“

„Jak víte, že jsme s ním hovořili?“ zajímalo Chapmanovou. „Byl přece sám.“

Donohueová vypadala nejistě.

Stone její váhání vycítil. „Jak dlouho pracujete u Správy parků?“

„Deset let. Moc se mi to líbí.“

„Pocházíte odsud?“ ptal se Stone dál.

Suše se pousmála. „Kdepak. Vyrůstala jsem hodně daleko.“

„Kde?“ zajímalo Chapmanovou.

„Uprostřed ničeho v Montaně. Boží země. Celý život jsem se pohybovala venku.“ Zvedla ruku. Na jejím hřbetě měla vytetovaného ptáčka. „Vlhovec západní, latinsky Sturnella neglecta. Montana ho má ve znaku. Nechala jsem si ho udělat, když mi bylo šestnáct. Kamarádky měly vytetovaná srdíčka a jména kluků. Já si zvolila přírodu.“

„Co tedy pan Sykes řekl? Nejspíš jste stála blízko.“

Donohueová se na něho podívala. „Nechtěla jsem poslouchat,“ omlouvala se rychle. „Jen jsem kus od něho pracovala a…“

„A nechtěně jste ho zaslechla,“ uklidňovala ji Chapmanová. „To je pochopitelné.“

„Co jste tedy zaslechla, co se vám nelíbilo?“ vyptával se Stone.

„Říkal, že jsme čekali, až zahradník strom zkontroluje. A že připravujeme zvláštní zeminu, výživu a tak.“

„Správně,“ přitakal Stone. „Nepřipravovali jste?“

„Ne, připravovali.“

„Dobrá,“ sledoval ji Stone. „V čem je tedy problém?“

„Vím, že to nevysvětluju dobře. Proto asi taky pracuju rukama, ne hlavou.“

„Nespěchejte, Judy,“ pomáhala jí Chapmanová.

„No, víte, zahradník ten strom už zkontroloval a schválil ho. Znovu se na něj byl podívat, když jsme ho usadili do jámy, aby se ujistil, že při přesunu nedošlo k poškození. Zeminu a nutriční plán už jsme měli přichystaný.“

„Chcete říct, že nebylo nutné nechávat jámu nezasypanou?“ prohlížel si ji Stone.

„Vlastně ano. Vzpomínám si, že když jsme zatloukali tyče a natahovali pásku, připadalo nám divné, nechat jámu jen tak. Víte, co kdyby do ní třeba někdo spadl?“

„A někdo tam skutečně spadl,“ přitakala Chapmanová.

„Každopádně se mi to nezdálo.“

„Vysvětlil vám Sykes, proč jámu nezasypávat?“ chtěl vědět Stone.

„Nic nám nevysvětloval. Je přece šéf. Děláme, co nám řekne.“

„Když přišel agent Gross, aby se přeptal, byla jste tam?“

„Chvíli, ale pak s panem Sykesem odešli.“

„Chápu to tak, že na otázku, proč zůstala jáma prázdná, nedošlo?“

„Vzpomínám si, že k tomu ten agent FBI směřoval, ale pak pan Sykes řekl, že je čas dát se do práce, a odpovídal už jenom sám.“

„Měl ještě někdo z vaší skupiny pochybnosti?“ zajímalo Chapmanovou.

„Jsme správná parta, skutečně tu práci děláme rádi. Ale oni taky jen plní příkazy a moc o nich nepřemýšlejí. Asi jsem trochu samostatnější. Když jsem pak slyšela, co vám pan Sykes řekl, napadlo mě, že byste to měli vědět.“

„Udělala jste správně, Judy,“ pochválila ji Chapmanová.

„Musím se vrátit.“

„Dobrá,“ souhlasil Stone. „Hodně jste nám pomohla, ale nikomu se o tom nezmiňujte.“

Donohueová přikývla. Tvářila se nervózně. „Myslíte, že pan Sykes udělal něco špatného?“

„Určitě se to pokusíme zjistit,“ pokrčil rameny Stone.

68

Odešli z kostela a mířili zpátky do parku.

„Takže teď je podezřelý George Sykes,“ přemýšlela Chapmanová. „Existuje vůbec někdo, kdo v tom není namočený?“

„Na spiknutí musí být vždy víc než jeden člověk,“ připomněl jí Stone.

„Olivere?“

Otočili se a uviděli přicházejícího Alexe Forda.

„Nechte mluvit mě,“ rychle požádal Stone Chapmanovou. „Ahoj Alexi,“ obrátil se ke svému příteli.

„Jsi ochotný mi říct něco, co by se alespoň vzdáleně podobalo pravdě, o tom, co se vlastně děje?“ zeptal se Alex ostře.

„Vím, že jsem tajuplný a mlžím, ale fakt je, že si nejsem jistý, jestli bys o tomhle měl vědět.“

„Takže takhle to dopadlo? Jsem už jen nějakým druhořadým členem Camel clubu?“

„Ne, takhle jsem to opravdu nemyslel. Jenže já teď mám pověření a odznak a –“

„To ti nezabránilo zapojit Annabelle, Harryho a Reubena, co? Oni žádné odznaky nemají, já jo!“

„Vím, že to vůbec není jednoduché.“

„Ne, je to naprosto jasné. Úplně jsi mě odřízl. Věřil jsem, že jsme přátelé. A přátelství je podle mě důležitější než cokoli jiného.“

Stone se chystal něco říct, ale zarazil se. Podíval se na Chapmanovou a pak znovu na Alexe.

„Máš pravdu.“

Po tomto přiznání jako by se agent Tajné služby uklidnil. „Fajn.“

„O něco jsme pokročili,“ přiznal Stone. „Ale ne dostatečně a něco mi napovídá, že prohráváme boj s časem. A jestli jsem k tobě předtím nebyl dostatečně upřímný, také je to částečně také tím, že jsi vlastně v dost delikátní pozici.“

„Částečně?“

„Ano, ten zbytek jde jen na vrub toho, jak ošklivě zacházím s naším přátelstvím. Omlouvám se.“

„Můžeš mi něco říct? Mám si dělat starosti? Tedy o prezidenta.“

„Nevím o žádných konkrétních hrozbách vůči němu, jestli ses ptal na tohle. A kdybych věděl, věděli byste o nich i ty a prezident. Přísahám.“

„Slyšel jsem, že ses s ním sešel v Camp Davidu.“

„Sešel. Potřeboval jsem si s ním otevřeně promluvit.“

„A podařilo se to?“

„Podařilo. Vlastně mě svou otevřeností dost překvapil.“

„Zjistil jsem, že Reuben je ještě v nemocnici.“

„Ano, to bylo na hraně, Alexi, skutečně na hraně.“

„Donutili jsme tě, Olivere, přijmout naši pomoc. Všichni už jsme dospělí kluci a holky.“

„Jenže pořád ještě nesu velkou odpovědnost. Tuhle chybu už víckrát neudělám.“

„Nemůžeš své přátele ochránit před vším.“

„Alespoň můžu zabránit tomu, aby se dostávali do nebezpečných situací.“

„Říkal jsi, že jste pokročili. Už jste přišli na to, co se děje?“

„Vlastně ano.“

„A je to zlé?“

Než odpověděl, podíval se Stone na Chapmanovou. „Myslím, že je to velmi zlé, ano.“

„Tak buď opatrný. A jestli můžu s něčím pomoct, stačí říct.“ Alex se otočil a odešel.

„Fajn chlap,“ podotkla Chapmanová, když se ke Stoneovi opět připojila.

„Ano, to je. Pokaždé když s Alexem mluvím, si připomenu, jaké mám štěstí, že mám přátele jako on. A jak moc si je nezasloužím.“

„Víte, oni nejspíš vůči vám cítí totéž.“

„Myslíte? Já bych neřekl.“

„Co tedy uděláme s panem Sykesem? Udeříme na něho, nebo zkusíme něco fikanějšího?“

„Fikanějšího, ale zároveň na něho udeříme.“

„Jak to chcete udělat?“

„Právě o tom přemýšlím. A ještě něco mě napadlo. Vzpomínáte na ty zavražděné dělníky ze školky?“

„Ano?“

„Lloyd Wilder s tím neměl nic společného. Všichni ti dělníci ano.“

„Cože?“

„Jde o toho, který Annabelle vykládal, že viděl nějaké muže sundávat basketbalový koš. Lhal.“

„Ale přece jste si myslel, že v tom jel i Lloyd Wilder. Proč jste změnil názor?“

„Měl jsem podezření, že je v tom zapletený. Nebyl jsem si tím ovšem jistý. Ale když jsem si vše promyslel, jsem přesvědčený, že jsem ho podezíral neprávem.“

„Proč?“

„Annabelle a Reuben byli cizinci, kteří se v baru ptali na lesní školku. A tihle chlápci jim dobrovolně vyzvonili, že viděli někoho – a nebyl to John Kravitz – sundávat basketbalový koš.“

„No a?“

„Všechno to bylo připravené. Ten dělník říkal, že se schovával za budovou. Když jsme tam byli, viděli jsme na vlastní oči, že budova s basketbalovým košem stojí přinejmenším dvacet metrů od všech dalších staveb. Na žebříku, a navíc ještě ve tmě je skoro nemožné člověka identifikovat, natož odhadnout jeho výšku a věk. Jak tedy ten dělník mohl vědět, že na žebříku nestál John Kravitz?“

„To je pravda. Navíc říkal, že odešel dřív, než ten člověk slezl ze žebříku.“

„A hned poté, co tuto ‚důležitou‘ informaci pověděl Annabelle a Reubenovi, na ně někdo zaútočil.“

„Myslíte si, že to byla past?“

„Myslím, že věděli, kdo Annabelle a Reuben jsou, dřív než vešli do baru.“

„A pak se je pokusili zabít?“

„Správné slovo. Pokusili. Vím, že Reuben má dva průstřely, ale ne zvlášť nebezpečné. Jsem si jistý, že záměrně. Je skutečně odvážný jako lev, ale neexistuje způsob, jak s pistolí v ruce získat převahu nad někým, kdo má samopaly. Určitě by se jen tak nestáhli. Podle vší logiky by už měl být Reuben mrtvý.“

„Chcete říct, že ho nechali naživu? Proč?“

„Aby se Annabelle a on mohli vrátit a říct nám, co se dozvěděli. Další léčka, další slepá ulička k prozkoumání, ztráta času. A ty dělníky vzápětí někdo popravil. Další kouř a křivá zrcadla. Další stopy, po kterých se poženeme a které nás zavedou ještě dál od pravdy.“

„Někdo tedy uklízí,“ souhlasila Chapmanová. „Zabíjí ve velkém.“

„I tak by se to dalo říct.“

„Jestli máte pravdu, vaše země skutečně Turkekulovi popustila otěže až moc. Co když všechny vyvraždí, než se chytí do léčky?“

„Může se to stát.“

„Takže teď je na řadě Sykes?“ zeptala se Chapmanová.

„Ano, Sykes.“

69

Jenže Sykese se jim nedařilo najít. Nevrátil se po polední pauze a nikdo z jeho lidí nevěděl, kde je. Prohledali park a nejbližší okolí.

Stone se telefonem spojil s Ashburnovou a oznámil jí, co se děje. Zároveň vyhledali Judy Donohueovou.

„Okamžitě po něm nechám vyhlásit pátrání. Nemohl se dostat daleko.“

Stone uklidil telefon a podíval se na Champanovou. „Vůbec se mi nelíbí, jak se to vyvíjí.“

„Připadá vám, že jsou neustále o krok napřed?“

„Připadá mi, že s námi opět někdo manipuluje.“

„Možná si všiml, že se Donohueová vytratila a mluví s námi. Zpanikařil. Proč neskočíme do auta a neprohlédneme ulice v okolí? Třeba někam jde pěšky.“

Vyjeli a na východní straně Bílého domu odbočili na Pensylvánskou avenue. Ujeli dva bloky, když se to stalo.

Zvuk výstřelu nic netlumilo. V ostatním ruchu města byl jasně slyšitelný. Lidé na ulicích začínali s jekotem utíkat do úkrytů.

Doprava se zastavila a troubily klaksony.

Stone i Chapmanová vyskočili z auta a rozběhli se dopředu.

Nedaleko zaslechli blížící se sirénu.

Utíkali od auta k autu a nahlíželi dovnitř.

Siréna zesílila. Vzápětí se k ní přidala další.

Chapmanová se ohlédla. Provozem se jejich směrem prodíraly dva hlídkové vozy. Stone si jich také všiml a přidal do kroku. Sáhl pod bundu pro pistoli. Na druhé straně řady stojících aut Chapmanová napodobila jeho pohyb. Konečně doběhli k překážce na ulici, ke dvěma autům, která do sebe narazila, ačkoli Stoneovi bylo jasné, že se stalo ještě něco horšího. O vůz vpředu se opíral postarší muž s vyděšeným výrazem. Když se mu Stone podíval pod nohy, uviděl, že muž před okamžikem zvracel.

Jak se k němu blížili, Stone vytáhl svůj odznak a křikl: „Co se děje, pane?“

Muž ukázal k autu za sebou, zaklíněnému do jeho vozu nárazníkem.

Stone se podíval na poznávací značku auta vzadu. Vládní číslo. Podíval se dovnitř a veškeré naděje v něm pohasly. „Sakra!“

Chapmanová do auta nahlížela okénkem spolujezdce. „Dobrotivý Bože.“

Obě policejní auta s hvízdáním pneumatik zastavila a vyskákali z nich muži v modrém. Když si všimli, že Stone a Chapmanová mají v rukách zbraně, také tasili.

„Policie!“ křičeli a mířili na dvojici agentů.

Stone s Chapmanovou zvedli své odznaky tak vysoko, aby na ně muži v uniformách viděli.

„Jsme federální agenti,“ křikl Stone. „Máme tu vraždu. FBI po tomhle muži právě vyhlásila pátrání. Jenže někdo se k němu dostal dřív.“

Policisté se sklonili, zkontrolovali Stoneův průkaz a odznak a podívali se do auta.

Sykes ležel na sedadle řidiče. V předním okně zela prasklina. Na čele měl vypálený otvor. Z místa výstupu střely se po celé kabině rozstříkla krev a mozková tkáň.

Nebylo se čemu divit, že se druhý řidič při pohledu na takovou spoušť pozvracel.

Chapmanová si na předním sedadle Sykesova vozu všimla mobilního telefonu. Vzala ho do kapesníku a zkontrolovala seznam volání. „Před deseti minutami mu někdo volal. Z neznámého čísla. Třeba se ho technikům podaří zjistit.“

Stone přikývl a rozhlédl se kolem. „Jasně. Někdo mu volal a kvůli tomu utekl.“

„Nastražili na něho past,“ přitakala Chapmanová. „Nějak věděli, že pojede tudy. Tu ránu si vyměřili.“

Stone se díval přímo dopředu a hledal místo, odkud pravděpodobně přiletěla kulka.

„Co máme udělat?“ zeptal se jeden z policistů.

Stone se nepřestával rozhlížet, ani když promluvil. „Zavolejte posily a zajistěte místo činu.“

Vyndal mobil a informoval o všem Ashburnovou.

Z reproduktoru se ozvalo několik šťavnatých nadávek. Když si ulevila, Ashburnová se rozhodla: „Hned teď posílám posily. Budeme vše koordinovat s městskou policií.“

Stone hovor ukončil. „Kavalerie je na cestě.“

„Jak chcete pokračovat?“ zeptala se Chapmanová.

Žena, která až dosud stála na chodníku, k nim přeběhla. Bylo jí kolem dvaceti, měla na sobě džínsy s prodřenými koleny, v pravé ruce iPhone a v levé nákupní tašku.

„Pane? Paní?“

Otočili se k ní. Ukázala na budovu o kus dál po ulici. „Dívala jsem se na ten dům a zahlédla jsem záblesk světla. Pak jsem slyšela náraz auta. Myslím, že to… odtamtud se střílelo.“

„Všimla jste si, ze kterého patra?“ zeptal se Stone okamžitě.

Žena se na dům znovu podívala a potichu počítala. „Ze šestého. Aspoň myslím.“

Slyšeli, jak se blíží další sirény, když se sjížděly posily. Stone křikl na dvojici policistů, kteří na místo dorazili první, aby jeho a Chapmanovou následovali. Zatímco utíkali k domu, vytáhl telefon, informoval Ashburnovou a oznámil jí adresu.

Zastrčil pistoli a utíkal, jak nejrychleji mohl. Pohledem kontroloval šesté patro a čekal, až se objeví další záblesk.

70

„Nepředpokládáte, že ten střelec je ještě v budově, že ne?“ zeptala se Chapmanová udýchaně, když doběhli ke vchodu a rozrazili dveře. Stone přikázal jednomu policistovi, aby hlídal vpředu, a druhého poslal dozadu.

Chapmanové na otázku neodpověděl. Ukázal odznak pracovníkovi bezpečnostní služby, který k nim přišel. „Možná máte v téhle budově odstřelovače. Viděl jste sem dnes vejít někoho podezřelého nebo někoho, kdo by nesl nezvykle tvarovanou tašku?“

Strážný zavrtěl hlavou. „Nic takového. Ale právě jsem se vrátil z obchůzky, takže sem někdo mohl klidně proklouznout.“

„FBI je na cestě,“ oznámil mu Stone. „Jsou tu kromě téhle haly i nějaké další východy?“

„Tudy.“ Strážný je vedl ke dveřím na konci haly. „Chodbou a vpravo. Dostanete se k nakládací rampě vzadu.“

Když dveře otevřeli, zeptal se jich ještě: „Mám jít s vámi?“

„Ne, zůstaňte tady. Vpředu hlídá policista. Kdyby něco, jděte za ním.“

„Dobře. Hodně štěstí.“

Stone a Chapmanová proběhli dveřmi a utíkali chodbou. Neurazili ani deset metrů, když ho chytila za paži.

„Co je?“ nechápal.

„Ten strážný.“

„Co je s ním?“

„Copak tihle lidi normálně nosí rukavice?“

Stone vytřeštil oči, otočil se a utíkal zpátky.

Dveře byly zamčené. Chapmanová odstřelila zámek a kopnutím je rozrazila. Vběhli do haly. Strážný tam nebyl.

Policista venku jim řekl, že strážný vyšel ven a mířil do boční uličky.

„Tvrdil, že jste mu přikázali, ať jde hlídat dozadu, a –“ Chapmanová i Stone se rozběhli, než stačil dopovědět větu. Uniformu strážného našli u kontejneru na odpadky. Rozhlíželi se kolem.

„Má před námi náskok jen několik vteřin,“ zašeptala Chapmanová.

„Díky vám,“ odtušil Stone. „Kdybyste si nevšimla –“

Prudce do něho strčila, srazila ho na kolena a vzápětí do boku kontejneru v místě, kde měl Stone ještě před zlomkem vteřiny hlavu, narazila kulka. Chapmanová se přetočila a vystřelila. Její rány poškodily omítku na stěně domu, ale střelec už byl pryč.

Stone se překulil na břicho a držel v ruce pistoli namířenou na stejné místo.

„Vidíte něco?“ zasyčel.

Zavrtěla hlavou. „Je pryč.“

Jejich směrem utíkal policista zpředu, který zaslechl výstřely. „K zemi!“ vykřikla Chapmanová, policista klesl na kolena a po čtyřech lezl dál, až se dostal ke kontejneru. „Jsou tu zálohy,“ řekl. „Jste v pořádku?“

Stone se posadil a podíval se na Chapmanovou. „Hlavně díky ní.“

Chapmanová pokrčila rameny. „Spíš štěstí než zkušenosti. Opravdu.“

„Koupil bych to. Ta kulka mi mířila rovnou na hlavu.“

Všichni tři opatrně postupovali uličkou. Když zaslechli rychle odjíždět auto, přidali do kroku. Než se dostali k další křižovatce, auto i střelec byli pryč. Stone s Chapmanovou popoběhli ulicí a po chvíli se pomalu vrátili.

Oba se zastavili, když se dostali k policistovi.

Klečel nad svým parťákem, který ležel s proříznutým hrdlem za popelnicemi a prázdné oči měl obrácené k obloze.

„Nemohl tu být jen jeden,“ usoudila Chapmanová, když k policistovi přiklekli. „Neměl by dost času na nás střílet a ještě udělat tohle.“

„Měl vlastní zálohy,“ podotkl Stone potichu, zatímco policista seděl na patách a otíral si slzy z očí.

„Jsou neuvěřitelně dobře organizovaní,“ kroutila hlavou Chapmanová. „Kdo to sakra je?“

Stone položil policistovi ruku na rameno. „Je mi to moc líto.“

Důstojník se na něho podíval, přikývl a dál se díval na svého mrtvého kolegu.

Stone se narovnal, otočil se a vracel se uličkou, zatímco vrcholilo vzrušené kvílení sirén.

***

George Sykes, strážník městské policie a skutečný strážný byli mrtví. Posledního jmenovaného našli v komoře vedle haly. Zabil ho jediný výstřel do čela.

Odstřelovač zmizel.

Stone nadiktoval Ashburnové jeho popis a ta vyhlásila pátrání, ale moc od toho nečekali. Panovala shoda na tom, že se vrah buď dobře ukryl, nebo už nějakým soukromým letadlem odlétá ze země.

Stone a Chapmanová seděli v autě před neokázalým domkem George Sykese v marylandském Silver Spring. Stál uprostřed obyčejné čtvrti, kde jezdí děti na kolech, maminky si povídají na předzahrádkách a otcově sekají trávu. Lépe řečeno – dělali by to, kdyby lidé z FBI celou ulici neevakuovali a neuzavřeli.

Agentka Ashburnová seděla vpředu na sedadle spolujezdce a další agent byl za volantem.

„Co o něm víme?“ zeptal se Stone.

„Žena mu zemřela před třemi roky. Děti jsou dospělé a žijí jinde. U Správy národních parků pracoval celý svůj život. Bez problémů.“

„A šest vnoučat,“ dodal Stone. Znovu se podíval do Sykesovy složky. „Nebyl o moc starší než já. Musel začít brzy.“

„Finanční potíže?“ nadhodila Chapmanová.

Ashburnová přikývla. „To bylo první, po čem jsme se dívali. Nic jsme nenašli. Ale pak jsme postupovali více do hloubky a objevili jsme účet, který se Sykesem souvisí. Nedávno tam někdo uložil sto tisíc.“

„Takže mu někdo zaplatil, aby se k nim přidal.“

„Za co přesně mu zaplatili?“ zeptal se Stone.

„Za bombu v kořenovém balu,“ odpověděla Ashburnová. „Co kdyby tam někdo začal čmuchat. Hned by ho odehnal. Dával pozor, aby se k té bombě nikdo nedostal.“

„Takže zradil svou zemi pro sto tisíc dolarů?“ nechápal Stone. „Děda šesti vnoučat?“

Ashburnová pokrčila rameny. „Už jsem viděla, že to lidé udělali i za míň. A šest vnoučat toho hodně sní.“

„Třeba šlo jen o první splátku,“ dodala Chapmanová.

„Správně,“ přitakala Ashburnová. „A zařídili, že to také bude jediná splátka. Modus operandi se shoduje. Likvidují svůj tým, uzavírají tunel. Nenechávají nám žádné stopy.“

„Odstřelovač riskoval, když se vydával za strážného,“ poznamenal Stone. „Viděli jsme ho.“

„Ale jak jsme se shodli, už je nejspíš pryč. A za půl roku bude mít nový obličej.“

„Je za tím spousta peněz,“ kroutila hlavou Chapmanová. „To je jasné.“

Ashburnová pozvedla obočí. „Jako kdyby šly ze státní kasy.“

„Rusko,“ usoudila Chapmanová.

„Tuhle teorii slýchám čím dál častěji,“ podívala se na ni Ashburnová. „Kartel a vláda podle ní pracují ruku v ruce. Těžký soupeř.“ Stone kývl směrem k Sykesovu domu. „Tak na co čekáme? Povolení k prohlídce nepotřebujeme. Zastřelili ho. Můžeme v jeho domě provádět vyšetřování. Byl federální zaměstnanec.“

„To je pravda,“ přikývla Ashburnová, „ale vzhledem k tomu, že tihle lidé používají bomby, jsem nejprve poslala pro cvičeného psa, aby dům prohlédl, než do něj vstoupíme. Proto jsme také evakuovali okolí.“

Oddíl se psem dorazil a Stone pozoroval, jak pes metodicky zkoumá dvorek a poté vbíhá do domu zadním vchodem, který mu otevřel agent FBI. Po deseti minutách prohlídka skončila a dostali souhlas ke vstupu.

Projít dům jim netrvalo dlouho, ale nenašli nic, co by jim v pátrání mohlo pomoci. Cestou zpátky k autu se ozvala Ashburnová: „Pošleme sem tým techniků, ať vše zajistí, ale pochybuju, že něco objeví.“

„Přesto je to nutné udělat,“ přitakal Stone.

„Ano, je,“ souhlasila Ashburnová.

„Už to někdo oznámil jeho rodině?“ zeptala se Chapmanová. „Pracuje se na tom. Je to další místo, které by nás mohlo k něčemu dovést.“

„Možná se někomu z rodiny o něčem zmínil,“ souhlasila Chapmanová.

„Když budeme mít trochu štěstí.“

„Já zatím moc štěstí nevidím,“ zabručel Stone.

Ashburnová je odvezla zpátky k jejich autu a odjeli. Chapmanová řídila, zatímco Stone byl pohroužený do vlastních myšlenek.

„Na co myslíte?“

„Myslím na to, kolik mrtvých ještě bude zapotřebí, než Fuata Turkekula zmáčknou a donutí ho promluvit.“

„Takže věříte, že je to on?“

„Nemám pro to dost informací. Ale právě teď všechno pracuje proti nám.“

„Jsou nějaké jiné možnosti?“

„O tom jsem ještě nepřemýšlel.“

„Kdo by tedy mohl být dalším cílem?“

„Jestli je za tím Turkekul?“ podíval se na ni Stone.

„Také jsem o tom přemýšlela,“ přikývla Chapmanová. „A vím, že je to vaše kamarádka, jenže co když –“

„Adelphia v tom nejede.“

„Jste si opravdu jistý? Sám víte, že se vám na nějakou dobu ztratila z dohledu.“

Stone se na ni podíval a po chvíli jí položil ruku na rameno. „Co byste řekla, kdybychom porušili pár pravidel?“

„Než jsem vás poznala, asi bych byla proti. Ale teď si myslím, že mi to začíná jít. Takže jdeme po Turkekulovi?“

„Ne,“ zavrtěl Stone hlavou.

„Tak po kom?“

„Cítím, že nás protivník opět posílá do slepé uličky. Čekají, že budeme pokračovat vlevo. Jenže tentokrát zahneme vpravo.“

71

Stone ji cestou požádal, aby mu zastavila. Zatímco čekala v autě, získal informaci, kterou potřeboval. Když znovu nasedl, vysvětlil jí, kam pojedou.

„Mluvili s jedním ze Sykesových spolupracovníků,“ oznámil jí. „Říkal, že Sykes měl hovor, načež zbledl a utíkal k autu.“

„Co myslíte, že se stalo?“

„Nevím jistě, ale mám docela dobrou představu.“

Dojeli na místo, do komunity městských domů v Chantilly ve Virginii. Chapmanová zaparkovala, kde jí Stone ukázal, ale z vozu nevystoupili.

„Počkáme,“ prohlásil.

Za půl hodiny před malým domkem asi deset metrů od místa, kde parkovali, zastavil pick-up a vystoupila z něj žena.

Chapmanová ji okamžitě poznala. „To je –“

„Ano, je,“ potvrdil Stone a otevřel dveře vozu.

Ke dveřím domu se dostali těsně předtím, než se zavřely. Stone strčil špičku nohy do mezery. Žena se překvapeně otočila. Stone měl připravený svůj odznak.

„Vzpomínáte si na nás?“

Judy Donohueová, ještě v uniformě Správy národních parků, se podívala na něho a poté na Chapmanovou. „Já… Ano, vzpomínám. Přišli jste kvůli chudákovi panu Sykesovi? Slyšela jsem o tom. Hrozné.“

„Můžeme dál?“

„Hmm, proč?“

„Jen položit pár otázek.“

„Ale já vám už všechno řekla.“

„Ve světle posledních událostí nás napadly ještě další otázky.“ Stone se opřel do dveří, otevřel je a překročil práh. Donohueová musela o krok ustoupit.

„Hej!“ vyštěkla rozčileně. „Tohle nesmíte.“

„Právě jsem to udělal,“ upozornil ji Stone. Chapmanová za sebou zavřela dveře a Stone pokračoval dál do domu.

„Je to nezákonné, nebo ne?“ bránila se Donohueová.

Stone se ohlédl po Chapmanové a nakonec se podmračeně podíval na Donohueovou. „Neřekl bych, ale víte co, nejsem právník.“

„Chci, abyste odešli. Okamžitě.“

„Proč? Máte snad co skrývat?“

Donohueová vypadal velmi nervózně. „Samozřejmě nemám.“

„Zjistil jsem, že odcházíte od Správy národních parků. Pročpak? Myslel jsem, že pro holku, která má ráda přírodu, to je báječná práce.“

„Ne, že by vám do toho něco bylo, ale už jsem o tom několik měsíců přemýšlela. A když se teď stalo tohle a zastřelili pana Sykese, došlo mi, že je nejvyšší čas.“

Stone došel blíž k ní. „Tak kam máte letenku? Do místa, které do téhle země nevydává zločince?“

„Cože?“

„Nechrne té hry. Kam utíkáte? A kolik vám za to zaplatili? Sykesovi hodili na účet sto tisíc. Váží si vás aspoň stejně?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ vykřikla Donohueová.

„Takže vám nebude vadit, když se tu porozhlédneme?“

„Ano, bude. Teď odejděte.“

Stone její výzvu ignoroval a postavil se těsně před ni. „Ten Sykesův telefonát? Co mu řekli, že ho tak vykolejili? Že unesli jedno z jeho šesti vnoučat? Že se nesmí s nikým spojit, jinak dítě zemře? Že má jet určitou cestou na určité místo? Cestou, která ho dostala přímo před mířidla odstřelovače. A pak prásk, George Sykes už nepřekáží?“

„Vypadněte, nebo zavolám policii.“

„Sykes s tím neměl vůbec nic společného,“ pokračoval Stone. „Peníze na tajném účtu? Všechno bylo jen narafičené. Rozhovor Grosse se Sykesem, který jste vyslechla? Nikdy k němu nedošlo. Jenže když jsou Gross i Sykes mrtví, nikdo to nemůže ověřit. Ale něco vám uniklo. Něco na první pohled zjevného.“

Pohledem přejížděl po Donohueové zdola nahoru a zpátky. „Chcete si poslechnout, co to bylo?“

Donohueové se začaly chvět rty, ale mlčela.

„Stejně vám to povím. Víte, dokážeme si některé věci ověřit. Ten zahradník a důvod, proč jáma zůstala nezasypaná. Proč jsem si jistý, že zjistíme, že všechno, co Sykes FBI řekl, byla pravda? Že jámu nemohli hned zasypat z důvodů, o kterých mluvil? A proč se domnívám, že když zapátráme ve vaší minulosti, objevíme ještě větší jámy než ty při sázení stromů?“

Vypadalo to, že se Donohueové podlomí nohy.

Stone se k ní naklonil. „Prostřelili mu hlavu kulkou z dalekonosné pušky.“ Prstem se jí opřel o čelo. „Právě tudy.“

„Prosím, nechte toho.“

„A když je Sykes mrtvý, vyšetřování se zaměří na vás. Spojíme se i se zahradníkem a vyjde najevo, že jste lhala. Jenže předpokládáte, že tou dobou už budete hodně daleko, co? Proto jste odešla domů dřív? Zabalit si věci a použít padělané doklady, které vám dali. Zmizela byste, než bychom se rozkoukali.“

„Fajn, máte poslední šanci. Vypadněte.“ Donohueová zvedla telefon jako zbraň. „Nebo zavolám policajty.“

Chapmanová udělal krok vpřed. „Uvědomte si, Judy, že lidé, pro které pracujete, zabili každého, kdo jim pomáhal. Proč myslíte, že vy skončíte jinak?“ Ohlédla se ke dveřím. „Vlastně by mě nepřekvapilo, kdyby už čekali venku, až odejdeme. Pak vtrhnou dovnitř a zajistí, abyste je neprozradila.“

Donohueová už měla slzy v očích. Přesto se ještě udržela a vyštěkla: „Naposledy. Vypadněte.“

Stone s Chapmanovou odešli.

„Co teď?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Jedna moje část mi říká, že jsme právě vyplašili bažanta, takže se podíváme, kam nás dovede.“

„A druhá část?“

„Má strach, že bude po ní dřív, než ji přimějeme, aby nám řekla pravdu. Nastartujte a odjeďte, aby si myslela, že jsme to vzdali. Vím, že nás pozoruje.“

Chapmanová nastartovala a vyjela od chodníku.

Stone ji nechal zastavit na místě dostatečně vzdáleném, odkud však na dívčin dům viděli. Vyndal mobil a zavolal Ashburnové. Musel jí situaci vysvětlovat, ale ke konci hovoru už jen přikyvoval. „Tak to udělejte. Co nejrychleji.“ Ukončil hovor a přístroj odložil.

„No?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Dává dohromady papíry, abychom Donohueovou mohli předvést. Když kvůli ničemu jinému, pak pro její ochranu.“

„Co když odejde z domu?“

„Máme ji zastavit a zadržet, dokud se tu neukážou lidé z FBI.“ Chapmanová se právě pohodlně opřela, takřka vzápětí se však znovu narovnala. I Stone to viděl.

Donohueová vyšla z domu. Nesla tašku a spěchala.

„Rychle, musíme se k ní dostat dřív než někdo jiný,“ přikázal Stone.

Než Chapmanová zařadila rychlost, Donohueová už otvírala dveře svého pick-upu.

„Zablokujte ji,“ požádal Stone.

„Chápu.“ Chapmanová prudce sešlápla plynový pedál.

Než začala Donohueová startovat, už k ní dojeli na necelých deset metrů.

Výbuch vozidlo nadzvedl nad asfalt a tlaková vlna převrátila auto Chapmanové na bok. Oba si rozbili hlavy po kontaktu s kovem a sklem. Stone s Chapmanovou leželi v bezvědomí a na sedadlech je držely jen bezpečnostní pásy.

72

Stone se probral. Připadal si omámený, ale mozek už mu zase fungoval. Chtěl se posadit, avšak čísi ruka mu v tom zabránila. Uviděl nad sebou stát agentku Ashburnovou.

„Co se děje?“ zeptal se.

„V pořádku. Klid,“ odpověděla mu konejšivým hlasem.

Stone se rozhlédl. Opět se ocitl v nemocničním pokoji. Už pomalu zavíral oči, ale vzápětí je vytřeštil, protože si vzpomněl. „Chapmanová?“

„Bude v pořádku. Jen odřeniny a zhmožděniny. Jako vy.“

„Donohueová je mrtvá,“ řekl potichu.

„Ano. Viděli jste, jak ta bomba explodovala?“

Stone přikývl. „Seděla v pick-upu.“

„Máte tušení, kde se tam výbušnina vzala?“ Dotkl se své hlavy a ušklíbl se. „Buď už tam byla, když dojela domů, nebo ji tam někdo uložil, zatímco jsme se s ní uvnitř bavili.“

„Nikoho jste neviděl?“ Stone opatrně zavrtěl hlavou.

Ashburnová se posadila na židli u postele. „Překvapilo mě, když jste mi kvůli Donohueové volal. Co vás přimělo začít se jí zabývat?“

„Tušení.“

„Týkalo se jí?“

„Nejen jí. Tušil jsem, že bychom se neměli dál nechat vodit za nos.“

„Myslíte, že se to děje?“

Stone se na posteli posadil. „Myslím, že s námi manipulují. Ano.“

„Tušíte také, kdo to dělá?“

„Možná někdo bližší, než by se nám líbilo. Nezapomeňte, co říkal agent Gross. Někdo nás sleduje.“

„Jak to tedy bylo s Donohueovou? To ona se podílela na stromu a bombě, ne George Sykes?“

„Myslím, že ano. Pokusila se obrátit podezření na něho. Našli jste u ní doma něco?“

„Ne, ale jestli se chystala k útěku a měla s sebou cestovní doklady, jsou někde v troskách auta, a ty jsme ještě neprohlédli. Jenže papír by pravděpodobně něco takového nevydržel.“

„Ale nesla tašku. Určitě jsme ji polekali. Myslím, že kvůli tomu utíkala.“

„V tom s vámi musím souhlasit.“ Ashburnová vstala. „Měl jste perný den. Málem vás zastřelil odstřelovač, který se vydával za strážného, a teď moc nechybělo a vyletěl jste do povětří.“

„Ví někdo, že jsem tady?“

„Myslíte své přátele? Ne, mysleli jsme, že bude lepší to utajit.“

„Takže Chapmanová je v pořádku. Nic vážného?“

„Ne, nic vážného.“

„Můžu ji vidět?“

„Poptám se. Hned jsem zpátky.“

Ani ne za minutu se dveře otevřely. Nestála v nich však Ashburnová, ale vjela do nich Chapmanová na kolečkovém křesle. Přes pravou tvář měla velkou náplast a další na čele.

Stone vyskočil a znovu se posadil. Věnoval pohled kolečkovému křeslu a hned zase Chapmanové.

„Ne, nebojte se,“ usmála se Chapmanová. „Můžu chodit, ale mají tu prostě nějaká pravidla pro pacienty po výbuchu. Vy Američané vůbec máte na všechno pravidla.“

Stone se opřel o polštář a bylo vidět, že se mu ulevilo.

Zastavila u postele. „Co vy? Všechno funguje, jak má?“

Stone si protáhl paže a krk. „Co vím, tak ano. Rozbolavělý, ale funkční.“

„Skoro jsme je dostali.“

„Na ‚skoro‘ si v naší profesi nehrajeme.“

„Co vám řekla Ashburnová?“

„Základní informace. Žádné stopy.“ Po chvíli s úsměvem dodal: „Nejdůležitější, co mi řekla, bylo to, že jste v pořádku.“

Chapmanová mu úsměv oplatila. „Ráda vidím, že máte ujasněné priority.“

„Zachránila jste mi život.“

„Což znamená jen tolik, že jsme si kvit.“

„Asi máte pravdu.“

„Jenže Donohueová byla naše poslední stéblo. Už nemáme s kým mluvit.“

„Pletete se. Je tu Fuat Turkekul.“

„Na toho ale nesmíme.“

„Když se mě někdo dvakrát pokusí zabít, přestávají pro mě taková omezení platit.“

***

Když o něco později vešla dovnitř, Stone se neúspěšně pokusil zakrýt své překvapení.

Marisa Friedmanová na sobě měla bílou sukni, modrou hedvábnou blůzu a boty na nízkém podpatku. Byla dokonale upravená, vlasy se jí leskly a volně spadaly na ramena. V jedné ruce držela kabelku, v druhé brýle proti slunci. Pronikavým pohledem si Stonea změřila a posadila se na jedinou židli v pokoji.

„Vidím, že jsem vás zaskočila,“ prohlásila.

„Když jsem se k vám naposledy přiblížil, velmi jasně mi vysvětlili, ať se držím zpátky.“

„Kolik toho doopravdy víte. Tedy o mně?“

„Weaver byl naštvaný, ale výřečný.“

„V naší práci to je někdy dobře, jindy naopak úplně špatně.“

Posadil se na posteli. „Proč jste přišla?“

„Slyšela jsem, co se vám stalo. Chtěla jsem se podívat, jestli jste v pořádku.“

„Kvůli tomu jste sem nemusela chodit. Mohla jste to zjistit i po telefonu.“

Podívala se na něho a rychle uhnula pohledem. Vstala a přešla k oknu. „Hezký den.“

„Asi ano. Po pravdě řečeno, ani jsem o tom nepřemýšlel.“

Dál se dívala ven. „Když jsem byla malá, fascinovalo mě počasí. Věřila jsem, že ze mě bude meteoroložka.“

„Co se stalo?“

Otočila se k němu. „Vlastně ani nevím. Všechno jsem udělala správně. Chodila jsem do správných škol. Pak jsem ale začala studovat práva na Harvardu. Promovala jsem a chtěla jsem rok jen tak cestovat po Evropě, pak si možná najít nějakou kancelářskou práci, třeba v New York City. Jenže jsem náhodou zašla na seminář o CIA, a pak už jen vím, že roky ubíhaly strašně rychle.“ Znovu se otočila k oknu. „Nepohody jsem zažila hodně.“ Ohlédla se na něho. „Nejspíš ale zdaleka ne tolik, co vy.“

„Mluvila jste o mně s Weaverem?“

Přešla k posteli. „John Carr. Skutečně zajímavé.“

Stone odevzdaně pokrčil rameny. „Tohle jméno jsem neslyšel přes třicet let, a teď jako by se ozývalo odevšad.“

Přitáhla židli blíž k posteli a posadila se. „Překvapilo mě, že po mně jdete. Tehdy v noci jsem vůbec netušila, že mě k Fuatovi sledujete, dokud jsem nedostala zprávu od Weaverových lidí. Jak jste to dokázal?“

„Tak proto jste tady? Abyste se ujistila, že nemáte trvalé nedostatky v krytí?“

„Neudělal byste totéž?“

„Ano, vlastně ano,“ přiznal.

„Takže?“

„Vylučovací metoda. Tehdy v noci jste byla v parku. Adelphiino vyprávění neprošlo prověrkou. Turkekul tam za někým na schůzku šel.“ Ukázal prstem na ni. „Byla jste jediná logická možnost. Trvalo mi to o hodně déle, než by mělo, ale na svou obranu musím říct, že přede mě položili hustou kouřovou clonu.“

Friedmanová vypadala nervózně. Stone si jednoduše domyslel proč. „Bojíte se, že když to došlo mně, dojde to i někomu jinému?“

„Tak to v mém životě chodí, agente Stone. Přijít na něco dřív, než se ke mně dostanou.“

„Jak jste přišla na Turkekula?“

„Tucty drobností, které samy o sobě nic neznamenaly, ale dostaly smysl, když jste je složil dohromady. Přesto jsem tomu nedokázala uvěřit. A zpočátku nevěřili ani v NIC. Jakmile však začali pátrat, ukázalo se, že mám pravdu. Fuatovo spojení s Afghánistánem bylo posledním hřebíčkem do rakve. Dosledovali jsme ho až k vazbám na bývalý Sovětský svaz. Jeho tehdejší hlavní řídící orgán je teď pouhé tři křesla od nejvyšší pozice v hierarchii moci.“

„A spojení na ruské drogové kartely?“

„Kartel. V podstatě existuje jenom jeden, ačkoli se projevuje různě. A ruská vláda s ním uzavřela pevné partnerství. Nejenom že se jedná o ohromné toky peněz, ale škody, které může pašování drog způsobit celé zemi, jsou horší než útok armády. Ve válce umírají vojáci spolu s omezeným počtem civilistů. Většiny lidí se příliš nedotkne. Pokud jde o drogy, bolest postihne tak či onak každého.“

„Chápu.“

„Nastal tedy problém, co s Turkekulem.“

„A rozhodlo se, že mu hodíte lano, aby se chytil sám?“

„Nejenom to, ne. Potřebujeme i ty ostatní. Celý řetězec velení. Fuat jako trojský kůň pro nás představoval velkou hrozbu. Pokud ho však využijeme v náš prospěch, pak by se druhá strana mohla ocitnout ve značné nevýhodě.“

„Tak vám přeju hodně štěstí.“

Vstala a položila mu ruku na rameno. „Vím, jak moc vám záleží na vyřešení tohohle případu. A vím, že do toho spadá i Fuat.“

„Ale nechcete, abych příliš tlačil na pilu, protože bych mohl zničit to, o co se snažíte?“

„Ano.“

„Budu si to pamatovat. Můžete se vrátit a říct Weaverovi, že svůj úkol jste pro dnešek splnila.“

„Neví, že jsem tady.“

„Přirozeně.“ Ve Stoneově hlase byla hořkost, která ho samotného překvapila.

„Skutečně to neví,“ konstatovala.

„Proč jste tedy přišla? Určitě ne jen kvůli prověření svého krytí. Nebo zjistit, jak mi je.“

Zvláštně se na něho podívala. „Z čeho tak usuzujete?“

„Z toho, že jsem si vás ohodnotil jako člověka, který dokáže dělat víc věcí naráz.“

Povzdychla si. „Jen jsem vás zase chtěla vidět. Ujistit se, že jste skutečně v pořádku, ačkoli mi to tvrdili. Koneckonců, kus od vás explodovala bomba.“

„Proč je to pro vás důležité?“

„Prostě je.“

„Nechápu to.“

Sklonila se k němu blíž. „Pak mi tedy dovolte, abych byla nezvykle upřímná. Jsme si dost podobní, Johne Carre. Není moc lidí, kteří dělají to co my.“ Rysy se jí zjemnily a zdálo se, že se dívá někam za něho. „Spoustu let jsem prožila jako někdo, kým ve skutečnosti nejsem.“ Vrátila se pohledem k němu. „Vím, že vy jste to dělal ještě déle než já. Nikdy jsem nikoho, jako jsem já, nepotkala. Tedy do chvíle, než jsem se seznámila s vámi.“ Dotkla se jeho paže. „Proto jsem tady. Asi abych se ujistila, že nejsem jediná. Že na světě žijí i jiní takoví. Je mi jasné, že v tom nevidíte žádnou logiku.“

„Ne, tak to není. Ve skutečnosti to opravdu dává smysl.“

Ještě více se nad ním sklonila. „Je to osamělý život.“

„Může být, to ano.“

„Poznám, že i vy jste byl dlouho sám.“

„Jak?“

Zvedla ruku a dotkla se dlaní jeho tváře. „Máte to napsané ve tváři. Když víte, jak se dívat, lidská tvář nelže.“ Odmlčela se. „A my oba víme, jak se dobře dívat, že?“

Dala ruku pryč a Stone se podíval stranou.

„Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala,“ řekla. „Chci jen…“

„Co?“

„Je mi líto, že jsme se nepotkali o hodně dřív.“

„Tehdy by to mezi námi nefungovalo.“

„Znamená to, že teď by mohlo?“

Stone znovu uhnul pohledem. „Se mnou nefunguje nic.“

„Jste vybíravý?“

„V tom to není. A i kdybych byl, vy byste… No, na tom teď nezáleží.“

„Vždycky na tom záleží. Dokonce i dvěma ostříleným harcovníkům jako jsme my.“

„Jsem starý. Vy ne.“

„V téhle branži jsme staří všichni.“ Chvíli mlčela. „Když přežijeme.“

Vstala, znovu ho dlaní pohladila po tváři a nakonec ho na ni políbila.

„Mějte se,“ rozloučila se. V příštím okamžiku byla pryč.

73

Stonea a Chapmanovou si v nemocnici před propuštěním nechali do druhého dne na pozorování. Stone si musel přiznat, že mu odpočinek přišel k duhu. Dvojí bezvědomí způsobené krátce po sobě výbuchem by poznamenalo i mladšího muže, natož člověka jeho věku. Jenže měl silnou motivaci vstát z postele a znovu vyrazit na lov. Události se blížily k vyvrcholení. Brzy se mělo stát něco velkého. Cítil to v každém nervu.

Zatímco Chapmanová řídila nové auto, které jim přidělila FBI, Stone si ji prohlížel. „Kolik stehů?“

Dotkla se obvazu na čele. „Šest tady a další dva na tváři. Doktor říkal, že na fotkách z dovolené už nebude nic vidět.“ Krátce se na něho podívala. „Jak to, že vás nemuseli sešívat? Jasně si vzpomínám, že než jsem omdlela, byli jsme oba celí od krve.“

„Asi si říkali, k čemu by to bylo? Největší ránu mám navíc ve vlasech. Přelepili mi ji náplastí, ale nevidíte ji.“

„Asi jsme měli velké štěstí.“

„Větší než Judy Donohueová.“

„Takže ji do toho zatáhli? Jak? Penězi?“

„Asi ano, myslím si to. Penězi, které jí ve skutečnosti nikdy neměli v úmyslu dát.“

„Takže se ji od začátku chystali zabít?“

„Určitě. Krytí, které pro ni připravili, bylo přinejmenším odfláknuté. Nastavené tak, aby vydrželo den dva. Jakmile s námi promluvila v tom kostele a navykládala nám spoustu lží, byla už v podstatě mrtvá.“

„FBI tedy nejspíš najde vklad na nějakém účtu v zámoří na její jméno, který byl zrušen. Zajímavé, podle mě nebyla typ spiklence.“

„Jaký typ? Ten, který nemá rád peníze? Na takové jsem narazil jen málokdy.“

„Ale podílet se na útoku na vlastní zemi?“

„Nebuďte naivní. Při tom útoku se navíc kromě chudáka Alfreda Padilly, nikomu nic nestalo.“

„Ale když pak začali umírat další lidé? Musela si toho všimnout.“

„Samozřejmě, že si všimla. Jenže tou dobou už bylo pozdě. Kdyby se nám přišla přiznat, vlastně by se doznala k podílnictví na vraždě. Na mnoha vraždách. Pravděpodobně se rozhodla, že bezpečnější pro ni bude držet se plánu a utéct s tím, co považovala za spoustu peněz.“

„A George Sykes dostal kulku do čela, ačkoli nic špatného neudělal.“

„Ano. Proto mi Judy Donohueové není moc líto.“

„Vaše teorie o tom, jak ho donutili v panice odjet, byla zřejmě blízko pravdě.“

„Vyhrožovali jeho rodině. Možná mu řekli, kde se s ním chtějí sejít. Popsali mu cestu rovnou do náruče vraha. Dokonalá past. Je to zároveň zajímavé i znepokojivé.“

„Asi by nás mohli zabít, kdykoli by se jim zachtělo.“

„Mně se zabít pokusili a vy jste jim to překazila.“

„Takže správní hoši vedou jedna nula.“

„Navíc to dokazuje, že nejsou neomylní.“

„Myslíte, že to celé s lesní školkou, kořenovým balem a stopou ke Správě národních parků byla jen další vějička?“

„Myslím, že Kravitze podvedli. Myslím, že Lloyd Wilder byl také úplně nevinný.“

„A ti popravení dělníci?“

„S těmi to bylo jako s Judy Donohueovou. Částečně se na spiknutí podíleli, částečně ne. Sehráli svou úlohu, dostali své peníze a pak se i jich zbavili.“

„Dobrá, takže jsme zpátky u Fuata Turkekula? Jak to chcete udělat? Jestli nás Weaver chytí, jak se kolem toho Turka motáme, nebudeme stačit utíkat.“

„Jak jsem říkal, sir James na mě mrkl.“

„A co má být? To nás před Rileym Weaverem nezachrání, a vy to víte.“

„Tak se pokusíme Turkekula obejít a vyrazíme po méně prošlapané cestě.“

„Přes Adelphii?“

„Ne.“

„Tak jak?“

Mlčel.

„Zbývá nám jen Marisa Friedmanová.“

„Ano, zbývá.“

„Jenže když jsme se k ní naposledy pokoušeli dostat, chytili nás.“

„To bylo tehdy. Teď budeme opatrnější. Navíc za mnou sama přišla.“

„Cože? Kdy?“

„Včera. Do nemocnice.“

„Co chtěla?“

„Abych pravdu řekl, vlastně ani nevím. Cítí se osamělá.“

„Skutečně?“ Chapmanová se na něho tázavě podívala.

„Nejspíš jsme svým způsobem osamělí všichni.“

„Dobrá,“ přikývla Chapmanová nejistě. „Jak na to tedy půjdeme?“

Stone místo odpovědi vyndal mobil a vyťukal číslo. „Annabelle? Myslím, že je čas, abyste s Calbem zašli na další schůzku s paní Friedmanovou.“

74

„Ráda vás opět vidím,“ prohlásila Friedmanová, když se posadila u stolu v restauraci. Annabelle s Calebem dorazili dříve a seděli naproti ní.

„Říkali jsme, že se ozveme,“ podívala se na ni Annabelle. „Jsme velmi rádi, že s vaší pomocí budeme moci postoupit o krok dál.“

Friedmanová si na klíně rozložila látkový ubrousek. „A mě těší, že s vámi mohu pracovat. Učinila jsem několik předběžných dotazů a je jasné, že pro váš projekt nastala vhodná doba.“

Jedli a bavili se o dalších aspektech vzájemné spolupráce. Když vyšli z restaurace, zpoza rohu vyjela limuzína Mercedes.

„Můžeme vás svézt domů,“ nabídl Caleb.

„To nemusíte,“ bránila se Friedmanová. „Bydlím až ve Virginii.“

Políbil jí ruku. „To není problém. Vlastně mi bude potěšením.“

Annabelle podržela otevřené dveře a Friedmanová nasedla. Annabelle za ní dveře zabouchla a limuzína vyrazila vpřed.

Friedmanová se rychle otočila a sáhla po klice. Dveře však byly zamčené. Vycítila, že vlevo někdo je a trhla sebou tím směrem.

Díval se na ni nějaký muž.

„Co se to sakra děje?“ vyjekla. Zarazila se, zhluboka se nadechla a zaostřila pohled. „Stone?“

„Tohle je má spolupracovnice Mary Chapmanová,“ představil je Stone. „Určitě už o ní také víte.“ Ukázal směrem k řidičce. Chapmanová se pousmála, a než odbočila do další ulice, mávla na pozdrav.

„Vy… Vy jste mě unesli?“

„Ne, jen jsme se s vámi potřebovali sejít.“

Zamračila se. „Lidé, kteří se chtějí se mnou sejít, si obvykle domluví schůzku.“

„Potřebujeme vaši pomoc a musíme o ni požádat nenápadně.“

„Myslela jsem, že vám ředitel Weaver zakázal se ke mně přibližovat.“

„Proto to děláme nenápadně.“

Friedmanová se už uvolnila a teď přemýšlela. V jejích očích nebyla ani stopa strachu. „Takže Weaver o tomhle neví?“

„Nemusí o tom vědět. Sám se přece téhle zásady drží.“

„Zajímavá teorie, když vezmete v úvahu, že řídí všechny zpravodajské služby téhle země.“

„Jak víte, velmi nás zajímá Turkekul.“

„V tomto ohledu nejste jediní.“

„Řekla jste mi, že vám došlo, že je zrádce. Ale kdy přesně jste zjistila, že je dvojitý agent?“

„Víte, můžete mi tvrdit, že vás Riley Weaver o všem informoval, ale to neznamená, že vám musím věřit.“

„Umírají lidé, a to zatraceně rychle,“ připomněl jí.

Pokrčila rameny. „Tahle práce je prostě nebezpečná.“

„A jsme přesvědčení, že ve středu toho všeho figuruje právě Turkekul.“

Friedmanová zaváhala. „Asi bych vám to nechtěla vyvracet, ale –“ Chapmanová ji přerušila. „Přesto si pořád bez problémů vykračuje po světě.“

Friedmanová se podívala na ni, pak vrátila pohled ke Stoneovi. „Plním rozkazy. Možná s nimi vždycky nesouhlasím, ale plním je.“

„Pokaždé?“ zeptal se Stone.

„Kdybych je neplnila, dlouho bych v téhle práci nepřežila.“

„Nenaučila jste se v zájmu dosažení cíle určité samostatnosti?“

Friedmanová si dala nohu přes nohu a zkřížila ruce na prsou. „Jedeme na nějaké konkrétní místo?“

„Ne, jen se projíždíme po městě a povídáme si.“

„Co máte v plánu?“

„Takže vás to zajímá?“

„Koho by to nezajímalo!“ vyhrkla. „Pokud správně počítám, zemřelo už dvanáct lidí. Odstřelovači, bomby, popravy. To všechno na americké půdě.“

„Pomůžete nám tedy?“

„To nemůžu slíbit,“ odpověděla upřímně. „Dokud nebudu vědět, co máte v plánu. Dobře to víte.“

„Potřebujeme, aby si s námi Turkekul promluvil.“

„Klidně si s vámi promluví. O všem, co vás ani trochu nezajímá. Jinak je to ale ten nejtajuplnější člověk, jakého jsem kdy poznala, a to už samo o sobě něco znamená.“

„Prostě se snaží přežít. A to se mu podaří, jen když nebude nikomu věřit,“ pokrčil Stone rameny.

„Pak mi ovšem řekněte, jak ho chcete donutit, aby mluvil? Protože mně se to zatím nepodařilo.“

„S vaší pomocí by se to mohlo podařit.“

„Ještě jsem vám nic neslíbila. Správně bych teď měla tohle setkání okamžitě nahlásit. A jestli Weaver zjistí –“

„Jenže vy ho neohlásíte.“

Povýšeně se na něho podívala. „A jak tohle víte?“

„Protože je mi jasné, že i vy byste chtěla Turkekula dostat.“

„Vždycky jsem ho chtěla dostat. Jenže moji nadřízení chtějí ty, kdo stojí za ním. Už jsem vám to vysvětlovala. Bez nich je Turkekul naprosto bezcenný. Kdyby šlo jen o něj, neměla bych sebemenší problém. Už by byl mrtvý.“

„A jste si jistá,“ zajímalo Chapmanovou, „že by věci nepomohlo ho odstranit?“

„Ani v nejmenším. Rusové mají po celém světě tucet takových Fuatů Turkekulů. A jestli dáme najevo, co víme, tak možná přijdeme o příležitost, jaká se víckrát nenaskytne. To je vlastně smysl celé mé mise. Když se nám podaří Fuata vysledovat až do Moskvy a prokázat spojení mezi tamější vládou a ruským drogovým kartelem, třeba to probere i ruské občany. Určitě se o to budou zajímat Spojené národy a zbytek svobodného světa. Rusové by se pak museli nadlouho vzdát svého grandiózního plánu na ovládnutí světa pomocí kokainu a heroinu, bez pušek a tanků.“

„Jeho cena mi začíná být jasnější. Popsala jste to velmi jasně,“ přitakal Stone.

Zvedla hlavu a chvíli se dívali jeden druhému do očí.

„Zkusíte uhodnout, kolik mi je?“ zeptala se Friedmanová.

„Pětatřicet?“ zhodnotil si Stone.

„Přidejte ještě deset.“

Vypadal překvapeně. „Na tak rizikovou profesi stárnete výjimečně dobře.“

„Možná zvenčí,“ pokrčila rameny. „Uvnitř to vypadá jinak.“ Podívala se na něho. „Mám ale dojem, že jsme na stejné lodi.“

„Já na svůj věk vypadám.“

„Většina mužů je ve vašem věku obtloustlá a shrbená. Vy vypadáte, že byste klidně zvládl mariňáckou překážkovou dráhu v Quantiku a ani byste se při tom moc nezapotil.“

Friedmanová nepřestávala Stonea pozorovat. „Ani byste se nezapotil,“ zopakovala.

Chapmanová je ve zpětném zrcátku s obavami pozorovala. „Asi bychom se měli vrátit k tématu,“ vyzvala je, když se dál jen dívali jeden na druhého.

Friedmanová ji ignorovala. „Zmínila jsem se, že jsem se zajímala o kariéru Johna Carra v armádě a u CIA? I ty nejméně uvěřitelné části mi najednou přišly poměrně věrohodné.“

„Dělal jsem svou práci. Stejně jako vy.“

„Jen málo lidí kdy dělalo svou práci tak jako vy. Jste víc než legenda, Johne Carre. Připomínáte spíš mýtus.“

„Ale ve skutečnosti jsem z masa a kostí. To mi bylo jasné od začátku.“ Dotkl se obvazu na čele. „A teď je to ještě jasnější.“

„Vaše mise a metody jsou v učebnách CIA součástí výuky. Věděl jste to?“

„Ne, nevěděl.“

„Samozřejmě se přitom nehovoří o vás, protože to bych jméno John Carr znala už dávno. Ale trochu jsem pátrala. Divize 666 – neustále jste se tam objevoval. Nikdy jste neselhal.“

„Ale jistě, selhal.“

„Skromnost.“

„Pravda.“

„Nevěřím vám.“

„Fajn,“ neudržela se Chapmanová. „Jestli to vám dvěma nevadí, máme důležitější věci na práci.“

„Přidáte se k nám?“ zeptal se Stone Friedmanové. „Potřebuju vaše slovo, než vám vysvětlím náš plán.“

„V podstatě po mně chcete, abych riskovala svou kariéru. Jestli se to nepovede, bude se mnou konec. Nic mi nezbude.“

„Jenže když to nezastavíme, přijdeme o hodně víc, nemyslíte? Nejenom o lidi, ale klidně i o jedno dvě města.“ Odmlčel se. „Nanoboty? Rusové zpátky na globální válečné stezce, a jestli můj plán zabere, pak by se mohly splnit i vaše cíle. Veškerý ten nepořádek položíme na schody moskevské vládě.“

„Situaci si plně uvědomuju,“ odtušila chladně.

„Pak víte, co je v sázce. Potřebuji vaši pomoc.“

„Turkekul pobýval v Afghánistánu. Tam mají ve zvyku své nepřátele čtvrtit nebo pomalu stahovat z kůže. Co když mě vydá Rusům? Nevěřím, že by byli o moc milosrdnější.“

„Budu vás chránit vlastním životem.“

Opět se podívala z okénka. Stone sledoval, jak se postupně měnil výraz její tváře, až se nakonec rozhodla. Obrátila se k němu. „Pomůžu vám.“

„Díky.“

„Ale do záznamu bych chtěla říct, že jste se mě mohli zeptat přímo a nemuseli se uchylovat k únosu. Myslím, že to jsem si nezasloužila.“

„To je fakt,“ potvrdil Stone. „Nezasloužila.“

75

O den později seděl Stone v restauraci s výhledem na Čtrnáctou ulici. Na sobě měl černé sako, bílou košili a džínsy. Měl u sebe svou pistoli, ale odznak ne. Podle jeho názoru byla teď zbraň velmi důležitá, zatímco na odznaku vůbec nezáleželo. Ve vzdáleném koutu restaurace s dobrým výhledem na vchod posedával Hany Finn, usrkával ze sklenice zázvorové pivo a uvolněně pročítal jídelní lístek. Pistoli ráže 9 mm měl zasunutou v podpažním pouzdře.

Mary Chapmanová obsadila druhý konec restaurace. Seděla na barové stoličce a upíjela kolu. Pistoli Walther měla v kabelce.

Tři zbraně čekaly na svou oběť.

Když vešli, Stone vstal. Vedle úchvatné Friedmanové vypadal Fuat Turkekul poněkud nepatřičně. Ona byla v tmavém kalhotovém kostýmu a vlasy jí dokonale splývaly kolem ramen. Je nádherná, pomyslel si Stone. V její profesi to znamenalo výhodu. Určité muže to přitahovalo a také je to nutilo soustředit se na její fyzické přednosti, ne na to, co by jim mohlo skutečně ublížit, na její brilantní mozek.

Stone si s Turkekulem potřásl rukou a všichni se posadili. Turek se letmo rozhlédl po restauraci a nakonec spočinul očima na Stoneovi. Chvíli si urovnával ubrousek na klíně a promluvil až poté.

„Hodně mě překvapilo, když mě paní Friedmanová požádala, abych se s vámi sešel. Neočekával jsem, že právě vy se octnete v… Jak to jen říct?“

„V obeznámené skupině?“ navrhl Stone.

„Ano.“

„Daří se mi,“ pokrčil Stone rameny. Pohledem zkoumal všechny rohy restaurace a zatím byl spokojený. Dva strážci v oblecích doprovodili Turkekula s Friedmanovou dovnitř a čekali u šatny. Friedmanová Stoneovi vysvětlila, že pracovníci ostrahy mají trvalý příkaz držet se v době, kdy je s Turkekulem ona, v přiměřené vzdálenosti. Muži Rileyho Weavera sice dávali pozor, ale byli rovněž uvolnění. Stone se pro případ, že by ho snad některý poznal, držel raději mimo jejich zorné pole.

„Proč jste si přál se sejít?“ zeptal se Turkekul.

„Jak to jde s Adelphií?“

„Spolupracuje se nám dobře. Jsem z toho, dalo by se říct, úplně vedle. A paní Friedmanová je také výborná.“

„Fuat doufá, že se mu v příštích několika měsících podaří pokročit,“ vložila se do hovoru Friedmanová. Podívala se na Stonea a možná na něm ulpěla pohledem o zlomek vteřiny déle, pak se však rychle začetla do jídelního lístku, který jim právě přinesl číšník.

Turkekul zvedl ruku. „Tyhle věci potřebují svůj čas. Američané by byli nejradši, kdyby se vše udělalo už včera.“ Pousmál se.

„Ano, to se o nás říká,“ přitakal Stone. „Jenže nedávné události jsou skutečně znepokojující.“

Turkekul odlomil kousek krajíčku chleba v košíku uprostřed stolu a zakousl se do něj. Drobky shrnul z ubrusu na podlahu. „Mluvíte o té bombě a tak?“

„O smrti agenta FBI. O druhé bombě. O vraždě předáka Správy národních parků. Musíme to zastavit.“

„Ano, to jistě, ale co to má společného se mnou?“

„K odpovědnosti za výbuch se přihlásila jakási jemenská skupina s ověřenými vazbami na al-Kájdu, proto si myslím, že se to týká i vás. Máte přece za úkol najít hlavu téhle organizace.“

Nestačil ani dopovědět větu a Turkekul už vrtěl nesouhlasně hlavou. „Už jsem vám říkal, že té jemenské skupině se nedá věřit. Nevěřím, že mají na svědomí ten výbuch, ani žádný zločin, který následoval poté.“

„Proč?“ zeptal se Stone klidně.

Turkekul zvedl jeden prst. „Zaprvé, nejsou dostatečně sofistikovaní. Takto dlouhodobě plánované a provedené činy nejsou jejich parketou. Dají bombu do auta a vyhodí ho do povětří. Tečka.“ Zvedl druhý prst. „Zadruhé. Jednoduše nemají prostředky, aby mohli takovou operaci provést. Hovoříte o mnoha úmrtích, ale při samostatných akcích. Ne, nejsou to oni.“

„Fajn, kdo to tedy podle vás je?“ Stone se odmlčel a podíval se na Friedmanovou. „Váš starý přítel Usáma? Ten zaručeně umí dlouhodobě plánovat. A má i prostředky.“

Turkekul se usmál a zavrtěl hlavou. „Neřekl bych.“

„Co vás k tomu vede?“

„Má jiné – jak to říct – věci na práci.“

„Jaké?“

„To vám v téhle chvíli neumím říct.“

Stone se předklonil. „Chtěl jsem se s vámi sejít, abychom se případně mohli na něčem dohodnout.“

Turkekul vypadal překvapeně. Krátce se podíval na Friedmanovou, vzápětí se však dál věnoval svému společníkovi. „Už jsem se s vaší vládou dohodl.“

„O naší vládě jsem neřekl ani slovo.“

Turkekul se zatvářil zmateně. „Nerozumím vám.“ Hledal pohledem vysvětlení u Friedmanové.

„Potřebujeme věci tak trochu popohnat,“ začala mu vysvětlovat. „A myslím, že už k tomu máme i patřičné informace.“ Kývla na Stonea.

Stone na její narážku okamžitě odpověděl. „Zjistili jsme, že existuje dvojitý agent.“

Turkekul se na něho překvapeně podíval. „Dvojitý agent?“ Znovu věnoval pohled plný obav Friedmanové. „Kde přesně?“

„Velmi blízko,“ odpověděl Stone. „Neznáme sice jeho přesnou identitu, ale víme, že se plánuje velká akce.“

„Jak s tím však chcete něco dělat, když neznáte totožnost té osoby?“ Turkekul dával najevo, že má co dělat, aby se ovládl.

„To by se mělo velmi brzy změnit,“ prozradil mu Stone. „Poslední měsíc jsme získali nový zdroj, který právě zapojujeme. Především proto k celé akci přibrali také mě. A proto jste pro mě tak důležitý, Fuate. Mohu vám tak říkat, že?“

„Přirozeně. Ale nechápu, proč se o mě v souvislosti s těmito věcmi vůbec zajímáte.“

Stone si poposedl blíž a ztišil hlas. „Nevadilo by vám, kdybychom v rozhovoru pokračovali někde jinde? Někde, kde bude více soukromí?“

Turkekul se znovu podíval na Friedmanovou, která přikývla. „Tohle byste skutečně měl slyšet, Fuate. Přímo to s vámi souvisí.“

Turek se ohlédl za sebe, směrem ke svým osobním strážcům. „Marisa ví, že necestuji sám.“

„To se dá zařídit,“ přikývl Stone.

„Jak?“ zeptal se Turkekul nervózně.

„Dá se to zařídit,“ zopakoval Stone. Očima pokynul směrem k Chapmanové a Finnovi. Když se na ně ohlédl také Turkekul, kývli mu na pozdrav.

„Nemůžete mi to říct tady?“ nevzdával se Turkekul.

Stone se narovnal. „Marise věříte. A Marisa věří mně, jinak by vás sem nepřivedla.“

„Marisa má mou důvěru.“

„V čem je tedy problém?“

„Zřejmě jste nikdy nežil na Středním východě.“

„Právě naopak, žil.“

Další slova pronesl Stone v paštštině a vzápětí přešel do jazyka farsí. Turkekula tím očividně zaskočil. „Odkud tyto jazyky znáte?“

„Vlasy už mám bílé. V téhle branži pracuju už hodně dlouho. Ale vy mluvíte o tom, že se nedá věřit nikomu, protože váš přítel je přítelem do doby, než se stane nepřítelem, že?“

„Přesně tak.“

„Pak budu riskovat, že nás někdo uslyší, a povím vám, proč je to pro vás důležité.“

„Ano?“

„Byla vyhlášena fatva. Soukromá.“

„Fatva? Nad kým?“

„Nad vámi.“

Turkekul vypadal překvapeně. „Nade mnou? Nechápu.“

„Někdo zjistil, že pracujete pro Američany, Fuate. Chtějí vaši spolupráci překazit.“

Turkekul těkal pohledem mezi Stonem a Friedmanovou. „Fatva? Ale já jsem pouhý badatel. Nikoho neohrožuji.“

„Někdo zjistil, co doopravdy děláte. To je jasné. A ten dvojitý agent, o kterém jsem mluvil? Vypadá to, že jeho cílem jste vy. Vědí o vaší zradě.“

„To je… absurdní.“

„Ne, máme své informace ověřené. Jak víte, v dotyčné části světa jsme poslední dobou do zpravodajských zdrojů mohutně investovali.“

„Kdo vyhlásil tu fatvu?“

Stone pronesl jméno a Fuat smrtelně zbledl. „To jsou…“

„Ano. A skupina, kterou pověřili jejím provedením je proslulá tím, že vždy splní svůj úkol. Nebudu je jmenovat, ale věřte mi, věděl byste, o koho jde.“

Turkekul jako by se najednou zmenšil a nervózně si pohrával s prsty.

Stone si ho bedlivě prohlížel. „Vím, že vaše víra nedovoluje konzumaci alkoholu, ale co udělat v tomto případě malou výjimku? Pak si můžeme promluvit o tom, co byste měl udělat.“

„Ano, myslím. Snad sklenku vína,“ souhlasil Fuat.

Friedmanová mávla na číšníka.

Za deset minut Turkekul s Friedmanovou odešli. Hned po nich se zadním vchodem vytratil i Stone s Chapmanovou a nasedli do černého SUV s neprůstřelnými skly a pancéřováním.

„Dobrá práce, Olivere,“ ozval se hlas ze zadního sedadla.

Seděl tam James McElroy. „Zvuk byl hlasitý a čistý. Slyšel jsem vše.“

Stone se opřel v kožené sedačce. „Výborně, uvidíme, jestli nám návnadu spolkne.“

76

„Je v pohybu,“ ohlásila agentka Ashburnová. Seděla na předním sedadle SUV a na hlavě měla sluchátka s mikrofonem. Ohlédla se na Stonea a Chapmanovou. „Doufám, že to vyjde.“

„Jestli ne, brzy se to dozvíme,“ prohlásil Stone.

„Co jeho ochranka?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Dostali příkaz pustit ho.“

„Nebude mu to podezřelé?“

„V popisu práce mají chránit ho před ostatními. Ne před sebou samým. Řekl, že si jde lehnout. Nemohli čekat, že se vytratí, což právě udělal.“

Ve sluchátkách Ashbumové se ozval hlas. „Fajn, teď nasedl do taxíku. Musel si ho zavolat z bytu. Jede na západ.“

„Na západ?“ ověřoval si Stone. „Pryč z města?“

Ashburnová přikývla. „Už přejel Key Bridge a zahýbá vpravo na GW Parkway. Jede do Virginie.“ Poklepala řidiči na rameno. „Vyrazíme.“

Dodávka se rozjela, přejela přes řeku a odbočila vpravo na Parkway George Washingtona.

„Držte se kus vzadu,“ poradila Ashburnová řidiči. „Všude kolem máme lidi. Nemůžeme ho ztratit.“

Stonea však nepřesvědčila. S nejistým výrazem se podíval na Chapmanovou.

Ashburnová se na ně ohlédla. „Jestli Weaverovi dojde, co děláme, popadne ho amok. Víte to, že?“

„Nebylo by to poprvé,“ odpověděl Stone.

Díval se okénkem ven do tmy. Parkway George Washingtona byla jedna z nejkrásnějších silnic v oblasti D. C. Stuhu asfaltu po obou stranách obklopovaly husté lesy i skály a terén prudce klesal k řece Potomac a světlům Georgetownu na jejím protějším břehu. Stonea však tento aspekt jejich cesty příliš nezajímal. Sledoval především vzdálená zadní světla taxíku, která se právě ocitla na dohled.

„Odbočuje,“ oznámila Ashburnová za minutku. „K vyhlídce.“

Stone to už viděl také. Světla taxíku zmizela, když vůz zahnul.

„Projeďte kolem a pak zpomalte,“ přikázala Ashburnová řidiči. Stejný rozkaz pronesla i do vysílačky.

Stone nevěděl, kolik vozidel mají na místě lidé od FBI, ale úřad byl známý tím, že na každý úkol vždy vrhl enormní síly. Tentokrát však nešlo o zatčení Turkekula nebo člověka, s nímž se měl sejít, nýbrž tuto osobu sledovat a doufat, že je dovede k dalšímu článku v řetězci velení. Snad až přímo k ruskému prezidentovi.

„Celý prostor sledujeme pomocí nočního vidění,“ vysvětlovala Ashburnová. „Vystupuje z taxíku a jde k zídce ohraničující parkoviště.“

„Je tam nějaké jiné auto?“ chtěl vědět Stone. „Když jsme projížděli kolem, žádného jsem si nevšiml.“

Ashburnová vypadala zmateně. „Jak se tam chce s někým sejít? Copak se tam dá přiletět?“

Trhla sebou. „Mezi stromy kus od zídky se objevilo světlo.“

„Třeba tam vyšplhali od řeky,“ navrhl Stone.

„Slušný výšlap,“ odsekla Ashburnová. Opět promluvila do mikrofonu. „Všichni připravit. Nezasahujte. Opakuji, nezasahujte. Jde o –“

Při zvuku výstřelu všichni poskočili. Stone chytil řidiče za rameno. „Jeď! Jeď!“

SUV se smykem otočilo, přeskočilo dělicí pás a plnou rychlostí vyrazilo zpět.

„Zásah!“ křičela Ashburnová do mikrofonu. „Všichni zasáhněte!“

SUV odbočilo na parkoviště. Stone s Chapmanovou vyskočili dřív, než vůz zastavil. Stone utíkal k nehybné postavě ležící na asfaltu. Přiklekl k Turkekulovi. Chapmanová zůstala stát vedle něho.

„Je mrtvý,“ zvedl Stone hlavu. „Kulka vyletěla čelem. Stál směrem k řece, takže výstřel přišel z druhé strany silnice.“

Ashburnová už ječela na své lidi rozkazy. Skupina agentů se rozběhla do lesa na druhé straně silnice, odkud přišla rána. Další dva agenti vytáhli z kabiny vozu vyděšeného taxikáře. Chapmanová se naklonila přes zídku a podívala se dolů.

„Světlo vydávala bateriová svítilna s časovým vypínačem,“ prohlásila.

Přidala se ke Stoneovi a podívala se na Turkekula. „Nemohli na něho skutečně vyhlásit fatvu?“ zeptala se. Stone jen zavrtěl hlavou. „Přehráli nás. Zase,“ dodal hořce. „Co teď?“

„Jsme v koncích,“ zamumlal si pro sebe. „Co jiného? Jsme úplně v koncích.“

77

Když se Weaver dozvěděl o neschválené operaci, která ho stála jeho jediný zdroj pro největší kontrašpionážní vyšetřování během jeho krátké kariéry nejvyššího špiona země, nezůstal v NIC stát kámen na kameni. Kdyby býval mohl nechat Stonea, Chapmanovou a Ashburnovou rozkazem zastřelit a prošlo mu to, určitě by to udělal. Dokonce ani sir James McElroy, který se okamžitě doznal ke své části odpovědnosti za ohromné fiasko, nebyl jeho hněvu ušetřen.

Když se s ním Stone a Chapmanová o něco později sešli na britském velvyslanectví, vypadal McElroy starší a křehčí než kdykoli předtím. Jiskra, kterou měl obvykle v oku, zmizela. Chapmanovou velmi trápilo, že starého muže zklamala. Ze Stoneova výrazu se nedalo nic vyčíst. Jen málo lidí ho znalo natolik, aby poznalo, jak silný hněv v něm doutná.

„Žádné stopy k tomu střelci?“ zeptal se McElroy zlomeným hlasem a pevně se držel za bok.

„Žádné,“ odpověděla Chapmanová. „Než se tam lidi z FBI dostali, byl dávno pryč. Kus odtamtud vede silnice. Autem se po ní dá během minuty zmizet různými směry.“

„Dobrá. Jako MI6 jsme byli oficiálně odvoláni z vyšetřování,“ pokračoval McElroy a podíval se na Chapmanovou. „Mám letenku na příští spoj. Chcete odletět se mnou?“

Chapmanová se ohlédla po Stoneovi, který upíral oči na zeď a byl ponořený do vlastních myšlenek.

„Pokud bych vás mohla, pane, následovat o něco později, chtěla bych tu ještě pár věcí dokončit.“

„Nechala byste nás, Mary, minutku o samotě?“

Chapmanová se znovu podívala na Stonea a rychle z místnosti odešla.

Když se za ní zavřely dveře, Stone soustředil svůj pohled na Brita.

„Pořádný průšvih,“ konstatoval McElroy. „Pořádný.“

„Přesto jsem nadále přesvědčený, že to stálo za pokus. Kvůli té situaci umírali další a další lidé.“

„To ano, jenže my jsme na jejich seznam jen přidali dalšího člověka.“

„Teď, když je Turkekul mrtvý, by mohla být věc uzavřena.“

Stone se posadil naproti němu. „Jak to?“

„Turkekul byl jejich útočný hrot.“

„Jestli ano, proč ho zabíjeli?“

„Vyplašil jste ho.“

„Jak se o tom mohli dozvědět?“

McElroy rozpřáhl ruce. „Jak to, že ti lidé všechno vědí? Prostě to vědí.“

„Moje pověření zrušili,“ prozradil Stone. „I prezidentova loajalita má své meze. Za zlé mu to ale mít nemůžu.“

„Co naše agentka FBI?“

„Ashburnová? Pár černých bodů a na nějakou dobu bude sedět za stolem. Byla dostatečně chytrá, aby si zajistila částečnou podporu shora, než to celé začalo, takže přistála poměrně měkce. Přesto si to takhle nepředstavovala.“

„Přirozeně.“ McElroy poplácal Stonea po rameni. „Nemá cenu sedět a lamentovat nad něčím, co nemůžeme změnit. Některé mise se podaří podle plánu a všichni jsou spokojení. A u některých se to naneštěstí nepovede.“

„Víte, nejsem si jistý, že tahle mise už skončila.“

„Pro nás ano, Olivere. Jsem známý tím, že občas rád obcházím zaběhaný systém. Včera v noci jsem to opět dokázal. Ale také poznám, kdy je čas hodit ručník do ringu. Jinak bych tak dlouho nevydržel.“

Vstal a opíral se o stůl. Stone se na něho podíval.

„Možná máte pravdu. Ačkoli jsem to sám říkal, nejspíš jsem tomu nevěřil.“

„Čemu?“

„Že už nejsem, co jsem býval.“

„To nikdo z nás, Olivere. Nikdo z nás.“

Když McElroy odešel, Chapmanová se vrátila a posadila se vedle Stonea.

„Myslím, že jsme neměli na vybranou, a pokud jde o mě, udělala bych to znovu,“ řekla. „Lepší než si sedět na rukách a čekat, až něco udělá někdo jiný.“

„Díky,“ přikývl Stone stroze. „Tak co tu musíte dodělat, než odletíte za svým šéfem?“

„Nejsem si jistá. Myslela jsem, že mi to řeknete vy.“

Stone neskrýval překvapení. „Nechápu.“

„Přece to nenecháte jen tak být, nebo ano?“

„Co jiného bych měl dělat? Oficiálně jsem mimo.“

„Oficiálně znamená pouze technicky. A podle toho, co vím o vašich postupech, vám na technických aspektech moc nezáleží.“

„Strašně jsem to podělal. Weaver se určitě snaží vymyslet způsob, jak mě dostat za mříže.“

„Kašlete na něj. Pořád je tu případ k vyřešení. Já tedy nevěřím, že s Turkekulem to skončilo.“

Stone najednou pocítil zvědavost. „Co tím chcete říct?“

„No tak, poslouchala jsem za dveřmi. Slyšela jsem, jak siru McElroyovi sám říkáte, že podle vás mise ještě neskončila.“

„To je pravda. Jen nevím, co bych ještě mohl udělat.“

„Protože už nejste, co jste býval?“

„Vy jste opravdu poslouchala za dveřmi?“

„Ano, poslouchala.“

Stone chvíli váhal. „Skončil jsem, Mary. Odleťte do Londýna. Držte se ode mě co nejdál. Právě teď bych vám mohl hodně uškodit. Celou kariéru máte ještě před sebou.“

Vstal a chtěl odejít. Chytila ho za paži.

„John Carr by takhle nikdy neodešel.“

„Ne, neodešel. Ale já nejsem John Carr. Už ne.“

Dveře se za ním zavřely.

78

„Jen jsem vám přišel říct, jak moc je mi to líto.“

Stone stál na prahu kanceláře Marisy Friedmanové na Jackson Place. Zvedla k němu zrak. Na sobě měla džínsy, tričko a sandály, vlasy rozcuchané a na levé tváři špinavou šmouhu. Přes její rameno Stone viděl stěhovací krabice.

„Tak fajn,“ odpověděla, „ale nebylo to nutné. Operace se nepovedla. Padají hlavy. Tak to v naší branži chodí. Přisadila jsem si a výhru si odnesl někdo jiný.“

„Neschválená operace,“ opravil ji Stone. „Kvůli mně.“

Pokrčila rameny. „Záleží teď na tom?“

„Stěhujete se?“

„Končím s podnikáním.“

„Příkaz shora?“

„Vlastně to nikdy nebyla moje práce. Účty platil strýček Sam. A nechával si veškerý zisk. Kdybych doopravdy podnikala, už bych mohla odejít na odpočinek se slušnou sumičkou.“

Zmlkla a dívali se jeden na druhého. „Mám čerstvou kávu. Dáte si?“

„Rád, ale docela mě překvapuje, že jste na mě spíš nevytáhla pistoli.“

„Věřte mi, že i to mě napadlo.“

Posadili se ke stolu. Stone se napil kávy. „Co teď?“ zeptal se.

„Co teď? Dobrá otázka. Stáhli mě ze hry.“

Stoneovi překvapením spadla čelist. „Napořád?“

„Ano,“ přitakala potichu. „Fuat Turkekul byl naše jediné spojení na lidi, o kterých moji nadřízení mluví jako o druhém příchodu Stalina. A já ho ztratila.“

„Ne, to já ho ztratil. A řekl jsem to Weaverovi do očí.“

„To je jedno. Umožnila jsem vám to. Navíc jsem neměla patřičnou prověrku, hlavně proto, že mi ji nikdy nikdo nedal.“

Stone se rozhlédl po její kanceláři. „Co budete dělat?“

„No, počítám, že skoro rok teď strávím sepisováním různých ukončovacích hlášení a budu obhajovat své neobhajitelné činy před tajným vládním výborem, který se bude ze všech sil snažit najít něco, aby mě nemuseli jen vyhodit.“

„Cože? Poslat vás do vězení?“

„Proč ne?“

Stone odložil šálek. „Máte nějaké možnosti v soukromém sektoru?“

Zavrtěla hlavou. „Cinknuté zboží. Všichni, kdo najímají lidi, jako jsem já, čas od času pracují také pro vládu. Nemohou vzbudit její nelibost. Jsem persona non grata.“

„Obavy byste měla mít ještě z něčeho jiného,“ podotkl Stone.

Přikývla. „Vědí o mně. Vědí, co jsem se pokusila s Fuatem udělat. Když věděli tamto, musí vědět i o mně. Rusové se mě pokusí zabít, když ne kvůli něčemu jinému, tak kvůli své profesionální pověsti.“

„Nemáte žádnou ochranku?“

„Ne. Agentura mě od všeho odřízla, jakmile se tam dozvěděli o té naší malé Zátoce sviní. Dlouhé roky vynikajících služeb asi nejsou důvod, aby mi pomohli, když se věci zvrtnou.“ Odevzdaně se usmála. „Nic jiného jsem ani nečekala.“

Stone mlčel. Upíjel kávu a díval se na ženu před sebou.

Rozhlédla se po své kanceláři. „Víte, zní to asi šíleně, ale tohle místo mi bude chybět.“

„Nezní to šíleně.“

„Byla jsem špionka, ale také podnikatelka. A vlastně docela obstojná lobbistka.“

„Jsem o tom přesvědčený.“

Podívala se na něho. „Co vy?“

„Co já?“

„No tak, až do Virginie bylo slyšet, jak na vás Riley Weaver ječí.“

Stone pokrčil rameny. „Dlouho jsem byl mimo. Tak se k tomu zase vrátím. Tentokrát nadobro.“

„Weaver po vás půjde.“

„Vím.“

„Udělá vám ze života peklo.“

„To také vím.“

„Přemýšlela jsem o nějakém opuštěném ostrově, kde by mě on ani Rusové nenašli.“

„Existuje takové místo?“

„Stálo by to za průzkum.“

„To stojí hodně peněz.“

„Spořila jsem si.“

„Já ne.“

Podívala se na něho. „Takže byste jel se mnou?“

„Jsem závaží, které by vám bylo k ničemu.“

„Jeden nikdy neví. My dva proti celému světu.“

„Asi bych vás brzdil.“

„Něco mi říká, že ne. Dva staří špioni na cestě.“

„Vy nejste stará, Mariso.“

„Ani vy ne, Johne.“

„Jsem Oliver.“

Vstala a stoupla si k němu. „Zrovna teď bych raději zůstala u Johna.“

„Proč?“

Políbila ho.

Překvapeně se odtáhl. „Právě jsem vám zničil kariéru,“ vydechl.

„Ne. Možná jste mi právě otevřel dveře do budoucnosti.“

Přitiskla se k němu, až ho málem shodila ze židle. Intenzivně cítil její vůni a připadalo mu, jako by ty části mozku, které mají na starosti pocity, dráždil elektrický proud.

Odtáhl se a zavrtěl hlavou. „Procestoval jsem celý svět a myslím, že jsem takovouhle vůni ještě necítil. Skoro mi připadalo, že mi v hlavě něco vybuchlo.“

Usmála se. „Tenhle parfém jsem objevila v Thajsku. Ve Státech ho neseženete. Jeho jméno by se dalo přeložit asi jako ‚dvě srdce v jednom‘. Údajně má na muže velký účinek. A to nemluvím o těch obvyklých místech, ale spíš o emocích.“

„Tak to mohu potvrdit.“

Znovu se k němu sklonila. „Neodmítejte mou nabídku tak rychle.“

„Neodmítám. Ale přiznejte si, že by to bylo naprosto šílené.“

„Nic není šílené, když to dostatečně chcete.“ Narovnala se. „Nepřipadá vám, že byste si zasloužil kapku štěstí? Trochu klidu a míru po tom, čím vším jste prošel?“

Stone váhal. „Budu o tom přemýšlet.“

Pohladila ho po tváři. „Víc po vás nechci, Johne. Na někoho jako jste vy jsem strašně dlouho čekala. Moje kariéra skončila. Ale třeba jsem našla něco, co by mi ji nahradilo.“

„Můžete mít, na koho ukážete. Proč já?“

„Protože jste stejný jako já.“

79

Stone se probudil a rozhlédl se kolem sebe. Byl ve svém domku a ležel na starém armádním lehátku. Podíval se na hodinky. Dvě hodiny ráno. Vstal, osprchoval se, pořádně se celý vydrbal a obzvlášť pečlivě si umyl vlasy, ačkoli vlastně nevěděl, proč to dělá. Utřel se, natáhl si kalhoty, košili a obul boty. Po odchodu z kanceláře Marisy Friedmanové a před příchodem domů se dlouho procházel. Celé hodiny, dokud ho nerozbolely nohy pochodující po betonových chodnících města. Pak přišel sem a v podstatě vzápětí únavou usnul.

Vzal si prášek proti bolesti, posadil se na kraj lůžka a čekal, až ustoupí tupá bolest v hlavě. Dva otřesy mozku krátce po sobě. Ve dvaceti by nad tím jen pokrčil rameny. Teď už to nešlo. Vše si vybíralo svou daň. Další rána by ho mohla dorazit.

Možná můžu všechny své omyly svést na ty dva otřesy mozku.

V myšlenkách se opět vrátil k Marise Friedmanové. Opuštěný ostrov. Dva staří špioni. Dotkl se rtů tam, kde ho políbila. Nemohl říct, že nic necítil. Vlastně mu dala jasně najevo, že by nemuselo zůstat jen u polibku.

A její nabídka, aby odjeli spolu? Krásná žena. Inteligentní dáma. Žena, která pracovala ve stejném světě jako on. Nejdřív to považoval za divné a slíbil jí, že o tom bude přemýšlet, jen aby ji uklidnil.

Ale teď? Teď o tom možná vážně uvažoval. Co mu tu zůstalo? Měl své přátele. Jenže teď bude každý na přátelství s ním doplácet. Riley Weaver se o to postará. Všechno se rozpadlo velice rychle.

Bolest hlavy konečně povolila. Oblékl si bundu a procházel se po důvěrně známém hřbitově Mt. Zion. I takto potmě věděl, kde je který náhrobní kámen, každá cestička, každý strom. Zastavil se před několika hroby dávno zesnulých. Občas si s těmi lidmi povídal, oslovoval je jménem. Odpovědi se nikdy nedočkal, přesto to pomáhalo. Pomáhalo mu to přemýšlet o složitých problémech.

A těch bych teď několik skutečně měl.

Tiché zašramocení větvičky ho donutilo se otočit a podívat se na cestu.

„Opravdu nikdy nespíte?“

Chapmanová došla až k němu. Tmavé kalhoty, bílá blůza, kožená bunda. Pod ní pistole Walther.

„Totéž bych mohl říct o vás,“ opáčil.

„Hledala jsem vás.“

„Proč?“

„Nemáte hlad?“

Dokud se ho nezeptala, Stone si ani neuvědomoval, jak mu vyhládlo. Ani si neuměl vzpomenout, kdy naposledy jedl. „Ano, to tedy mám.“

„Já taky.“

Podíval se na hodinky. „D. C. ale nežije nočním životem. Všude bude zavřeno.“

„O jednom místě bych věděla. Celonoční provoz. Na virginské straně.“

„Jak to?“

„Jsem nespavec. Proto si vždycky v mistech pobytu najdu podnik, kde se dá najíst i v noci.“

„Pojďme.“

Přejeli řeku a z GW Parkway odbočili na Routě 123 mířící k Tysons Corner. Nebyl žádný provoz a na semaforech svítila zelná, takže zanedlouho zahnuli na parkoviště restaurace Amphora na předměstí Vienny. Parkovalo tam dalších dvanáct aut. Stone se překvapeně rozhlížel. „Vůbec jsem netušil, že tu něco takového je. A zdá se, že je to oblíbené místo.“

Chapmanová otevřela dveře auta a vystoupila. „Měl byste víc chodit mezi lidi.“ Bokem dveře přibouchla.

Vešli dovnitř a objednali si snídani. Kávu a jídlo jim brzy donesl číšník v bílém saku a s černým motýlkem. Na třetí hodinu ranní vypadal neuvěřitelně čile.

„Byla jsem za vámi už jednou,“ prozradila mu Chapmanová. „Ale nebyl jste doma.“

Stone pojídal smažená vejce. „Byl jsem pryč.“

„Kde?“

„Záleží na tom?“

„To musíte vědět vy.“

„Jestli mi chcete něco říct, sem s tím.“

Chapmanová spolkla sousto pečené slaniny. „Takže se opravdu vzdáváte?“ zeptala se. „To mi k tomu Johnu Carrovi, o kterém jsem tolik slyšela, nějak nepasuje.“

„Už mě přestává bavit, jak mi lidé šermují pod nosem Johnem Carrem, jako bych si měl obléknout kombinézu Supermana a vyřešit všechny problémy světa. Pro případ, že byste si toho nevšimla, bylo to už dávno, a teď mám navíc spoustu vlastních potíží.“

Chapmanová prudce vstala. „Pak se omlouvám. Myslela jsem, že vám pořád ještě o něco jde.“

Stone jí sevřel zápěstí a donutil ji znovu si sednout.

„Klidně se s vámi začnu prát, jestli to chcete,“ řekla příkře. „Chci jen trochu rozumu a logiky.“

„Hele, kámo!“

Stone se otočil a uviděl, že u jejich stolu stojí mohutný chlap se širokými rameny. „Na tvým místě bych dal tady dámě pokoj,“ prohlásil muž a položil Stoneovi ruku na rameno.

Chapmanová se na Stonea rychle podívala, zaznamenala výraz v jeho očích a všimla si, že napnul svaly a chystá se zaútočit.

„V pořádku.“ Poodhalila cíp bundy a ukázala muži zbraň i odznak. „Jen jsme se nemohli dohodnout, kdo zaplatí účet. Ale díky, že jste přispěchal dámě na pomoc, zlato.“

„Určitě?“ ujišťoval se muž.

Stone setřásl jeho ruku z ramene. „Jo, určitě, zlato.“ Dojedli a odjeli zpátky do Stoneova domku. Stone se nechystal z auta vystoupit. Chapmanová se na něho podívala, ale mlčela. „Díky za snídani,“ ozval se. „Rádo se stalo.“

Seděli, mlčeli a noc venku pomalu bledla. Nad obzorem se objevily první náznaky svítání.

„Nerad prohrávám,“ přiznal Stone.

„To chápu. Já také. Proto když něco začnu, také to dokončím. Myslím, že se na to díváte stejně.“

„S tímhle případem jsem neměl moc na vybranou.“

„Jak to myslíte?“

„To nic.“

„Řekněte mi to, Olivere.“

„Je to komplikované.“

„Vždycky je to pořádně komplikované.“

Stone se podíval okénkem ven, jako by čekal, že ho odtamtud bude někdo pozorovat. „Myslím, že to mělo být mé pokání.“

„Pokání? Znamená to, že někdo trpěl kvůli něčemu, co jste udělal?“

„Pevně v to doufám,“ odpověděl.

„A když se teď všechno zhroutilo?“

„Nevím, Mary. Skutečně nevím, co to pro mě znamená.“

„Tak si stanovte vlastní pravidla.“

Podíval se na ni. „Jak?“

„Pojďme dokončit ten proklatý případ. Tak.“

„Nevím, odkud začít.“

„Obvykle bývá dobré začít od začátku.“

„To už jsme zkoušeli.“

„Jestli čekají, že půjdeme vlevo, musíme odbočit vpravo.“

„To jsme udělali posledně a podívejte, jak to skončilo.“

„Tak prostě zahneme vpravo ostřeji a půjdeme dál,“ nedala se odbýt. „Nějaké nápady?“

Stone minutku dvě přemýšlel, zatímco ho Chapmanová pozorovala. „Ne, vlastně ne.“

„Tak já bych jeden měla,“ pokrčila rameny. „Tom Gross.“

„Mrtví nemohou mluvit.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„A jak?“

„Vzpomínáte, jak jsme spolu seděli v té kavárně a říkal nám, že ho sledují?“

„Ano. No a?“

„Něco nám tehdy řekl. Že existuje jediný člověk, kterému může věřit.“

Stoneovi trvalo jen pár vteřin, než si agentova slova vybavil. „Manželce,“ přikývl.

„Tak mě napadlo, že jí možná věřil natolik, že se jí svěřil s něčím, co by nám mohlo pomoct.“

„Existuje jediný způsob, jak to zjistit.“

„Takže se vracíte do boje?“

Okamžik přemýšlel, jak má odpovědět. „Neoficiálně. Což je přesně moje parketa.“

80

Chapmanová v devět hodin ráno zavolala utrápené Alici Grossové a požádala ji o schůzku. K příjemně vyhlížejícímu domku v Centreville ve Virginii dorazili časně odpoledne. Alice Grossová opravdu vypadala jako žena, která právě ztratila manžela. Pleť měla přirozeně světlou, ale teď jako by navíc zešedla. Oči zarudlé, vlasy neupravené. V jedné ruce držela zmačkaný kapesníček a v druhé láhev s vodou. Chodbou je zavedla do malého obýváku.

Stone si na stolku všiml dětských omalovánek a v jednom rohu baseballové rukavice a nějakých střihů. Když mu oči padly na fotografii Grossovy rodiny s teď už mrtvým agentem, jeho manželkou a čtyřmi dětmi ve věku od čtyř do čtrnácti let, Stone se musel rychle podívat jinam. Všiml si, že Chapmanová zareagovala podobně.

Posadili se na pohovku a Alice Grossová si sedla do křesla proti nim.

„Váš manžel byl vynikající agent, paní Grossová,“ oslovil ji Stone. „Všem nám moc chybí.“

„Díky. Víte, že se za něho bude konat tryzna?“

„Ano, slyšeli jsme o tom. Určitě si to zasloužil.“

„Stejně by se mu to nelíbilo. Nerad se stával středem pozornosti. Takový prostě nebyl. Udělal svou práci a bylo mu jedno, kdo slízne smetanu.“

Stone by rád věděl, zda někdo z FBI Alici Grossovou informoval o okolnostech smrti jejího manžela a o roli, jakou v tom sehrál on. Ale zřejmě jí nic neřekli.

„Děláme, co můžeme, abychom lidi, kteří to udělali, dopadli,“ dodala Chapmanová.

„Vážím si toho,“ posmrkávala Grossová. „Na práci mu opravdu moc záleželo. Pracoval dlouhé hodiny přesčas.“

„Říkal mi, že má nějaké obavy. Cosi o tom, že ho lidé sledují,“ ozval se Stone.

Grossová přikývla. „Jeho vlastní lidé. Ptali se mě na to, tedy z FBI.“

„A co jste jim řekla?“ chtěl vědět Stone. Grossová se zatvářila zmateně. „Vy nejste od FBI?“ Stone zaváhal. „Spolupracujeme s nimi.“

„Já pracuju pro MI6,“ oznámila rychle Chapmanová. „Manžel se vám o mně možná zmínil.“

„Aha, ano, správně. Vy jste ta Angličanka. Tom o vás mluvil. Považoval vás za velmi schopnou.“

„Toho si vážím.“

Grossová se zhluboka nadechla. „Víte, lidi od FBI to dost rozčililo. Myslím to, že Tom věřil, že ho vlastní lidé špehují. Nejspíš tomu nevěřili.“

„A vy jste tomu věřila?“ zajímalo Stonea.

„Tom o tom byl přesvědčený, tak proč bych neměla věřit?“

„Báječně,“ přikývla Chapmanová. „Řekla bych, že jste udeřila hřebík na hlavičku.“

Stone se předklonil. „Tom nám něco řekl. Něco o vás.“

„O mně?“ zeptala se překvapeně.

„Ano. Řekl, že jste jediný člověk, kterému věří.“

Alici Grossové vyhrkly z očí slzy. Zvedla kapesníček a utřela je. „Vždy jsme si byli hodně blízcí. Práci agenta FBI miloval, ale mě miloval ještě víc. Vím, že se mnou neměl o případech hovořit, ale dělal to a často ho zajímal můj názor. Někdy se ukázalo, že jsem se orientovala správně.“

„Jsem si jistá, že jste pro něho hodně znamenala,“ přikývla Chapmanová.

„Protože víme, že vám věřil,“ pokračoval Stone, „nezmínil se náhodou o něčem z tohoto případu? O něčem, co by ho znepokojovalo? Nevzpomenete si?“

Grossová spustila ruce do klína a zamračila se. „Kromě toho, že mu připadalo, že ho někdo sleduje, si nic nevybavuju.“

„Nic?“ nevzdávala se Chapmanová. „Tehdy vám to mohlo připadat bezvýznamné, ale nevzpomínáte si na něco? Ať to bylo cokoli?“

Grossová vrtěla hlavou, ale najednou se zarazila. Podívala se na ně. „Jednou v noci něco řekl.“

Stone s Chapmanovou se předklonili.

„Ano?“ vybídl ji Stone.

„Víte o tom agentovi ATF, který na případu pracoval?“

„O Stephenu Garchikovi?“ zeptal se Stone. „Ano.“

„Co o něm řekl?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Víte, už bylo pozdě a chystali jsme se jít spát. Čistil si zuby, vyšel z koupelny a říkal, že si musí ověřit něco, co mu Garchik řekl.“

„Zmínil se, o co šlo?“

Grossová přivřela oči a snažila se vzpomenout si. „Něco ohledně té bomby, snad z čeho byla vyrobená.“

Chapmanová se Stonem se na sebe podívali.

„A také si chtěl ověřit něco ohledně těch nano věcí,“ pokračovala Grossová.

Stonea překvapila. „On vám řekl o nanobotech?“

„No, pokoušel se, ale vlastně jsem to vůbec nepochopila.“

„Myslel si, že je nějaká souvislost mezi tím, o čem chtěl hovořit s Garchikem, a těmi nanoboty?“ zeptala se Chapmanová.

„To neříkal. Jen že tyhle dvě věci potřebuje prověřit. Že by mohly být důležité. Kvůli něčemu, na co si vzpomněl. Jenže mi neřekl, na co.“

„Na něco si vzpomněl?“ zamumlal Stone. „Nevíte, jestli se tím dál zabýval?“

„Pochybuju.“

„Proč?“

Najednou měla opět v očích slzy. „Protože ho druhý den zabili.“

81

„Jak se dostaneme ke Garchikovi?“ zajímalo Chapmanovou, když odjížděli od domu Grossových. „Oficiálně už nemůžeme. Já bych měla sedět v letadle do Londýna a vy…“

„Správně,“ přitakal Stone. „Já.“ Vyndal telefon. „Proč bych mu nemohl zkusit zavolat?“ Namačkal čísla.

„Jestli ho někam ukryli, možná nezvedá telefony,“ pokrčila Chapmanová rameny. „Zvlášť, jestli mu řekli, co se stalo.“

Z reproduktoru Stoneova telefonu se ozval hlas.

„Ahoj, Steve, tady agent Stone. Správně. Vím, že jste zmizel přímo z případu. Dělali jsme si starosti, ale pak nás informovali o situaci.“ Stone se odmlčel, aby mohl reagovat Garchik.

„Jasně. Jestli by to nevadilo, rádi bychom se s vámi sešli.“

Garchik opět něco řekl.

„Chápu, ale jen jsem se chtěl zeptat na něco, na co agent Gross –“

Chapmanová prudce trhla volantem vpravo a málem najela na chodník. Stonea pohyb vyhodil stranou, a kdyby neměl spuštěné okénko dveří, asi by se pořádně udeřil do hlavy.

Podíval se před sebe i dozadu na vozy, které je takto odstavily. Muži už z SUV vystoupili a mířili k nim.

Už ne!

Jeden z nich vtiskl okénkem Stoneovi do ruky list papíru. „Co to je?“ zeptal se překvapený Stone.

„Předvolání před Kongres. Pozdrav od ředitele Weavera. A jestli jste fakt chytrý, už se víckrát k rodině Torna Grosse nepřiblížíte.“ Za pár vteřin byli muži pryč.

Stone se podíval na předvolání. Uslyšel nějaký hovor a uvědomil si, že mu telefon upadl na podlahu. Rychle ho zvedl.

„Steve? Omlouvám se, měli jsme tu menší problém. Podívejte, mohl byste… Haló? Haló?“

Stone ukončil spojení. „Linka je hluchá.“

Chapmanová se znovu rozjela. „Museli se k němu dostat Weaverovi lidé.“

„Museli.“

„Teď už nezjistíme, co Garchik Stoneovi řekl.“

„Co když mu řekl něco, co pověděl i nám? Pokud vím, tak jsme s nimi byli skoro pokaždé, kdy se setkali.“

„Jen tak z hlavy se mi ale nic konkrétního nevybavuje.“ Podívala se na papír ve Stoneově ruce. „Kdy se máte dostavit?“

Stone se do dokumentu podíval. „Zítra. Před sněmovní výbor pro zpravodajské služby.“

„To je dost brzy. Není to příliš brzy?“

Stone si dokument ještě jednou přečetl. „Vypadá to, že národní bezpečnost je nade vše, i nad řádný postup.“

„To máte kliku.“

„Ano,“ přitakal Stone suše. „Mám kliku.“

„Nepotřebujete advokáta?“

„Nejspíš si žádného nemůžu dovolit.“

„Chcete, aby sir James zjistil, co by se dalo udělat?“

„Myslím, že sir James se mnou jednou provždy skoncoval.“

„Řekla bych, že se mnou také. Napadá vás vůbec něco kladného?“

„Musíme začít úplně od začátku. Všechno znovu projít.“

„Víte, mám v notebooku stále dost poznámek a videa z parku. A než nás agentka Ashburnová přestala mít ráda, zajistila mi na videu spousty elektronických složek těch lidí a také hodně videozáznamů.“

„Pojďme.“

Odjeli k ní do hotelu a zařídili si v něm malé velitelské stanoviště. Několik dalších hodin procházeli poznámky k případu a videozáznamy z notebooku Chapmanové.

„Tak dobře, jedna věc se prokázala,“ podotkl Stone s pohledem upřeným na monitor.

„Co?“ přisedla si k němu.

„Sledujte tu bezdomovkyni, která vylila na strom vodu a otrávila ho.“ Ukázal na monitor se zastaveným záběrem.

„Co je s ní? To je přece jedna z věcí, kterou jsme si poměrně jistí.“

Stone stiskl několik kláves a záběr přiblížil. „Nechápal jsem, proč by někoho najímali na takovou maličkost.“

„Nebyla to maličkost,“ podotkla Chapmanová, „ale katalyzátor, který vše uvedl do pohybu.“

„Nemluvil jsem o otrávení stromu, ale o Judy Donohueové. Proč ji do všeho zasvěcovat jen proto, aby lhala o Sykesovi a svalila na něho podezření? Mohli to udělat jinak. Teď už chápu.“

„Podívejte se jí na hřbet ruky.“

Chapmanová si záběr ještě více přiblížila.

„Má ruce dost špinavé, ale podívejte se vpravo dolů.“

Chapmanová prudce vydechla. „Ptačí noha. Tetování, které měla Judy Donohueová na ruce. Co že to bylo? Vlhovec západní. Takže to ona se vydávala za bezdomovkyni.“

„Použili ji na tohle a pak ji přiměli pokusit se vše shodit na Sykese. Myslím, že jejím šéfům bylo jedno, jestli se jí to podaří nebo ne. Sykes byl odsouzený k smrti, a pokud jde o ni, od začátku počítali s tím, že ji zabijí.“

Chapmanová se opřela a probírala se poznámkami. „Víte, Garchik řekl, že výrobci bomb rádi provádějí zkoušky, aby se ujistili, že jejich zařízení funguje tak, jak má.“

„Obvykle to však dělají na nějakém nenápadném místě. Tedy pokud to vůbec jde, nenápadně odpálit bombu.“

„A Lafayettův park zaručeně není nenápadný. Což znamená, že to nebyla zkouška. Byla to mise, přinejmenším část nějaké větší akce.“

Stone vypadal zamyšleně. „Dobrá. Bomba v Lafayettově parku měla explodovat, aby bylo možné uskutečnit něco jiného.“

„Máme seznam chystaných akcí v parku.“

„Neřekl bych, že v něm najdeme odpověď.“

„Souhlasím,“ přitakala Chapmanová. „Zlí kluci ani nemusí vědět, kde se akce uskuteční, ani zda k ní skutečně dojde.“

„Přesně tak.“

„Ta záležitost s nanoboty leze všem na nervy,“ přemýšlela nahlas. „Objevují se na molekulární úrovni, což znamená, že se mohou dostat všude.“

„A zřejmě se z nich dá vyrobit skoro každá biologická nebo chemická zbraň. Syntetický mor, antrax, možná ricin. Ve velkém množství.“

„Proč byste ale tohle všechno ukládal do kořenového balu stromu naproti Bílému domu a nepřidal k tomu nějaký smrtící mikrob? Nedává to smysl.“

„Nikdy to nedávalo smysl,“ souhlasil Stone. „Alespoň ne, když jsme se na to dívali tak, jak jsme se dívali.“

„Možná bychom se měli vrátit tam, kde to všechno začalo,“ navrhla Chapmanová.

„Myslíte do Lafayettova parku?“

„Pojďme pro tentokrát nazývat věci pravými jmény. Na Hell’s Corner. Vlastně o tom už ani jinak neuvažuju. Mělo mě to napadnout.“

„Co myslíte?“

„Ten park je nazvaný po nějakém pitomém Francouzi,“ zavrčela Chapmanová.

82

Několik hodin procházeli park centimetr po centimetru. Snažili se dívat na věci v jiném světle a z jiného úhlu, pokaždé však dospěli ke stejným závěrům. Starým a chybným závěrům. Stonea po pravdě řečeno docela překvapilo, že k nim nikdo nepřišel a nezeptal se, co tam dělají, nebo že je jednoduše z parku nevyvedli. Riley Weaver se však takovými podružnostmi neměl čas zabývat. Stone byl přesvědčený, že právě teď na ředitelství NIC s právníky a vybranými členy kongresového výboru probírá způsoby, jak ho co nejlépe zničit.

Stone znovu a znovu procházel parkem, nahlížel na věci z různých úhlů, ale nic ho nenapadalo. Chapmanová dělala totéž na druhé straně. Několikrát se při tom míjeli. Nejprve měli v očích naději, ale teď jim z ní opět skoro nic nezbylo.

Stone se podíval na vládní budovu, z níž se skutečně střílelo, pak na hotel Hay-Adams. Měli uvěřit, že se střílelo odtud. Pak zaměřil pohled na místa, kde se tehdy v noci nacházela čtveřice návštěvníků parku. V duchu sledoval, kam a kudy procházeli nebo běželi. Friedmanová sedící na lavičce, Turkekul zaujatý prohlídkou sochy, poté odcházejí, Padilla utíká, aby si zachránil život. Britský tajný agent, jenž se držel za Stonem, nakonec přišel o zub. Výbuch. Tlaková vlna Stonea odmrští.

Turkekul a Padilla byli dnes už mrtví, Friedmanová bez práce a cti. Britský agent už se dávno vrátil domů. Vlastně ani nevěděl, jak se jmenoval. Nejspíš ho měl hned na začátku vyslechnout, co by se však od něho mohl dozvědět nového?

Zastavil nedaleko kanceláře, či lépe řečeno bývalé kanceláře Marisy Friedmanové na Jackson Place. Zatímco se díval na domovní vchod, vybavil si jejich poslední setkání. Kdyby býval chtěl, mohlo dopadnout jinak. A právě teď přemýšlel, proč vlastně… nechtěl.

„Napadlo vás něco?“

Otočil se a uviděl, že ho pozoruje Chapmanová. Podívala se na dům a znovu na něho.

„Kariéra Friedmanové v tajných službách skončila,“ prohlásil. „Kvůli mně.“

„Je velká holka. Nikdo ji nenutil, aby se přidala.“

„Po pravdě řečeno, moc na vybranou neměla.“

„Každý má na vybranou. Jakmile se rozhodnete, musíte dokázat žít i s důsledky.“ Odmlčela se. „Máte v plánu se s ní ještě sejít?“

„Jak to myslíte?“ podíval se na ni Stone.

„Když jsem vás naposledy spolu viděla… Člověk nemusí být jasnovidec, aby si všiml.“

„Všiml čeho?“

Otočila se a raději věnovala pozornost jámě v zemi, v níž vybuchla bomba a spustila celý řetězec událostí připomínající nekončící noční můru.

„Ne, nemám v plánu se s ní sejít,“ odpověděl Stone. I jeho samotného rychlé rozhodnutí překvapilo. Kde se ve mně vzalo? Instinkt?

„Myslím, že je to moudré,“ ohlédla se po něm Chapmanová přes rameno.

Když se začalo stmívat, vrátili se do jeho domku. Několik minut jen seděli v autě u kované brány.

„Zítra půjdu s vámi,“ slíbila mu. „Jen jako morální podpora.“

„Ne,“ Stone rozhodně zavrtěl hlavou. „Vaší kariéře by to ani trochu nepomohlo.“

„Jaké kariéře?“

Podíval se na ni. „Co tím chcete říct?“

„Friedmanová není jediná, která přišla o práci. Včera jsem dostala oznámení z ministerstva vnitra. V podstatě mi dali příkaz odejít z MI6.“

„To je mi líto, Mary,“ omlouval se otřesený Stone. Pokrčila rameny. „Asi přišel čas zkusit něco jiného. Po takovémhle fiasku už se vše může jen a jen zlepšit.“

„Nemůže vám pomoct McElroy?“

„Ne. Sám za to dostal pořádně za uši. Nic s tím nenaděláme.“ Rozhlédla se. „Na britské velvyslanectví už nesmím. Zablokovali mi všechny kreditky. Zpátky do Londýna mám odletět zítra večer americkým vojenským letadlem.“

„Radím vám dobře, poslechněte.“

Podívala se na hrobníkův domek. „Nevadilo by, kdybych u vás dnes přespala?“

„Nevadilo,“ ujistil ji Stone.

„A neměl byste se připravovat na to zítřejší slyšení?“ chtěla vědět. „Můžu vám pomoct.“

„Mám v plánu říkat jim jen pravdu. Kdybych si něco připravoval, jen bych vše zkomplikoval.“

„Vyrazí proti vám se vším, co najdou.“

„Vím.“

„Myslíte, že z toho vyváznete?“

„Pochybuju.“

***

Druhý den ráno vstali časně a vystřídali se ve sprše. Stone si oblékl svůj jediný oblek. Poté se nasnídali u přívěsu se stavebními dělníky. Stone zahodil obal od jídla, dopil kávu a podíval se na hodinky.

„Je čas,“ pokrčil rameny.

„Jdu s vámi,“ prohlásila Chapmanová.

„Nejste uvedená na předvolání. Nepustí vás tam.“

„Tak počkám venku.“

„To skutečně nemusíte.“

„Ale musím, Olivere. Musím.“

Výslech se měl konat v zabezpečené místnosti trvalého výboru pro zpravodajské služby v podzemních prostorách pod rotundou Kapitolu. Přístup do nich umožňoval pouze tajný výtah. Chytili si taxi a vystoupili před vchodem.

„Spal jste vůbec?“ zajímala se.

„Vlastně výjimečně dobře. Už si začínám zvykat spát na židli.“

„Já toho moc nenaspala.“

„Obávám se, že na moje lehátko si člověk musí zvyknout.“

„Jo. Až to zkusím příště, musím být opilá. Tenkrát jsem usnula jako nemluvně. Víte, co jim řeknete?“

„Už jsem vám přece řekl, že pravdu.“

„Ale potřebujete nějaký plán. Strategii. Nejenom pitomou pravdu. Právníci překroutí každé vaše slovo.“

„Co navrhujete?“

„Že jste se maximálně snažil. Na základě aktuálních podmínek jste musel jít do kalkulovaného rizika. Zemřel tucet lidí. Vyšetřování nikam nevedlo. Musel jste něco udělat. U FBI a MI6 to pochopili. Jediný, kdo se s tím nevyrovnal, je Riley Weaver. A ten sám k vyřešení případu nepřispěl vůbec ničím. Navíc to byli oni, kdo vás požádal, ať se vrátíte. Za těchto složitých okolností jste nic jiného dělat nemohl. A než slyšení začne, vzala bych si na vašem místě stranou právníka vlády a upozornila bych ho, že byste také mohl výboru říct spoustu takových věcí, které by Weaver moc nerad slyšel. Nechtěl by, aby vyšly na světlo.“

„Například?“

„Například že na NIC skrývali před FBI důkazy důležité pro řešení případu mezinárodního terorismu. Vzpomínáte na to video z parku? A určitě neuškodí, když se zmíníte, že za vámi stál a snad ještě stojí váš prezident.“

„Takže jste celou noc nespala, abyste o tomhle všem mohla přemýšlet?“

„Nechtěla jsem, abyste tam šel a nechal se zahnat do kouta. To si nezasloužíte.“

„Díky. Myslím, že se vašimi radami budu řídit.“

Chapmanová ukázala na uniformovanou ostrahu. „Je to tu dost přísné.“

„Víte, tahle oblast je snem každého teroristy.“

Stoupali po schodech před vchodem, když je minul pracovník ostrahy s černým labradorem pro vyhledávání výbušnin. Pes začenichal Stoneovi a Chapmanové kolem kotníků a pokračoval dál.

„Alespoň jedna jistota v tomhle nejistém světě,“ podotkl Stone.

„Přesně tak. Jak to říkal Garchik? Že tihle psi dokážou detekovat devatenáct tisíc typů výbušnin?“

„A ještě to, že neexistuje žádný stroj, který by dokázal psí čenich nahradit. Kdybych –“

Zarazil se.

Chapmanová se na něho podívala a držela mu otevřené dveře. „Jste v pořádku?“

Stone neodpověděl. Otočil se a rozběhl se na druhou stranu.

„Co to sakra děláte?“ křikla za ním Chapmanová.

Pustila dveře a utíkala za ním. Policisté se nad nečekaným zmatkem na tomto místě mračili. Než však stačili zareagovat, Stone s Chapmanovou přeběhli přes ulici.

Dohnala ho a chytila ho za paži. „Nevěřila bych, že vás nějaké slyšení takhle vyděsí. Nebylo by lepší mít to už za sebou?“

„Nejde o to slyšení, Mary.“

„Tak o co.“

„O ty psy.“

„Co je s nimi?“

Stone se znovu rozběhl. Utíkala za ním.

„Kam to běžíme?“

„Tam, kde to všechno začalo.“

„To už jsme přece udělali.“

„Tentokrát to bude jiné, věřte mi.“

83

Stone zavřel oči a v duchu se vrátil k oné noci. Podruhé během čtyřiadvaceti hodin skládal v hlavě kousky skládačky, tentokrát však byly jednotlivé obrázky živější. Bylo mu jasné, že další šanci už nedostane.

Nejprve Friedmanová na lavičce. Podřimuje a pak si do telefonu povídá se svým falešným milencem. Pak Alfredo Padilla v běžecké soupravě a s iPodem přichází do parku od jihovýchodu. Dál je tu Fuat Turkekul na severozápadní straně. Předstírá, že si prohlíží sochu, ale ve skutečnosti čeká na schůzku s Friedmanovou. Nakonec si Stone vybavil vlastní kroky v parku. Slyší zvuk blížící se autokolony, vchází do parku a rozhlíží se po těch, kdo tam byli.

Britský agent v maskáčové bundě předstírající chůzi, jako by šel tekutým pískem. Když začala střelba, stál za Stonem. Stone teď otevřel oči a díval se na sever, směrem k hotelu Hay-Adams a za něj. Patro za patrem, až jeho pohled dospěl k místu, odkud se střílelo. Budova patřící vládě Spojených států. Nevěděl, jak se dostali dovnitř, ale povedlo se jim to. Chtěli, aby Stone zakopl o něco, co by vypadalo jako pravda, ale přitom to pravda nebyla. Jenže nechtěli, aby objevil souvislost s vládní budovou. Podvědomě zamířil vpravo, ne vlevo, jak očekávali. Proto se jeho a Chapmanovou krátce poté pokusili zabít.

Což zároveň znamená, že je sledovali celou dobu.

Stone opět zavřel oči a vybavil si, jak první kulky dopadly jen několik decimetrů od jeho nohou. Pak další. Všude kolem. Padl na břicho. Brit za ním udělal totéž. Friedmanová a Turkekul už byli z parku pryč. Padilla začal svůj pomalý klikatý běh o život a nakonec skončil v jámě se stromem. Prásk.

Stone opět otevřel oči a podíval se za Chapmanovou, která nehybně stála a celou dobu ho se založenýma rukama pozorovala.

„Můžou vás zatknout, že jste se nedostavil ke slyšení?“ chtěla vědět.

„Pravděpodobně,“ odpověděl Stone, ale z tónu jeho hlasu bylo poznat, že ho to nezajímá. „Všechny střely mířily do západní části parku,“ řekl.

„Ano. Už jste přece říkal, že bílé stany byly nalevo, ale nevysvětlil jste mi, co to znamená.“

„Protože jsem to sám nevěděl. Ale proč? Proč stříleli jen na tuhle jednu stranu?“

Chapmanová ukázala na vládní budovu. „Kvůli místu, kde stáli střelci. Měli odtamtud ničím nerušený výhled na palebné pole. Viděli přes koruny stromů.“

„Přes koruny stromů viděli i na pravou stranu. Mohli klidně střílet i skrz koruny. K čemu potřebovali čistý výhled? Je jasné, že na nikoho nemířili.“

Chapmanová se chystala něco říct, ale rozmyslela si to.

„To ale není ta nejdůležitější otázka,“ pokračoval.

„Fajn, jak zní nejdůležitější otázka?“ zeptala se.

„O co šlo při tom testu.“

Vypadala zmateně. „Při jakém testu?“

„Myslím, že vím, na co se chtěl Tom Gross zeptat Steva Garchika. Garchik říkal, že tihle lidé rádi testují svá zařízení, aby se ujistili, že fungují. Myslím, že testem byl Lafayettův park. Ale co testovali? Původně jsme si mysleli, že bomba byla určená pro jinou příležitost, ale nešťastnou náhodou došlo k jejímu předčasnému odpálení. Pak jsme se domnívali, že možná šlo o zkoušku. Jenže tyhle dvě hypotézy se navzájem vylučují. Platí buď jedno, nebo druhé. Ne obojí.“

Chapmanová se znovu chystala něco říct, ale opět nedostala šanci.

„Zkouška? Jak říkal Garchik, bomby fungují pokaždé. Selhat mohou jen kontakty. Ale riskovala byste výbuch v Lafayettově parku, jen abyste si odzkoušela kontakty?“

„Ne,“ Chapmanová automaticky zavrtěla hlavou. „Bylo by to zbytečně komplikované.“

„Správně, moc složité.“

„Tak co tedy? Zmínil jste se o psech. Předpokládám, že myslíte ty cvičené na hledání výbušnin.“

„Přesně tak. Kde máte laptop?“

Chapmanová otevřela tašku a vyndala ho. Došli k lavičce a posadili se na ni.

„Pusťte to video z noci s výbuchem,“ požádal ji.

Poslechla ho.

„Najděte, co se dělo před střelbou.“

Chapmanová stiskla několik kláves a na monitoru se objevil obrázek.

„Tady to zastavte.“

Stiskla tlačítko pro pozastavení.

Stone vstal a ukázal k severovýchodnímu rohu parku. „Padilla do parku vešel tudy.“

Chapmanová se podívala na monitor a na místo, kam Stone ukazoval. „To je pravda.“

„Proč právě tudy?“

„Proč ne?“

„Do parku se dá vejít mnoha místy. Vzpomínáte? Carmen Escalanteová říkala, že se její strýc odešel najíst do své oblíbené restaurace na Šestnácté ulici, tedy na západ od Bílého domu, ne na východ. Kdyby přišel od Šestnácté, nejdřív by narazil na západní stranu parku, ne na východní. Proč tedy do parku přišel od východu?“

„Možná byl ještě někde jinde. Neprověřovali jsme, jestli v té restauraci skutečně jedl. Nebo se tam třeba najedl a zašel ještě na drink do podniku na východ od parku.“

„Nebo je také možné,“ ukázal Stone na monitor, „že potřeboval do parku přijít od východu kvůli nim.“

Chapmanová se podívala, kam míří prstem. „Chcete říct, že potřeboval projít kolem policistů?“

„Ne, ale kolem cvičených psů. Pusťte ten záznam.“

Chapmanová zmáčkla klávesu. Padilla prošel jen kousek od psa. Ve skutečnosti se dokonce zdálo, že krátce změnil směr, aby se k němu dostal co nejblíž.

„Proč by to ale mělo být důležité? Pes přece nijak nezareagoval.“

„Jste Britka. Četla jste někdy příběh Sherlocka Holmese nazvaný Stříbrný lysáček?“

„Omlouvám se, nečetla.“

„Nevadí. Holmes v něm staví pointu příběhu na zvláštním incidentu se psem, k němuž došlo v noci.“

„Proč? Co ten pes udělal?“

„Vůbec nic. A jak Holmes zdůraznil, pravé to bylo velmi zvláštní.“

„Jen mě ještě více matete.“

„Ten test, Mary, spočíval v tom, že projde kolem psa, který nijak nezareaguje. Vlastně ho měl donutit nic nedělat.“

Chvíli to trvalo, ale nakonec se ve výrazu Chapmanové objevil úžas. „Chcete říct, že tu bombu měl u sebe Padilla? Že nebyla v kořenovém balu?“

„Ano. Půl kila semtexu by dokázalo nadělat podobnou škodu. Klidněji mohl mít u sebe.“

„Ale co kousky kůže z basketbalového míče?“

„Žádný míč tu nikdy nebyl. Jeho kousky už měl v kapse. Lesní školka, George Sykes, basketbalový koš, John Kravitz – všechno to byly jen falešné stopy.“ Odmlčel se a pokračoval: „Pečlivě nastražené falešné stopy. Jakmile zjistili, že strom dodají z Pensylvánie, dozvěděli se i o temné minulosti Johna Kravitze.“ Podíval se na kancelářskou budovu, z níž se střílelo. „A to také vysvětluje, proč stříleli jen na západní stranu. Nemohli riskovat, že zasáhnou Padillu. Kdyby psi stáli vpravo, Padilla by kolem nich prošel a pokračoval na východ. Protože tam byla vykopaná jáma. Což byl další důležitý prvek.“

„Chcete říct, že skočil do jámy a dobrovolně se odpálil?“

„Jediný rozumný důvod, proč by do ní měl skočit, byl, že se musel schovat. Ta jáma byl v podstatě jeho zákop. Střelba katalyzátor. Jinak by neměl důvod to udělat. Proto potřebovali tu střelbu. Aby mu dali důvod utéct a skočit do jámy. Jinak by prostě explodoval v parku a my bychom věděli, že výbušninu měl u sebe. Takto jsme se soustředili na ten javor. Donohueová jim řekla, že jámu zasypou. Měli na to jedinou noc. Pak jsme my začali objevovat všechny nastražené důkazy.“

„Počkejte. Garchik přece říkal, že ty psy nelze ošálit. Jak kolem nich mohl projít Padilla s bombou?“

„I to nám už Garchik svým způsobem vysvětlil. Nejspíš to byla ta druhá věc, na kterou se ho chtěl Gross přeptat. Co nám Garchik řekl o pachu?“

„Že ho nemůžete před psem ukrýt.“

„Ano. A také, že funguje na molekulární úrovni. Proto ho nic nemůže pohltit. Proto pes dokáže vyčmuchat látky zamčené v ocelových schránkách, mezi zasmrádlými rybami a zabalené v mílích plastové fólie.“

„Správně.“

„A co jsme se dozvěděli o nanobotech?“

„Že jsou to pěkné potvory.“ Zmlkla a najednou vytřeštila oči. „A že jsou také na molekulární úrovni.“

„Přesně tak. Na úrovni molekul.“

„Říkáte, že použili nanoboty k výrobě nového typu výbušniny? Devatenáctitisícího a prvního, chcete-li?“

„Ne. Lidé z ATF určitě objevili zbytky běžné výbušniny. Vůbec nic převratného, což ovšem znamená, že celý koncept je ještě úžasnější. Nanoboty v něm na úrovni molekul mění zápach, který výbušnina obvykle vydává. Nadále zůstává výbušná, ale nepáchne jako něco, na co jsou psi vycvičení. Proto Padilla prošel kolem nich. To byl ten test. Projít kolem psího čenichu s bombou uvázanou přímo na těle. A dokázali to.“

„Proč by to ale dělal? Není Rus. Je Mexičan.“

„Mary, jaké vlastně máme důkazy, že to byli Rusové?“

„Samopal a legrační jazyk, kterým mluvili. A –“ Zmlkla. „Všechno bylo nastražené. Aby to vypadalo, že jsou za tím Rusové.“

„Ano.“

„Ale vyhodil se přece do povětří. Proč? Jaké k tomu mohl mít důvody? Sám jste přece říkal, že aby se dostali na jedno z nejlépe střežených míst na planetě, museli mít hodně dobrý důvod.“

„Ne, ten důvod měli. Velmi, velmi dobrý. Pojďme.“

„Kam.“

„Za Carmen Escalanteovou. A měli bychom se tam dostat, než ji také stihnou zabít.“

84

V domě Carmen Escalanteové na klepání nikdo nereagoval. Chapmanová poodstoupila ode dveří a rozhlédla se po oknech. „Myslíte, že je pryč napořád? Nebo ji někdo odvedl?“

Stone se snažil nakouknout dovnitř okénkem po levé straně dveří. „Vypadá to, že tu pořád někdo bydlí. Třeba si jen někam odskočila.“

„Takže Padilla se vyhodil do povětří? Proč?“

„Proto jsme tady. Zeptat se Carmen, jestli o tom třeba něco neví.“

„Myslíte, že je v tom také zapletená?“

Stone neodpověděl hned, především proto, že odpověď neznal. „Nemyslím, ale je to klidně možné.“

„Jenže jestli se na tom nepodílela, nebude nám schopná pomoct.“

„Možná bude.“

Stone zamířil dozadu za dům a Chapmanová ho následovala. „Jak to myslíte?“ nechápala.

„Teď už víme, nebo máme přinejmenším důvodné podezření, že bombu měl u sebe Padilla. Můžeme se jí zeptat na věci, které nás dříve ani nenapadly. Jestli je v tom namočená, brzy to zjistíme. Pak ji můžeme vzít do vazby a vyslechnout oficiálně. Jestli v tom nejede, třeba nám poví něco užitečného. Její strýc se mohl o něčem zmínit. Něco mohla zaslechnout. Třeba tu měli nějaké návštěvníky.“

Stone zkusil zadní vchod, ale i ten byl zamčený.

Chapmanová přitiskla obličej k oknu a podívala se dovnitř. „Nic. Ale může ležet mrtvá na místě, kam nevidíme. Zkusíme se dostat dovnitř?“

Stone už vytahoval z kapsy dva tenké nástroje. „Je to zámek s vložkou. Chvíli to potrvá.“

Chapmanová loktem rozbila okénko, sáhla dovnitř a zámek odemkla. „Tohle je rychlejší.“

Stone pomalu uklidil své paklíče. „Často se v práci někomu takhle dostáváte do domu?“

„Jen když už mě to nebaví.“

Dveřmi vešli do malé kuchyňky.

„Jídlo v lednici a špinavé talíře v dřezu,“ prohlásila Chapmanová, když se rozhlédla kolem sebe.

Stone se podíval na oschlé zbytky. „Snídaně, nejspíš dnešní.“ S připravenými pistolemi prošli chodbou a rychle prohledali přízemí.

„Fajn, žádné mrtvoly na podlaze,“ oddechla si Chapmanová. „Podíváme se nahoru.“

Po dvou minutách pátrání nic neobjevili.

Chapmanová prohlédla oblečení v dívčině šatně. „Má tu i pěkné věci. Třeba jí zaplatili. To vyprávění o darech mohla být jen pohádka.“

Stone ukázal na berle v rohu. „Copak bez nich může chodit?“

Chapmanová berle prohlédla. „Tohle jsou ty staré. Vzpomínáte? Dostala přece nový pár.“

Stone se rozhlédl po pokoji. „Dobrá, Padilla se na tom podílel. Dál tu máme ty Latinoameričany v Pensylvánii.“

„Ti jsou také mrtví. Ať je zaměstnával kdokoli, moc na svých lidech nelpí.“

„Nebo od nich jen požaduje nejvyšší oběti,“ dodal Stone. Sešli dolů.

„Počkáme, než se vrátí?“ zeptala se Chapmanová. Stone zavrtěl hlavou. „Mám pocit, že tohle místo někdo pozoruje. Takže teď vědí, že se o ni znovu zajímáme.“

„Myslíte, že jsme jí právě podepsali rozsudek smrti?“

„Kdybychom jen mohli zjistit, kam šla.“

Vyšli zadním vchodem a přešli dopředu. Stone se rozhlédl oběma směry ulicí.

„Připadá mi to jako čtvrť, kde by třeba nějaká milá postarší dáma ukrytá za záclonou mohla pozorovat, co se děje v okolí,“ zamyslela se Chapmanová.

„Dobrý nápad. Vy si vezměte tuhle stranu ulice, já tu druhou.“

Ve čtvrtém domě, u něhož Chapmanová zaklepala, jí dveře otevřela drobná černošská stařenka se stříbrnými vlasy.

„Viděla jsem, jak se tu potloukáte. Chtěla jsem zavolat policii, ale pak mi došlo, že nejspíš vy budete od policie,“ prohlásila věcně. „Moc lidí jako vy sem nepřijde.“

Chapmanová jí ukázala odznak a zavolala Stonea.

„Tohle je můj parťák,“ vysvětlila stařence. „Pokoušíme se zjistit, kde je Carmen Escalanteová. Je to ta dívka s berlemi, jejíž strýc –“

Žena ji nenechala domluvit. „Dívám se na zprávy. Carmen tu vídám. Ale teď není doma.“

„Netušíte, kde by mohla být?“ zeptal se Stone.

„Odešla dnes dopoledne asi v devět,“ vysvětlovala žena. „Přijeli pro ni velkým černým autem.“

Stone si s Chapmanovou vyměnili pohledy. „Kdo pro ni přijel?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Lidi od vlády. V oblecích a tak, víte? S brýlemi proti slunci. Dneska je nějaká tryzna.“ Odmlčela se a podezíravě si je prohlížela. „Copak se vy dva nedíváte na zprávy?“

„Nevíte, kde se má ta tryzna konat?“ nedbal na její otázku Stone.

„Jestli to nevíte, možná nejste ani od policie.“

„Jsme policie,“ trval na svém Stone. „Víte, kde se má tryzna konat?“ zeptal se znovu, tentokrát naléhavěji.

„Proč prostě nezavoláte na centrálu a nezjistíte si to?“

Zavřela jim dveře před nosem.

Stone vyndal svůj mobil a spěchali zpátky k autu.

„Olivere, co se děje?“

„Mluvili jsme o tom, že výbuch té bomby může vyvolat něco úplně jiného a někde úplně jinde.“

„Ano, ale nikam nás to nedovedlo.“

„Protože se nechystají udeřit na akci, která by byla plánovaná.“

Chapmanová se zhluboka nadechla. „Oni si sami vytvořili akci, na které udeří. Ta bomba způsobila, že se koná tryzna.“

„Na které budou přítomní prezidenti Spojených států a Mexika.“

Zatímco Chapmanová řídila, Stone se pokoušel dovolat každému, na koho si vzpomněl.

„Nikdo mi to nebere.“

„Identifikace volajícího. Vědí, že jste to vy, a neodpoví. Neměli bychom raději zavolat na policii?“

„A co jim řekneme? ‚Tady Oliver Stone. Pracoval jsem pro vládu, ale pak se mě zbavili, protože jsem to podělal. Na místě konání tryzny je bomba, tak ji zneškodněte.‘ Zavěsí, než to stačím dopovědět.“

Zastavili na semaforech a Chapmanová otočila hlavu vlevo. „Podívejte!“ vykřikla.

Stáli před barem. Výlohou bylo vidět na televizor zavěšený pod stropem. Běžely v něm zprávy. Na obrazovce se živě přenášely záběry z tryzny. Stone dokázal přečíst i řádek běžící pod záběry.

„Je to na Arlingtonském národním hřbitově.“

„Navigujte mě.“

„Počkejte!“ křikl na ni Stone. Sledoval, jak kamera přejíždí po prostoru.

„To je Alex,“ vykřikl.

I Chapmanová se podívala a spatřila Alexe Forda, který na hřbitově patřil k prezidentově ochrance.

„Počkejte,“ zamyslela se Chapmanová. „I kdybyste se mu dovolal, nevíte, kde je bomba uložená.“

„Myslím, že to vím.“

Chapmanová sešlápla plyn a Stone rychle vyťukával číslo. Zoufale se modlil, aby jeho přítel telefon zvedl.

85

Alex Ford stoicky obhlížel okolí, ačkoli dobře cítil vibrace v kapse. Nevšímal si jich. Žádné telefonáty ani e-maily ve službě. Pokaždé, když se pohybovali v okolí prezidenta, přepínali agenti zvonění na vibrace. Textové zprávy byly na jejich telefonech úplně zablokované. Měl by přístroj prostě vypnout. Pohledem zkoumal hosty procházející detektorem kovu. Než se však dostali k detektoru, museli absolvovat několik kontrol, včetně přístroje na odhalování výbušnin. Zadíval se na psy cvičené k vyhledávání výbušnin, kteří očichávali každého, kdo na tryznu přišel. Po výbuchu v Lafayettově parku se tato zvířata pohybovala všude a představovala tu nejlepší ochrannou bariéru, protože byla mobilní.

Telefon se znovu rozvibroval. Znovu si ho nevšímal. Kdyby ho jeho šéf spatřil s telefonem v době, kdy má sledovat, zda nehrozí nějaké nebezpečí, velmi by mu to znepříjemnilo den. Vlastně by to pravděpodobně byl jeho poslední den na postu osobního strážce.

Sledoval prezidenta, který se posadil na své místo v první řadě. Mexický prezident seděl vlevo od něho. Mezi oběma hlavami států zůstala dvě prázdná sedadla. Alex pozoroval, jak uličkou přivádějí Carmen Escalanteovou, jejíž nové berle na měkké půdě nevydávaly skoro žádný zvuk. Alice Grossová, celá v černém a s obličejem zakrytým závojem, šla za ní. Čtyři děti Grossových seděly v druhé řadě hned za prezidentem.

Když Escalanteová a Grossová přicházely, oba prezidenti vstali a každý pronesl několik slov, kterými jim vyjádřil svou soustrast. Poté se všichni posadili.

Alex v duchu zaklel, když jeho telefon začal znovu bzučet. Podle tónu však poznal, že mu tentokrát přišel na jeho účet e-mail. Rozhlédl se a prověřil, zda jsou všichni osobní strážci na svých místech. Byli jako on. Vypadali nezaujatě, měli brýle proti slunci, v uchu sluchátko, nehybní, ruce sepnuté před sebou, dívali se, rozhlíželi a snažili se najít jakýkoli náznak hrozby dřív, než by se stala realitou, například v podobě kulky či bomby.

Telefon opět zabzučel. Alex znovu zaklel, tentokrát už slyšitelněji. Rozhlédl se. Zvládl by to, nesměl by však spěchat. Pomalu zasunul ruku do kapsy kalhot a opatrně telefon povytáhl, až se objevil displej. Stiskl ikonu pošty.

„Výborně,“ zamumlal si pro sebe, když uviděl, že má dva e-maily, které dorazily necelou minutu po sobě. Pak si všiml, kdo je odeslal.

Oliver Stone.

Zvedl hlavu a ujistil se, že se nikdo nedívá. Znovu hlavu sklonil a stiskl několik tlačítek. Telefon ještě o kousíček povytáhl. Teď už viděl na celý displej. Zprávy se zobrazily. Obě zněly stejně. Než dočetl první z nich, zpopelavěl v obličeji a zamotala se mu hlava. Prsty stiskl dvě tlačítka. O a K. Zmáčkl příkaz pro odeslání a nechal telefon sklouznout zpátky do kapsy.

Zhluboka se nadechl a pohled upřel na prezidenta, jehož přísahal chránit. Součástí přísahy, kterou skládali všichni agenti Tajné služby, bylo i to, že jsou připraveni za svého chráněnce položit život. Na čele mu vyrazily kapky potu a stékaly mu do očí.

Co když se jeho přítel mýlí? Bude-li jednat a ukáže se, že šlo o omyl? Nejspíš bude mít po kariéře. Ne proto, že se snažil chránit prezidenta, ale protože jednal na základě informací od propuštěného terénního agenta.

Jenže jsou chvíle, dospěl Alex k závěru, kdy se na své přátele musíte spolehnout. A Oliveru Stoneovi důvěřoval jako nikomu jinému.

Promluvil do vysílačky a slovo za slovem předal, co se právě dozvěděl. Vynechal jen zdroj zpráv. Poté připojil ještě varování, které Stone napsal do textu: „Nálož bude pravděpodobně odpálena dálkově. Jakýkoli nečekaný pohyb na naší straně by mohl vést k detonaci. Potřebujeme odvést pozornost. Jinak nemáme šanci prezidenta dostat pryč.“

Ve sluchátku se ozval jeho nadřízený. „Forde, jste si tím sakra jis tý?“

Alexovi se při odpovědi sevřel žaludek. „I kdybych nebyl, nemůžeme riskovat, pane. Nebo ano?“

Slyšel, jak muž dlouze, zničeně vydechl. Bezpochyby právě dělal totéž, co před okamžikem Alex. Zvažoval dopady na svou kariéru, jestliže se informace ukáže jako chybná.

„Bůh nám pomáhej, Forde.“

Během minuty se všichni přítomní agenti seznámili s plánem. Alex se podíval na hodinky. Šedesát vteřin. Ze všech sil se snažil zachovat klid a působit profesionálně. Kdokoli se chystal k útoku, mohl jednotlivé agenty určitě pozorovat. Jakýkoli náznak nervozity – a bomba by detonovala.

Protože akci spustil, dostalo se Alexovi cti vykonat nejdůležitější část. Byl připravený. Běžná ochrana se právě změnila na něco jiného. Na to, k čemu byli všichni agenti vycvičení, ale doufali, že to nikdy nenastane.

Alex odpočítával vteřiny a očima přejížděl po řadách hostů, vždy však pohledem skončil u prezidenta. Když napočítal do jedenatřiceti ze šedesáti, dal se do pohybu. Kráčel podél řad návštěvníků, jako by prováděl běžnou kontrolu. Vlevo od něho další uličkou stejně postupovala dvojice agentů. Podle plánu se měli sejít úplně vpředu a doufali, že se vše podaří. Alex prohlížel velkou kryptu hned za dočasným pódiem. Znovu se rychle nadechl a snažil se zabránit tomu, aby adrenalin ovládl jeho motorické schopnosti.

Dvacet vteřin.

Alex přidal do kroku. Blížil se k řadě, kde seděl prezident, ale nedíval se na něho. Sledoval někoho jiného. Deset vteřin. Teď se něco stalo.

Žena, která procházela uličkou ke svému místu, zaječela, chytila se za hrudník a padla k zemi. Okamžitě ji obklopila skupinka lidí. Místo, kde zkolabovala, bylo pečlivě vybrané. Ve skutečnosti to byla agentka Tajné služby v záloze, kterou narychlo povolali, jen aby mohla na znamení upadnout u řady sedadel, v níž seděl i prezident.

Skupinka lidí kolem ní umožnila nejbližším ochráncům vytvořit kolem prezidenta zeď těl, což byl normální postup, který by neměl vyvolat podezření. Jestliže by se atentátník rozhodl v této chvíli bombu odpálit, nemohli by nic dělat, ale neměli na vybranou. Ve zdi kolem prezidenta zůstal jediný otvor, jímž se Alex mohl protáhnout. Několik agentů se po něm podívalo. Ve tvářích se jim odráželo soustředění a obavy, ale Alex se věnoval jen svému cíli.

Carmen Escalanteová vypadala vyděšeně. Trochu ho to uklidnilo, protože jestli nebyla atentátníkem ona, mohli by všichni přežít. Pokud ano, pak nálož zaručeně během příštích vteřin odpálí.

Když ji vytrhl berle, Carmen zaječela, ale její křik zanikl v povelech agentů, kteří zajišťovali ochranu prezidenta, a davu reagujícího na vývoj situace.

Jako ragbyový hráč utíkající od „mlýna“ se Alex vynořil ze skrumáže agentů. Berle částečně ukrýval pod sakem. Nejprve jen šel, ale jakmile se dostal z bezprostřední blízkosti prezidenta, rozběhl se. Prorážel si cestu, dostal se mimo pódium, vytáhl berle zpod saka, zvedl je a zahodil co nejdál. Mířil do míst za kryptou, která poskytovala nejlepší štít v okolí.

Aniž se ohlédl, věděl, že jeho kolegové co nejrychleji odvádějí prezidenta opačným směrem, přičemž jsou ochotní v případě potřeby i šlapat po lidech.

Berle naneštěstí na místo za kryptou nedoletěly. Tlaková vlna výbuchu ve vzduchu stačila, aby povalila pódium. Kouř, prach a plameny vyrazily všemi směry a obklopily první řady sedadel, ty už však v té chvíli byly prázdné. Lidé křičeli a utíkali v dešti trosek pryč.

Prezident už seděl ve své limuzíně a jeho kolona s hvízdajícími pneumatikami opouštěla hřbitov.

Mise splněna. Prezident byl zachráněn. Dnes nezemřel. Ne při jejich službě.

Díky Alexovu hrdinskému činu nikdo z davu nezahynul, ačkoli mnozí byli těžce zranění.

Agenti se seběhli k muži ležícímu u zbořeného pódia. Ze zakrvácené hlavy mu trčel úlomek mramoru.

„Ambulanci! Sem! Hned!“ křikl jeden z nich.

Alex Ford splnil svou povinnost.

Zachránil život prezidentovi Spojených států amerických.

A možná ho to stálo jeho vlastní život.

86

Oliver Stone seděl v čekárně nemocnice obklopený ostatními členy Camel clubu. Dorazila i Mary Chapmanová. Nikdo nemluvil. Všichni měli skloněné hlavy a přemýšleli o možné ztrátě dalšího přítele.

Annabelle měla rudé oči, obličej opuchlý a v ruce zmačkaný kapesník. Caleb a Reuben, který měl ještě ovázanou paži a nohu, seděli vedle sebe. Harry Finn stál opřený o stěnu u dveří. Neznal Alexe Forda tak dobře jako ostatní, ale dost na to, aby jím hluboce otřáslo, co se mu stalo.

Alex ležel po těžké operaci na jednotce intenzivní péče. Lékaři prohlásili, že jeho zranění jsou velmi vážná. Úlomek hrobky, který vyrval výbuch, mu roztříštil lebku. Krvácení do mozku ho málem zabilo. Teď ležel v komatu a nikdo nedokázal předpovědět, zda se ještě vůbec probere.

Stone přecházel od jednoho přítele ke druhému a snažil se jim nabízet alespoň částečnou útěchu. Když přišla řada na Annabelle, vstala a vyšla ven. Stone chtěl jít za ní, Chapmanová ho chytila za paži. „Možná potřebuje být chvíli sama.“

„Právě teď je to to poslední, co by potřebovala,“ odpověděl, otevřel dveře a opustil čekárnu.

Annabelle dohnal, když zůstala stát u okna a pozorovala západ slunce.

„Vážně tomu nedokážu uvěřit, Olivere,“ promluvila třesoucím se hlasem. „Vzbuď mě a řekni mi, že se mi to jen zdálo.“

„Pořád ještě je s námi. Má sílu. Musíme jen věřit, že se z toho vylíže.“

Posadila se do křesla. Stone zůstal stát vedle ní. Když se rozplakala, podal jí několik papírových kapesníků, které sebral, než za ní odešel.

Po chvíli přestala vzlykat a podívala se na něho. „Doktoři se netváří moc optimisticky.“

„Ti málokdy dávají naději. Jejich práce je naději spíš tlumit, ne vyvolávat očekávání. Když se pak pacient uzdraví, vypadají schopnější, než doopravdy jsou. Jenže neznají Alexe tak dobře jako my.“

„Je to hrdina. Nejodvážnější člověk, jakého znám.“

„Ano,“ přitakal Stone.

„Tys mu poslal e-mail? Řekls mu o té bombě?“

Stone přikývl a jeho pocit viny byl stále silnější. Poslal jsem mu vzkaz. Donutil jsem ho čelit problému. To kvůli mně teď leží v komatu.

Posadil se vedle Annabelle. „Já… Nebyl jsem k Alexovi v téhle věci příliš otevřený.“ Vzpomněl si na chvíli, kdy s Chapmanovou odcházeli z kanceláře Friedmanové. Alex tam na ně narazil a bylo jasné, že by s nimi rád hovořil.

V podstatě jsem ho odehnal. A teď leží v komatu.

Ačkoli se snažil Annabelle uklidnit, sám si s lékaři promluvil a bylo mu jasné, že v Alexovo uzdravení příliš nedoufají.

„Má poškozený mozek?“ zeptal se jich.

„To se ještě nedá říct,“ odpověděl jeden z nich. „Zatím se ho jen snažíme udržet naživu.“

„Olivere?“

Otočil se a uviděl, že si ho Annabelle prohlíží. „Na cos teď myslel?“

„Že jsem svého přítele zklamal. Že si ode mě zasloužil něco lepšího.“

„Kdybys mu tu zprávu neposlal, bomba by explodovala v davu. Zemřela by spousta lidí.“

„Rozum mi to také napovídá.“ Dotkl se svého hrudníku. „Ale srdce ne.“ Odmlčel se. „Nejdřív Milton. Teď Alex. Musí to přestat, Annabelle. Musí.“

„Všichni jsme věděli, do čeho jdeme.“

„Ne, myslím, že to netušil nikdo. Ale na tom nezáleží.“

„Chci zjistit, Olivere, kdo to udělal. Chci je donutit, aby za to zaplatili.“

„Zaplatí, Annabelle. To ti přísahám.“ Pátravě se na něho podívala. „Hledáš je?“

„Tohle přežiju buď já, nebo oni. Dlužím to Alexovi. Je to to nejmenší, co pro něj můžu udělat.“

Stone se rozhlédl po chodbě. Zdálo se, že dopředu vycítil, co bude rychle následovat.

Annabelle si toho všimla. „Co se děje?“

„Přicházejí.“

„Kdo přichází?“

Pomohl jí vstát a objal ji. „Slibuju, že zjistím, kdo to má na svědomí. Slibuju.“

„Sám to nezvládneš, Olivere.“

„Tentokrát musím.“

Když od ní poodstoupil, měl v očích slzy. Stékaly mu po tvářích. Annabelle se na něho překvapeně dívala. Nikdy dřív Olivera Stonea plakat neviděla.

„Olivere?“

Políbil ji na čelo, otočil se a zamířil pryč právě v okamžiku, kdy se na rohu objevili muži v oblecích a pokračovali směrem k němu.

87

Za dvě minuty už Stone i Chapmanová seděli ve vládním sedanu mířícím do centra. Z vozu je odvedli do malé jednací místnosti washingtonské úřadovny FBI. Stonea nepřekvapilo, když tam uviděl ředitele FBI a agentku Ashburnovou. Nepřekvapila ho ani přítomnost agenta Garchika a ředitele ATF. Když však dovnitř vešel Riley Weaver a posadil se vedle ředitele FBI, Stoneovi málem poklesla čelist.

„Své hlášení jsem již podal agentce Ashburnové,“ prohlásil Stone.

„Vím o tom, že vy a agent Ford jste přátelé,“ začal ředitel, který si nemohl nevšimnout tónu Stoneova hlasu, vyjadřujícího nechuť dále spolupracovat.

„Ve skutečnosti je to jeden z mých nejlepších přátel,“ odpověděl Stone.

„Jen se to snažíme lépe pochopit, agente Stone,“ vložila se do hovoru agentka Ashburnová.

„Už nejsem agent.“ Podíval se na Rileyho Weavera. „Mé pověření bylo zrušeno.“

Ředitel FBI si odkašlal. „Dobrá, to vyřešíme později. Teď se musíme soustředit na situaci, v níž se nacházíme.“

Stone nedával najevo, že by chtěl něco říct. Jen se díval na Weavera tak dlouho, až ředitel NIC uhnul pohledem ke dveřím, jako by hledal, kudy utéct.

Nakonec promluvila Chapmanová. „Začnu tedy já. Kdybych něco vynechala, agent Stone mě určitě doplní.“

Následujících dvacet minut hovořila o všem, co se stalo, počínaje okamžikem, kdy si Stone uvědomil, kde vlastně bomba byla, až k jejich návštěvě v domě Carmen Escalanteové a zoufalým pokusům předat zprávu Alexi Fordovi.

„Vynikající vyšetřovací a deduktivní práce, Stone,“ prohlásil ředitel FBI a Ashburnová souhlasně přikývla. „Kdybyste se nezachoval tak, jak jste se zachoval, národ by teď truchlil pro svého prezidenta. Zachránil jste mu život,“ dodal ředitel.

„Za to poděkujte Alexovi Fordovi, ne mně.“

„To si všichni dobře uvědomujeme,“ ozval se Weaver upjatě.

Stone na něho upřel pohled. „Dobře. Jsem rád, že se v tomto ohledu shodneme.“

Když ve vysvětlování dospěli k nanobotům používaným ke změně molekulární stopy bomby, ředitel ATF i agent Garchik vypadali, že snad omdlí. „Je-li to pravda,“ kroutil hlavou Garchik, „pak to mění úplně všechno. Úplně.“ Podíval se na svého ředitele, který jen zachmuřeně přikyvoval.

Weaver se podíval na ředitele FBI. „Víme jistě, že je to tak?“

„Carmen Escalanteová dnes před ceremoniálem prošla kolem dvou psů cvičených na detekci výbušnin a skenerem,“ vypočítávala Ashburnová. „Žádná reakce. Ani u přístroje, ani u zvířat.“

„Znovu jsme prohlédli záběry, na nichž Padilla vstupoval do parku. Totéž. Prošel půl metru od psa a ten nereagoval,“ doplnil ředitel ATF. „Ať s těmi nano věcmi udělali cokoli, funguje to. Upravili zápach a chemickou stopu.“

Ředitel FBI si znovu odkašlal. „S tím se zaručeně budeme muset vypořádat. Ale teď ze všeho nejvíc potřebujeme zjistit, kdo za tím vším stojí.“

„Hovořili jste s Carmen Escalanteovou?“ zeptala se Chapmanová.

„Spíš jsme ji vyslýchali,“ odpověděla Ashburnová. „Není-li prvotřídní herečka, pak je naprosto hloupá. O bombě v berlích neměla tušení.“

„Vlastně to bylo dokonalé místo pro bombu,“ přidal se ředitel. „Při průchodu detektorem kovu samozřejmě spustily poplach, ale je jasné, že jsou kovové. A protože by to vypadalo velmi nevhodně, neprotáhli jsme je pod rentgenem.“

„Jenže Padilla byl součástí bombového útoku,“ připomněla jim Chapmanová. „I kdyby byla Escalanteová nevinná. Nevěřím, že by někdo jen tak zašel s bombou do parku, minul psa, aby si ověřil, že ji neucítí, a pak při střelbě skočil do jámy. Musel vědět, že zemře.“

„Zapátrali jsme hlouběji v jeho minulosti,“ přiznala Ashburnová. „Vzpomínáte na tu nehodu autobusu, při které Carmen zahynuli rodiče a ona utrpěla těžká zranění nohou? Ten autobus byl záměrně poškozený. Máme podezření, že její otec pracoval pro jeden z mexických drogových kartelů. Možná chtěl odejít a jim se to nelíbilo. Proto si pohráli s brzdami autobusu. Jsou ochotní zabít sto dalších lidí, aby mezi nimi dostali toho svého.“

„To by vysvětlovalo i ty Latinoameričany v Pensylvánii,“ přitakal ředitel FBI. „Nebyli to Rusové, jak jsme měli věřit. Vše nejspíš měly na svědomí mexické drogové kartely. Či spíš Carlos Montoya, který se touží propracovat zpátky na vrchol.“

„Takhle by,“ souhlasila Ashburnová, „jednou ranou zlikvidoval amerického i mexického prezidenta.“ Podívala se na ředitele. „I vás, pane.“

Ředitel přikývl. „Dává to smysl. Domnívali jsme se, že Montoyu z obchodu vyšachovali, že je dokonce možná mrtvý. Jenže si s námi nejspíš jen pohrával, snažil se najít cestu zpátky a nechat nás, abychom obvinili Rusy. V mocenském vakuu, které by neodvratně nastalo, by se mexické kartely mohly vrátit v plné síle. A jestli za tím skutečně stojí Montoya, znamenalo by to i jeho návrat.“

„Takže to celé s Fuatem Turkekulem byla jen bouda?“ ujišťovala se Ashburnová. „Nebyl zrádce?“

Odpověděla jí Chapmanová. „Nejspíš ne. Pravděpodobně ho jen obětovali.“

„A ta lesní školka, John Kravitz a George Sykes?“ ptal se ředitel FBI.

„Všichni nevinní a všichni jen oběti,“ přikývla Chapmanová. „Kvůli posílení podezření na Rusy. Ale Judy Donohueová v tom jela záměrně. Zaplatili jí a pak ji zabili.“

„Co ty nanotechnologie?“ nebyl si jistý Garchik. „Nanoboty. Chcete říct, že drogové kartely mají prostředky na takovouhle práci?“

„Mluvila jsem se svým protějškem z DEA,“ odpověděla Ashburnová. „Podal mi obsáhlý a podrobný výklad o současném stavu obchodu s drogami. Ačkoli Rusové Mexičany vytlačili, stále jim zůstávají miliardy dolarů v hotovosti. Navíc mají k dispozici některé z nejlepších vědců z oboru, kteří pracují v jejich laboratořích. A odborníky, které postrádají, mohou jednoduše najmout nebo donutit ke spolupráci. Nejde přitom jen o bomby. Jak můj známý z DEA řekl, když dokážou změnit pach výbušnin, určitě to zvládnou i u drog. Mohou pak bez potíží procházet všemi našimi obrannými liniemi. To je nesmírně významný okamžik, protože tím pádem se všechno mění. Pohraniční stráž, DEA a my všichni budeme jen bezmocně přihlížet.“

„Proč jsme o tom nevěděli dřív?“ promluvil poprvé Riley Weaver. „O tom, že otec Escalanteové pracoval pro kartel?“

„Na Padillu jsme se nezaměřovali,“ vysvětlovala Ashburnová. „Tedy alespoň ne zpočátku. Všichni jsme ho považovali za oběť, ne za spiklence, takže jsme neměli důvod hrabat se v jeho minulosti. A i poslední zprávy z Mexika se pohybují spíš v rovině spekulací. Žádné důkazy. Nemůžeme dokázat, že za tím stál Montoya. Zatím ne.“

„Zabili tedy Carmeniny rodiče,“ uvažovala Chapmanová. „Kdy se do toho připlet Padilla? Také pracoval pro kartel?“

Odpověděla jí Ashburnová. „Z toho, co zatím víme, to není zřejmé. Další důvod, proč jsme se o něho nezajímali. Předběžné pátrání nic nepřineslo.“

„Možná sem uprchl, aby zachránil Carmen,“ vyjádřil svůj názor ředitel FBI. „A kartel je tu vypátral.“

„Třeba ho ke spolupráci donutili vydíráním,“ pokrčila rameny Ashburnová. „Vyhrožovali, že Carmen zabijí, když neposlechne. Třeba tehdy v noci ani netušil, že má na u sebe bombu. Možná mu řekli, aby až začne střelba, skočil do té jámy. Podle mého názoru nejchytřejší součástí plánu bylo využít smrti Padilly a Toma Grosse pro vlastní účely. Věděli, že se za oběti bude konat tryzna.“

„Přesně tak,“ přitakala Chapmanová. „Připravili podmínky pro uspořádání akce, na které chtěli zaútočit.“ Podívala se na Stonea. „Uvědomil si to až on.“

Riley Weaver udeřil dlaní do stolu. „Fajn, to je všechno strašně zajímavé, ale stále nevíme, jak tu bombu odpálili. Ani kdo jim tu pomáhal. Fajn, třeba to nebyli Rusové, možná to byl Montoya a Mexičané. Ale museli tu někoho mít. Neexistuje způsob, jak by to dokázali bez zrádce v našich řadách. Jestli to nebyl Turkekul, tak kdo?“

Stone zvedl hlavu a podíval se na Weavera. „Kdo byl tím zrádcem, je přece v téhle chvíli naprosto zřejmé. Nemyslíte, řediteli?“

Díval se na Weavera tak upřeně, až ředitel NIC zrudl. „Nepokoušejte se mě obviňovat z –“

Stone ho nenechal větu dokončit. „Dívám se po jednoduchých odpovědích, které se samy nabízejí.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se ředitel FBI potichu.

„Myslím to tak, že nám zůstala jediná osoba.“

Všichni v místnosti se na něho zvědavě podívali.

Promluvila však Chapmanová. „Tak jo, lidi, myslí Marisu Friedmanovou.“

Místnost ztichla a všichni jen vytřeštěně zírali nejprve na Chapmanovou, pak na Stonea. Ředitel FBI a Ashburnová vypadali ohromeně.

Riley Weaver viditelně zbledl. Když se na něho Stone podíval, prudce se odvrátil. „Absurdní,“ vyštěkl.

„Vzpomeňte si na tu vládní budovu, ze které se střílelo,“ připomněla Chapmanová. „Když jsme to se Stonem zjistili, málem nás zabili. Záměrně zanechali spoustu falešných stop, aby nás svedli z cesty a nasměrovali na Rusy. Jenže spojitost s vládní budovou mezi ně nepatřila. Skutečně nechtěli, abychom si ji spojili se střelbou a výbuchem. Proč? Protože musel existovat někdo, kdo o ní věděl. Musel existovat někdo, kdo do ní mohl získat přístup. Musel to být někdo zevnitř.“

Stone ukázal na Weavera. „Někdo od vás. Někdo jako Friedmanová.“

Weaver chtěl něco odseknout, ale nakonec jen na Stonea dál upíral podmračený pohled.

„A Friedmanová tehdy v noci byla v parku. Mohla po svém odchodu bombu odpálit mobilním telefonem. Pohybovala se na východní straně parku, mimo prostor střelby. Navíc to mohla být ona, kdo Turkekula po telefonu vylákal na odpočívadlo u GW Parkway. Přitom předstírala, že se nám snaží pomoci zjistit, kdo za ním stojí, a usvědčit ho. Především kvůli ní jsme ho začali podezírat, že je dvojitý agent a zrádce.“

Stone se odmlčel a znovu se podíval na Weavera. „Kvůli podílu na Turkekulově smrti byla ze zpravodajské služby propuštěná. Dostala tak vynikající příležitost odejít, aniž se jí kdokoli vyptával. Sehrála to dokonale. S námi se všemi.“

„Nemáte žádné důkazy,“ zavrčel Weaver.

„Řediteli Weavere,“ obrátila se na něho Ashburnová, „zkoušel jste se poslední dobou s Friedmanovou spojit?“

Všechny pohledy se obrátily na šéfa NIC.

„Neměl jsem k tomu důvod,“ bránil se.

„Domnívám se,“ prohlásil ředitel FBI pevně, „že teď už ho máte.“

Weaver pomalu vyndal telefon a ukazovákem vyťukal číslo. Uplynulo pět, deset, dvacet vteřin. Zanechal jí zprávu, ať se mu ozve.

Přístroj odložil. „Dobře, nezvedá telefon. To nic nedokazuje.“

„Ale jestli mám pravdu,“ promluvil Stone, „co podle vás právě teď dělá?“

„Utíká jako zajíc,“ pokývala hlavou Chapmanová. „Jestli máte pravdu. A je to velké jestli,“ bránil se Weaver.

Ředitel FBI se obrátil k Ashburnové. „Musíme Friedmanovou najít. Okamžitě.“

„Ano, pane.“ Vzala svůj telefon a odešla z místnosti.

Weaver kroutil hlavou a pozoroval ředitele FBI. „Nemůžeme tomuhle člověku jen tak všechno věřit. Friedmanová patřila k nejlepším agentům, s nimiž jsem kdy pracoval.“

„Vlastně se domnívám, že je nejlepší,“ přikývl Stone. „Problém je v tom, že už nepracuje pro nás.“

„Dobrá, máte-li pravdu, už je dávno pryč,“ usoudil Weaver. „Pravděpodobně měla připravený podrobný plán, jak zmizet.“

Stone se na něho podíval. „Pravděpodobně. Ale na jednu věc zapomněla.“

Weaver se na něho opovržlivě podíval. „Opravdu? Na co?“

„Prezidenti jsou naživu. Což znamená, že selhala. Pochybuju, že se to jejímu zaměstnavateli bude líbit. Ale zároveň nám to dává příležitost ji dostat.“

88

O několik hodin později získali stopu. Všichni mlčky seděli v jednací místnosti washingtonské úřadovny, když dovnitř vešla Ashburnová a mávala listem papíru.

„Vizuální identifikace. Friedmanová nasedla do vlaku do Miami z washingtonské Union Station. Zkontrolovali jsme seznam cestujících. Určitě cestuje pod falešným jménem. Žádná Friedmanová tam není. Předpokládám, že to je důkaz.“

Všichni se podívali na Weavera, který s podmračeným výrazem posedával v rohu.

„Asi se vám ještě neozvala, že, pane?“ oslovila ho Ashburnová.

Weaver se ani nenamáhal odpovědět.

„Miami dává smysl,“ pokračovala Aashburnová. „Pravděpodobně pracuje pro nějaký mexický kartel. Dostane se do Miami a nasedne do soukromého letadla mířícího na západ do Mexika. I to, že používá vlak, je chytré. Nejspíš si myslí, že předpokládáme, že poletí, aby se dostala pryč rychleji.“

Stone se na Ashburnovou podíval. „Vizuální identifikace? Někdo ji zahlédl?“

„Máme na všech letištích a nádražích bezpečnostní kamery. Vložili jsme do programu její obličej a vyšel nám kontakt na Union Station.“

„Prohlédli jste ten záznam?“ ptal se Stone dál. „Abyste si ověřili, že je to skutečně ona?“

„Viděla jsem ho. Záběr není čistý, protože se samozřejmě maskuje, ale počítač dokáže porovnat faktory, které lidské oko neumí rozlišit. Odpovídá to. Na příští zastávce vlak zastavíme, zkontrolujeme každého cestujícího a dostaneme ji.“

Všichni spěchali pryč. Weaver odcházel poslední. Otočil se ke Stoneovi. „Myslím, že vám dlužím omluvu.“

„Nedlužíte mi nic. Je to složité. Pohyboval jsem se ve tmě skoro stejně dlouho jako vy.“

„Zachránil jste život prezidentovi,“ dodal Weaver. „Dobrý vítr v zádech teď už budete mít asi napořád.“

Stone neodpověděl. Jen se díval, jak se ředitel NIC otočil a odešel.

Chapmanová si ho zvědavě prohlížela. „O co šlo?“

„O dávnou historii.“

„To říkáte neustále.“

„Říkám to, protože je to pravda.“

„Fajn. Vy té teorii s vlakem nevěříte, že?“

Stone vzpomínal, co mu Marisa Friedmanová řekla. Všechno to samozřejmě byly lži. Ale jedině tak mohou špioni přežít.

„Tvrdila, že chce odjet na opuštěný ostrov,“ řekl potichu.

Chapmanová se na něho podívala. „Opravdu? Kdy vám to řekla?“

„Když jsem za ní zašel do její kanceláře, abych jí řekl, jak je mi líto, že jsem jí zničil kariéru.“ Po chvíli pokračoval. „Říkala také, že chce, abych tam odjel s ní. Že jsme si hodně podobní.“

Chapmanová mu položila ruku na rameno. „Podle mého názoru se nemůžete jeden od druhého víc lišit. Ona je chladnokrevná nemilosrdná mrcha, které jde jen a jen o peníze. A vy, no… Vy takový nejste.“ Uhnula pohledem, jako by ji vlastní slova zaskočila.

„Opuštěný ostrov,“ přemítal nahlas.

„Správně, tam opravdu chtěla odjet.“

„Je špionka. Lží si vydělává na živobytí.“

Chapmanová se na něho podívala s novým zájmem. „Takže žádný opuštěný ostrov?“

„Program na rozeznávání obličeje,“ zvedl Stone najednou hlavu.

„Slyšela jsem, že je velmi přesný a spolehlivý.“

„Je to stroj, takže je jen tak dobrý, jak dobrá jsou data, která do něj vložíte. Což ve mně vyvolává pochybnosti.“

„O co jde?“

„Napadlo mě, jakou databázi pro porovnávání obrazů používají.“

„Chcete naznačit, že někdo tak chytrý jako Friedmanová na to myslel? Musela předpokládat, že ten program proti ní použijí.“

„A pokud se dostala do té správné databáze a vložila tam mírně poupravené parametry, program by upozornil na někoho jiného, takže by jí stačilo zařídit, aby ta osoba seděla ve vlaku do Miami.“

„Policie vlak zastaví a prohledá, ale žádnou Friedmanovou nenajde, takže tu osobu nebudou ani vyslýchat. Domácí meta zadarmo.“

„Přesně tak,“ přitakal Stone.

„Kde tedy Friedmanová je?“

„Co je protiklad opuštěného ostrova?“

„Protiklad?“ Chapmanová okamžik přemýšlela. „Místo se spoustou lidí. Velkoměsto?“

„Ano. A určitě nezamířila na jih. Do Mexika se jí nechce.“

„Proč?“

„Nesplnila úkol. Proč by se měla utíkat schovat k lidem jako Carlos Montoya, když nedokončila práci? Jen by si tak řekla o kulku do čela.“

„To je pravda,“ posadila se Chapmanová. „Takže její dvojnice vyrazila na jih, aby nás vylákala na zbytečnou honičku.“

„Protiklad k jihu je sever. Proč by ale měla chtít do velkoměsta?“

„Nejlepší místo, kde se ukrýt. Ano, je tam spousta policistů a kamer, ale je dost chytrá, aby se nenechala chytit. Ztratí se mezi miliony lidí. Počká, jak se situace vyvine. Jakmile se zorientuje, její šance vzrostou.“

„Jak se k ní tedy dostaneme? Nemůžeme začít hledat nějakou ženu ve všech velkoměstech severně odtud. Mohla už klidně opustit zemi. Třeba je v Kanadě.“

„Neřekl bych. Když bude utíkat moc rychle, mohla by se i na připravené a promyšlené cestě dopustit chyby. A nezapomínejte, že její únikový plán počítal s úspěšným dokončením úkolu. Ne, dá si teď načas.“

„A jestli je v tom vlaku do Miami a federálové ji zadrží?“

„Pak si připíšou bod. Ale ve skutečnosti tomu nevěřím.“

„Dobrá, kde tedy začneme s hledáním my?“

„Potřebujeme informace.“

„Jaké?“

Stone přemýšlel o tom, co mu Friedmanová řekla, totiž že si CIA ponechávala veškeré zisky z její lukrativní lobbistické praxe. Že kdyby podnikala sama za sebe, už by mohla stylově odejít do výslužby. „Nedělala to zadarmo. Což znamená, že musíme najít ty peníze.“ Okamžik přemýšlel. „A taky ty bouchače.“

„Bouchače?“

„Jestli teď po ní jde někdo jako Carlos Montoya, bude kolem sebe mít zeď z profesionálů. Kvůli ochraně. Takže abychom se k ní dostali, budeme muset touhle zdí projít.“

„No, tak tohle už vypadá na můj šálek čaje,“ usmála se Chapmanová.

89

Annabelle se posadila v jeho domku naproti Stoneovi. „Pustili mě k němu,“ dostala ze sebe stěží šeptem.

„K Alexovi?“

Přikývla a prstem si ukázala na místo na čele. „Kus žuly ho zasáhl někam sem. Pár centimetrů vlevo, minul by ho a neležel by teď v komatu.“

„Je na tom pořád stejně?“

„Vlastně o něco hůř.“ Vzlykla. „Jeho základní životní funkce se dnes zhoršily.“

Stone se natáhl přes stůl a vzal ji za ruku. „Můžeme jen doufat a modlit se, Annabelle. Nic víc.“

„Takový hodný člověk, Olivere. Pevný jako skála. Vždycky byl ochotný pomoct, i když jsem se k němu chovala jako potvora.“

„Každý něčeho litujeme, a pokud jde o Alexe, tak já nejspíš víc než kdokoli jiný.“ Stáhl ruku a pohodlně se opřel na židli.

„Musíme ji dopadnout, Olivere,“ podívala se na něho. Oči už měla suché. Naléhavě se na svého přítele dívala.

„Vím. A dopadneme ji.“

Vytáhla z tašky několik listů papíru. „Když jsi mi zavolal kvůli těm penězům, promluvila jsem se svým kontaktem na Bermudách.“

„Bylo to k něčemu?“

„Víš, kolik ilegálních peněz proteče bankami v Karibiku za jediný den? Doslova stovky miliard.“

„Takže jehla v kupce sena,“ zapochyboval Stone.

„Tak nějak, ale přece jen se něco objevilo.“ Podívala se do jednoho z papírů. „Před měsícem bylo na jeden účet v bance na Kajmanských ostrovech zasláno pět set milionů dolarů. Zůstaly tam bez pohybu. Před necelým týdnem je banka uvolnila. Hodinu poté na účtu přistálo dalších pět set milionů. Vydržely tam celý týden. Pak také odešly. Ale ne na jiný účet. Vrátily se zpátky.“

„K odesílateli?“

„Přesně tak. Byly staženy.“

„Kdy přesně?“

„V den, kdy Alex málem zemřel.“

„Když zjistili, že Friedmanová selhala?“

„Ano.“

„Takže dostala polovinu peněz, když splnila určitou část úkolu. Pravděpodobně za výbuch v Lafayettově parku, za smrt Torna Grosse a odstranění Sykese, Donohueové a těch dělníků.“

„Co Turkekul?“ zeptala se.

„To je zvláštní případ. Nejprve jsem si myslel, že využila příležitost, která se jí sama nabídla, ale už si tak jistý nejsem.“

„Nechápu, kam míříš.“

„Ani já to nevím přesně. Budeme si muset počkat, jak se to vyvine. Dá se nějak zjistit, kde ty peníze skončily?“

Zavrtěla hlavou. „Policie dlouho tlačila na švýcarské banky, aby uvolnily své záznamy, a ty nakonec vyhověly. Došlo tak k přesunu velké části ilegálních transakcí právě do Karibiku. A ostrované nejsou zdaleka tak vstřícní jako Švýcaři. Budeme potřebovat nějakého skutečného odborníka, abychom získali odpovědi.“

„Myslím, že bych možná o někom věděl,“ podotkl Stone.

„Jenže Friedmanová teď má k dispozici půl miliardy dolarů. S tím už se dá někam utéct.“

„Ano, to dá. Ale také má potíže.“

„Se svým zaměstnavatelem?“

„Když se teď dá na útěk, nechá za sebou stopu, kterou bude možné sledovat. Snad věří, že když získá čas, zapomenou na ni a budou se zabývat jinými věcmi.“

„Ale také by mohla ukázat prstem na jeden či více kartelů, které byly do pokusu o atentát zapletené,“ odpověděla Annabelle. „Nenechají ji jen tak být. Stala se potenciálním svědkem žaloby.“

„Je velmi chytrá a nepochybně uvažuje stejně. Další důvod, aby postupovala pomalu a opatrně. A to je stále jen jedna strana rovnice.“

„Máš na mysli policii, která po ní pátrá.“

„Ano. Jsem si jistý, že Friedmanová ví, že ji hledáme.“

Annabelle se začala chystat k odchodu. „Jestli to Alex nezvládne, jak bez něj budeme dál fungovat, Olivere?“

Znovu se zdálo, že se každým okamžikem rozpláče. Stone ji pevně objal. Nechal Annabelle Conroyovou, nejspíš nejnadanější podvodnici své generace, ale stále ještě ženu s velkým srdcem a vědomím loajality, aby se mu potichu vyplakala na rameni.

„Přes jeho smrt bychom se nikdy nepřenesli, Annabelle,“ řekl, když se uklidnila. „Nezbývá nám než přežívat den za dnem. Myslím, že ty i já o tom víme víc než ostatní.“

Mlčky přikývla a odešla. Stone se díval, jak odjíždí, a nakonec se vrátil do domku.

Zavolal někomu, s kým se seznámil teprve nedávno, ale s kým uzavřel pevné spojenectví.

Na druhém konci linky se ozval Joe Knox.

„Joe, tady je Oliver Stone.“

Knox odpověděl tak, jak bylo pro něho typické: „Už jsem si říkal, jak dlouho ti bude trvat, než se mi kvůli tomu ozveš. Do hodiny jsem u tebe.“

90

Joe Knox byl mohutný padesátník, který si stále udržoval postavu hráče amerického fotbalu, jímž kdysi býval. Se Stonem strávili nějakou dobu ve věznici s maximální ostrahou, aniž předtím došlo k procesu či k jejich odsouzení. Knox předtím dostal příkaz Stonea vystopovat, nakonec se však ukázalo, že za vším byly jen osobní zájmy nepoctivého vysoce postaveného pracovníka CIA. Strádání ve věznici oba přežili jen díky tomu, že se spoléhali jeden na druhého, a vzniklo tak mezi nimi silné přátelské pouto.

„Celé jsem to sledoval,“ vysvětlil Knox Stoneovi, když se proti sobě posadili ve Stoneově domku pro hrobníka. „Buď v novinách, nebo prostřednictvím šeptandy – oficiální i neoficiální – v agentuře.“ Alex Ford pomohl Knoxově dceři najít otce, poté co ho unesli a zavřeli do věznice, a Knox na to nikdy nezapomněl. Z výrazu jeho tváře bylo jasně poznat, že touží dostat ty, kdo Alexe málem zabili.

„Tak nebudeme marnit čas,“ odpověděl Stone. „Který mexický kartel v poslední době přesunoval velké finanční sumy do řetězce bank v Karibiku a pak stáhl půl miliardy dolarů zpátky?“

„To nevypadá dobře, Olivere.“

„Montoya?“

Knox přikývl. „Když přišli Rusové, rozsekali jeho matku, manželku a děti na kusy a pohodili je do škarpy. Servítky si tam nikdo nebere. Má teď základnu na předměstí Mexico City. A ačkoli se jeho obchody smrskly o dobrých devadesát procent, pořád má dost síly, aby mohl zasáhnout kdekoli na světě.“

„To nám ale celkem hraje do karet. Friedmanová bude muset být maximálně opatrná. Což ji na útěku zpomalí.“

Knox o jeho slovech chvíli přemýšlel. „Má ještě jeden problém.“

„Potřebuje ochranu.“

„Jasně, ale tu jí Latinoameričané neposkytnou. Nikdo si kvůli ní nebude chtít Montoyu rozhněvat. A Američané se od ní také budou držet dál. Nezapletou se přece s někým, kdo se pokusil o atentát na prezidenta. Tresty jsou za to tvrdé a federálů moc. Mohla by se obrátit na někoho z východní Evropy, třeba Rusům je jedno, pro koho dělají, nebo to může být někdo z Dálného východu.“

„Což znamená, že musíme zjistit, jestli jich do země v posledních dnech neproklouzlo tak kolem šesti, možná o něco víc. Myslíš, že to můžeš zařídit?“

„I kdybych měl hodně špatný den,“ ušklíbl se Knox. Odmlčel se a rozpačitě se zadíval na své ruce. „Jakou má Alex naději?“

„Nic moc,“ přiznal Stone.

„Je to prvotřídní agent i člověk.“

„Ano,“ přitakal Stone. „To tedy je.“

„Zachránil nám zadky.“

„Což znamená, že tohle musíme dokončit. Kvůli němu.“

Knox vstal. „Do šesti hodin bych pro tebe mohl něco mít.“

Když jeho přítel odešel, Stone vyšel z domku a procházel se po cestičkách mezi hroby. Došel až k lavičce pod mohutným dubem a posadil se na ni. Ztratil už jednoho blízkého přítele. Každým okamžikem k němu mohl přibýt druhý.

Podíval se na jeden z náhrobních kamenů. Na hřbitově ležícím nedaleko odsud spočíval Milton Farb. Alex Ford by na tom mohl být brzy stejně.

Buď Friedmanová, nebo on. Oba nemohou střet přežít. Ne po tom, co ta dáma provedla.

Buď odejde po souboji on, nebo ona. Jinak to skončit nemůže.

91

Prohledali její kancelář a nic nenašli. Nepřekvapilo je to, protože byla oficiálně propuštěná a už se odtamtud odstěhovala. Když však prošli její dům ve Falls Church, neobjevili nic ani tam, nicméně bylo jasné, že odtamtud se neodstěhovala. Na první pohled se však dalo poznat, že odešla ve spěchu, protože její časový plán narušil na základě Stoneova varování jeden odvážný agent Tajné služby.

Stone s Chapmanovou dvoupatrový koncový domek z konce osmdesátých let, v němž Marisa Friedmanová bydlela od roku 2000, prohlédli ještě jednou.

„Ashburnová mi dala seznam věcí, které odsud odvezli, a byl jen hodně krátký,“ vysvětloval Stone Chapmanové, která se posadila na židli a rozhlížela se kolem sebe. „Ale není tu jediná osobní fotografie, žádné sešity s výstřižky, staré ročenky, nic připomínající její rodinu. Dokonale to tady vyčistila.“

„Je vyzvědačka a to s tím souvisí.“

„I vyzvědači mají vlastní život,“ prohlásil Stone s přesvědčením. „Většina jejich minulosti je vymyšlená, ale obvykle kolem sebe mívají něco vlastního.“

„Co vlastně víme o její minulosti?“ zajímala se Chapmanová.

„Narodila se v San Francisku. Jedináček. Oba rodiče zemřeli.“

„Jak?“

„Požár domu.“

„Nenapadá vás nic?“

„Byly jí teprve čtyři, takže ne, nemyslím, že je zabila. Rodiče byli zámožní, ale daň z nemovitostí vycházela dost draho a příbuzní, kteří se jí ujali, asi nebyli tak velkorysí. Přesto jí nemohli upřít, že je chytrá. Studovala na Stanfordově univerzitě, pak práva na Harvardu. Nakonec ji naverbovala CIA. Dlouhou dobu patřila k jejich nejlepším agentům v terénu. Krytí lobbistickou firmou bylo geniální. Umožňovalo jí cestovat po celém světě, sbírat informace a vyhýbat se podezření.“

„Je vidět, že nikdo z vás tu neměl podezření, že zběhla k nepříteli. Weaver vypadal, že si nadělá do kalhot.“

Stone se rozhlížel po útulném domku. „Žádný palác.“

„Takže šlo především o peníze, že?“ prohlásila Chapmanová opovržlivě. „Tu potvoru jsem od prvního setkání z duše nenáviděla.“

„Šlo o velké peníze,“ opravil ji Stone. „Miliarda dolarů dokáže přimět skoro každého, aby udělal cokoli a o následky se zajímal až pak.“

„Nedokážu uvěřit, že ji bráníte.“

„Já hlavně myslím na to, jestli ji dokážu nezabít, až ji najdeme.“

„Myslíte to vážně?“

Stone se od ní odvrátil. „Není tu nic, co by nám pomohlo.“

„Kde tedy myslíte, že je?“

„Lidé z FBI prohlédli všechny záznamy bezpečnostních kamer ze všech letišť. Vyslechli všechny agenty TSA. Prozkoumali každý kousek papíru, který lidé v téhle zemi potřebují, aby mohli cestovat vzduchem. Takže zůstává auto, autobus nebo vlak. Žádné auto na sebe zaregistrované nemá. Pronájem vozu by pro ni znamenal z mnoha důvodů problém. S autobusem je to podobné. Navíc si neumím představit, jak poloviční miliardářka cestuje dálkovým autobusem.“

„Soukromé letadlo?“

„Prověřeno. Nic. Tahle oblast samozřejmě není dokonale nepropustná a nemůžeme mít jistotu, jestli opravdu nepoužila soukromý tryskáč, ale lepší už to nebude.“

„Tedy vlak někam na sever? Do velkoměsta? Skutečně tomu věříte? Ale jestli si myslíte, že místo sebe někoho poslala do Miami, napadá mě, že se nejspíš sama bude od nádraží držet co nejdál.“

„Friedmanová přemýšlí o osm tahů dopředu. Určitě už má zanalyzované, co jste právě vypočítala, uvědomila si, kam budou směřovat naše myšlenkové pochody, a udělala něco opačného.“

„Vpravo místo vlevo,“ odpověděla Chapmanová.

„Což znamená, že dostat se k ní nebude vůbec jednoduché. A dopadnout ji bude ještě těžší.“

Zapípal mu telefon. Volal ho Joe Knox.

Stone několik minut pozorně poslouchal. „Díky, Joe, mohl bys označit kreditky, mobily a tak? Ano, je mi jasné, že už tě to taky napadlo. A zůstane to jen mezi námi, ano? Dobrá, díky.“

Podíval se na Chapmanovou. „Ta ženská je lepší, než jsem si myslel.“

„Co to znamená?“ zeptala se Chapmanová nervózně.

„Napadlo mě, že si najme ochranku buď z východní Evropy, nebo z Asie.“

„Fajn, a co tedy udělala?“

„Najala si z každé lokace jeden tým. Šest a šest.“

„K čemu by jí byly dva týmy?“

„Dvě zdi mezi ní a námi. A kdyby se jeden tým z nějakého důvodu obrátil proti ní nebo se nechal uplatit Carlosem Montoyou?“

„Bude mít v záloze ten druhý.“

„A jestli ji správně chápu, bude oba týmy držet odděleně, možná o sobě ani nebudou vědět.“

„Vnější a vnitřní hradba. Klasické obranné postavení,“ přitakala Chapmanová.

„Když za cenu těžkých ztrát jednu linii rozbijeme, budeme se muset vypořádat s druhou. Takhle se možná dovnitř vůbec nedostaneme.“

„A kde ti chlapi jsou právě teď?“

„Ve velkém městě na severu.“

„V New Yorku?“

„Ano, a přesně tam teď zamířím.“

„Zamíříme,“ opravila ho Chapmanová. „Podívejte, já –“

„Ať vás ani nenapadne odjet beze mě.“

„Tohle není váš boj.“

„Hele, ta mrcha se pokusila zabít i mě. Takže nejste jediný, kdo si není jistý, jestli se udrží a nestiskne spoušť.“

92

O šest hodin později se objevil muž jménem Ming, jeden z členů asijských osobních strážců Marisy Friedmanové. Proslul jako dobře placený námezdní voják, který si občas přivydělával i jako nájemný vrah. Nikdy se ho nepodařilo z ničeho obvinit, především proto, že svědci záhadně mizeli. Pravděpodobně v rozporu s příkazy použil Ming svou kreditní kartu, aby si koupil něco k jídlu v lahůdkářství v jižním Bronxu.

Stále šlo o poměrně rozlehlou oblast, podařilo se jim ji však alespoň částečně zúžit. Nedokázali sice vysledovat žádná auta z půjčoven na jména někoho, kdo by patřil na seznam osob, které si mohla Friedmanová najmout. Taxíků se po Bronxu pohybovalo méně než na Manhattanu a neexistovaly žádné záznamy o tom, že by Ming někdy dříve v New Yorku pobýval. To znamenalo, že pravděpodobně nezná systém místní podzemní dráhy. Na základě těchto informací Joe Knox usoudil, že nakupovat šel pravděpodobně pěšky.

„Předpokládejme kruh o poloměru šesti bloků s lahůdkářstvím ve středu. Je to lán země, ale zdaleka ne tolik, kolik bychom museli propátrat jinak.“

„Dobrá práce, Joe.“

„Koho tedy máš v pátracím týmu?“

„Harryho Finna, Mary Chapmanovou z MI6 a sebe.“

„A mě.“

„Ne, Joe, tebe ne.“

„Alex Ford mi zachránil život. Dlužím mu to.“

„Myslel jsem, že se chystáš do penze.“

„Půjdu, ale až po tomhle. Jak se tam dostaneme?“

„Vlastním autem. Pokud vím, může Friedmanová napadat i elektronické systémy, takže půjčovny jsou mimo hru.“

„Můžeme vzít můj rover. Kdy bys chtěl vyrazit?“

„Víš jistě, že chceš do toho jít?“

„Přestaň se pořád ptát. Ale co zbytek Camel clubu?“

„Reuben je postřelený. Nechci, aby se Annabelle motala kdekoli blízko. A Caleb… Znáš ho.“

„Jasně, to mi stačí.“

***

Vyjeli ve čtyři hodiny ráno. Knox řídil. Stone seděl vedle něho. Finn s Chapmanovou se usadili na zadních sedadlech. Stone jim včera večer vysvětlil svůj plán. Kromě Knoxe se všichni maskovali pro případ, že by Friedmanová nechala někoho, aby hlídal, co dělají. Sama pak mohla Finna zahlédnout, když sledoval Turkekula, a Stone nehodlal nic riskovat.

Každý měl u sebe fotografii Minga, a Knox navíc dostal i fotku Friedmanové, ačkoli pochybovali, že by ještě vypadala stejně jako před několika dny.

„Poloměr šesti bloků,“ zopakoval jim Stone, když dorazili do New Yorku, který už byl tou dobou vzhůru a miliony jeho obyvatel mířily do práce. Knox měl zbývající tři vysadit na různých místech v jižním Bronxu a sám pak kroužit po oblasti autem. Nepohybovali se sice na žádné bezpečné Park Avenue, ale všichni byli ozbrojení a dokázali se o sebe postarat.

Stone mířil po své trase směrem k lahůdkářství. Nepotřeboval se znovu dívat na Mingovu podobiznu. Pamatoval si všechny rysy jeho obličeje, z nichž nejvýraznější byl pár prázdných očí. Stoneovi bylo jasné, že kdyby se z Minga nestal nájemný vrah, choval by se jako sociopat a tytéž činy by páchal zadarmo. Ale i sociopati dělají chyby. Mingova spočívala v tom, že za sendvič s uzeným hovězím, plechovku Sappora a porci hranolků zaplatil kartou.

Přestože se v jižním Bronxu daly najít i vzkvétající oblasti, patřila sem zároveň i víc než polovina veřejných bytových projektů. A nehledě na nový stadion Yankee za miliardu dolarů tu přibližně polovina obyvatel žila pod hranicí chudoby. Kriminalita tu představovala velký problém a některým částem bylo lépe se vyhýbat. Stone a jeho společníci se bezpochyby ocitli právě v takové oblasti.

Stoneovi však nedělala starosti místní kriminalita, ale tým importovaných zabijáků. Pohledem zkoumal okolí. Když vyšlo slunce a po krku mu začal stékat pot, uvědomil si naprosto jasně, že najít je bude spíše malý zázrak.

Na prvního narazili až po několika hodinách.

Kontakt ohlásila Chapmanová. Udala adresu, na které se nacházela. „Mířil na západ, teď přešel ulici.“

Ostatní vyrazili jejím směrem, zatímco Chapmanová je pravidelně informovala textovými zprávami.

Když poslala poslední zprávu, zavolala Stoneovi. „Právě vešel do nějaké… vypadá to jako dílna… počkejte. Ano, na ceduli je napsáno Východní 149. ulice.“

„Jaká ji křižuje?“ zeptal se Stone a Chapmanová mu odpověděla.

„Někde se schovejte,“ vyzval ji. „Možná ulici hlídají.“

Přešla na druhou stranu a zamířila do uličky. Ohlédla se přes rameno na čtyřpodlažní dům. „Vypadá to opuštěně,“ upozornila do mobilu.

„Zůstaňte nenápadná a pozorujte,“ požádal ji Stone. „Jsem tam za deset minut.“

Za devět minut se k ní v uličce přidal. „Knox a Finn se blíží z opačné strany,“ oznámil jí. Podíval se na budovu. „Zahlédla jste něco?“

„Postavu v okně ve třetím patře. Nevypadala na Minga, ale jistá si nejsem.“

Stone si oblast prohlížel a přemýšlel, proč by si právě toto místo měla Friedmanová vybrat jako úkryt. Některé části jižního Bronxu nabízely hodně prostor, které nikdo dlouho nepoužíval. Přesto mu to připadalo divné. Začínal si však uvědomovat, že Marisa Friedmanová je složitější osobnost, než se původně domníval. Pro začátek jí musel přiznat, že je docela nadaná.

Pohled obrátil k řece East River, kde už skončily tucty odklizených mrtvol. Na západě tekla řeka Harlem, za ní horní Manhattan a za ním, za řekou Hudson se táhla mezistátní silnice 95 spojující město s New Jersey a Novou Anglií na severu.

„Jak zní plán?“ chtěla vědět Chapmanová.

„Zůstaneme na místě a budeme pozorovat.“

„Jak dlouho?“

„Jak dlouho bude nutné, abychom zjistili, co tam mají, kolik jich je a jak je můžeme zlikvidovat s minimálním rizikem pro nás.“

„Co zavolat newyorskou policii nebo FBI? Nebo obojí?“

Stone se na ni podíval. „Když jste chtěla s námi, bral jsem jako samozřejmost, že se podvolíte mému velení.“

„Samozřejmě, ale mám své hranice. Musíme udělat vše, co bude v našich silách, aby Friedmanová přežila a dostala se před soud.“

„Vždyť jste sama říkala, že si nejste jistá, že se udržíte a nezastřelíte ji.“

„Řekla jsem to, jen abyste se cítil lépe. Mně to problémy dělat nebude. Nestojí mi za to, abych si kvůli ní zničila život. Otázka však zní, jestli se dokážete stejně ovládat i vy.“

„Když musím, pak ano.“

„Co tím chcete naznačit?“

„Říkám, že vážně pochybuju, že prostě vyjde ven s rukama nad hlavou, aby ji bylo možné soudit, odsoudit a popravit za vlastizradu. Pokusí-li se ublížit komukoli z mého týmu, udělám vše, abych ji zabil. Předpokládám, že to cítíte stejně.“

„Kolik výcviku se zbraní má za sebou?“

„Díval jsem se do její složky. Spoustu, vždy s nadprůměrně dobrými výsledky. Zblízka i na dálku.“

„A já si myslela, že má jen ten pohledný obličejíček.“

Stone ji chytil za rameno. „Tohle je vážná věc, Chapmanová. Není čas na nic jiného než na profesionální práci. Takže přestaňte s těmi hloupostmi.“

Vytrhla se mu. „Nechám za sebe mluvit své výsledky. Co vy na to?“

Stone se podíval jinam a pokračoval v prohlídce budovy.

Po několika minutách mu zavolal Finn. „Jsme na pozici. Uvnitř žádný pohyb. Dva vchody. Jeden uprostřed a jeden východně od středu. Vypadají zamčené a měli bychom počítat s tím, že je hlídají. Možná používají také přenosný systém dohledu. Já bych to tedy na jejich místě udělal a pro úkryt bych si vybral takovouhle oblast.“

„S tím souhlasím, Harry,“ přitakal Stone. „Je tam Knox?“

„Potvrzuji. Co chceš, abychom udělali?“

„Zůstaneme na místech a budeme pozorovat. Až udeříme, chci to udělat co nejčistším způsobem. Mohli bychom nějak získat vnitřní plány budovy?“

„Už je mám stažené v telefonu.“

„Jak to, že tak rychle?“ zeptal se překvapený Stone.

„Mám kámoše na úřadu městského architekta. Sloužili jsme spolu v námořnictvu.“

„Popiš mi, jak to tam vypadá.“

Finn mu vyhověl.

„Hodně problematických míst,“ usoudil Stone.

„Souhlasím. A to se nejdřív musíme vůbec dostat dovnitř, což nebude jednoduché. Přirozeně myslím tak, aby si nás nevšimli.“

„Dál je pozoruj. Každých třicet minut se ozvi.“

Stone ukončil hovor a pohledem se vrátil zpátky ke starému cihlovému domu.

Chapmanová se za ním zavrtěla. „Co když si nás tady někdo všimne?“

„Tak se přesuneme.“

„Nikdy jsem v New Yorku nebyla. Není tak úžasný, jak jsem slýchala.“

„Takový je Manhattan, západně odsud. To je území bohatých a slavných. Bronx je něco úplně jiného. Jsou tu hezká místa, ale i vyloženě hnusná.“

„Takže už jste tu někdy byl?“

Přikývl.

„Práce, nebo zábava?“

„Nikdy jsem necestoval jen tak pro zábavu.“

„Co jste tedy dělal, když jste tu byl naposledy?“

Stone se jí na otázku ani nepokusil odpovědět. A z jejího pohledu bylo jasné, že žádnou odpověď ani nečekala.

V duchu se však najednou vrátil zpátky o několik desítek let, stiskl spoušť své upravené odstřelovačské pušky a ukončil život dalšího nepřítele Spojených států, právě když v doprovodu své milenky přecházel ulici k luxusnímu hotelu, kde se spolu chtěli vyspat. Provinil se tím, že dal příkaz k popravě dvou zaměstnanců CIA v Polsku. Stone mu přesně v jedenáct dopoledne na vzdálenost devíti set metrů z vyvýšené pozice severně od cíle prostřelil hlavu zásahem do levého oka. Milenka vůbec netušila, že se něco stalo, dokud její drahý nepadl na chodník. Newyorská policie a místní FBI dostaly příslušné upozornění a nijak se nenamáhaly případ vyřešit. Tak se to tehdy dělávalo. Sakra, pomyslel si, třeba to chodí pořád stejně.

Znovu se soustředil na budovu před sebou. Ukazováček však v duchu dál držel na imaginární spoušti.

93

Po šesti hodinách se Stone s Chapmanovou přesunuli do opuštěné budovy přes ulici. Zatuchlé matrace a povalující se použité injekční stříkačky naznačovaly, že se tu scházejí narkomani, nicméně se zdálo, že už tu delší dobu nikdo nebyl. Dovnitř se dostali zadním vchodem a byli rozhodnutí zde zůstat, jak dlouho to bude nutné. Stone otevřel batoh a podal Chapmanové láhev vody, jablko a krajíc tvrdého chleba.

„Vy tedy víte, jak děvče pohostit, to vám musím přiznat,“ neodpustila si, když se do „občerstvení“ pustila.

V příštím okamžiku upoutaly Stoneovu pozornost otevřené dveře protějšího domu, odkud vyšel Ming s dalším mužem, prošli ulicí a zahnuli vlevo. Okamžitě předal zprávu Finnovi.

„Chceš, abych je sledoval?“ zeptal se Finn.

„Ne. V tuhle dobu se jdou nejspíš někam najíst. Celý den byli uvnitř. Myslíš, že by ses mohl pokusit nakouknout tam okny? Jestli máme správné informace, mělo by tam být ještě deset mužů a Friedmanová. Ale rád bych to zjistil přesněji.“

„Většinou je tam tma, ale mám s sebou noktovizor.“

„Opatrně, Harry. Tihle lidé se ve své práci vyznají.“

„Rozumím.“

Finn se ohlásil za dvacet minut. „Mají dva strážné v prvním patře, jihozápadní roh. Předpokládám, že ozbrojené a připravené střílet, ačkoli zbraně nejsou vidět. Ostatní musí být v horních podlažích. Víc toho takhle nezjistím.“

Telefon si od něho vzal Knox. „Hele, Olivere, co bys řekl, kdybych sehnal termovizi?“

„Termovizi? Jak?“

„Znám tu pár lidí. Měl jsem jednu vzít s sebou.“

„Jak rychle ji seženeš?“

„Do hodiny.“

„Pusť se do toho.“

Během příští hodiny se staly dvě věci. Knox se vrátil s termovizi a Ming se svým kolegou vešli znovu do budovy. Nesli velké tašky, nejspíš z rychlého občerstvení.

Knox se Stoneovi ozval během dvou minut.

„Dobrá, právě jsem budovu prozkoumal, jak nejlíp to šlo. Tohle zařízení by mělo být schopné prostoupit většinou stavebních materiálů, takže cihly nebo železobeton by mu neměly dělat potíže.“

„Kolik jsi jich viděl?“

„Mám šest cílů, všechny v tělových chráničích,“ ohlásil Knox. „Ty blokují tepelný signál, takže jsou poměrně dobře patrné.“

Stone se zdál zaskočený. „Jen šest? Víš to jistě?“

„Vydrž. Fajn, teď vidím i třetí patro a mám tu signál bez tělového chrániče.“

„Pohlaví?“

„Podle siluety bych tipoval ženu.“

„Friedmanová.“

„Pravděpodobně. Ale nikdy jsem se s ní nesetkal. Z termovize se stejně nedá provést pozitivní identifikace.“

„Díky, Joe. Teď s Harrym jen dál čekejte.“ Podíval se na Chapmanovou.

„Fajn, hráče máme rozmístěné,“ usoudila, „prostor vytyčený. Vrazíme tam a budeme střílet, nebo zavoláme oficiální posily?“

„Máte nějaký důvod, proč o tom neustále mluvíte?“

„Mohla bych říct, že mám strach, že nás všechny postřílí. Tak jo, mám tak trochu strach. Ale větší starosti mi dělá, že někteří z nás budou v pokušení udělat věci, kterých bychom později mohli litovat. Přesněji, jeden z nás by mohl být v pokušení.“ vyzývavě se na něho podívala.

„Můžete hned teď odejít. Nikdo vás tu nebude držet.“

„Nemyslela jsem to jako ultimátum, jen jsem to prostě konstatovala.“

„Občas vám nerozumím.“

„Jen občas? To jste mě zklamal.“

„Kolik zbraní máte?“

„Walther a Glock. Čtyři zásobníky navíc. Vy?“

„Dost.“

„Brokovnice, MP-5 nebo TEC-9 by se k boji zblízka mohly hodit.“

„Doufejme, že nepřítel neuvažuje podobně.“

„Přece víte, že budou dobře vyzbrojení.“

„Možná ano, možná ne. Po městě nemůžete chodit s velkým arzenálem, mohli byste upoutat pozornost místní policie.“

„Třeba si je tady připravili už dřív.“

„Třeba.“

„Pořád ještě můžeme požádat o posily.“

„Vždyť ani nevíme jistě, jestli tam Friedmanová opravdu je.“

„Ale šest lumpů se tam schovává určitě. V budově, kde by být neměli.“

„Dobrá, klidně si ji mohli pronajmout a mají právo tam pobývat. A jen vám připomenu, že ani my tu nemáme co dělat. Joe a Harry mi prokazují laskavost. Já jsem tu neoficiálně. Jste jediná s odznakem, a navíc na něm máte svou královnu. Vysvětlit to hochům v modrém by trvalo půl roku a celou tu dobu bychom pravděpodobně strávili ve vazbě.“

„Víte, ta ‚královna‘ mě zbavila veškerých pravomocí, ale rozumím vám. Co tedy uděláme?“

„Předpokládám, že čekají, že přijdeme zleva.“

„Takže to zkusíme zprava?“

„Zprava.“

Stone zvedl telefon. „Připravte se,“ oznámil Knoxovi. „Do hodiny vyrazíme.“

***

Jenže nic nešlo podle plánu. Vlastně se to očekávanému plánu ani nepřiblížilo. Měla je varovat už skutečnost, že zadní ani přední vchod nebyly zamčené. Přesně ve dvě hodiny v noci se Finn a Knox dovnitř vřítili zadním vchodem a Stone s Chapmanovou předním. Stráže u dveří spaly. Probudily je až zbraně namířené na jejich hlavy, ale i tak chvíli trvalo, než pochopili, o co jde. Když Stoneův tým pronikl do vyšších podlaží, zbývající čtveřice už byla vzhůru a protahovala se.

Druhým náznakem možného neúspěchu bylo to, že nikdo z mužů nedržel v ruce zbraň. A poslední hřebíček do rakve – žena ve třetím patře nebyla Friedmanová. Byla nejméně o dvacet let starší a očividně opilá. Přinejmenším se jim nedařilo ji vzbudit. Dál hlasitě chrápala.

Hluboce rozčarovaný Stone podlehl návalu vzteku. Chytil Minga pod krkem a mrštil jím o stěnu. „Nechceš mi říct, kde je Friedmanová?“

Ming se přezíravě usmíval. „Čekala vaši návštěvu,“ odpověděl klidně.

Stone ho pomalu pustil. Ming se rozhlédl po zbývající trojici, jejíž zbraně mířily na něj a na jeho tým. Žena na staré válendě v rohu hlasitě zachrčela.

„Čekala mě? Přímo mě?“

Ming přikývl. „Johna Carra,“ řekl a ukázal na Stonea. „To jsi ty. Dala nám tvoji fotku. I když se maskuješ, prozrazují tě oči.“

Stone se podíval na Finna, pak na Knoxe a na Chapmanovou. Nakonec znovu upřel pohled na Minga.

„Proč tohle všechno?“ zeptal se.

„Dobře nám zaplatila za to, že sem přijedeme, zůstaneme v tomhle domě, budeme se procházet po okolí a necháme se vidět. Žádný boj. Lepší kšeft jsem už dlouho neměl.“

Stone v duchu zaklel. Znovu ho přelstila.

Ming pochopil jeho výraz a ještě upřímněji se zasmál. „Říkala, že jsi chytrý. Že neuvěříš, že odjela vlakem do Miami.“ Odmlčel se. „Opuštěný ostrov?“ dodal nakonec.

„Naopak,“ přitakal Stone.

„Správně,“ odpověděl Ming. „Když dostaneme úkol, většinou potřebujeme dobré krytí. Tentokrát jsem jen musel zaplatit svou kreditkou, protože to tak chtěla.“

Další falešná stopa, na kterou jsem se chytil, protože jsem to moc chtěl. Používá všechny mé instinkty proti mně.

„Jaký to má smysl?“ zeptal se Stone.

„Odpoutat pozornost.“

Stone přemýšlel. Dva týmy. Asijský a ruský. Myslel jsem, že mají tvořit vnější a vnitřní val. Pro každý případ. Ale není to tak. Ming má odvést pozornost. Co tedy právě teď dělá druhý tým?

Málem se mu zastavilo srdce.

Je to tak jasné. Najednou je to tak jasné.

„Kam je odvedla?“ zeptal se.

„Koho?“ nechápala Chapmanová.

„Kam odvedla mé přátele?“

Ming posměšně zatleskal. „Jsi dobrý. Říkala, že na to nejspíš přijdeš.“

„Kam?“ Stone k němu přistoupil blíž a ústí hlavně zaryl Asiatovi do čela. „Řekni mi to. Okamžitě.“

Ming se dál usmíval, ale v očích se mu objevily obavy.

„Máš odvahu zmáčknout spoušť před tolika lidmi?“

Stone pomalu natáhl kohoutek. „Máš tři vteřiny. Pak se to dozvíš.“ Když uplynuly dvě vteřiny, přiblížil ukazováček ke spoušti. „Až se jí dotknu, už to nepůjde vrátit. Bude po tobě.“

„Tam, kde to pro tebe a divizi 666 všechno začalo,“ vysypal ze sebe Ming. „A tam to taky skončí. Víc mi neřekla. Prý budeš vědět, co to znamená.“

„Olivere, víš o čem mluví?“ vyjekla Chapmanová.

Stone pomalu povolil tlak hlavně na Mingově čele. „Ano, naneštěstí to vím.“

Vražedná hora. Kde to všechno začalo. Pro mě.

A tam to teď také skončí.

94

Stone s agentkou Ashburnovou v patách rázoval chodbou washingtonské úřadovny FBI, jako když letadlo sbírá sílu ke startu. Nezastavil se, aby zaklepal. Dveře rozrazil a vešel dovnitř.

Překvapený ředitel FBI se na něho podíval. Na protější straně konferenčního stolu seděl Riley Weaver.

„Co se to sakra děje?“ zeptal se ředitel.

Stone se na něho ani nepodíval. Okamžitě upřel pohled na Weavera. „Co jste jí řekl?“

„Cože?“ vyštěkl Weaver. „Jestli jste si nevšiml, Stone, tak tu právě máme jednání.“

Stone obešel stůl s tak výhružným výrazem, že Weaver napůl vstal ze židle, sevřel ruce v pěst a byl pro každý případ připravený na fyzický útok.

„Ashburnová, co to má znamenat?“ obořil se na agentku její ředitel. „Proč jste ho sem pustila?“

„Co jste o mně řekl Friedmanové, Weavere?“ zařval Stone.

„Nemluvil jsem s ní. Už jsem vás jednou varoval. Jestli mě začnete obviňovat z –“

„Předtím, než jste zjistil, že za tím byla ona,“ upřesnil zvýšeným hlasem Stone. „Tehdy jste s ní mluvil, nebo ne?“

Weaver se opět pomalu posadil. Ředitel FBI ho pozoroval. I Ashburnová se na něho dívala od dveří. Weaver se po nich rozhlédl, pak se obrátil ke Stoneovi.

„Patřila k mým agentům v terénu. Měl jsem právo s ní mluvit.“

„Co jste jí o mně řekl? Že mi to došlo? Že jsem to byl já, kdo varoval Tajnou službu? Že kvůli mně ten plán nevyšel?“

„A kdyby?“ bránil se Weaver. „Nevěděl jsem, že je zrádce. A upřímně řečeno, ještě jste mě o tom nepřesvědčil. Pokud jde o mě, někdo ji mohl unést, nebo dokonce zabít.“

Do místnosti vešla Chapmanová. „Nikdo ji neunesl ani nezabil. A ten zrádce je ona. Nastražila na nás past. Odlákala naši pozornost jinam a unesla dva Stoneovy přátele.“

„Cože?“ unisono vyjekli ředitel FBI i Ashburnová.

„Odkud to máte?“ zeptal se Weaver zvědavě. „Prohledali jsme vlak do Miami a nebyla v něm. Ale něco mi napovídá, že jste to věděli předem.“ Podíval se na ředitele FBI. „Zadržujete nám informace, Stone?“

„Jestli se vám to nedoneslo, už pro vládu nepracuju.“

„Blbost.“

„Blbost je, že jste mluvil s Friedmanovou a nikomu z nás o tom neřekl. Vlastně si myslím, že jste ji zásoboval informacemi po celou dobu. Přemýšlel jsem, jak mohla pokaždé dopředu vědět, co uděláme. Teď je mi to jasné. Měla to od vás, že?“

„Nemusím své kroky obhajovat před vámi ani před nikým jiným.“

„Řeknu to svým přátelům, až najdu jejich mrtvoly,“ rozčilil se Stone ještě víc.

„Tušíte, kde by je mohla věznit?“ zeptala se Ashburnová. Stone se uklidnil a konečně odtrhl pohled od Weavera. „Ne,“ zalhal. „Netuším.“

„Tak proč jste tady?“ zeptal se Weaver. „Chcete od nás pomoc?“

„Ne. Jen jsem chtěl vědět, komu za to vděčím.“

„Sakra, neudělal jsem to schválně,“ zařval Weaver.

To však už Stone odcházel pryč. Slyšeli, jak dupe na chodbě.

Ashburnová se podívala na Chapmanovou. „Co se děje?“

„Už vám to řekl. Jeho přátelé se ztratili a Friedmanová je zadržuje.“

„Víte to jistě?“ zeptal se ředitel.

„Máme to z důvěryhodného zdroje.“

Ashburnová se podívala do chodby. „Co bude dělat?“

„Co myslíte, že bude dělat?“ odpověděla Chapmanová otázkou.

„Sám přece nic nezmůže.“

„Máme zdroje, ke kterým nemá přístup,“ dodal ředitel.

„To sice zní dobře, ale on je John Carr. A upřímně řečeno, umí věci, na které vaše zdroje nestačí. Navíc na světě není nikdo, kdo by měl větší motivaci tu ženu dopadnout, než on.“

„Chcete nám namluvit, že neví, kde je zadržuje?“ podivila se Ashburnová.

„Pokud ano, nenamáhal se mi to říct.“

„Kde jste tuhle informaci získali?“

„V jižním Bronxu,“ prozradila Chapmanová.

„V jižním Bronxu?“ zaječela Ashburnová. „Jak jste se dostali k jižnímu Bronxu?“

„Na to se musíte zeptat Sherlocka Holmese. Já jsem jen starý dobrý Watson.“

„Agentko Chapmanová,“ oslovil ji ředitel.

„Pane,“ odpověděla, „kdybych věděla něco užitečného, řekla bych vám to.“

„Nějak se mi tomu nechce věřit.“ Ředitel se odmlčel a pozoroval ji. „Myslím, že je jasné, kam směřuje vaše loajalita.“

„Má loajalita, pane, směřuje přibližně pět tisíc kilometrů odsud a patří jedné milé starší dámě, ambicióznímu ministerskému předsedovi a starci s lupy ve vlasech a bystrým mozkem.“

„Jste si tím jistá?“ zeptal se ředitel.

„Tím jsem si byla jistá vždy,“ odpověděla Chapmanová.

Otočila se a chystala se odejít.

„Kam jdete?“ zajímalo Weavera.

„Holmes potřebuje svého Watsona.“

„Agentko Chapmanová, tohle není váš boj,“ upozornil ji ředitel. „Možná ne. Ale bylo by velmi špatné teď přestat.“

„Mohu vás nechat zadržet,“ varoval ji ředitel.

„Ano, to můžete. Ale nemyslím, že to uděláte.“ Chapmanová se otočila a spěchala za Stonem.

95

„Proč tedy Annabelle a Caleb?“ zeptal se Harry Finn, zatímco v Knoxově Range Roveru společně mířili po Routě 29 na západ od Washingtonu, D. C. Noc byla temná, ačkoli do svítání zbývalo už jen pár hodin. Nálada ve voze se od tmy kolem příliš nelišila.

Stone, který opět seděl vedle řidiče, podmračeně odpověděl: „Protože mi pomáhali nastražit na ni past a hádám, že se jí to nelíbilo.“

A já se od ní nechal napálit způsobem, který by prohlédl i zelenáč, jenže já jí skočil na lep, protože jsem hlupák.

Stonea však hryzalo ještě něco jiného. Pouhá pomsta mu pro někoho tak inteligentního a ambiciózního jako Marisa Friedmanová nepřipadala jako dostatečná motivace. Muselo jít o něco víc. Jen netušil o co. A jestli měl z něčeho obavy, pak z nejistoty.

Rychle si ověřili, že Annabelle i Caleb skutečně zmizeli a že je posledních čtyřiadvacet hodin nikdo neviděl. Stone si vyšetřil několik minut, aby mohl zajít za Alexem Fordem na jednotku intenzivní péče. Alexův stav se nezměnil, ale ani nezhoršil, což se Stone rozhodl považovat za dobré znamení. Když se díval na svého přítele, jak leží na nemocničním lůžku s obvázanou hlavou, vzal ho za ruku a stiskl mu ji. „Alexi, jestli mě slyšíš, všechno bude zase dobré. Slibuju, že bude všechno zase dobré.“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a dlouze, dlouze vydechl. „Jsi hrdina, Alexi. Prezident je v pořádku. Nikdo nebyl zraněný. Jsi hrdina.“ Podíval se dolů na svou ruku. Připadalo mu, že mu ji přítel stiskl. Když se však znovu podíval na agenta v hlubokém bezvědomí, bylo mu jasné, že v tomto případě bylo pouze přání otcem myšlenky. Vyšel na chodbu. Cosi ho přimělo se ve dveřích ještě otočit. Zatímco se díval na přítele ležícího na posteli a bojujícího o život, pocítil tak silnou vinu, až se mu málem podlomila kolena.

Leží tu kvůli mně. A teď jsou nejspíš mrtví i Caleb a Annabelle. Zase kvůli mně.

Zastavil se ještě v antikvariátu se vzácnými tisky v alexandrijském Old Townu. Stone s Calebem jeho majiteli kdysi pomohli a na oplátku si v tajné místnosti pod starým domem mohli schovat několik věcí. Ty teď ležely v zavazadlovém prostoru rovem.

„Vražedná hora?“ zeptala se Chapmanová. „Mluvil jste o ní, ale nevysvětlil jste, o co jde.“

Když to vypadalo, že Stoneovi není do řeči, odpověděl za něho Knox. „Staré výcvikové středisko CIA. Zavřeli ho, než jsem začal pro Firmu pracovat. Z toho, co jsem slyšel, to muselo být příšerné místo. Firma ale takovým způsobem za studené války pracovala. Myslel jsem, že ho zbourali.“

„Ne, nezbourali,“ ozval se Stone.

Knox se na něho zvědavě podíval. „Tys tam někdy nedávno byl?“

„Ano. Velmi nedávno.“

„Proč?“ zajímalo Chapmanovou. „Kvůli práci,“ odpověděl Stone stručně.

„Jak to tam vlastně vypadá?“ zeptal se Finn a předklonil se, aby měl ke Stoneovi ze zadního sedadla blíž.

Stone místo odpovědi vytáhl zalaminovaný list papíru a podal ho dozadu. Finn rozsvítil lampičku nad sedadlem a s Chapmanovou si nákres prohlíželi. Na okrajích byly vepsané Stoneovy vlastnoruční poznámky.

„Vypadá to dost ošklivě,“ usoudila Chapmanová. „Laboratoř s mučící komorou? Nádrž, kde vás zavřou s nepřítelem v neprostupné tmě, aby zjistili, kdo přežije?“

Stone se na ni ohlédl. „Nebylo to nic pro slabochy.“ Zkoumavě si ji prohlížel. Rychle pochopila.

„Já nejsem slaboch.“

„To jsem rád,“ odpověděl.

Podívala se do zavazadlového prostoru roveru. „Vezeme pěknou sbírku starožitností.“

„Ano, vezeme.“

„Jak budeme postupovat?“ zeptal se Knox, když z Route 29 odbočil na dálnici číslo 211. Vjeli do městečka Washington ve Virginii, sídla okresu Rappahannock v podhůří pohoří Blue Ridge. Washington ve Virginii se proslavil jedinou věcí. Fungovala tu prestižní restaurace řetězce Inn, která nabízela kuchyni světové extratřídy, a to už po čtvrt století.

Když vyjeli z městečka a začali stoupat do hor, Stone prolomil mlčení. „Jsou tam dva vstupní vchody. Jeden je zřejmý, druhý ne.“

„Co myslíte, jak dobře to místo zná?“ zeptala se Chapmanová.

„Bude to jako s Knoxem. Určitě ne z vlastní zkušenosti. Nikdy se tam nemohla zúčastnit výcviku. Ale na vaši otázku nemůžu odpovědět, protože ho mohla důkladně prozkoumat. Po pravdě řečeno, z toho, co o ní teď vím, soudím, že ho prolezla centimetr po centimetru.“

„Takže bude vědět o tom druhém vchodu,“ konstatoval Knox.

„Musíme s tím počítat.“

Ale určitě neví o třetí cestě dovnitř a ven, protože jsem jediný, kdo ji zná.

Stone tuto cestu objevil ve čtvrtém měsíci svého pobytu na Vražedné hoře, kdy se prostě potřeboval dostat alespoň na okamžik ven. Sám. Jen popadnout dech a utřídit si myšlenky. Uniknout z pekla. Žádné vězení by nikdy nemohlo být horší. I proto dokázal přežít ve věznici s maximální ostrahou, do které později jeho a Knoxe uvrhli.

Protože jsem vydržel i horší věci. Rok na Vražedné hoře.

„Stále nechápu, proč by tu měla rozbít tábor, unést Caleba s Annabelle a pak vás v podstatě donutit, abyste sem za ní přijel. Odsud přece nemůže uniknout.“

Stone se mračil. „Neřekl bych, že má v plánu útěk. Je rozhodnutá to tady skončit. Ale za podmínek, které sama stanoví.“

„Takže chce zemřít,“ přitakal Knox.

„A vzít nás s sebou,“ dodal Stone.

„Nebezpečný protivník,“ pokrčil rameny Finn. „Někdo, komu na smrti nezáleží. Jako sebevražedný atentátník.“

„Měla by si uvědomit, že jsem na tom stejně,“ zamumlal Stone. Zbývající tři se po sobě podívali, ale mlčeli.

Nakonec prolomila ticho Chapmanová. „Takže přední, nebo tajný vchod? Nějak se tam dostat musíme.“

„Bude tam mít šest chlápků. Rusů, zocelených. Na její příkaz zabijí kohokoliv.“

„Dobrá, ale na to jsem se neptala.“

„Je to rozlehlé místo a budou muset nechat alespoň jednoho člověka na stráži u Caleba s Annabelle. Friedmanová se bude držet v nějakém chráněném prostoru. Takže na hlídky zbývá pět mužů. Nemůžou je všechny postavit ke vchodům. Nejméně tři musí být k dispozici pro ochranu uvnitř. Takže jeden na každý východ. To jde.“

„Co myslíte, že od nás čekají?“

„Že udeříme na oba vstupy, a který tým uspěje, pokračuje dál. Kdybychom to udělali, rozdělili bychom se a poměr by byl dva ku jedné. Jestli udeříme na jediný vstup, bude to čtyři ku jedné.“

„To druhé se mi líbí víc,“ pokrčil rameny Knox.

„Mně také,“ přitakal Stone. „Ale takhle to neuděláme.“

„Proč?“ nechápala Chapmanová.

„To uvidíte.“

96

Stone byl sám. Protáhl se mezi mohutnými kameny a úzkými průrvami pokračoval k druhému vstupu na Vražednou horu. Jako nováček proslavené divize 666 CIA tu strávil celý rok života tím, že se učil novým způsobům lovu lidí, novým způsobům zabíjení a novým způsobům, jak se stát zároveň více i méně člověkem. Vycvičili z něho dokonale schopného predátora, z něhož vyhnali veškeré obvyklé emoce, jako je soucit či empatie. Z Vražedné hory vycházeli ti nejlepší vrazi, jací kdy chodili po této planetě. A Johna Carra všeobecně považovali za nejlepšího z nejlepších.

Výcvik byl natolik intenzivní, že Stone a několik dalších frekventantů začali hledat a nakonec i našli způsob, jak se dostat ven. Nedělali to kvůli tomu, aby zašli do asi třicet kilometrů vzdáleného venkovského městyse, kde by se opili nebo vyspali s dcerami tamějších farmářů, ale jen aby si mohli sednout pod hvězdami, dívat se na měsíc, cítit lehký vánek, vnímat zeleň stromů, mít pod nohama měkkou hlínu.

Stone prostě potřeboval znovu nabýt jistotu, že za zdmi Vražedné hory stále existuje nějaký svět. Přidělení k divizi 666 bylo technicky vzato dobrovolné, nicméně ve všech důležitých ohledech spíše vynucené. Stále si zřetelně vybavoval den, kdy ho v kasárnách navštívil muž od CIA. Stone a jeho rota se právě vrátili z Vietnamu. V jedné z přestřelek si tam vedl natolik hrdinsky, že se hovořilo dokonce o udělení Medaile cti. K tomu nicméně nedošlo, především proto, že nepřející nadřízený důstojník pozastavil další zpracování návrhu. Pokud by býval Stone vyznamenání dostal, jeho život by se nejspíš odvíjel jinak. Držitelů Medaile cti bylo málo. Armáda by ho možná poslala na propagační turné, ačkoli tou dobou už válka skomírala skoro stejně rychle jako zájem jeho země, aby v ní zvítězila.

Přišel tedy muž v obleku a nabídl mu, aby přešel k jiné agentuře. K jiné jednotce určené pro boj s nepřáteli vaší vlasti. Přesně tak se vyjádřil: „Nepřáteli vaší vlasti.“ O moc víc se tehdy Stone nedozvěděl. Hledal radu a pomoc u svého velitele, ale bylo jasné, že k rozhodnutí už došlo. Stone, jemuž tehdy nebylo ještě ani dvacet a byl ověnčený vyznamenáními a pochvalami za vynikající službu ve Vietnamu, byl neuvěřitelně rychle propuštěn z armády a krátce nato se ocitl tady. Na Vražedné hoře.

Světlo na stezce bylo slabé, ale zatím ji zdolával bez obtíží. Vše měl dobře uložené v paměti. Když se na toto místo nedávno vrátil, bylo stále stejné. Nic se nezměnilo, jako by nikdy neodešel. Jako by vzpomínky zůstaly uchované ve shluku mozkových buněk, odolávajícím času a okolním vlivům a podobném nebezpečnému tumoru, dlouho spícímu, než se začne rozpínat. Nic pak před ním nebylo v bezpečí. Každá část těla se stávala zranitelnou. I tak by se dal popsat jeho život u divize 666.

Když světla ještě ubylo, nasadil si na oči noktovizor. Praskliny ve skále se postupně zužovaly. Byl rád, že za ty roky nepřibral, takže se jimi i teď dokázal protáhnout. Vzápětí si však vzpomněl, že se jimi protáhl i mohutný Reuben Rhodes, když sem se Stonem přišel zachránit něčí život. Život prezidenta Brennana.

Všichni muži z divize 666 byli štíhli, jen svaly a kosti. Dokázali běžet celý den a poté celou noc střílet, aniž jedinkrát minuli. Byli schopní měnit plány za pochodu a najít cíl, ať se sebelépe schovával. Stone nemohl popřít, že to vše bylo svým způsobem radostné, podnětné a snad i hodné zapamatování.

„Ale nikdy jsem se sem nechtěl vrátit,“ zamumlal si pro sebe.

Zastavil se a podíval se před sebe. Vchod, který hledal, se nacházel o kus výš. Byl zabudovaný do zadní desky kuchyňské skříně. Stone vždy předpokládal, že ho vyrobila skupina frekventantů kurzu někdy před ním. On a několik dalších mužů z týmu ho jednou v noci objevili a dostali se ven. Nebyli zřejmě jediná třída rekrutů divize 666 hledající trochu volnosti. Nebo východ vybourali lidé, kteří táboru na Vražedné hoře veleli, protože si uvědomili, že nováčci potřebují mít pocit alespoň částečné kontroly nad svými životy a že si musí od pekelných zážitků byť jen na okamžik odpočinout.

Třeba se báli, že tu všichni zešílíme a povraždíme je.

Vytáhl pistoli z pouzdra a další předmět z pásku. Vchod měl přímo před sebou. Předpokládal, že Friedmanová vydala jasné příkazy. Nezabíjet, alespoň ne jeho. Přiveďte mi ho. Pak ho nejspíš zabije sama, nejdřív se však stane nedobrovolným svědkem smrti Caleba a Annabelle.

Došel ke vchodu. S připravenou zbraní zvedl druhý předmět, teleskopickou tyč. Vytáhl ji na plnou délku sto osmdesáti centimetrů. Koncem tyče šátral po stěně před sebou, kterou tvořila zádní deska skříně na otočných pantech. Byla natřená tak, aby vypadala jako kámen, ale ve skutečnosti byla ze dřeva. Teď už ze shnilého dřeva. Zatlačil na tyč. Dřevo povolilo, západka se uvolnila a stěna se otevřela dovnitř.

Zevnitř cosi vyletělo a udeřilo do kamene, vedle něhož Stone stál. Čekal to. Šipka. Paralyzující, ne smrtící. Vytáhl pojistku z válečku, který si přinesl v kapse vesty, hodil ho do otvoru a zároveň sklouzl za velký skalní výběžek.

Po malém výboji energie se objevil hustý mrak kouře. Stone si nasadil plynovou masku a počítal. Přestal počítat, když uslyšel, že muž za dveřmi padl na podlahu. Prošel otvorem a muže si začal prohlížet. Rus měl mohutnou postavu, oholenou hlavu, krátkou kozí bradku a v ruce pistoli na šipky. Pravděpodobně nebyl zvyklý lidi jen znehybňovat, ale rovnou je zabíjel. S pistolí na šipky si dobře nevedl. Stone ho znehybnil dvěma plastovými pouty na rukou a nohou. Místnost se vyčistila od plynu, takže si mohl sundat plynovou masku a pokračovat dál do nitra Vražedné hory.

***

U hlavního vchodu do střediska stáli Finn, Chapmanová a Knox před ocelovými dveřmi zasazenými do skály, když je předtím museli zbavit záclony popínavých rostlin, která je celé zakrývala. Stone jim řekl, kde dveře najdou, a dal jim i klíč, který je měl otevřít. Jenže neviděli žádnou klíčovou dírku, do níž by ho mohli zasunout. Také jim řekl, že je jediný, kdo se dokáže dostat skrytým vchodem, protože neexistoval způsob, jak by ho někdo mohl následovat tak těsně, aby se neztratil. Slíbil jim, že se sejdou u hlavního vchodu.

„Oblafnul nás,“ zamumlal Knox a držel v ruce zbytečný klíč. „Nevěřím, že jsem mu na to skočil. Jak by mohl i po tolika letech mít od tohohle proklatého místa klíč?“

„Pustí se do toho sám,“ kroutil hlavou Finn.

„To tedy ne,“ vyštěkla Chapmanová. Sáhla do bundy a vyndala drobný kovový předmět se zmagnetizovaným ostřím.

„Co to je?“ zajímal se Knox.

„No, zlato, u MI6 tomu říkáme domovní zvonek.“ Přiložila předmět ke dveřím v místě mezi křídlem a rámem. Naznačila jim, aby ustoupili. Z kapsy vyndala dálkový ovladač, odklopila ochrannou plastovou krytku a stiskla tlačítko. „Nedívejte se do laseru,“ poradila jim.

Všichni se podívali stranou. Ze zařízení, které upevnila na dveře, vyletěl záblesk červeného světla. Paprsek čistě prořízl závoru a dveře se v pantech uvolnily a otevřely.

„Zajímavá technika,“ pochválil ji Knox.

„Jednorázové baterie, hodí se na většinu bezpečnostních dveří, kovových i jiných,“ vysvětlovala.

„Vidím, že pan Q ještě žije a v britských tajných službách se mu daří dobře.“

„Tuhle hračičku vlastně vymyslela žena. Ale klidně jí můžete říkat paní Q.“

S připravenými zbraněmi došli ke dveřím. Finn pomalu otevřel křídlo dokořán, zatímco ho Chapmanová s Knoxem kryli. Namířil pistolí do tmy před sebou a kývl na ostatní. Nasadili si ochranné brýle. V příští vteřině Finn vyslal do prostoru za dveřmi výboj oslepujícího bílého světla. Zevnitř se ozval bolestivý výkřik a světlo zhaslo.

Než se oba muži stačili pohnout, proskočila Chapmanová dveřmi. Vyrazili za ní právě včas, aby bezmocně přihlíželi, jak mrštně protivníka odzbrojila. Vzápětí ho kopla do obličeje takovou silou, že nešťastník odletěl ke zdi. Byl teď oslepený ostrým světlem, otřesený z úderu o stěnu a z Chapmanové vůbec. Mohutné paže se mu pohybovaly jako písty. Finn se chystal postavit mezi útočníka a agentku MI6, ale ta už vstávala ze země. Levou těžkou botou uštědřila muži zničující ránu do pravého kolena. Všichni slyšeli, jak mu praskla kost. Zhroutil se dopředu, současně dostal kop do brady, který mu nadzvedl nohy. Když se pokusil vstát, ztěžka a namáhavě dýchal, Chapmanová ho dorazila úderem lokte do krku. Vstala a přitiskla hlaveň svého Waltheru muži na spánek.

„Počkejte,“ vyštěkl Knox.

„Co je?“ zeptala se.

„To ho takhle chladnokrevně zastřelíte?“ zeptal se Knox.

„Chcete snad nechávat svědky?“ zeptala se chladně.

„Svědky čeho?“

„Toho, co se dnes stane. Třeba jak zabiju Stonea za to, že z nás udělal hlupáky.“

„Nebudeme nikoho zabíjet, dokud nebude schopný zabít někoho z nás,“ upozornil ji Knox vážně.

Chapmanová muže hbitě spoutala. „Poslužte si.“

„Kde jste se naučila takhle hýbat?“

„Možná si myslíte něco jiného, ale MI6 rozhodně není dívčí škola. Pojďme.“

Rozsvítila svítilnu a pokračovali dál chodbou.

Finn s Knoxem se na sebe krátce podívali a rychle ji následovali.

97

Ačkoli výcvikové středisko jako takové bylo poměrně rozlehlé a zahrnovalo ubikace, kuchyně, marodku, knihovnu, kanceláře, učebny a další prostory, nejvyužívanější výcvikové prostory na Vražedné hoře tvořily dva velké ocelové válce rozdělené na sekce a oddělené hlavní halou. Jakmile jste vstoupili do první sekce, museli jste pokračovat až do poslední sekce válce. Masivní vstupní dveře se za vámi zamkly a neumožňovaly vrátit se zpátky. A zablokovat se také nedaly, protože pak by se neotevřely následující dveře. Takto bylo možné udržet váhavé rekruty plně soustředěné na misi a v neustálém pohybu vpřed. Stone měl prostý plán. Hodlal vejít do sekce vpravo, a nenajde-li tam, co hledá, vyjít z tohoto válce, vrátit se hlavní halou a projít druhý válec.

Opatrně postupoval halou k prvním dveřím. Jednoho muže znehybnil, takže jich zbývalo ještě pět. K tomu musel připočíst i Friedmanovou, kterou považoval ze všech nepřátel za nejschopnější.

Necítil vinu, že oklamal své přátele. Jestli má někdo při pokusu o záchranu Caleba a Annabelle zemřít, pak to bude on. Byl to jeho boj, ne jejich. Už ztratil dost přátel. Byl rozhodnutý, že dnes se jejich počet nezvýší.

V duchu si promítal rozložení výcvikové sekce. Nejprve střelnice, kde během ročního pobytu vystřílel stovky tisíc nábojnic. Při míření na cíl se instruktoři snažili co nejvíce rozptylovat jeho pozornost. Byl to dobrý výcvik, protože ve skutečném světě se v podstatě nedaly najít optimální podmínky spolu s ideálním palebným polem.

Po střelnici následoval prostor zařízený jako proslavená „Hoganova ulička“ v Akademii FBI. Zde Stone a jeho spolužáci v praxi procvičovali to, čemu se naučili v učebně. Následovala laboratoř, kde probíhaly psychologické testy, které však připomínaly spíše mučení, jehož cílem bylo zjistit, kdy se který člověk definitivně zlomí. Stone na vlastní oči viděl muže tvrdé jako ocel, kteří tu plakali, zatímco technici hráli otupující hry s jejich myslí, která nikdy nebyla tak silná jako fyzická stránka, ať se snažili sebevíc. Existovala cvičení, jež průkazně prodlužovala a posilovala svaly. Jenže mysl se nedala tak lehce posilovat. Všichni rekruti v sobě navíc nosili mentální stopy své minulosti, které se začínaly projevovat v nejméně očekávaných okamžicích a způsobovaly, že muži váhali, selhávali nebo řvali vzteky. Stone všechny tyto emoce znal. Žádné místo na světě jím tolik neotřáslo jako laboratoř na Vražedné hoře.

Za laboratoří následovala řada místností, které sloužily jako zadržovací cely. Stone neznal nikoho, koho by v nich „zadržovali“, a ani by ho nechtěl znát. Nebudou-li Caleb s Annabelle někde tady, vejde do druhého válce, který měl pouhé dvě sekce. V první byla nádrž smradlavého kalu. Pokud člověk nevěděl přesně, kam šlápnout na lávce, která nádrž přikrývala, zřítil se do kalu. Pak teprve začal boj o život. Po nádrži následovalo bludiště, jehož řešení Stone naštěstí znal. Lépe řečeno, myslel si, že ho zná. Teď ho napadlo, jestli mu v něm Friedmanová nenachystala nějaké překvapení.

Nachystala, samozřejmě. Užívá si to. Zničil jsem její plány. Má půl miliardy dolarů, kterou za to může utratit. Je odhodlaná všechno vrhnout proti mně. Nebo se o to přinejmenším pokusí.

Stoneovi však opět cosi vrtalo hluboko v mozku a napovídalo mu, že půjde o víc. Poslouchal pleskání křídel ptáků, kterým se podařilo do Vražedné hory proniknout. Stávalo se to i v dobách, kdy bylo středisko v provozu. Sám si tu dokonce ochočil ptáka, jenž si vystavěl hnízdo nedaleko místa, kde Stone spával. Bývalo to jediné pouto s vnějším světem, které tehdy měl.

Výcvikové středisko postavili v šedesátých letech a jeho konstrukce odpovídala tehdejší době. Dokonce zde byly i popelníky zabudované do kovových konzol. Kam se podíval, tam viděl něco beznadějně zastaralého. Ale když bylo zařízení nové, měla Vražedná hora to nejmodernější technické vybavení. Vládní peníze, za které vzniklo, byly podle toho, co se Stone dozvěděl, ukryté pod různými položkami, například u dotací na chov vepřů a do textilního průmyslu.

Ta nejšpinavější práce pro vládu se tak dostávala na úroveň šunky a polyesteru.

Opatrně vešel na střelnici. Právě tady zabil prvního muže po dlouhých třiceti letech. Udělal to, aby zachránil sebe a Reubena Rhodese. Podíval se přímo na místo, kde nešťastník padl a zemřel. Zářivky pod stropem byly příliš slabé, aby se mohl přesvědčit, zda na podlaze ještě nezůstala skvrna od krve. Tělo bylo odklizené. Po jeho poslední návštěvě tu určitě uklidili. Přemýšlel, proč prostě Vražednou horu nezničili výbuchem, který by ji pohřbil pod tunami oceli a kamení. Možná se domnívali, že by se ještě někdy mohla hodit. Hrozná myšlenka.

Světla svítila. Sice slabě, ale svítila, což znamenalo, že Friedmanová našla způsob, jak spustit starý generátor. Opatrně postupoval dál kolem rozstřílených terčů, krčil se pod povolenými dráty s kladkami, které posunovaly terče dopředu a dozadu. Přestal přemýšlet o čemkoli jiném než o tom, co ho čeká.

Šoupání podrážky po zaprášené podlaze ho přimělo skrčit se za dřevěný pult, zpoza kterého tu musel každý den vystřílet přidělenou dávku nábojů. Zvuk se ozval přibližně deset metrů vlevo od Stonea. Uvažoval, jestli budou všichni až do rozhodujícího okamžiku používat jen šipky. Vlastně to bylo jedno. Jestli jim dovolí, aby ho uspali šipkou, bude už stejně v podstatě mrtvý.

Skrčený se obloukem vracel zpátky. Pistolí mířil střídavě dozadu i dopředu a vykrýval tak co největší úhel. Tato taktika nejspíš zmátla nepřítele, který s každým zavrzáním podlahy stále více věřil, že Stone pokračuje vpřed. Když se muž vynořil ze svého úkrytu, aby vystřelil na cíl, který nebyl tam, kde podle něho být měl, Stone ho střelil do paže a v podstatě ho vyřadil. Muž se chytil za poraněnou paži, předklonil se a Stone ho zabil střelou do krku, která těsně minula ochrannou vestu. Nepřítel zůstal ležet mrtvý s roztrženou krční tepnou.

Stone sledoval dveře a v duchu počítal. Mohl čekat, že muž, jehož právě zabil, měl posloužit jen k odlákání pozornosti. Obětovat jedince v zájmu záchrany mise. Vylodění v Normandii v roce 1944 se drželo téže strategie, jen počty obětovaných životů šly do tisíců. Na druhé straně dveří na Stonea pravděpodobně číhali nejméně dva střelci.

Proto čekal. V duchu odpočítával vteřiny. Trpělivost. Tuto dovednost cvičil celé roky. Jen málokdo vydržel čekat déle než on. Uplynulo deset minut a Stone za celou tu dobu pohnul jen hrudníkem, protože potřeboval mělce dýchat.

Problém však spočíval v tom, že Friedmanová, a tudíž i její muži věděli, že se z této sekce nedá vrátit zpátky. Musel pokračovat dál. Jak dlouho budou ochotní čekat? Jak dlouho bude ochotný čekat on?

To brzy zjistíme.

98

„Počkejte, jak jste věděla, že si máte s sebou vzít tu laserovou věc?“ zeptal se Knox Chapmanové, když se krčili ve tmě.

„U nás v MI6 to chodí jako u vašich skautů. Musíme být vždy připraveni.“

„Takže jste Stoneovi nevěřila?“

„S tím klíčem?“ ušklíbla se Chapmanová. „Samozřejmě jsem mu nevěřila. Přečíst jeho psychologický profil bylo docela jednoduché. Neměl v úmyslu vystavit nebezpečí i nás.“

„Dovolil nám jet s ním do New Yorku,“ připomněl jí Finn.

„Nejspíš věděl, že je jižní Bronx bezpečnější než tohle místo,“ zamyslel se Knox.

„Vražedná hora,“ zakroutila Chapmanová hlavou. „Zajímavé čtení.“

Oba muži se na ni podívali.

„Samozřejmě jsem si to vyhledala,“ odpověděla na nevyřčenou otázku. „Vy ne?“

Knox si odkašlal. „Jak jste věděla, co máte hledat? Stone se o tomhle místě nezmínil, dokud jsme sem nedojeli.“

„Místo, kde to všechno začalo? To přece řekl Ming v New Yorku. Tak jsem trochu zapátrala a nechala naše lidi v Británii, aby se na to také podívali. Věděla jsem, že Stoneova kariéra začala v divizi 666. Netušila jsem však, že jako její člen prošel ročním výcvikem právě tady. Dvě hodiny před odjezdem mi přišla elektronickou poštou celá složka. Jak říkám, zajímavé čtení.“

Finn se podíval na zalaminovaný plánek, který mu Stone dal. „Je tu dost míst, kde se dá nastražit past.“

„To může být dvojsečné,“ usoudil Knox a Chapmanová souhlasně přikývla.

Ukázala na plánek. „Máme dvě možnosti,“ řekla. „Projít obě strany společně, nebo se rozdělit.“

„Hlasuju pro to, abychom zmizeli z prázdného prostranství,“ ozval se Finn. „Jestli budeme muset projít těmi sekcemi, rozdělíme se. Já půjdu vlevo a vy dva vpravo.“

Chapmanová zavrtěla hlavou. „Ne, vy dva vpravo, já vlevo.“

Muži se na ni opět podívali. „Co je?“ zeptala se. „Samotná žena to podle vás nedokáže? Potřebuje muže, aby ji držel za křehkou ručičku?“

„Tak to není,“ ošíval se Knox.

„To ráda slyším,“ usmála se. „Beru si levou stranu. Tak, a teď vám povím o několika chuťovkách, které potřebujete znát o sekci vpravo, abyste skrz ni bezpečně prošli.“ Seznámila je s tím, co se dozvěděla z průzkumu.

„Rozumíte?“ podívala se na ně.

„Musela jste o tom hodně přemýšlet,“ uznal Knox.

„A proč ne?“ pokrčila rameny. „Je to moje práce.“

„Hodně štěstí,“ popřál jí Finn.

„Tak zatím.“

Nechala oba muže stát na místě a odešla. Zírali za ní, dokud nezmizela ve tmě.

***

Stone dál čekal ve střelnici. Přemýšlel o svých možnostech. Nezabralo mu to příliš času, protože jich moc nebylo. Mohl tu zůstat a zemřít hlady. Nebo projít dveřmi.

Nebo…

Vstal, chytil drát, po němž jezdily terče, a vytrhl ho. Jeden jeho konec ovázal kolem kliky a protáhl drát přes kladku. Pak se skrčil za pultem a zbytek drátu si omotal kolem ruky. Napočítal do pěti a zamířil pistolí na dveře. Opatrně zatáhl. Klika povolila. Zatáhl silněji. Dveře se začaly otvírat. Když byly otevřené z poloviny, proletěla jimi salva kulek, které se odrážely od kovových předmětů a ploch střelnice.

Dobrá, Rusové si – pravděpodobně v rozporu s rozkazy – přestali hrát se šipkami.

Zatáhl ještě víc, až se dveře otevřely úplně, a přivázal drát k háku, aby tak zůstaly. Protáhl se podél pultu a nasadil si noktovizor, který si přinesl s sebou. Byl to starší model a měl jeden zásadní nedostatek, pakliže druhá strana používala podobné zařízení.

Blížil se ke dveřím, ale neustále se držel tak, aby mezi ním a východem zůstávala pevná překážka. Pak udělal něco nezvyklého, alespoň pro necvičené oko. Sundal noktovizor, ale nechal ho zapnutý. Položil ho na pult tak, aby mířil ke dveřím. Stáhl se zpátky, namířil a čekal. Byl si jistý, že to přijde.

Výstřely. Napočítal čtyři. Kulky neviděl, ale věděl, že proletěly dva centimetry nad červeným světelným bodem, který jeho přístroj vydával, když se na něj podíval někdo, kdo byl také vybaven noktovizorem. Právě to byl nedostatek starších typů tohoto přístroje. Po zapnutí vytvářel červený bod přímo uprostřed čela toho, kdo ho používal, a poskytovaly tak protivníkovi možnost přesně zamířit.

Tím, že začali střílet, však Rusové záblesky z hlavní zbraní prozradili Stoneovi své pozice v chodbě. Rychle vystřelil. Jednou, podruhé, pak potřetí a počtvrté. Mířil pět centimetrů nad záblesky. Podle zvuku výstřelů poznal, že nepřátelé mají pistole. Jestliže stříleli z klasického postoje, pak by Stoneovy rány měly minout neprůstřelné vesty a trefit přímo hlavy.

Slyšel dvě žuchnutí, jak na podlahu dopadla těla.

Vstal, popadl noktovizor a pokračoval dál.

Tři Rusové mimo hru, tři zbývají. Plus Friedmanová.

99

Finn a Knox opatrně postupovali po lávce zavěšené nad nádrží s odporně páchnoucím kalem. Byli si tím jistí ze dvou důvodů. Zaprvé ho cítili, ačkoli ho neviděli, a zadruhé byla nádrž zakreslená v plánku, který jim dal Stone. Byla to však Chapmanová, kdo jim prozradil tajemství, jak překážku bezpečně překonat. Stone to neudělal, protože nepočítal s tím, že se vůbec dostanou dovnitř.

Museli se držet uprostřed železné lávky. Jediný chybný krok nebo dotek zábradlí a skončili by špatně. Došli už skoro na konec, když to zaslechli.

Zasténání.

Oba se rozhlédli a namířili pistole do míst, odkud mohlo především hrozit nebezpečí. Další zasténání.

„Jako by to přicházelo zespodu,“ zašeptal Finn Knoxovi. „Taky bych řekl,“ přitakal Knox. „Poznávám to.“

„To sténání?“

Finn přikývl. „Rozhlédnu se.“ Klekl na lávku a položil hlavu na pochozí mříž, takže měl obličej jen několik centimetrů od hladiny v nádrži. „Calebe?“ zašeptal.

Další zasténání.

„Calebe?“ pronesl Finn hlasitěji, až se Knox začal v obavách rozhlížet kolem.

Ještě jedno zasténání a po něm: „Harry?“ Hlas byl slabý a jeho majitel zjevně nebyl při plném vědomí. Nadopovaný, napadlo Finna nejprve.

Podíval se na Knoxe. „Vzpomínáš, co nám řekla Chapmanová?“

Knox přikývl a rozhlédl se. „Mám nápad.“

Držel se středu lávky a vracel se, kudy přišel. Nemohl vyjít dveřmi, jimiž prošli dovnitř. Zamkly se za nimi a byly silné, vyrobené z nerezové oceli. U stěny vedle nich však stála stará bedna. Zasunul pistoli do pouzdra a zvedl ji. Vážila skoro dvacet kilogramů. Odnesl ji k Finnovi a nezapomínal se držet středu lávky.

Oba vylezli na zábradlí lávky, Pro Knoxe, který navíc držel těžkou bednu, to nebylo jednoduché, ale všechno zvládl. Podíval se na Finna a vysvětlil mu svůj plán.

„Připravený?“

Finn přikývl.

Knox napočítal do tří, pak upustil bednu na kraj lávky. Podlaha se na té straně okamžitě naklonila dolů, zatímco na druhé se nadzvedla a odhalila temný prázdný pruh po obou stranách. Bedna otvorem vpravo propadla a uslyšeli šplouchnutí. Zápach ještě zesílil.

Finn se dál držel zábradlí, ale slezl tak, aby měl nohy ve vzduchu. Jak se podlaha začala překlápět zpět na své místo, sešlápl ji nohou a přidržel otevřenou. Knox sáhl do batohu na zádech a vytáhl provaz. Jeden jeho konec přivázal k zábradlí a druhý spustil otvorem dolů.

Vyměnili si místa a Knox držel nohou otvor otevřený. Finn se chytil provazu a spustil se dolů. Zapadl po kolena do páchnoucího bahna. „Calebe?“

„Harry?“ odpověděl mu zesláblý hlas.

„Jsi sám?“

„Ano. Pokud vím.“

Finn rozsvítil svítilnu a rychle Caleba našel. Byl spoutaný a seděl v bahně, které mu sahalo po hrudník. Finn ho zbavil pout a pomohl mu prolézt otvorem na lávku.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Finn, zatímco pokračovali do další místnosti.

Caleb pomalu přikývl. „Jen trochu omámený. Něco mi píchli. Motá se mi z toho hlava. A taky ten smrad. Myslím, že čich už se mi nikdy nevrátí.“ Najednou zbledl, protože si vzpomněl. „Co Annabelle? Je v pořádku?“

„Ještě jsme ji nenašli. Netušíš, kde by mohla být?“

Caleb zavrtěl hlavou. „Chci odsud pryč. Všichni musíme pryč.“

„To máme v plánu,“ přitakal Knox.

„Kde je Oliver?“ zeptal se Caleb.

„Někde tady,“ odpověděl Finn.

***

Stone prošel další sekcí. Obsahovala kašírovanou ulici domovních fasád, rezavý sedan ze šedesátých let a několik figurín. Všechny figuríny měly prostřílené hlavy. Stone zkontroloval prostor a pokračoval dál.

Další místnost byla poslední v této sekci.

Laboratoř.

Opatrně otevřel dveře a vešel dovnitř. Tady světla nesvítila. Zapnul noktovizor a důkladně místnost prohlédl. Jednu ruku držel na přístroji a byl připravený strhnout si ho z hlavy, kdyby zahlédl jakýkoli náznak, že tu někdo pracuje s podobným zařízením, protože pak by červený bod prozradil jeho pozici a nejspíš by ho stál život.

Všiml si něčeho divného. U jedné stěny laboratoře stály dlouhé stoly. Byly nové. Na nich uviděl různé moderní přístroje, nablýskané kovové vynálezy, z nichž vedly kabely k podlaze. Na policích u stěn se ježily řady zkumavek. Na dalším stole stály složité mikroskopy a jiné přístroje. Na podlaze v rohu uviděl kovový válec dlouhý přibližně metr osmdesát. Byl osazený digitálním ukazatelem a uprostřed měl skleněné okénko.

Nic z toho tu při jeho poslední návštěvě Vražedné hory nebylo. Neměl ponětí, k čemu přístroje mohou sloužit, ani kdo je sem dal. Navíc teď neměl na řešení podobných otázek čas.

Pohled mu sklouzl ke kleci, která dříve visela pod stropem, ale teď stála na podlaze. Spadla především díky Stoneově šikovnosti. Při jeho poslední návštěvě se ho tu nepřítel pokoušel zabít a zemřel poté, co se na něho zřítila právě tato dvoutunová klec.

Měl na ni však i jiné vzpomínky. Když tu byl před mnoha lety na výcviku, zavřeli ho do ní spolu s dalšími třemi muži. Pod klecí pak zapálili oheň, který každých deset vteřin nabýval na síle a blížil se ke kovové konstrukci. Čtveřice měla za úkol dostat se z klece ven, než se horko stane nesnesitelným. Problém ještě zhoršovalo, že Stone a jeho společníci byli svědky nepovedeného pokusu předcházející skupiny, která se z klece včas neosvobodila a dva z jejích členů utrpěli vážné popáleniny.

Zatímco ostatní tři muži v kleci začali propadat panice, když se kov čím dál víc zahříval, Stone se ze všech sil soustředil. Proč jsou v kleci současně čtyři lidé? Proč ne tři nebo pět, šest? Čtyři. Čtyři strany klece.

Křičel na své společníky rozkazy. Každý si musel svléknout košili, ovázat si jí ruce a všichni současně se opřeli o své boky klece. Jakmile tak učinili, klec se otevřela. Za svou rozhodnost a projevené vůdčí schopnosti se dočkal od instruktorů pochvaly. Nejraději by je tehdy zabil.

Vzpomínkami se však zabýval jen krátký okamžik. Stěží dokázal uvěřit tomu, co uviděl.

„Annabelle?“

Seděla v kleci. V ústech měla roubík a byla spoutaná.

Pohnul se směrem k ní a zároveň znovu kontroloval, jestli v laboratoři nečíhá nějaká zjevná hrozba.

Dvířka klece nebyla zamčená. Stone je otevřel. Annabelle měla zavřené oči a na několik příšerných vteřin si Stone nebyl jistý, zda ještě žije. Pak si uvědomil, že by přece nikdo nedával roubík a pouta mrtvole. Nahmatal Annabelle tep, a když se dotkl jejího krku, pomalu se probrala.

Rozvázal ji, vyndal jí roubík a pomohl jí z klece ven.

„Bože, tak ráda tě vidím.“ Jako by byla opilá.

„Nadrogovali tě?“

„Asi ano. Ale už to ustupuje.“

„Můžeš chodit?“

„Když půjde o to, dostat se odsud, klidně se budu třeba plazit.“ Usmál se a jí se vrátila obvyklá jiskra.

„Jsi tu sám?“ zeptala se.

„Ano.“

„Našel jsi Caleba?“

„Ještě ne. Vidělas Marisu Friedmanovou?“ Annabelle zavrtěla hlavou.

„Pohyb,“ pobídl ji.

„Olivere!“ vykřikla, když se rozsvítily zářivky.

Stone si strhl noktovizor a otočil se, ale už bylo pozdě.

Rus se schovával vedle dveří, jimiž se vycházelo z laboratoře. Stone ho přehlédl. Mířil teď pistolí Oliverovi přímo na hlavu. Stone srazil Annabelle na podlahu a vytáhl svou zbraň. Ozval se výstřel, který zasáhl překvapeného Rusa do čela a vytetoval mu na něm černý bod.

Padl na zem. Světlo zhaslo.

Stone překvapeně zíral na svou pistoli. Nevystřelil z ní. Odkud tedy kulka přilétla? Chytil Annabelle za paži a táhl ji za sebou. Přeskočili mrtvého Rusa a proběhli dveřmi.

Čtyři mrtví Rusové. Zbývají dva. A Friedmanová.

100

Stone a Annabelle se dostali na konec válce.

Zadržovací cely.

Nebude-li Caleb v některé z nich, musel by Stone začít znovu na druhé straně. A musel by s sebou vzít i Annabelle.

První, co uviděl, ho naplnilo neuvěřitelnou úlevou. Čekali na ně Knox, Finn a Caleb. Díky slabému světlu na sebe viděli.

„Jak jste se sem dostali?“ zeptal se Stone, když se shlukli v jednom rohu a Annabelle objala Caleba, ačkoli byl špinavý a neuvěřitelně páchl.

„To Chapmanová,“ odpověděl Knox a popsal Stoneovi, co se až dosud odehrálo. „Taky nám vysvětlila, jak projít bludištěm. Prý si to našla.“

Stone se podíval za ně. „Šla tedy vlevo?“

„Přesně tak. Tušíš, kde by mohla být?“

„Někde za mnou. A právě mi zachránila život.“

„Jednoho Rusa jsme zlikvidovali u hlavního vstupu. Tedy zlikvidovala ho Chapmanová.“

„To znamená, že zbývá jediný.“

„A ten už to má taky za sebou,“ ozval se hlas.

Ve slabém světle se objevila i Chapmanová.

„Pokusil se na mě skočit, když jsem byla na začátku první sekce,“ vysvětlovala. „Buď nebyl moc šikovný, nebo jsem lepší, než si myslím.“

Když domluvila, Stone se rozhlédl. Měl zvědavý výraz.

„Nějaké stopy po Friedmanové?“ obrátil se Finn na Chapmanovou.

„Ne.“

„Říkám, že bychom odsud měli co nejrychleji vypadnout,“ nabádal Knox. „Máme, pro co jsme přišli. Friedmanovou vem čert.“ Podíval se na Stonea, který najednou celý ztuhl. „Není ti něco, Olivere?“

„Rusové.“

„Co?“ nechápal Finn. „Rusové,“ zopakoval Stone. „Jasně. Všechny jsme je zabili.“

„Nebyli moc dobří, ti Rusové,“ přemýšlel Stone nahlas. „Člověk by řekl, že budou lepší.“

Všichni se na něho podívali.

Pohled jim oplácel. „Prošli jsme přes ně neuvěřitelně lehce. Moc lehce. Nebyli dobří. A já si myslím, že záměrně.“

„Proč by si Friedmanová najala nějaké podřadné ochránce?“

„Protože nepotřebovala špičkový tým. Bohatě jí stačil tým průměrný.“

„K čemu jí měl stačit?“ nechápala Chapmanová.

„Aby nás sem zavedla. Aby nás dostala na tohle místo. Byli postradatelní. Nezáleželo jí na tom, jestli zemřou, nebo ne. Ne, beru zpět. Chtěla, aby zemřeli.“

„Ale když jsme my zabili je,“ ozval se Knox, „znamená to, že nezabili oni nás. Co jiného?“

„Snaží se zalíbit Carlosovi Montoyovi. Při prvním pokusu selhala. Ale teď přišla se záložním plánem.“

„Záložním plánem?“ vyjekl Knox.

Stone přikývl. „Každý má přece nějaký záložní plán. A já se zase chytil do pasti.“

„Do jaké pasti?“ znervózněla Chapmanová.

„Všechny nás tu najdou s bandou mrtvých Rusů.“ Stone se odmlčel. „A je tu laboratoř plná nějakého nového zařízení. Myslím, že už mi došlo, k čemu slouží.“

Co naznačuje, pochopila jako první Chapmanová.

„Nanoboty?“

Přikývl. „Ano, nanoboty.“

„Ale za těmi přece nejsou Rusové. Myslím, že jsme to už naprosto jasně dokázali.“

„Jenže až nás tu najdou se všemi těmi mrtvými Rusy a laboratoří plnou výzkumu nanobotů, které sem nejspíš přivezli z Montoyových podniků, co si asi tak svět pomyslí?“

„Co myslíš tím, že nás tu najdou?“ znervózněl Caleb.

Odpověděl mu Finn. „Vlezli jsme do pasti. Měli jsme se sem dostat, prostřílet se skrz Rusy a skončit na tomhle místě.“

„Proč?“ zeptala se Annabelle.

Nad hlavami se jim ozval výbuch.

Byl tak silný, že se otřásla i podlaha. Nedaleko dopadly kusy betonu a ocelový plát. Všichni sebou trhli.

„Co to sakra bylo?“ zaječela Chapmanová.

„Tohle,“ vysvětlil jim Stone, „odpálilo a zavalilo vchod.“

Chytil Annabelle za ruku. „Pojďme.“

Všichni spěchali za ním. Vedl je zpátky do hlavní haly a pak cestou, kterou přišel on.

„Neměli bychom se aspoň podívat, jestli se nedostaneme ven hlavním vchodem?“ křikl Knox.

Místo odpovědi se dočkal dalšího výbuchu, který odtrhl kus skály šest metrů za jejich zády a odřízl jim cestu zpátky. Rozběhli se rychleji.

Hora se třásla a ozýval se jeden výbuch za druhým.

„Celý kopec se na nás zhroutí,“ ječela Annabelle.

„Ne, nezhroutí,“ odpověděl Stone, zatímco spěchali dál. „Jen nás to zabije. Musela to zařídit tak, aby nás tu našli i s důkazy. Chce, aby ty důkazy objevili.“

„Olivere, co ta cesta, kterou jsi přišel ty?“ křikl na něho Finn. „Možná o ní nevěděla?“

„Věděla o ní, ale stejně nemáme na vybranou,“ uvědomil si Stone.

Zřícený kus stěny málem zavalil Caleba. Finn s Knoxem ho však stačili v poslední vteřině strhnout do bezpečí. Caleb přesto zasténal a chytil se za rameno, kam ho udeřil kus kamene.

Finn mu roztrhl košili a na zranění mu posvítil. „Zlomená klíční kost. Ale to nic. Vlastně je to taková pojistka, která se zlomí, aby jiné důležité kosti zůstaly neporušené.“

„Hned se cítím líp,“ odsekl Caleb.

Když Stone doběhl do kuchyně, zastavil se a bezmocně zíral před sebe. Také tentokrát byla Friedmanová o krok napřed. Nechala spadnout průchod do zadní části kuchyně, takže zůstal zavalený troskami. To mohla způsobit jen přesně umístěná a odměřená nálož. Navíc mu bylo jasné, že i kdyby se prokopali skrz, narazí s největší pravděpodobností jen na další zával z trosek. Friedmanová se o to zaručeně postarala.

Skutečně se dobře připravila.

Na okamžik zapřemýšlel, jak dlouho už musela mít Vražednou horu připravenou. Je teď někde nedaleko a odpaluje jednotlivé nálože? Sleduje je nějak a přesně ví, kdy kterou nechat explodovat? Najednou však na další přemýšlení neměl čas, protože si uvědomil, že se na něho všichni dívají.

„Co teď?“ vydechla Chapmanová. Obličej měla celý špinavý od prachu a kouře.

Stone zvedl hlavu, když vybuchla další nálož, tentokrát však opodál. Nicméně se opět zřítila část zařízení a hora se otřásla.

Vzápětí zhasla všechna světla a ocitli se v naprosté tmě.

Stone, Finn a Knox okamžitě zapnuli své noktovizory. Stone vzal za ruku Annabelle, Knox Caleba a Finn chytil Chapmanovou za zápěstí.

„Za mnou,“ vyzval je Stone.

Existovala ještě jedna cesta ven. A pokud Stone věděl, byl jediný, komu se ji podařilo objevit. Představovala jejich poslední naději.

Plně si uvědomoval, že nemá tušení, kde nechá Friedmanová vybuchnout další nálož. Neměla důvod nechat je odsud odejít živé, aby mohli lidem říct pravdu. Každý krok teď mohl být jejich –

Annabelle vykřikla.

101

Joe Knox zmizel pod hromadou sutin, když nálož odpálená patnáct metrů za nimi způsobila zřícení části zdi vedle něho. Ostatní ho okamžitě začali vyhrabávat. Stone na kolenou rval ze svého přítele kusy betonu. Prsty a paže mu krvácely, ale nepřestával a snažil se Knoxe ve tmě vysvobodit. Nakonec se prsty dotkl jeho těla. Za další dvě minuty ho společným úsilím vyhrabali celého.

Knox dýchal, byl však v bezvědomí.

Stone ho začal zvedat, ale Finn ho zastavil. „Počkej, vezmu ho.“

Přehodil si metrákového Knoxe přes rameno.

„Jediná cesta odsud vede nahoru, Harry,“ upozornil ho Stone.

Finn přikývl. Ve tváři měl podmračený výraz. „Ukaž kudy.“

Stone si z Knoxova batohu vzal provaz, který použili při záchraně Caleba z nádrže s kalem. Jeden po druhém si provaz postupně omotali kolem pasu.

„Tak jdeme,“ vyzval je Stone.

Modlil se, aby Friedmanová neobjevila i třetí východ z Vražedné hory, jako na něj přišel on před mnoha roky. Vedl skupinku hlavní halou a dál k opačnému konci. Zastavil se před kovovou stěnou, na první pohled neprostupnou, a prsty přejížděl nahoru a dolů po jejím povrchu. Byla na dotek chladná, stále ještě dostatečně pevná. Uchycená byla po obou stranách nýty. Budovou otřásl další výbuch. Z oslabeného stropu na ně padaly úlomky a prach.

Stiskl jedno konkrétní místo a stěna povolila. Odsunul plech stranou a najednou před sebou měli hrubě tesané kamenné schodiště. Prošli otvorem a pokračovali dál.

Stone přemýšlel, jak dlouho může úřadům trvat, než si uvědomí, co se děje. Někdo z místních obyvatel nahlásí výbuchy. Informace se dostane do úřadu šerifa nebo na místní policii. Podle toho, kdo se v nejbližším obydleném místě stará o bezpečnost. Odtamtud někoho, nejspíš jednoho policistu, pošlou a ten člověk nebude mít sebemenší ponětí, před čím stojí. Začnou telefonovat. Po nějaké době se o události doslechnou v CIA. V rychlosti a zmatku sem dorazí první tým.

Ale co tu jeho členové najdou?

Přesně to, co si přeje Friedmanová. Mrtvé ruské strážce, které bude pravděpodobně možné nějak spojit s drogovými kartely. A zařízení pro výzkum nanobotů v místech, kde CIA kdysi cvičila své atentátníky. Zpráva se dostane do celostátních i světových zpráv a vybuchne jako nukleární hlavice.

Také tu najdou nás, pomyslel si Stone. Mrtvé.

Jak však vyřešila poslední část plánu? Výbuchy je tu mohou uvěznit, mohli by však přežít až do příjezdu záchranářů. Mají s sebou jídlo i vodu. I tady by se mohly najít nějaké zásoby.

Určitě na to myslela. Musí mít v záloze ještě něco.

Pokračovali dál. Když se Finn unavil, přehodil si Knoxe přes rameno Stone a nesl ho tak daleko, jak dokázal. Pak ho vrátil Finnovi. Protože však cesta vedla neustále nahoru, bylo stále těžší a těžší pokračovat. Přesto se nevzdávali.

S každým výbuchem jim na hlavy padaly úlomky skály, protože se nacházeli v nikdy nedokončené části zařízení, kde zůstala hora takřka nedotčená.

„Kam to jdeme?“ lapala po dechu Annabelle.

„Už to není daleko,“ ujišťoval ji Stone.

„Na vrchol hory?“

„Blízko k němu.“

„Vede odtamtud cesta dolů?“

Stone hned neodpověděl. Vlastně odpověď ani neznal. Tento východ objevil spíš náhodou, když nemohl v noci spát. Z hory však nikdy dolů nesešel. Stačilo mu dívat se na hvězdy a užít si několik okamžiků klidu, než se vrátil zpátky a opět se věnoval výcviku. Netušil proto, zda shora vede nějaká cesta. Ale musela tam být. Nějakou najde.

Ohlédl se na Finna, který nesl Knoxe. Podíval se na Caleba svírajícího si poraněné rameno. Prohlédl si unavenou Annabelle. Sám cítil, jak se mu nesmírným vypětím chvějí nohy.

„Nějakou najdeme, Annabelle,“ ujistil ji. „A být venku z hory je lepší než zůstat uvnitř.“

Urazili dalších třicet metrů do kopce. Pokaždé když narazili na boční tunel, musel si Stone vzpomenout, kudy pokračovat. Dvakrát se rozhodl špatně. Potřetí raději vyrazil napřed, aby se ujistil, že půjdou správně, a poté se pro ostatní vrátil.

„Knox na tom není dobře,“ zabručel Finn.

Stone poklekl vedle zraněného a posvítil mu do obličeje. Finn ho měl zsinalý, zpocený, ale studený. Stone mu opatrně zvedl oční víčko a posvítil mu do oka. Poté nechal víčko znovu spadnout a vstal.

Knoxovi mnoho času nezbývalo.

„Jdeme.“

„Nevím, jestli se mi to jen nezdá,“ ozvala se Chapmanová, „ale také se vám hůř dýchá? Nevěděla jsem, že hory ve Virginii jsou tak vysoké.“

„Nejsou,“ odpověděl Stone. Zhluboka se nadechl a uvědomil si, že i jemu se nedostává kyslík.

Konečně znal odpověď. Friedmanová se je tu chystala udusit. Hluboko dole slyšel hukot strojů.

„Větráky,“ přikývl. „Odsává odsud vzduch.“

Znovu se nadechl a nechtěně se ušklíbl.

„A do toho, který tu zůstal, něco přidává,“ upozornil Finn. „Něco, co se našim plicím nelíbí. Kromě všeho toho kouře a prachu z výbuchů.“

„Rychle,“ vyzval je Stone. „Tudy.“

Dalších dvacet metrů kamenité stezky podobající se hrubému schodišti. Jednotlivé stupně byly nerovnoměrné, některé široké, jiné nepříjemně úzké.

Stone se podíval na Finna. Věděl, že jeho přítel má neuvěřitelnou sílu a takřka nekonečnou výdrž příslušníka oddílů SEAL námořnictva, u nichž kdysi sloužil. Jenže teď se pohyboval v prostředí s polovičním obsahem kyslíku, než člověk potřebuje k životu, a situace se dál zhoršovala.

Annabelle podpírala Caleba a pomáhala mu jít. Knihovníka však rychle zmáhala únava. Neměl ani zdaleka tolik sil jako ostatní. Nakonec se zastavil, sedl si na zem a jen sípavě dýchal. „Jděte… Nechte… mě. Nemůžu…“

Stone se vrátil, podepřel Caleba pod zdravým ramenem a zvedl ho na nohy. Knihovník zasténal bolestí.

„Nikdo nezůstane vzadu,“ vysvětlil mu Stone. „Buď se odsud dostaneme všichni, nebo nikdo.“

Bojovali o každý krok.

Annabelle to zahlédla první.

„Světlo!“ vykřikla.

Zrychlili, protože je poháněla vidina, že utrpení bude brzy konec.

Dorazili k přírodní puklině ve skále, kterou Stone před lety rozšířil a následně zakryl materiálem propašovaným ze zařízení dole. Škvíra světla nelhala. Venku svítalo a Stone najednou nemohl uvěřit, že v hoře strávili tolik hodin.

Dostali se k pruhu světla. Stone začal odklízet kusy překližky a plechy, které sem dříve naskládal. Otvor se rozšířil na třicet centimetrů. Finn položil Knoxe na zem a pomáhal. Z třiceti centimetrů byl metr. Z hloubky za sebou zaslechli další výbuch, teď už se však dostali z nitra hory.

„Připravte se. Půjdu první,“ zachovával Stone opatrnost.

Všichni byli napjatí. Finn zvedl Knoxe a tasil svou pistoli. Chapmanová držela v jedné ruce pistoli a v druhé vrhací nůž. Annabelle podpírala Caleba, jehož po namáhavém výstupu skoro neunesly nohy.

Stone udělal krok dopředu, zakopl a málem upadl. Podíval se pod nohy.

„Sakra!“

Nezakopl o nerovnost terénu. Mezi kameny byl před otvorem napnutý drát. Stone se podíval vpravo. Do praskliny tam byla zasunutá poslední nálož. Číslice na ní odpočítávaly posledních pět vteřin.

„Zpátky!“ křikl Stone a vrhl se k bombě. V témže okamžiku vyrazila dopředu i Chapmanová.

Annabelle zaječela. Caleb zasténal. Finn klopýtal pod váhou Joe Knoxe zpátky.

Stone se ohlédl po agentce MI6. Nedívala se na něho. Upírala pohled na bombu, čelisti měla zaťaté, ruce zvednuté. Proběhla kolem něho.

„Ne, Mary!“ vykřikl Stone. Na počítadle naskočila jednička.

102

Další tryzna.

Na Arlingtonském hřbitově.

Trojice rakví vyrovnaných bok po boku a v nich tři veteráni americké armády. Harry Finn. Joseph Knox. A John Carr.

Bezpečnostní opatření byla s ohledem na to, co se stalo nedávno, obzvlášť přísná. Čtyři hlídané perimetry. Psi určení k detekci bomb všude kolem. Protože bezpečnostní složky už věděly o hrozbě nanobotů, prohledávali jejich příslušníci všechny tašky, každého příchozího prošacovávali a zabavovali veškeré mobilní telefony, iPhony a elektronická zařízení.

Pravidla se změnila. Nic už nebude jako dřív.

Řeč se chystal pronést i prezident. Dostavili se významní členové Kongresu a představitelé armády. Ředitel FBI, Riley Weaver, agenti Ashburnová a Garchik přišli rovněž. Objevil se i sir James McElroy, protože na událost přicestoval i jeho ministerský předseda. Mary Chapmanová tu rakev neměla. Nesloužila v amerických ozbrojených silách ani nesplňovala další přísná kritéria. Ministerský předseda však měl pronést několik slov o její oběti při pomoci nejvýznamnějšímu spojenci Británie.

Ze stejných důvodů jako Chapmanová tu neměli rakev ani Annabelle Conroyová a Caleb Shaw. Nesplňovali podmínky a nemohli být na tomto vznešeném hřbitově pohřbeni. I je se však prezident chystal zmínit ve svém proslovu.

Jako první promluvil ministerský předseda. Po něm se na pódiu vystřídala řada dalších hodnostářů včetně Rileyho Weavera. Nevysvětloval, co znamenala Vražedná hora. Nemusel. Novináři to už udělali za něho. Oficiální verze zněla, že Knox, Finn a Carr padli v přestřelce s týmem ruských drogových dealerů, kteří si zařídili laboratoř v opuštěném vládním zařízení a jimž pomáhala americká vyzvědačka, která zradila svou vlast. Výbuch bomby a střelba v Lafayettově parku i následné vraždění v Pensylvánii, Virginii a v D. C. měla na svědomí stejná skupina. Prezident hovořil jako poslední. Přísahal, že udělá vše, co je v jeho moci, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost a pachatelé těchto odpudivých zločinů přivedeni k odpovědnosti. Napětí mezi Spojenými státy a Ruskem z pochopitelných důvodů dosáhlo vrcholu.

***

Žena pozorovala tryznu ze vzdálenosti necelého kilometru, z vrcholku Arlingtonského hřbitova. Předstírala, že si prohlíží starý náhrobek dávno mrtvého generála. Díky ozvučení hřbitova mohla vyslechnout všechny proslovy. Většinu jich považovala za nezajímavou, ten prezidentův nicméně upoutal její pozornost. Když se zmínil o zrádné americké vyzvědačce, musela se pousmát.

Věděla, že ceremoniál živě přenášejí televize celého světa. Také věděla, že se Carlos Montoya dívá, protože se s ním spojila a poradila mu to.

Zabzučel jí mobil. Přečetla si zprávu, která právě dorazila.

Buen trabajo.

Dobrá práce.

Poté si přečetla zbytek vzkazu a nálada se jí ještě zlepšila. Druhá část peněz právě odešla na její účet. Carlos Montoya jí přál vše nejlepší. Vyťukala odpověď.

Hasta luego.

Nemyslela ji však vážně. Skončila. Tak to prostě bylo. Copak by tohle někdy dokázala překonat?

Marisa Friedmanová si přejela dlaní po svém novém účesu. Obarvené kaštanově hnědé vlasy teď měla krátce zastřižené. Použila léty ověřené postupy a změnila své rysy natolik, že by ji nepoznali ani nejbližší přátelé. Mohla se tu proto klidně procházet bez obav, že ji někdo pozná.

Otočila se a odcházela pryč. Jestli něčeho litovala, pak toho, že John Carr nepřijal její nabídku. Jenže s tím stejně nejspíš nemohla nikdy počítat. Jakmile by mu došlo, že vše měla na svědomí ona – a jemu by to došlo, protože prostě byl takový –, tak jako tak by ho musela zabít. Mohli však nějaký čas strávit spolu. Někomu jako je Friedmanová, kdo byl po většinu života sám, by to mělo stačit.

Miliarda dolarů na účtu a možnost strávit zbytek života podle svých představ. Spokojeně si povzdychla. Ne každý den se podaří dokončit operaci, která otřese celým světem. Nové dokumenty měla připravené. Na Dullesově letišti na ni čekal soukromý tryskáč. Skutečně koupila ostrov, jen to udělala přes prostředníka. A pro příští rok neměla v plánu nic jiného než ležet na pláži, číst si, usrkávat chlazené drinky a zvažovat, co dál. Prošla kolem několika psů cvičených na detekci výbušnin. Ani jeden jí nevěnoval pozornost. Když míjela neprostupnou bezpečnostní clonu kolem hřbitova, musela potlačit úsměv.

Nanoboty.

Montoya věnoval dva roky práce a dvě miliardy dolarů výzkumu změn pachů a chemických stop, které dokázaly odhalovat přístroje. Nakonec to zvládl pomocí armády mikroskopických programovatelných robotů. Drogy či cokoli jiného, co by jinak bylo možné odhalit, teď mohly volně putovat po světě. Většinou však do Ameriky. Drogy, zbraně, bomby, jaderný materiál. Svět se skutečně změnil. Před zločinci se otevíraly netušené možnosti. Také to byl jeden z důvodů, proč Friedmanová koupila ostrov ležící dostatečně daleko. Nechtěla, aby až tam doléhal pláč a výkřiky.

Čert je vem.

Došla k autu. Z půjčovny. Ještě jednou se rozhlédla.

Když k ní přiběhl psík, podívala se dolů. Neměl vodítko ani obojek. Tulák. Sklonila se, aby ho podrbala, ale zvíře před ní ustupovalo.

„To nic, zlatíčko. Neublížím ti.“

Pes se přiblížil, jako by chtěl prozkoumat její úmysly. Jakmile k němu však natáhla ruku, znovu se stáhl, posadil se na zadní a zavyl.

Trochu znervóznělá Friedmanová zasunula klíček do zámku dveří.

Prudce trhla hlavou ze strany na stranu, když ji obstoupila skupina mužů. Bylo jich deset, Polovina v civilu, druhá polovina ve vojenských uniformách. Všichni byli ozbrojení a mířili na ni.

„Co se děje?“ zeptala se. Sluneční brýle si zvedla na čelo.

„Co se to děje?“ zeptala se znovu.

„Ustupte od vozu,“ vyzval ji jeden z mužů v civilu, „ruce položte na hlavu a spojte prsty. Okamžitě!“

Friedmanová ho poslechla. „To je váš pes? Pokud ano, pak udělal velkou chybu. Prohledejte mě. Nemám u sebe bomby, drogy, prostě –“

Zarazila se, když ho uviděla obcházet SUV zaparkované vedle jejího auta.

Oliver Stone uložil sluneční brýle do kapsy bundy. Mary Chapmanová si je nechala na očích.

Něco přimělo Friedmanovou podívat se vlevo. Tam stál Harry Finn. Vedle něho seděl v kolečkovém křesle Joe Knox. Hlavu měl obvázanou a pravou ruku zavěšenou na šátku.

Když se podívala zpátky na Stonea, znovu sebou cukla.

Za svým přítelem tam stál Caleb Shaw také s rukou na pásce a Annabelle Conroyová. Ta vypadala nezraněná.

Friedmanová odtrhla od Stonea oči a podívala se na psa, který stále seděl necelý metr od ní.

„Hezký pejsek,“ usmála se.

„Ten pes vás prozradil,“ potvrdil jí Stone.

„Jak?“ chtěla vědět.

Stone si přičichl k zápěstí. „Když o sobě člověk prozradí něco, co může být později použito proti němu, je to vždy chyba.“

„Nechápu.“

„Jde o ten thajský parfém s úžasnými účinky na muže. Dvě srdce tlukoucí jako jedno? Velmi neobvyklý. Ale není nemožné ho sehnat, když za vámi stojí aparát vlády Spojených států.“ I on se podíval na psa. „Velmi zvláštní vůně. Tomuhle kamarádovi stačilo jednou nabrat vzduch a dokázal vás najít na tak rozlehlém místě, jako je Arlingtonský hřbitov.“

„Jak jste věděli, že tu budu?“

„Copak byste tu mohla nebýt?“ odpověděl Stone otázkou.

„Vy byste sem na mém místě také přišel?“

„Ne.“

„Proč?“

„Nikdy jsem si nevychutnával, že jsem někoho zabil.“

Přestala se usmívat. „Nevychutnávala jsem si to. Spíš bych řekla, že jsem chtěla vzdát hold velmi dobrým protivníkům.“

„Také jsme zachytili Montoyův e-mail pro vás a vaši odpověď. Hasta luego? Milé. Miliarda dolarů už je slušná výplata. Nejlepší ale je, že jste tak odhalila své přímé spojení s ním. I jeho dny jsou díky tomu sečteny.“

Rozhlédla se po všech ozbrojených mužích. „Nezdá se, že tu miliardu stihnu utratit.“ Odmlčela se. „Musím vám složit poklonu za to, že vám došla ta věc s nanoboty a pachy. Opravdu jsem si myslela, že to mám dobře ošetřené.“

„Také jste měla. Přišli jsme na to spíš díky štěstí.“

„Pochybuji. Takové štěstí nikdo nemá. Když Montoya viděl, že prezident bombu přežil, nebyl dvakrát nadšený.“

„Proto ten plán návratu?“

Přikývla. „Vždycky musíte mít plán B, protože plán A se pokaždé nepodaří.“

„Většina lidí by se prostě sebrala a zmizela.“

„Měla jsem jen půl miliardy. Chtěla jsem ji celou. A chtěla jsem vidět, jak se plán uskuteční. Ti nejlepší to tak dělají, víte? Profesionální hrdost.“

„Málem jste to dokázala.“

„To už je v téhle chvíli jedno. Můžu se zeptat, jak jste to dokázali? Opravdu jsem si myslela, že na Vražedné hoře mám obsazené všechny mety.“

„Měla jste,“ přikývl Stone. „Především tu u třetího východu. Zajímalo by mě, jak jste na něj vůbec přišla?“

„Jak říkám, učila jsem se od vás.“

„Dobrá, to stačí,“ ozval se hodně nahlas Riley Weaver, který právě dorazil i s ředitelem FBI a agentkou Ashburnovou.

„Jak jste mohla tak úplně zvlčet, Friedmanová?“ vyštěkl Weaver a mířil na ni tlustým ukazováčkem.

Ani se nenamáhala mu odpovědět. Dívala se na Stonea a usmívala se. „Člověk jako vy vždycky chodí vlastní cestou. Vypátrala jsem další dva muže z divize 666, kteří věděli o tajném vchodu za kuchyní. Takže mi bylo jasné, že jste našel ještě jiný způsob, o kterém jste věděl jen vy sám.“

„Proč?“ zeptal se Stone.

„Protože jste nevěřil nikomu, jen sám sobě. Ani svým kolegům atentátníkům. Ne úplně.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože jsem sama nikomu nevěřila. Jen sobě.“

„Jak jste ten východ našla?“

Rozhlédla se po mužích se zbraněmi. „Nevadilo by, kdybych dala ruce dolů? Začínají mě bolet. Vidíte, že nejsem ozbrojená. A i kdybych byla, jste v přesile.“

„Držte ruce tak, abychom na ně viděli,“ dovolil jí jeden z agentů.

S rukama před sebou se vrátila pohledem ke Stoneovi a pokračovala. „Jakmile mi bylo jasné, že Vražednou horu použiju, celé to místo jsem centimetr po centimetru prošla. Hlavní vchod na západě. Zadní, ten neoficiální, na východě. Dolů to nešlo, tak jsem musela nahoru. A tam jsem ho našla. Ve stavu, v jakém jste ho zanechal. Odpověděla jsem na vaši otázku. Co kdybyste vy odpověděl na mou?“

Stone se podíval na Chapmanovou.

I Friedmanová na ni upřela pohled.

Agentka MI6 pokrčila rameny. „Na podobnou bombu jsem dvakrát narazila v Severním Irsku. Poprvé to byl modrý drát. Podruhé červený. Má oblíbená barva je modrá. Takže jsem přeřízla modrý. Na poslední chvíli. Zbývala vteřina. Víc jsme dělat nemohli. Ale přežili jsme, a to se počítá.“

„Jakmile jsme se bezpečně dostali pryč, bombu jsme odpálili,“ vysvětloval Stone. „Pro případ, že by pro vás místo někdo pozoroval. Pak stačil jediný telefonát. Všechny nás odtamtud odvezli ve vacích na mrtvoly. Zbytek našeho plánu jste viděla dnes. Došlo nám, že je to jediná možnost, jak vás dopadnout. Nechat vás věřit, že jste to dokázala. Prezident Brennan vše dohodl s ruskou vládou.“

„Dobrá práce.“

Popošel k ní blíž. „Opravdu šlo jen o peníze?“

„Částečně. Ale také o vzrušení. Chtěla jsem se přesvědčit, jestli to dokážu. Považovala jsem to za výzvu. Musíte uznat, že to nebyl jednoduchý úkol. Když mě oslovil Montoya a poprvé se mě pokusil naverbovat, odmítla jsem. Ale pak jsem o nabídce přemýšlela a řekla jsem si, proč ne? Myslím, že i vy byste byl v pokušení.“ Pokusila se dotknout jeho paže, ale ucukl.

Vypadala zklamaně, ale pokračovala: „Vím, že právě to vás pohánělo. Vzrušení. Po celé ty roky u divize 666. Určitě jste to nedělal pro peníze.“

„Ne, nedělal.“

„Tak proč? A nelžete a netvrďte mi, že jste jen sloužil své vlasti.“

Riley Weaver jejich rozhovor přerušil. „Řekl jsem, že to stačí.“ Přešel dopředu. „Půjdete do vězení. Ale ne na dlouho. Pak vás popraví. Za zradu.“

„Riley, občas jste neskutečně únavný,“ kroutila hlavou Friedmanová. „Zkazíte každou legraci.“

Vypadalo to, že bývalého námořníka raní mrtvice. „Legraci! Tomu, co jste napáchala, říkáte legrace? Jste prostě šílená.“

Znovu se podívala na Stonea. „Proč? Proč jste to dělal?“

„Měl jsem ženu, kterou jsem miloval. Měl jsem dceru, kterou jsem zbožňoval. Chtěl jsem se vrátit k nim domů.“

Friedmanová dlouho mlčela. „No, já nic z toho neměla,“ pokrčila nakonec rameny.

„Fajn,“ prohlásil Weaver. „Spoutejte ji a přečtěte jí její práva. Udělejte to pořádně. Žádné chyby. Schůzku se smrtící injekcí nesmí zmeškat. Vlastně se těším, že sám stisknu tlačítko.“

Opovržlivě se na něho podívala. „Do vězení nepůjdu a určitě bych se nenechala popravit od vás.“

Weaver se zle usmál. „Takže, dámo, moc rád bych věděl, jak to chcete zařídit.“

„Už jsem se o to postarala.“

Při těchto slovech zakolísala. Natáhla ruku a opřela se jí o dveře auta.

Stone si uvědomil první, co se děje.

Doběhl k ní a vzal ji za levou ruku. Všiml si kapky krve na jejím levém zápěstí, přímo nad žílou. Vzal ji za pravou ruku a otočil ji dlaní nahoru. Kámen z prstýnku, který nosila, byl pryč. Místo něj trčela z kovu krátká kovová jehla.

„Na vašem místě bych byla hodně opatrná,“ poradila mu. „Ošklivý a extrémně rychle účinkující jed. Starý dobrý kyanid je proti němu limonáda.“ Mluvila pomalu a začínala hůře vyslovovat. Znovu zakolísala. Stone ji přidržel, ale nakonec ji nechal sklouznout po boku auta na zem.

Stáli kolem a dívali se na ni. Weaverova tvář byla zkřivená vztekem.

„Jak?“ chtěl vědět.

Friedmanová se pousmála. „Jakmile jsem ho uviděla.“ Ukázala na Stonea. „Bylo mi jasné, že je po všem. Tak jsem se o sebe postarala, Riley. Dobrá vyzvědačka až do konce. A všichni dobří špioni odcházejí podle svých pravidel.“

Znovu se podívala na Stonea a zhluboka, bolestivě se nadechla. „Ten ostrov jsem koupila.“

Mlčel.

Začínala se dusit. „Myslím, že bychom tam spolu byli šťastní.“ Všichni se podívali na Stonea a pak zpátky na Friedmanovou. „Myslím, že by to šlo. Řekni, že by to šlo,“ prosila ho. Stone jen mlčel a pozoroval ji.

Celá se napnula, ale křeč okamžitě odezněla. Stoneovi připadalo, že omdlela. „Jsme si podobní víc, než jsi ochotný si přiznat, Johne Carre,“ dokázala ještě říct.

Otevřela oči, ty však už nic neviděly. Marisa Friedmanová sklouzla na bok a zůstala ležet tváří na štěrku.

Stone to neviděl.

Otočil se a odcházel pryč.

103

Členové Camel clubu obklopili lůžko Alexe Forda a viděli, že už jim pohled oplácí. Annabelle mu svírala ruku a po tvářích jí stékaly slzy.

Reuben s Calebem si vyměnili úsměvy. „Nezapomeň, chlapovi se kytky nenosí,“ pošeptal Reuben knihovníkovi.

Stone došel k posteli a svého přítele si prohlédl. Alex stále nemohl mluvit a lékaři je upozornili, že rozsah následků jeho zranění ještě nebylo možné stanovit, protože část jeho mozku byla poškozena.

„Může se uzdravit úplně, ale také třeba jen částečně,“ vysvětlil jim chirurg.

„Ale bude žít,“ ujišťovala se Annabelle.

„Ano,“ přitakal lékař. „Bude žít.“

Stone opatrně položil Alexovi ruku na rameno. „Já… Jsem moc rád, že jsi zase mezi námi, Alexi,“ dostal ze sebe roztřeseným hlasem.

Alex na něho mrkl, ale jeho ústa zůstala dál němá. Annabelle se k němu sklonila. „Budeme s tebou, Alexi. Budeme s tebou na každém kroku.“ Stiskl jí ruku.

***

Později večer seděl Stone za stolem ve svém domku. Měl spoustu věcí k přemýšlení, ale po pravdě řečeno se mu do toho nechtělo. Dostal nabídku, aby se vrátil do práce pro vládu, a to v jakémkoli oboru bude mít zájem. Řediteli FBI slíbil, že se mu ozve, ale neupřesnil kdy.

Carmen Escalanteovou zařadili do programu na ochranu svědků pro případ, že by se Carlos Montoya rozhodl vybít si vztek právě na ní. Stone nicméně nevěřil, že by se měla čeho bát. Svět už věděl, že výbuch v Lafayettově parku a vše ostatní má na svědomí právě Montoya, a dalo se proto předpokládat, že narkobaron dlouho žít nebude. Buď využije někdo z jeho organizace nabízející se příležitost převzít jeho kartel, nebo ho zabijí Rusové odplatou za to, že se snažil své zločiny hodit na ně. I Američané měli dost důvodů se s ním jednou provždy vypořádat.

Stoneovi bylo nakonec jedno, kdo Montoyu zabije.

A nanoboty, které dokážou změnit pachové stopy drog a výbušnin? Ano, ty přinesou lidem z ATF a dalších organizací bojujících s kriminalitou mnoho bezesných nocí.

Ačkoli to neměl v úmyslu, v myšlenkách se nakonec vrátil k Marise Friedmanové.

K opuštěnému ostrovu, který pro ně koupila.

Jsme si podobní víc, než jsi ochotný si přiznat, Johne Carre.

V tom se mýlila. Nebyli si ani trochu podobní.

Nebo ano?

Zatímco se díval na desku stolu a v duchu probíral možné důsledky těchto nečekaných pochybností, všiml si červeného bodu klouzajícího po starém, rozbrázděném dřevě jako hořící brouk. Bod dospěl až k němu. Podíval se dolů a uviděl, jak mu stoupá po hrudníku, přejíždí po tváři. Předpokládal, že se nakonec zastavil uprostřed čela.

„Vlastně jsem vás čekal dřív,“ řekl klidně do tmy.

Před ním se objevila Chapmanová a mířila na něho pistolí Walther s laserovým zaměřovačem.

„Omlouvám se, obvykle bývám přesná. Kdy jste si to uvědomil?“

„Vím, že si MI6 nemůže dovolit nechat své nejlepší agenty jen tak se poflakovat někde v cizině. Už dávno vás měli odvolat a stáhnout domů. Skutečnost, že to neudělali, mi napověděla, že máte nový úkol. A nešlo jen o to mě hlídat. Na tu práci by se tu našlo dost schopných lidí.“

„Dobrá. Ale zůstala jsem tu i proto, abych vám pomohla vyřešit případ a chránila vás. Copak to nebyla role doktora Watsona v Holmesovi? Nosit zbraň a čas od času ho zbavit nějakého nepříjemného individua? A obdivně vzdychat nad dedukčními schopnostmi svého Mistra?“

„Říkala jste, že jste ty příběhy nečetla.“

„Lhala jsem. Ve skutečnosti jsem je milovala. Ale musím vám říct, a to naprosto otevřeně, že hrát pro vás Watsona bylo skutečně potěšení.“

„Kdo vám dal příkaz mě zabít? McElroy?“

„Sir James vás má doopravdy v oblibě. Věřil, že na vás jen dohlížím. Některé věci jsem musela tajit i před svým kmotrem. Ne, jestli se snažíte zjistit, kdo je za to zodpovědný, musíte hledat blíž. S Američany přece úzce spolupracujeme, nebo ne?“

„Tedy Weaver?“

„Jak to vy Američané říkáte? Nemohu to potvrdit ani vyvrátit. Ale já bych to tak silně nevyvracela.“

„Takže ředitel NIC si najal britskou zpravodajskou službu, aby zavraždila amerického občana?“

„Copak? Nelíbí se vám, jak umí být dnešní den krutý?“

„Co prezident? Ví o tom?“

Lhal mi snad v Camp Davidu do očí? A znovu poté, co jsem mu zachránil život?

„To skutečně nevím. Ale jestli to Weaver dělá bez jeho souhlasu a vědomí, pak je to dost odvážné. Musíte být pořádný rošťák.“

„Snažím se, co to jde.“

„Jsem poslední člověk, který by vám to měl za zlé.“

„Takže vy fungujete jako oficiální atentátník na druhém břehu oceánu?“

„Dělám něco jako vy. Občas pátrám nebo zachraňuju svět podle toho, jak si královna přeje, ale většinou jen střílím nepohodlné oponenty.“

„Určitě jste v tom moc dobrá.“

„To jste vy býval také. Možná ten nejlepší, jaký kdy chodil po světě.“ Naklonila hlavu a usmála se na něho.

„Něco mi řekněte. Porušil jste někdy přímý rozkaz?“

Stone nezaváhal. „Jen jednou za celou svou kariéru. Když jsem sloužil v armádě.“

„Jste rád, že jste to udělal?“

„Ano, jsem.“

„Nesplnil jste někdy rozkaz v době, kdy jste působil u divize 666?“

„Ne.“

„Jste rád, že jste to neudělal?“

„Ne, je to jedna z věcí, kterých v životě nejvíc lituju.“ Sklonila zbraň a uložila ji do pouzdra. „Tak tentokrát si své ‚jednou‘ vyberu já.“

Stone se na ni překvapeně podíval. „Proč?“

„Z mnoha důvodů, o kterých se mi teď nechce mluvit.“

„Nebudete mít potíže, když nesplníte úkol?“

„Jsem žena, která podává nejlepší výkony tváří v tvář potížím.“

„Budete si muset dobře krýt záda.“

„To dělám od chvíle, kdy jsem se na tuhle práci dala.“

„Uvidím vás ještě?“

„Budoucnost nemá nikdo jistou.“

Otočila se a zamířila ke dveřím, pak se však ohlédla. „Dávejte na sebe pozor, Olivere Stone. A ještě jednu věc. Pistoli můžete uklidit. Nebudete ji potřebovat. Alespoň ne na mě. Něco vám však poradím. Nikdy se neotáčejte zády k Rileymu Weaverovi. To by byla velká chyba. Mějte se.“

Vzápětí byla pryč.

Stone pomalu uložil pistoli do zásuvky a zavřel ji. Jakmile spatřil červený bod na desce stolu, namířil ji pod stolem. Byl rád, že nemusel vystřelit. Bylo dost pravděpodobné, že by se zabili navzájem.

Nebyl unavený, ačkoli bylo pozdě. Nepotřeboval už tolik spánku jako dříve. Předpokládal, že to s člověkem dělá stáří. Chvíli počkal a vyrazil. Šel tak dlouho, až se dostal na místo, kde to všechno začalo.

Ne na Vražedné hoře. Tam to začalo pro Johna Carra.

Rozhlédl se po Lafayettově parku. Zde začal život Olivera Stonea. A z mnoha důvodů si byl také jistý, že právě sem patří. Podíval se na Bílý dům, kde prezident bezpochyby klidně spal, ačkoli jen na poslední chvíli unikl pokusu o atentát.

Procházel se parkem, kývnutím se zdravil s ostrahou, která ho dobře znala. Přemýšlel, jestli se tu ještě někdy objeví ve službě Alex Ford. Určitě už se z něho stala uctívaná legenda Tajné služby, hrdina pro prezidenta i svou zemi. Stone by dal přednost tomu, kdyby se jeho přítel plně uzdravil.

V myšlenkách se vrátil i k Chapmanové, která se konečně vrátí na svůj malý ostrov. Možná se tam za ní zaletí podívat. Možná. Posadil se na lavičku, kde seděla Marisa Friedmanová onoho večera, kdy Lafayettovým parkem otřásla exploze. Ta uvedla vše do pohybu. Teď se zde opět rozhostil klid.

Podíval se na javor zasazený ve svém novém domově. Vypadal, jako by tam patřil odjakživa.

Stejně jako někteří lidé.

Jako já.

Oliver Stone se pohodlně opřel, zhluboka se nadechl a dál se kochal výhledem.

David Baldacci

ZASTÍRACÍ

MANÉVRY

Z anglického originálu Hell’s Corner vydaného

nakladatelstvím Warner Books v New Yorku v roce 2010

přeložil Jiří Balek.

Jazyková redakce Pavla Švábenická

Odpovědný redaktor Tomáš Dimter

Obálka a sazba Radek Nahodil

Technický redaktor Pavel Kolín V

ydala Mladá fronta a.s. jako svou 7 501. publikaci.

Tisk EUROPRINT a.s.

376 stran, první vydání, Praha 2012

ISBN 978-80-204-2414-3

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5-Košíře

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 347 313

na internetu:

www.mf.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai