Imagica

Clive Barker

(1995)

Hodnocení:

86%

Štítky:

Sci-fi a fantasy,

Druhá kniha ze dvou. Imagika – tajemný řetězec světů, dominií, kterým pevnou rukou vládne nikým nespatřený Autarcha. Čas jeho vlády se však nachýlil, blíží se výročí Usmíření a s ním i doba neodvratných změn. Estabrook, muž, který najme vraha pro svou manželku, nevědomky rozehrává hru, jejíž následky si stěží dokáže představit kdokoliv v Usmířených dominiích. Existuje však neusmířené dominium, oddělené od ostatních a to představuje reálnou hrozbu pro všechny – naše Země. Magická partie moci a kouzel vrcholí a s ní i vypravěčské umění Cliva Barkera.

Název originálu: IMAJICA

Copyright © 1991 by Clive Barker

All Rights Reserved

Copyright © 1995 for the Czech translation by Miluš Kotišová

Copyright © 1995 for Cover by Les Edwards

Copyright © 1995 for the Czech edition by MUSTANG Ltd.

ISBN 80-85831-77-5 (soubor) ISBN 80-85831-79-1 (2. díl)

KAPITOLA PRVNÍ

Podobně jako divadelní čtvrti tolika krásných měst v Imagice, ať už v Usmířených dominiích nebo v Pátém, městská část, v níž Ipse stálo, byla v dřívějších dobách značně proslulým místem, kde herci obého pohlaví předváděli staré frašky – seznámení, oťukávání, svádění, spojení a rozchod –, které hráli hodinu co hodinu, ve dne v noci. Centrum těchto zábav se však odstěhovalo pryč, na druhý konec města, kde se klienti ze středních vrstev cítili méně vystavováni pohledům aristokratů, kteří vyrazili za vznešenějším rozptýlením. Nenasytná ulice se svým blízkým okolím rozbujela v pouhých několika měsících a rychle se stala třetím nejbohatším Kesparatem ve městě. Stará divadelní čtvrť byla ponechána na pospas úpadku.

Snad proto, že byla předmětem tak nepatrného zájmu, přežila posledních pár hodin lépe než většina Kesparatů její velikosti. Zažila tu a tam šarvátky. Ulicemi se prohnaly pluky generála Mattalause běžící na jih k vyvýšené silnici, kde se vzbouřenci snažili vztyčit provizorní most přes deltu; a později se skupina rodin z Caramessu skryla na Kop-počoviově tržišti. Ale nebyly postaveny žádné barikády a žádná z budov neshořela, Deliquium se dočká rána bez šrámů. Jeho přežití by ovšem nemohlo být připsáno všeobecnému nezájmu, nýbrž spíše existenci čtvrti na pomezí Bledého kopce, pamětihodnosti, která nebyla ani kopcem, ani nebyla bledá, ale byl to kruhový památník, v jehož středu stála studna používaná od věků jako hrobka pro popravené, sebevrahy, žebráky a příležitostně i romantiky, kteří dávali přednost tomu shnít v takovéhle společnosti. Zítra se bude šeptat, že duchové těchhle zatracených duší povstali, aby bránili své území a ochránili Kesparat před ničením vandalů a barikádníků, že strašili na schodištích v Ipse a na tržišti a skučeli na ulicích jako psi, kteří se pominuli z honění se za ocasem Komety.

Quaisoir s šaty v cárech a na rtech s jednou a toutéž bezdechou prosebnou modlitbou prošla středem několika bitev vcelku nepovšimnuta. V yzordderrexských ulicích bylo nyní mnoho smutkem zdrcených žen a všechny prosily Hapexamendia, aby jim vrátil do náruče jejich děti nebo manžele, a ve většině případů jim byl umožněn průchod liniemi, jejich stkaní bylo postačujícím znamením.

Boje samotněji nerozrušovaly; svého času uspořádala spoustu masových poprav a přihlížela jim. Ale jakmile se kutálely hlavy, pokaždé kvapně odešla, nechávajíc na jiných, aby nesli následky. Teď byla nucená kráčet ulicemi, které se vyrovnaly jatkám, bosá, a její pověstná lhostejnost k podívané na smrt byla přemožena hrůzou tak upřímnou, že několikrát dokonce změnila směr, aby se pokud možno vyhnula ulici, která páchla příliš silně po vnitřnostech a připálené krvi. Věděla, že se bude muset ze své zbabělosti vyzpovídat, až konečně najde Muže Smutků, ale vina ji už beztak tížila tolik, že na jedné nepravosti navíc těžko sejde.

Když došla na roh ulice, na jejímž konci stálo Plutherovo divadlo, kdosi zavolal její jméno. Zastavila se a otáčela se po volajícím. Ze schodů před domem vstával jakýsi muž v modrém, ovoce, které loupal, držel v jedné ruce, nůž ve druhé. Zdálo se, že si je naprosto jistý, pokud jde o její totožnost.

„Jsi jeho žena,“ řekl.

Je tohle náš Pán? přemítala. Muž, kterého viděla na střešním hřebenu v přístavu, byla ve skutečnosti jen silueta proti jasné obloze, rysy byly stěží vidět. Mohl to být on?

Volal na někoho v domě, na jehož schodech předtím seděl. Bývalý bordel, soudě podle vyřezávaného krytého sloupořadí. Vynořil se jeho žák, Oethac, s lahví v jedné ruce, druhou čechral vlasy kreténskému chlapečkovi, nahému a umaštěnému. Začala mít pochybnosti o svém prvním soudu, ale netroufla si odejít, dokud se její naděje nepotvrdí, nebo neroztříští.

„Jsi Muž Smutků?“ položila mu otázku.

Muž loupající ovoce pokrčil rameny. „A není jím snad dnes večer každý?“ ucedil a pohodil nedojedené ovoce stranou. Kretének shopsal ze schodů, popadl je a strčil si je celé do pusy, takže se mu obličej vyboulil a ze rtů mu vytékala šťáva.

„Ty jsi všeho příčinou,“ řekl muž a ukázal na Quaisoir nožem. Ohlédl se přes rameno na Oethaka. „Byla v přístavu. Já jsem ji viděl.“

„Kdo to je?“ zeptal se Oethac.

„Autarchova Žena, Quaisoir.“ Postoupil k ní o jeden krok. „Jsi, nebo nejsi?“

Nemohla to popřít, ale nemohla ani utéci. Jestli je tenhle muž Ježíš, nemůže začít prosby o odpuštění lží.

„Ano,“ řekla mu, Jsem Quaisoir. Byla jsem Autarchovou ženou.“

„Proklatě, ta je ale krásná,“ zapomněl se Oethac.

„Jak vypadá, na tom nezáleží,“ řekl mu ten druhý. „To, co udělala, to je důležité.“

„Ano…“ hlesla Quaisoir odvažující se v tomto okamžiku věřit, že je to skutečně Davidův syn, „…to je důležité. To, čeho jsem se dopustila.“

, – popravy –“

„Ano.“

„– čistky –“

„Ano.“

„– ztratil jsem kupu přátel a za to můžeš ty…“

‚Ach, Pane, odpusť mi,“ zvolala a klesla na kolena.

„Viděl jsem tě dnes ráno v přístavu,“ řekl Ježíš a přibližoval se k ní. Ona jen klečela. „Usmívala ses –“

„Odpusť mi.“

„– dívala ses kolem a usmívala ses. A já si myslel, když jsem tě tak viděl –“

Byl od ní teď asi tři kroky daleko.

„– tvé oči se blýskaly –“

Ulepená ruka ji uchopila za hlavu.

„– řekl jsem si, ty oči –“ Zvedl nůž… „– musí ven.“

… a spustil ho dolů, hbitě a prudce, prudce a hbitě, a zbavil svou stoupenkyni zraku dřív, než mohla začít křičet.

Slzy, které Jude znenadání zaplnily oči, pálily jako žádné z těch, které kdy v životě uronila. Vzdychla, spíš bolestí nežli smutkem, a přitlačila dlaně k očním důlkům, aby slzy zastavila. Ale nepřestávaly téct. Byly horké a kyselé, a způsobily, že jí začalo hučet v hlavě. Ucítila, jak se jí ujala Dowdova paže, a byla mu za to vděčná. Bez jeho opory by určitě upadla.

„Co je?“ řekl.

Odpověď, že se podělila o nějakou mučivou bolest s Quaisoir, nepatřila mezi ty, které by mohla před Dowdem vyslovit. „Musí to být tím kouřem,“ řekla. „Vidím sotva na krok.“

„Už jsme skoro u Ipse,“ řekl. „Ale musíme sebou ještě trochu hodit. Na volném prostranství není moc bezpečno.“

To byla rozhodně pravda. Její oči, teď zrovna vnímající jen pulsující červeň, zhlédly za poslední hodinu zvěrstev, že by ty hrůzy vyplnily zbytek jejího života nočními můrami. Yzordderrex jejích tužeb, město, jehož kořeněné povětří (vanoucí z Ústupu teprve před pár měsíci) ji vábilo jako volání milence, se měnilo v hromadu trosek. Možná proto vyplakala Quaisoir tyhle žhnoucí slzy.

Po chvíli oschly, ale bolest přetrvávala. I když nesnášela toho chlapa, na kterém zatím závisela, bez jeho pomoci by se sesunula na zem a zůstala by ležet. Pobízel jí kupředu, krok za krokem. Ipse je už teď blizoučko, tvrdil, jen o ulici nebo dvě dál. Tam si bude moci odpočinout, zatím co on bude mlsat ozvěny zašlé slávy. Do jeho monologu se jen zřídkakdy zapojovala. Myšlenky jí zaplavila její sestra, do čekání na jejich setkání se nyní přimísil nádech nervozity. Představovala si, že Quaisoir bude muset vyjít do těchto ulic s ochranným doprovodem a že při pohledu na ni Dowd jednoduše ustoupí. Ale co když Dowd nepodlehne pověrčivé hrůze a úžasu, co když místo toho na jednu nebo rovnou na obě z nich zaútočí? Bude se umět Quaisoir před jeho roztoči bránit? Začala si mnout pálící oči, ale bez zastavování klopýtala dál, rozhodnutá, že až nastane ten správný čas, bude vidět jasně a v prvé řade se vyvlékne a unikne z Dowdova sevření.

Jeho monolog přestal, jako když utne. Zastavil se a přitáhl si Jude, aby zastavila po jeho boku. Zvedla hlavu. Ulice před nimi nebyla kdovíjak osvětlená, ale záře vzdálených ohňů si našla cestičku mezi domy a vepředu před nimi, plížíc se k jednomu z těch mihotavých paprsků, uviděla svou sestru. Jude nedokázala potlačit vzlyknutí. Quaisoir měla vypíchnuté oči a její mučitelé šli těsně za ní. Jedno bylo dítě, druhý Oethac. Třetí, nejvíc zborcený krví, byl také druhově nejbližší člověku, ale jeho rysy byly překroucené ze své skutečné podoby požitkem, který nacházel v týrání Quaisoir. Oslepivě se lesknoucí nůž třímal dosud v ruce a nyní ho zvedl nad holá záda své oběti.

Než mohl Dowd něco udělat, Jude vykřikla:

„Přestaňte!“

Nůž ustrnul v půli pohybu směrem dolů a všichni tři Quaisoiřini pronásledovatelé se otočili k Jude. Dítě nezaregistrovalo nic; jeho obličej imbecila byl tupý. Majitel nože byl obdobně zaražený, ale jeho výraz byl spíš nevěřícný. Promluvil až Oethac a slova, která vyřkl, byla zmatená, ale byl z nich cítit panický děs.

„Ty… se… ne… nepřibližuj,“ koktal, bázlivým pohledem těkal tam a zpátky, od zraněné ženy k jejímu obrazu, zdravému a silnému. Oslepitel v tom okamžiku našel hlas, ale Oethac ze sebe bez přestání sypal slova.

„Koukni se na ni!“ křičel, „Co to je, do prdele? Nojo! Koukni se na ni!“

„Zavři tlamu,“ okřikl ho mučitel. „Ona se nás ani nedotkne.“

„To nevíš,“ řekl Oethac, popadl jednou paží děcko a přehodil si je přes rameno. „To jsem nebyl já,“ pokračoval a zároveň ustupoval. „Nezkřivil jsem jí jedinej vlásek. Namouduši. Přísahám na svý jizvy.“

Jude si jeho kličkování nevšímala a pokročila blíž ke Quaisoir. Sotva se pohnula, Oethac vzal nohy na ramena. Oslepitel se ovšem z místa nehnul, odvahy mu dodávala jeho zbraň,“Udělám to samý i tobě,“ varoval ji. „Je mi ukradený, kdo kčertu jsi, ale udělám to!“

Za sebou Jude zaslechla Dowdův hlas, ve kterém bylo tolik autority, kolik v něm nikdy předtím neslyšela.

„Nechal bych ji na pokoji, být tebou,“ řekl.

Na jeho slova zareagovala Quaisoir. Pozvedla hlavu a otočila ji k Dowdovi. Její oči nebyly ledajak vypíchnuté, ale doslova vydlabané z jamek. Při pohledu na ty díry se Jude zastyděla, že se znepokojovala tím nepatrným zabolením, které s ní soucitně vnímala; ve srovnání s Quaisoiřiným zraněním to nebylo nic. Přece ale zněl ženin hlas téměř radostně.

„Pane?“ řekla. „Dobrotivý Pane. Stačí tenhle trest? Odpustíš mi teď?“

Ani druh omylu, kterého se Quaisoir dopustila, ani jeho nesmírná ironie, Jude neunikla. Dowd nebyl žádný Spasitel. Ale jak se zdálo, celý blažený se té role ujal. Odvětil Quaisoir s něhou stejně falešnou jako byla rázná řeč, kterou pronesl několik vteřin předtím.

„Samozřejmě že ti odpustím,“ řekl. „Proto jsem tady.“

Jude by možná podlehla pokušení zbavit Quaisoir iluzí hned na místě, nebýt toho, že Oslepitel byl Dowdovým představením rozptýlený, a to bylo dobře.

„Řekni mi, kdo jsi, dítě,“ zeptal se Dowd.

„Však ty víš, kdo to je, ty zkurvenče,“ vyštěkl mučitel. „Quaisoir! Je to Quaisoir, kurva!“

Dowd se podíval na Jude a jeho výraz byl spíš chápavý než vyděšený. Potom znovu upřel pohled na oslepitele.

„Ano, je to ona,“ řekl.

„Víš stejně dobře jako já, co provedla,“ řekl muž. „Zasloužila by si i něco horšího.“

„Horšího, říkáš?“ pronesl Dowd a neustále se blížil k muži, který si přehazoval nůž z jedné ruky do druhé, jako by vycítil, že Dowdova schopnost krutosti hravě předstihne jeho vlastní, pokud bude třeba.

„Co bys udělal horšího?“ řekl Dowd.

„To, co udělala jiným, a třikrát po sobě.“

„Účastnila se těch věcí osobně, co myslíš?“

„Moc bych se nedivil,“ řekl. „Kdo ví, co se tam nahoře děje za sviňár-ny? Mizejí lidi a pak je po kouskách vyplaví voda…“Pokusil se o úsměv, prostě začal být v tom okamžiku nervózní. „…Víš, že si to zasloužila.“

„A ty?“ zeptal se Dowd. „Co si zasloužíš ty?“

„Netvrdím, že jsem hrdina,“ opáčil Oslepitel. „Jenom říkám, že si o to koledovala.“

„Aha,“ řekl Dowd.

Judith mohla ze své nevýhodné pozice to, co pak následovalo, spíš vytušit než vidět. Zahlédla, jak Quaisoiřin zohavitel ustoupil o krok od Dowda, odpor vepsaný ve tváři, nato viděla, jak vyrazil dopředu, jako by chtěl bodnout Dowda do srdce. Svým útokem se ocitl v dosahu roztočů, a ještě než ostřím našel Dowdovo tělo, museli zřejmě na oslepitele přeskočit, protože přepadl dozadu s výkřikem hrůzy a jeho volná ruka vystřelila k obličeji. Jude už jednou viděla, co přijde potom. Muž se škrábal v očích a v nosu a ústech, zatímco mu roztoči zevnitř rozkládali tělo. Padl Dowdovi k nohám a zmítal se vztekem z prohry, nakonec si vrazil nůž do úst a krvavě s ním dloubal po těch potvůrkách, které ho rozežíraly. Život z něj brzy vyprchal, ruka se svezla z tváře a nechala nůž trčet v hrdle, jako by se jím udusil.

„Je po všem,“ řekl Dowd ke Quaisoir, která si obemkla rukama roztřesené tělo a schoulená ležela na zemi několik metrů od mrtvoly svého mučitelé. „Už ti neublíží.“

„Děkuji ti, Pane.“

„To, z čeho tě obvinil, dítě…?“

„Ano.“

„Hrozné věci.“

„Ano.“

„Provinila ses jimi?“

„Provinila,“ přiznala Quaisoir. „Chci se z nich vyzpovídat, ještě než zemřu. Vyslechneš mě?“

„Vyslechnu,“ řekl Dowd, sama velkodušnost.

Judith zatím jen přihlížela sledu událostí, ale v této chvíli popošla ke Quaisoir a jejímu zpovědníkovi, jenže Dowd její kroky zaslechl, otočil se k ní a zavrtěl hlavou.

„Zhřešila jsem, Ježíši, můj Pane,“ říkala právě Quaisoir, „tolikrát jsem zhřešila. Snažně tě prosím o odpuštění.“

Spíše zoufalství, jež Jude slyšela v sestřině hlase, než Dowdovo odehnání, jí bránilo v tom, aby dala svou přítomnost najevo. Quaisoir se nacházela v kritickém stavu a s přihlédnutím k tomu, že jejím očividným přáním bylo komunikovat s nějakou milosrdnou bytostí, jaké právo měla Jude, aby do toho zasahovala? Dowd nebyl Kristus, ve kterého Quaisoir věřila, ale co na tom záleží? Čeho by teď dosáhla odhalením pravé totožnosti Otce Zpovědníka, kromě toho, že by ještě přispěla k sestřině utrpení?

Dowd poklekl vedle Quaisoir a vzal ji do náruče – prokázal tak schopnost něhy, nebo alespoň její nápodoby, jaké by se u něho Jude nenadálá. Pokud jde o Quaisoir, byla šťastná, i přes své zranění. Tiskla se k Dowdově kabátu a pořád znovu mu děkovala za to, že jí vyhověl. Jemně ji umlčel a řekl jí, že není třeba, aby sestavovala katalog svých zločinů.

„Máš je ve svém srdci a já je v něm vidím,“ řekl. „Odpouštím ti je. Místo toho mi pověz o svém manželovi. Kde je? Pročpak si i on nepřišel vyžádat odpuštění?“

„Nevěřil, že jsi tady,“ odvětila Quaisoir. „Říkala jsem mu, že jsem tě viděla dole v přístavu, ale on žádnou víru nemá.“

„Žádnou?“

„Pouze víru v sebe sama,“ řekla hořce.

Dowd ji začal kolébat dopředu dozadu a mezitím jí vnucoval své otázky. Soustředil se na to tak dokonale, že si ani nevšiml, že za ním stojí Jude. Záviděla Dowdovi to objetí, přála si, aby Quaisoir ležela v její náruči a ne v jeho.

‚Kdo je tvůj manžel?“ zeptal se Dowd.

„Víš přece, kdo je,“ odvětila Quaisoir. „Autarcha. Vládne Imagice.“

„Ale nebyl vždycky Autarchou, viď?“

„Ne.“

„Tak kým byl předtím?“ chtěl vědět Dowd. „Byl to normální smrtelník?“

„Ne,“ řekla. „Pochybuji, že byl kdy obyčejný smrtelník. Přesně si to nepamatuji.“

Přestal ji kolébat. „Myslím, že to víš,“ řekl o něco víc nahlas. „Pověz mi to,“ naléhal. „Pověz mi, čím byl, než vybudoval Yzordderrex? A čím jsi byla ty?“

„Já? Ničím,“ řekla prostě.

„Tak jak ses potom pozdvihla tak vysoko?“

„Miloval mě. Od úplného počátku mě miloval.“

„Nepodstoupila jsi žádný nesvatý obřad, aby ses vypracovala?“ zeptal se Dowd, Zaváhala a on začal naléhat ještě víc. „Čeho ses dopustila?“ Žádal. „Čeho? Čeho?“

V jeho tónu se ozvala vzdálená ozvěna Oscara; sluha mluvící hlasem svého pána. Quaisoir, zastrašená tím zápalem, odpověděla: „Navštívila jsem mnohokrát Banuskou Pevnost,“ vyznala se. „Dokonce i Přístavek. Tam jsem také byla“

„A co je tam?“

„Pomatené ženské. Některé z nich zabily své chotě nebo své děti…“

„Proč jsi vyhledala taková ubohá stvoření?“

„Jsou mezi nimi… skryté… síly.“

Po téhle odpovědi se Jude zaposlouchala pozorněji než na počátku.

„Jaké síly?“ řekl Dowd, vyslovuje tím otázku, na kterou by se zeptala i ona sama.

„Neprovedla jsem nic špatného,“ hájila se Quaisoir. „Prostě jsem se chtěla očistit. Ve snech se mi zjevoval Čep. Každou noc mi jeho stín, padající na mě, lámal páteř. Jen jsem se od něho chtěla očistit.“

„A povedlo se?“ ptal se jí Dowd. Opět nejprve neodpovídala, dokud ji nepostrčil, skoro až hrubě. ‚Povedlo se?“

„Nebyla jsem očištěna, změnila jsem se,“ řekla. „Ty ženy mě znesvě-tily. Mám v těle poskvrnu a přeji si, abych ji dokázala vyvrhnout.“ Začala ze sebe rvát šaty a nepřestala, dokud její prsty neodhalily břicho a prsa. „Chci, aby to bylo vypuzeno!“ křičela. „Měla jsem nové sny, horší než ty předtím.“

„Uklidni se,“ těšil ji Dowd.

„Ale já se toho chci zbavit! Chci se toho zbavit!“ Zmocnilo se jí třeštění podobné záchvatu a tak divoce sebou v jeho náruči zmítala, až se z ní vymanila. „Teď to v sobě cítím,“ řekla a nehty si rozdírala prsa.

Jude se podívala na Dowda a přála si, aby zasáhl, ale on jen tak stál a civěl na ženin zármutek. Jednoduše se v něm vyžíval. Quaisoiřin útok na vlastní tělo nebyl žádný teatrální výstup. Rozškrábala si nehty kůži do krve, nepřestávala křičet, že se chce té poskvrny zbavit. Trpěla strašlivými bolestmi a s jejím tělem se udala nepatrná proměna, jako by měla onu poskvrnu, o níž hovořila, vypotit. Její póry ronily světélkující tekutinu a buňky její kůže neznatelně měnily barvu. Jude znala tu modř rozlévající se od sestřina krku dolů po jejím těle a nahoru ke zkroucenému obličeji. Byla to modř kamenného oka. Modř Bohyně.

„Co je tohle?“ dožadoval se Dowd od své zpovědnice.

„Ven ze mě! Ven ze mě!“

„Je tohle ta poskvrna?“ Dřepl si vedle ní na bobek. „Je?“

„Vyžeň ji ze mě!“ vzlykala Quaisoir a znovu zahájila útok na své zbídačené tělo,

Jude to už nemohla dál vydržet. Umožnit sestře zemřít s požehnáním v náručí náhradního bůžka byla jedna věc. Sebezmrzačení zase docela jiná. Porušila svůj slib mlčení.

„Zastav ji,“ promluvila.

Dowd vzhlédl od svého pozorování a přejel si palcem po hrdle, aby jí tak naznačil, že má mlčet. Ale bylo příliš pozdě. Navzdory svému vlastnímu křiku Quaisoir sestru zaslechla. Její drásání se zvolnilo a slepá hlava se obrátila k Jude.

„Kdo je tam?“ chtěla vědět.

Na Dowdově obličeji se sice objevila nepříčetná zuřivost, ale odbyl ji něžně. Ona se však nedala ukolébat.

„Kdo je s tebou, Pane?“ zeptala se ho.

Svou odpovědí se dopustil chyby, která celou ‚pohádku‘ pokazila. Zalhal jí.

„Nikdo,“ řekl.

„Slyšela jsem ženský hlas. Kdo je tu?“

„Řekl jsem ti přeci,“ trval na svém Dowd. „Nikdo.“ Položil jí dlaň na tvář. „A teď se utiš. Jsme sami.“

„Ne, nejsme.“

„Máš o mně pochyby, dítě?“ opáčil Dowd, jeho hlas se po hrubosti posledního výslechu zároveň s touto otázkou zmírnil, takže zněl skoro jako by jej poranil její nedostatek víry. Quaisoir si tiše sundala jeho ruku tváře a sevřela ji pevně ve svých modrých a krvavých prstech.

„To je lepší,“ řekl.

Quaisoir přebíhala prsty po jeho dlani. Potom vydechla:

„Žádné jizvy.“

„Vždycky jsou nějaké jizvy,“ řekl Dowd snažící se stále chovat jako shovívavý a kultivovaný velekněz. Ale přestřelil.

„Nemáš na dlaních žádné jizvy,“ opakovala.

Smysl poznámky mu došel až z jejího stisku. „Důvěřuj mi,“ řekl.

„Ne,“ odvětila. „Ty nejsi Muž Smutků.“ Radost z jejího hlasu vyprchala. Byl zastřený; skoro výhružný. „Ty mě zachránit nemůžeš,“ dodala a pojednou sebou začala zmítat, aby se od toho podvodníka odtrhla. „Kde je můj Spasitel? Chci svého Spasitele!“

„Ten tu není,“ odpověděla jí Jude. „A nikdy nebyl.“

Quaisoir se natočila k Jude. „Kdo jsi?“ zeptala se. „Odněkud tvůj hlas znám.“

„Drž hubu,“ pohrozil Dowd a zabodl výhružně do vzduchu prst. „Nebo si jen dopomůžeš k tomu, že okusíš roztoče…“

„Neboj se ho,“ řekla Quaisoir.

„Ona o tom ví víc,“ opáčil Dowd. „Viděla, co dokážu.“

Jude dychtila po nějaké výmluvě, aby mohla ještě něco říct a aby Quaisoir mohla slyšet déle její hlas, který znala, ale prozatím nedokázala pojmenovat, a tak podpořila Dowdovu ješitnost.

„To, co říká, je pravda,“ pronesla Jude. „Může nás obě velice těžce zranit. Není to, sestro, Muž Smutků.“

Buďto díky zopakování slov, které sama Quaisoir několikrát použila – Muž Smutků – nebo skutečnosti, že ji Jude nazvala sestrou, nebo obojí, se ženina nevidomá tvář uvolnila, zmatek z ní opadl. Zvedla se ze země.

„Jak se jmenuješ?“ zašeptala. „Prozraď mi své jméno.“

„Ona není nic,“ řekl Dowd a vrátil tak Quaisoir její vlastní popis sebe samotné, jak jej podala před pár minutami. „Je to mrtvola.“ Pohnul se k Jude. „Chápeš tak žalostně málo. A díky tomu jsem ti mnohé promíjel. Ale dál tě už rozmazlovat nemůžu. Zkazila jsi hezkou hru. Nechci, abys pokazila ještě víc.“ Přiložil si levou ruku s nataženým ukazovákem ke rtům. „Moc roztočů už mi nezbývá,“ řekl, „takže jeden bude muset stačit. Pozvolné rozkládání. Ale dokonce i stín jako ty může být rozložen.“

„Tak já jsem stín?“ řekla Jude. „Myslela jsem, že jsme stejní, ty a já? Pamatuješ si na ty svý řeči?“

„To bylo v jiném životě, cukrouši,“ řekl Dowd. „Tady je zas všechno jinak. Mohla bys mi tu ublížit. Takže s tím bohužel budu muset skoncovat.“

Začala couvat a při tom přemýšlela, jak velká vzdálenost je potřeba, aby se dostala z dosahu těch jeho roztočů. Sledoval její ústup s politováním ve tváři.

„Nic naplat, cukrouši,“ řekl. „Znám tyhle ulice jako své boty.“

Ignorovala jeho shovívavost a stáhla se o další krok, očima mu visela na rtech, kde roztoči sídlili, ale zároveň si uvědomovala, že Quaisoir vstala a stojí teď ne víc než metr od své ochránkyně.

„Sestro?“ pronesla žena.

Dowd se otočil, přestal pozorovat Jude na dostatečně dlouhý zlomek času, aby mohla utéci. Vykřikl za ní, když utíkala, a slepá žena se vrhla po zvuku, popadla ho za paži a za krk a stáhla ho na sebe. Vřeštění, které při tom vydávala, se nepodobalo ničemu, co kdy Jude slyšela z lidských úst, a záviděla jí to. Vykřiknout a roztříštit kosti jako sklo a setřást barevný nádech z povětří. Byla ráda, že není někde blízko, jinak by ji to mohlo srazit na kolena.

Ještě jednou se ohlédla zpátky, bylo to právě ve chvíli, kdy Dowd plival do Quaisoiřiných prázdných očních jamek smrtonosné roztoče, a modlila se, aby oči její sestry měly proti nebezpečí lepší ochranu než proti noži toho muže, který je vydloubl. Ať tak či onak, její pomoc by tu byla málo platná. Lépe bude běžet, dokud má nějakou šanci, aby alespoň jedna z nich vyšla z pohromy bez úhony.

Zahnula za první roh, ke kterému doběhla, a zabočila pak ještě několikrát za sebou; snažila se mezi sebe a svého pronásledovatele vložit tolik rozcestí, jak jen to půjde. Nezpochybňovala ani na okamžik pravdivost Dowdova vychloubání; opravdu tyhle ulice (kde, jak tvrdil, kdysi slavil úspěch) zná jako své boty. Následovala myšlenka, že čím dřív se z nich vymotá a zaběhne do území neznámého pro ně pro oba, o to větší šanci bude mít, že mu zmizí. Do té doby musí utíkat jako o život a přitom být co nejnenápadnější. Jako stín, který jí Dowd přisoudil; tma v hlubší tmě, letící a prchající; jednu chvíli tady a další zas pryč.

Ale tělo ji nechtělo poslouchat. Bylo utahané, trápila ji bolest a třas. V prsou se jí rozpálily dva ohně, každý v jedné plíci. Neviditelné ruce jí rozdrásaly do krve paty. I tak si nedovolila zvolnit, dokud neopustila ulice čtvrti divadel a vykřičených domů a nenechala je za svými zády a nedostala se k místu, které by mohlo beze studu stát jako scéna pro jednu z tragédií Pluthera Quexa: kruh široký sto metrů, ohrazený vysokou zdí z uhlazeného černého kamene. Ohně, jež zde hořely, neřádily nekontrolované jako mnoho jiných ve zbylých částech města, ale mihotaly se na vrchu silné zídky po desítkách, drobounké bílé plameny byly jako noční světla, která osvětlovala svažující se chodník vedoucí do mezery uprostřed kruhu. O jeho účelu se mohla jen domýšlet. Možná vchod do tajného městského podsvětí; nebo studna? Všude kolem květiny, většina okvětních lístků opadla a podlehla hnilobě, chodník jí pod-klouzával pod nohama, když přicházela blíž k jámě, a byla nucena našlapovat opatrně. Rostlo v ní podezření, že pokud tohle je studna, její voda je určitě otrávená mrtvými. Na chodníku byly načmárané nekrology –jména, data, vzkazy, dokonce sprosté obrázky –jejich počet stoupal, čím blíže se nacházela okraji. Některé byly dokonce vyryté i do vnitřní zdi studny (truchlícími značně kurážnými nebo neštěstím tolik zdrcenými, že se odvážili sestupu).

Přestože hloubka jámy uchvacovala pozorovatele asi jako na okraji útesu, vybízejíc ho nahlédnout do jejích hlubin, odolala tomu volání a zastavila se metr dva od jejího ústí. Z hlubin vycházel nechutný zápach, i když ne silný. Buď studna nebyla dlouho použitá, nebo její obyvatelé leželi velice hluboko.

Její zvědavost byla uspokojená, rozhlédla se kolem, že si vybere nejpříhodnější cestu ven. Neměla na vybranou víc než osm východů – devět, včetně studny – a šla nejprve ke třídě ležící naproti té, kterou sem přišla. Byla temná a zalitá dýmem a snad by si ji i vybrala, nebýt známek toho, ze o kus níž je zavalena sutí. Popošla k další, ale i tady to bylo stejné, a mezi spadanými prkny plápolaly plameny. Byla na cestě ke třetímu východu, když zaslechla Dowdův hlas. Obrátila se. Stál na protilehlé straně studny, hlavu mírně na stranu a výrazem v tváři se podobal učiteli, který přistihl záškoláka.

„Copak jsem ti to neříkal? Tyhle ulice znám…“

„Slyšela jsem.“

„To není vůbec špatné, že jsi doběhla sem,“ říkal, kráčeje zvolna k ní. „To mi ušetří jednoho roztoče.“

„Proč mi chceš ublížit?“ zeptala se.

„Mohl bych ti položit stejnou otázku,“ odpověděl. „To přece chceš, vid? Strašně ráda bys mě viděla zraněného. Byla bys dokonce šťastnější, kdybys mohla to trýznění provádět osobně. Přiznej to!“

„Přiznávám.“

„No vida. Nebyl by ze mne nakonec vážně dobrý zpovědník? A to je teprve začátek. Máš v sobě tajemství, o kterých jsem neměl ani tušení.“ Pozvedl ruku a při řeči s ní opsal kruh. „Začínám pomalu vidět tu dokonalost toho všeho tady. Věci krouží a krouží, zpátky do místa, kde to všechno začalo. To znamená: u Ní. Nebo u tebe, na tom vážně nesejde. Jste stejné.“

„Dvojčata?“ řekla Jude. „Je to tak?“

„Nic tak banálního, milá moje. Nic přirozeného. Urazil jsem tě, když jsem tě nazval stínem. Ty jsi daleko zázračnější než to. Ty jsi –“ zarazil se, „– no, počkat. Tohle není úplné spravedlivé. Já ti tu vyprávím, co vím, a nedostávám za to nic od tebe.“

„Já nic nevím,“ odtušila Jude. „Kéž bych věděla.“

Dowd se shýbl a utrhl květ; jeden z mála pod jeho nohama, který byl ještě nezlomeny. „Ale všechno, co ví Quaisoir, víš ty taky,“ řekl. „Aspoň víš, proč se to všechno zhatilo.“

„Proč se zhatilo co?“

„Usmíření. Tys byla u toho. Ale ano, myslíš si, že jsi jen nevinný přihlížející, ale do tohohle není zapletený nikdo, nikdo, kdo by byl nevinný. Ani Estabrook, ani Godolphin, ani Jemný s mystifem. Vy všichni máte seznamy ke zpovědi dlouhé jako věčnost.“

„I ty?“ zeptala se ho.

„No… se mnou je to jiné,“ povzdechl a přivoněl ke květině. „Já jsem komediant. Rád bych změnil svět, ale skončí to nakonec jako pouhé rozptýlení. Zatímco ty a všichni tví milenci –“ vyřkl to slovo pohrdlivě, – kteří kašlali na celý svět, dokud jsi byla horkokrevná a vášnivá, to vy jste ti, kdo pálí města a drtí celé národy. Ty jsi motorem téhle tragédie a po většinu času si toho ani nejsi vědomá. No a co tedy má komediant udělat, když chce, abyste ho brali vážně? Povím ti to. Musí se naučit předstírat své city tak dobře, aby ho z jeviště pustili do reálného světa. Zabralo mi to spoustu zkoušek, než jsem se dostal tam, kde jsem dneska, věř mi. Začínal jsem jako nicka, víš, úplná nicka. Poslíček. Kopi-ník. Jednou jsem dělal kuplíře Nespatřenému, ale to byla jen štace na jednu noc. Pak jsem se vrátil zpátky k posluhování milencům…“

„Třeba Oscarovi.“

„Třeba Oscarovi.“

„Tys ho nenáviděl, viď?“

„Ne, prostě jsem se nudil, s ním a s celou jeho famílií. Byl neuvěřitelně podobný svému otci a jeho otec jeho otci a tak dále, až úplně zpátky k šílenému Joshuovi. Došla mi trpělivost. Věděl jsem, že věci nakonec stejně opíší kruh a já se dočkám své chvíle, ale čekání mě tak unavilo a jednou za čas jsem to dal najevo.“

„A vymýšlel sis plány.“

„Ale ovšem. Chtěl jsem to popohnat, urychlit okamžik své… emancipace. Všechno jsem měl pečlivě vypočítané. Jsem už takový, víš? Jsem umělec s duší účetního.“

„Najal jsi Pie, aby mě zavraždil?“

„Bezděky,“ řekl Dowd. „Uvedl jsem do pohybu jisté soukolí, ale v životě by mě nenapadlo, že nás všechny požene tak daleko. Dokonce jsem ani netušil, že je mystif naživu. Ale ve víru událostí mi začalo docházet, Že je tohle nevyhnutelné. Nejprve mystifovo zjevení. Potom tvé setkání s Godolphinem a oboustranné vzplanutí. Vše se muselo nutně stát. K tomu jsi byla zrozená, koneckonců. Chybí ti, mimochodem? Řekni pravdu.“

„Sotva jsem si na něho vzpomněla,“ odpověděla, překvapená tou skutečností.

„Sejde z očí, sejde z mysli, že? Jsem vážně moc rád, že nemůžu cítit lásku. Její bídu. Ryzí bídu.“ Na okamžik se zamyslel, potom dodal: „Tohle má hodně společného s první nocí, když je to úplně poprvé. Milenecké toužení, chvění, nejistá slova. Naposledy jsem ovšem dělal jen kopiníka. Tentokrát hodlám být princem.“

„Co tím myslíš, že jsem se narodila pro lásku ke Godolphinovi? Ani si nepamatuj u svůj příchod na svět.“

„Asi je na čase, aby ses upamatovala,“ řekl Dowd, odhodil květinu a začal se k ní přibližovat. „Tyhle rituály přeměn nejsou nikdy snadné, milá moje, takže se obrň. Aspoň sis vybrala dobré místo. Můžeme klátit nohama přes okraj a mezitím si povídat o tom, jak ses narodila.“

„To ne,“ zapřela se. „K té jámě se nehnu ani o krok.“

„Myslíš si, že tě chci zabít?“ řekl. „Nechci. Jen ti chci odlehčit od pár vzpomínek. To přece není zas tak moc, nebo je? Buď férová. Dovolil jsem ti nahlédnout do mého srdce. Teď mi ukaž to svoje.“ Vzal ji kolem zápěstí. „Odpověď ne se nepřijímá,“ řekl a odtáhl ji ke kraji studny.

Tak blízko se předtím neodvážila a blízkost studny vzbuzovala závrať. Ačkoli ho proklínala za to, že má sílu ji sem dotáhnout, byla ráda, že ji drží pevně.

„Chceš si sednout?“ nabídl. Zavrtěla hlavou. „Jak chceš,“ pokračoval. „Vestoje máš větší pravděpodobnost, že spadneš, ale rozhodla ses sama. Stala se z tebe velice umíněná žena, moje milá, jak jsem si všiml. Zpočátku jsi byla velice poddajná. Tak tě vychovávali, pochopitelně.“

„Nijak mě nevychovávali.“

„Jak to víš?“ řekl. „Před dvěma minutami jsi tvrdila, že se na minulost vůbec nepamatuješ. Jak víš, co jsi měla být? K čemu jsi byla stvořená?“ Podíval se dolů do studny. „Paměť tam někde v tvé hlavě je, cukrouši. Jen musíš chtít. Jestliže Quaisoir hledala nějaké Bohyně, možná, že ty také, dokonce i když si na to nepamatuješ. A jestli to tak opravdu je, třeba jsi přece víc než jen Joshuova Boubelka. Třeba hraješ v těch událostech roli, se kterou jsem nepočítal.“

„Kde bych přišla k Bohyním, Dowde?“ opáčila Jude. „Žila jsem v Pátém, v Londýně, v Notting Hill Gate. Tam žádné Bohyně nejsou.“

Při řeči si ale vzpomněla na Celestinu zahrabanou pod Věží Tabuly Rasy. Byla snad sestrou božstva, které strašilo Yzordderrex? Proměnlivá síla odklizená z cesty pohlavím, které vzývalo strnulost? Při vzpomínce na vězně a na kobku se Judina mysl najednou rozjasnila, jako by do sebe obrátila whisky na lačný žaludek. Ten zázrak na ni koneckonců účinkoval. A když jednou, proč ne hned víckrát? Když teď, proč ne i v zapomenuté minulosti?

„Nemám kam ustoupit,“ řekla, trochu znepokojená obtížností toho všeho, jak kvůli sobě samé, tak i kvůli Dowdovi.

„Je to snadné,“ oponoval. „Jenom přemýšlej nad tím, jaké to bylo, když ses narodila.“

„Na dětství se taky nepamatuju.“

„Neměla jsi žádné dětství, moje milá. Neměla jsi žádné mládí. Narodila ses prostě rovnou do dnešní podoby, přes noc. Quaisoir byla ta první Judith a ty, holubičko, jsi jen její kopie. Možná dokonalá, ale pořád jenom kopie.“

„Nebudu… ne… nevěřím ti.“

„Je jen pochopitelné, že musíš nejdřív pravdu zamítnout. To je naprosto pochopitelné. Ale tvé tělo ví, co je pravda a co ne. Třeseš se, uvnitř i zvenku…“

„Jsem unavená,“ řekla a věděla, že vysvětlení bylo ubohé a chabé.

„Cítíš se víc než jen unavená,“ řekl Dowd. „Přiznej to.“

Jak se tak probíral její myslí, vybavily se jí důsledky jeho posledních odhalení o její minulosti: jak se sesunula na kuchyňskou podlahu, podťatá neviditelnými noži. Netroufala si podobnému kolapsu podlehnout právě teď, když byla krok od studny, a Dowd to věděl.

„Musíš se své paměti postavit,“ říkal. „Jen to hezky pověz. No tak. Uleví se ti, to ti slibuju.“

Cítila při jeho slovech, že už není zdaleka tak slabá, ale přesto vyhlídka, že by se měla postavit čemukoli, co odpočívalo v přítmí v temeni její hlavy – a ať k Dowdovi pociťovala sebevětší nedůvěru, nezapochybovala o tom, že tu kolem krouží cosi příšerného –, ta vyhlídla byla skoro tak děsivá jako pomyšlení, že si ji studna vezme. Snad by bylo lepší zemřít tady a hned, dvě sestry by vyhasly v jediné hodině, nikdy by se nedozvěděla, zda jsou Dowdova tvrzení pravdivá nebo ne. Ale co jestli ji celou tu dobu vodil za nos – že by dosud nejzdařilejší představení komedianta? – a ona nebyla stín, žádná kopie ani věc vychovaná k po-sluze, ale skutečné dítě se skutečnými rodiči; bytost sama o sobě; opravdová, stvořená? Pak by se odevzdávala smrti ze strachu ze sebepoznání a Dowd by si připsal na vrub další oběť. Jediný způsob obrany byl donutit ho, aby odkryl karty; udělat to, k čemu ji nutí, aby dělala, a vstoupit do šera v temeni své hlavy a obsáhnout svým chápáním veškerá odhalení, které skrývalo. Ať už byla Judith kýmkoli, na tom teď nic nezmění; opravdová nebo kopie; skutečná nebo něčí výtvor. V živém světě před sebou neměla kam utéct. Raději poznat pravdu, jednou provždy.

Rozhodnutí v ní roznítilo plamen a před duševním zrakem se jí začaly zjevovat první přízraky minulosti.

„Ach, Bohyně…“ zašeptala a zaklonila hlavu. „Co je to? Co je to?“

Viděla se, jak leží na holých prknech v prázdném pokoji, v krbu hoří oheň hřející ji ve spánku a zároveň lichotící svým třpytem její nahotě. Kdosi její tělo ocejchoval, zatímco spala, vyryl do něj motiv, který poznávala: piktogram, který poprvé spatřila duševním zrakem při milování s Oscarem a pak znovu při přechodu mezi dominii. Spirálovité znamení jejího těla, v tomto případě vyvedené na živém těle ve zhruba šesti barvách. Ze sna se pohnula a kotouče jako by zanechávaly stopy v místech, kde předtím ležela, jejich nepomíjivost vyprovokovala nový pohyb, tentokrát v prstenci písku, jenž obklopoval její tvrdé lůžko. Zdvíhal se kolem ní jako clona Severní záře, blyštící se týmiž barvami, v jakých byl namalován piktogram, jako by se cosi z její nejzákladnější anatomie nacházelo ve vzduchu v místnosti. Byla krásou svého vidění uchvácená.

„Co vidíš?“ uslyšela Dowdovu otázku.

„Sebe,“ řekla, „ležím na podlaze… v pískovém kruhu…“

„Jsi si jistá, Že jsi to ty?“ řekl.

Už se chystala vysypat ze sebe pohrdlivou poznámku, když vtom si uvědomila dosah jeho otázky. Třeba to nebyla ona, ale její sestra.

„Můžu to nějak zjistit?“ řekla.

„Brzy uvidíš,“ řekl jí.

A skutečně uviděla. Písečná clona se začala vlnit prudčeji, jako by se jí zmocnil vítr vypuštěný z kruhu. Vzlétaly od ní částečky, jež nabývaly na síle, jakmile byly vyvrženy do temného vzduchu: zrnka prachu té nejčistší barvy se zvedala jako nové hvězdy, potom znovu klesala, žhnula při svém pádu do prostoru, kde ona, svědek toho všeho, ležela. Ležela na podlaze poblíž své sestry, zasypávaná barevným deštěm jako vděčná země, která potřebuje vláhu, pokud má růst a bujet a být úrodná.

„Co jsem?“ řekla, sledujíc pohledem déšť barev a podlahu, na kterou se barva snášela.

Krása toho, co až dosud viděla, ji ukolébala do zranitelnosti. Když viděla své vlastní nedokončené tělo, šok ji srazil ven ze vzpomínek jako rána pěstí. Zčistajasna se opět třásla na kraji studny a Dowdova ruka byla jedinou jistotou chránící ji před pádem. Její póry zalil mrazivý pot.

„Nepouštěj mě,“ hlesla.

„Co vidíš?“ zeptal se jí.

„Tohle že je narození?“ zajíkala se. „Kristepane, tohle že je narození?“

„Vrať se do vzpomínek,“ přikázal. „Jednou jsi s tím začala, tak to dokonči!“ Zalomcoval s ní. „Slyšíš mě? Dokonči to!“

Před sebou viděla jeho běsnící obličej. Za ním hladově se šklebící studnu. A uprostřed – v pokoji ozářeném ohněm, který na ni vyčkával v mysli, zahlédla zlý sen, horší, než bylo to obojí: její polohotové tělo leželo v kruhu zvrácených kouzel, rozpracované do doby, než esence jiného ženského těla potáhne její svaly kůží a tu kůži obarví; vloží do jejích očí odstín a jejím rtům dodá lesku; dá jí stejná prsa a pohlaví. Tohle nebyl porod, bylo to zdvojování. Byla přesnou kopií, podobou ukradenou podřimujícímu originálu.

„To je na mě moc,“ řekla.

„Vždyť jsem tě varoval, kotě,“ odpověděl Dowd. „Nikdy není snadné odhalit první momenty.“

„Dokonce ani nejsem skutečná,“ řekla.

„Abychom měli jasno v metafyzice,“ reagoval na to. „Jsi to, co jsi. Stejně ses to musela dřív nebo později dozvědět.“

„To nezvládnu. To nezvládnu.“

„Ale držíš se dobře“ kývl Dowd. „Jen musíš pěkně pomalu. Krok za krokem.“

„Už ne…“

„Ale ano,“ neslevil. „Sneseš daleko víc. Tohle bylo to nejhorší. Odteď to bude snazší.“

Byla to lež. Když ji paměť zavedla ještě jednou zpátky, téměř bez pobídnutí, zvedala zrovna ruce nad hlavu, nechávajíc barvy, aby ochlad-ly kolem jejích natažených prstů. Vcelku pěkné – ale jen do okamžiku, než nechala jednu paži klesnout vedle sebe a její zbrusu nové smysly vycítily po svém boku něčí přítomnost. Někdo s ní sdílel její lůno. Otočila hlavu a zaječela.

„Co je?“ řekl Dowd. „Přišla Bohyně?“

Žádná Bohyně. Byla to další nehotová kopie, mužská, civěla na ni s očima bez víček a vystrkovala bezbarvý jazyk, který byl ještě pořád natolik drsný, že jí mohl jediným líznutím sedřít její novou kůži. Odtáhla se od ní a její strach ten polotovar ještě víc vzrušil, sinalá kostra se zachvívala tichým smíchem. I on si shromažďoval zrnka prachu ukradené barvy, toho si všimla, ale nekoupal se v nich; spíše je chytal do rukou, odkládaje chvíli odění na dobu, dokud se nenabaží své stažené nahoty.

Dowd ji nepřestával vyslýchat. „Je to Bohyně?“ ptal se. „Co vidíš? Odpověz, ženská! Odpověz…“

Jeho žádost náhle něco přerušilo. Na setinu vteřiny bylo ticho, potom se ozval tak vřeštivý poplašný výkřik, že se její přičarovaný kruh a nehotová kopie, se kterou ho sdílela, naráz rozplynuly. Ucítila, že Dowdovo sevření na jejím zápěstí polevilo a její tělo přepadlo. V pádu zamávala rukama a bylo spíše dílem štěstěny než úmyslu, že ji ten pohyb odhodil stranou, k obrubě studny, a nesvrhl jí dovnitř. Vzápětí ovšem začala sklouzávat dolů ze svahu, ať se tiskla k chodníku jakkoli. Ale kámen byl léty procházení vyleštěný a její tělo sjelo k okraji, jako by si ji hlubiny žádaly jako dlouho nesplacený dluh. Nohama kopala do prázdna, její boky sjížděly už přes ústí studny, prsty se snažily najít nějaký záchytný bod, byť sebe chatrnější – jméno vyryté o něco malinko víc do hloubky než ostatní; osten růže zaklesnutý mezi kameny – něco, co by jí poskytlo pranepatrnou obranu před gravitací. Zatímco bojovala, zaslechla Dowdův výkřik podruhé, podívala se vzhůru a spatřila zázrak.

Quaisoir roztoče přežila. Proměna, která v jejím těle proběhla, když se vzdorovitě postavila Dowdovi, byla završená. Kůže měla barvu modrého oka; její obličej, teprve nedávno zohavený, byl jasný. Ale tohle byly nepodstatné změny vedle tisíce úponků vyrážejících z její substance, dlouhých několik metrů, které se kolem ní rozplétaly ze svého zdroje –zad – a jejichž účel byl zřejmý: dotýkaly se postupně jedny po druhých země pod sebou a pozvedaly Quaisoir do podivného letu. Vyzařovala z ní síla, kterou nalezla v Pevnosti, a Dowdovi nezbývalo než před ní pouze ustupovat ke zdi. Teď už mlčel, poklesl na kolena a chystal se odplazit pryč pod vířícími sukněmi z žhavého vlákna.

Jude pocítila, jak málo síly jí zbývá v prstech, a vykřikla o pomoc.

„Sestro?“ zvolala Quaisoir.

„Tady!“ ječela Jude. „Rychle!“

Jakmile se Quaisoir pohnula směrem ke studni (ten nejjemnější dotek úponků stačil k tomu, aby ji posunul dopředu), Dowd se odvážil pohnout a shýbl se pod úponky. Jenže si útěk načasoval špatně. Jeden z úponků ho lapil za rameno, obtočil se mu kolem krku a mrštil jím přes obrubu studny. Jak letěl, Judina pravá ruka ztratila oporu docela a začala sjíždět, přičemž vyrazila své zřejmě poslední vyjeknutí. Ale Quaisoir byla hbitá v zachraňování stejně jako v posílání na věčnost. Než se okraje studny slily v jedno a zatemnily scénu nad sebou, Jude ucítila, jak se úponky chápou jejího zápěstí a paže a jejich spirály se kolem ní ihned obtáčejí. Ona je také pevně sevřela, vyčerpané svaly byly tím dotykem povzbuzeny, a Quaisoir ji vytáhla nahoru přes okraj studny a uložila ji na chodník. Jude se převrátila na záda a lapala po dechu jako běžec za cílovou páskou, zatímco se Quaisoiřiny úponky rozmotaly a vrátily do služeb své paní.

Zvuk Dowdova žadonění, nesoucí se ozvěnou ze studny, kam byl svržen, ji přinutil se posadit. V jeho pláči nebylo nic, co by nemohla předpokládat u muže, jenž si po tolik generací cvičil svou servilnost. Sliboval Quaisoir věčnou poslušnost a naprosté sebeodříkání, jen když ho vysvobodí z jeho pekla. Není snad milosrdenství šperkem každé nebeské koruny, stkal, a není snad ona anděl?

„Ne,“ řekla Quaisoir. „A nejsem ani Kristova nevěsta.“

Nedal se odradit a spustil nové kolo lichotek a smlouvání. Jaká je a co by pro ni dělal, až navěky. Lepšího služebníka, pokornějšího pomocníka nenajde. Co chce? Jeho mužství? To je maličkost, na místě se vykastruje. Stačí jediné její slovo.

Pokud Jude zatím nebyla přesvědčená o Quaisoiřině znovu nabyté síle, měla o tom nyní důkaz, úponky totiž vytáhly vězně ze studny. Když se vynořil, prýštila z něj voda jako z děravého vědra.

„Děkuji ti, na stotisíckrát ti děkuji…“

Takhle vytažený nad studnu byl vystaven dvojímu nebezpečí, jeho nohy visely nad prázdnotou a úponky kolem krku měl hodně stažené, skoro ho uškrtily, kdyby býval neuvolnil jejich tlak tím, že vrazil prsty mezi smyčku a krk. Po tváři se mu s teatrální nezřízeností kutálely slzy. „Dámy,“ řekl, „kde mohu začít s nápravou?“

Quaisoir odpověděla jen další otázkou.

„Proč jsem se tebou nechala oklamat?“ řekla. „Jsi jenom muž. Co ty víš o božství?“

Dowd vypadal, jako by se bál odpovědět, nebyl si jistý, čím si s větší pravděpodobností podepíše ortel, souhlasem nebo záporem.

„Pověz jí pravdu,“ doporučila mu Jude.

„Kdysi jsem sloužil Nespatřenému,“ řekl. „Našel mé v poušti a poslal mě do Pátého dominia.“

„Proč?“

„Měl tam něco na práci.“

„Co na práci?“

Dowd se začal znovu vytáčet. Slzy oschly. Dramatičnost z jeho hlasu zmizela.

„Chtěl ženu,“ řekl, „aby Mu povila v Pátém dítě.“

„A ty jsi mu ji našel?“

„Ano, našel. Celestine.“

„A co se s ní stalo?“

„Nevím. Dělal jsem, co mi přikázal, a…“

„Co se s ní stalo?“ zopakovala Quaisoir, víc zostra.

„Zemřela,“ odpověděl Dowd a pátravě si prohlížel její obličej, zda jeho variantu zpochybní nebo ne. Když se nic nestalo, chopil se jí s novou vervou. „Ano, to se přesně stalo. Zahynula. Při porodu, myslím. Hapexamendios ji přivedl do jiného stavu, víte, a její ubohé tělo tu zodpovědnost neuneslo.“

Dowdův styl v tomto okamžiku připadal Jude příliš povědomý, než aby se nechala oklamat. Poznala neomylně melodii, kterou do svého hlasu vkládal, když lhal, a teď ji v něm zřetelně slyšela. Moc dobře věděl že je Celestine naživu. V jeho předchozím sdělení se však podobná intonace neobjevila – v povídání o kuplířství pro Hapexamendia –, což naznačovalo, že tohle byla skutečně služba, kterou pro Boha vykonal.

„A co to dítě?“ zeptala se ho Quaisoir. „Byl to syn, nebo dcera?“

„Nevím,“ řekl. „Opravdu nevím.“

Lež a zase lež, kterou jeho věznitelka vycítila. Uvolnila smyčku a on se o několik centimetrů propadl, vzlykl hrůzou a přitiskl se zděšeně těsněji k úponkům.

„Nepouštěj mě! Proboha, nepouštěj mě, prosím!“

„Co to dítě?“

„Copak já vím?“ zaúpěl, slzy se znovu spustily, jenže tentokrát opravdové. „Já nejsem nic. Jsem jen posel. Kopiník.“

„Kuplíř,“ doplnila.

„Ano, to také. Přiznávám se. Jsem pouhý kuplíř! Ale to není nic, to není nic. Povez jí něco, Judith! Jsem jen komediant. Jen bezvýznamný komediant!“

„Bezvýznamný?“

„Bezvýznamný!“

„Tak to dobrou noc,“ řekla Quaisoir a pustila ho.

Smyčka mu proklouzla mezi prsty tak nečekaně, že neměl čas, aby se pevněji chytil, a padal jako oběšenec, když se přeřízne provaz, dokonce ani v první chvíli nekřičel, jako by ho čirá nevěřícnost umlčela, začal, teprve když se zakouřená duha nebe nad ním smrskla skoro do tečky. Když se konečně ozval, pištivě zaječel, ale trvalo to krátce.

Sotva ustal, Jude se vzepřela dlaněmi na chodníku, a aniž by se podívala nahoru na Quaisoir, zašeptala poděkování, částečně za svou záchranu, ale i za Dowdovo odklizem.

„Kdo to byl?“ zeptala se Quaisoir.

„Vím z toho všeho sotva třetinu,“ odvětila Jude.

„Kousek po kousku,“ řekla Quaisoir. „Tak tomu všemu porozumíme. Kousek… po… kousku.“

Měla vyčerpaný hlas, a když Jude vzhlédla, zjistila, že kouzlo opouští Quaisoiřiny buňky. Svezla se na zem, rozvinutá zakončení se stahovala do jejího těla, blažená modř na její kůži bledla. Jude se sebrala ze země a klopýtala od okraje jámy pryč. Sotva Quaisoir zaslechla kroky, řekla:

„Kam jdeš?“

„Jen dál od studně,“ řekla Jude a opřela se čelem a dlaněmi o příjemný ledový chlad zdi.

„Víš, kdo jsem?“ zeptala se jí Quaisoir po chvíli.

„Ano…“ přišla tichá odpověď. „Ty jsi moje já, které jsem ztratila. Jsi ta druhá Judith.“

„To je pravda.“ Obrátila se a uviděla Quaisoir, jak se usmívá, navzdory své bolesti. „To je dobře,“ řekla Quaisoir. „Přežila jsem tohle, třeba můžeš začít znova za nás za obě. Třeba uvidíš vize, ke kterým jsem se já otočila zády.“

„Jaké vize?“

Quaisoir si povzdechla.

„Kdysi mě miloval velký Maestro,“ řekla. „Ukázal mi anděly. Chodívali k nám na stůl ve svitu slunečních paprsků. Namouduši. Andělé v slunečních paprscích. A myslela jsem si, že budeme žít věčně a že se dozvím všechna tajemství moře. Ale dovolila jsem mu, aby mě ze slunce odvezl pryč. Nechala jsem se přemluvit, že duchové nejsou důležití. Jen naše vůle je prý důležitá, a pokud si vůlí přejeme bolest, pak je to moudrost. Ztratila jsem sama sebe, než bys napočítala do tří. Než bys napočítala do tří.“ Zachvěla se. „Byla jsem zaslepená svými zločiny už dávno předtím, než mě oslepili nožem.“

Jude pozorovala lítostí zohyzděnou tvář své sestry.

„Musíme najít někoho, kdo ti vyčistí ránu,“ řekla.

„Nemyslím, že v celém Yzordderrexu zůstal jediný lékař,“ odvětila Quaisoir. „Ti jsou vždycky v kterékoli revoluci na řadě jako první, nebo ne? Lékaři, výběrčí daní, básníci…“

„Jestli nenajdeme nikoho jiného, udělám to sama,“ řekla Jude, odtrhla se od bezpečí zdi a odvážila se zpátky k místu, kde seděla Quaisoir.

„Včera jsem si myslela, že vidím Ježíše Krista,“ řekla. „Stál na střeše s rozpaženýma rukama. Myslela jsem si, že si přišel pro mě, abych se vyzpovídala. Proto jsem přišla sem. Abych našla Ježíše. Slyšela jsem jeho posla.“

„To jsem byla já.“

„Tys byla… v mých myšlenkách?“

„Takže jsem našla místo Krista tebe. To mi připadá jako větší zázrak.“ Napřáhla ruku k Jude, která ji sevřela ve své. „Viď, sestro?“

„To ještě nevím,“ řekla Jude. „Dnes ráno jsem to byla já. Ale teď jsem co? Kopie, podvrh.“

Ta slova ji připomenula Kleinova Parchantíka: padělatele Jemného, těžícího z génia jiných lidí. Proto jí byl tolik posedlý? Všiml si u ní nějaké stopy napovídající o její skutečné podstatě a následoval ji kvůli věrnosti imitace, kterou byla?

„Byla jsem šťastná,“ řekla, vracejíc se v myšlenkách zpátky do dobrých časů, které s ním prožila. „Možná mi někdy nedošlo, že jsem byla šťastná, ale byla jsem. Byla jsem sama sebou.“

„A pořád jsi.“

„Ne,“ řekla a byla tak blízko zoufalství, že dlouho nic podobného nepamatovala. „Jsem část někoho jiného.“

„Všichni jsme části,“ namítla Quaisoir, „ať se rodíme nebo nás vytvoří.“ Její prsty stiskly Judinu ruku. „Všichni doufáme, že jednou budeme úplní. Odvedeš mne zpátky do paláce?“ poprosila. „Tam budeme ve větším bezpečí než tady.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Jude a pomohla jí na nohy.

„Víš, kterým směrem jít?“

Prohlásila, že ano. I přes kouř a tmu se hradby paláce tyčily přímo nad nimi, masivní, ovšem vzdálené.

„Ceká nás celkem dlouhá cesta,“ poznamenala Jude. „Do rána máme co dělat.“

„Noc je v Yzordderrexu dlouhá,“ odvětila Quaisoir.

„Věčně nepotrvá,“ řekla Jude.

„Pro mne ano.“

„Omlouvám se. To bylo bezcitné. Nemyslela jsem to…“

„Neomlouvej se,“ přerušila Quaisoir. „Mám ráda noc. Lépe si tak pamatuji slunce. Slunce a anděly na stole. Vezmeš mě za ruku, sestro?

Nechci tě znovu ztratit.“

KAPITOLA DRUHÁ

V každém jiném místě, než bylo tohle, by byl Jemný frustrovaný při pohledu na tak mnoho zapečetěných dveří, ale když ho Lazarevič přiváděl blíž a blíž k Cepu, atmosféra postupně těžkla hrůzou, až byl rád, že ať se třeba za těmi dveřmi skrývá cokoli, je to aspoň zamčené. Jeho průvodce promluvil málokdy. A když ano, učinil tak pouze, aby navrhl, zda by Jemný mohl dojít zbytek cesty sám.

„Odsud je to už jen kousek,“ opakoval dokola. „Dál mě nepotřebuješ.“

„Takhle jsme se nedomluvili,“ připomenul mu Jemný a Lazarevič klel a skučel, načež v tichosti kamsi zamířil a držel se směru, dokud ho nějaký křik z konce jedné z chodeb či cákanec krve na vyleštěné podlaze nedonutily zastavit a spustit svůj proslov nanovo.

Po celé cestě je nikdo nezastavil. Pokud tyhle titánské sály kdy vůbec hučely nějakým životem – a vzhledem k tomu, že by se v nich docela klidně ztratily i menší armády, Jemný o tom dost pochyboval –, všechny zely v tomto okamžiku prázdnotou. Těch pár sluhů a úředníků, s nimiž se potkali, chvatně vyklidilo pole, nakvap si posbírali věci a spěchali chodbami pryč. Přežití bylo nejpřednější. Stěží věnovali krvácejícímu vojákovi a jeho nevhodně oblečenému společníkovi pohled.

Konečně přišli ke dveřím, které byly nezajištěné a do nichž Lazarevič zásadně odmítal vstoupit.

„Tohle je Věž Cepu,“ řekl, jeho hlas téměř nebylo slyšet.

„Jak mám vědět, že mluvíš pravdu?“

„Copak to necítíš?“

Teď, když na to byl upozorněn, Jemný doopravdy ucítil chvění, sotva tak silné, aby si je uvědomil, tetelení v prstech, varlatech a dutinách.

„To je ta Věž, přísahám,“ zašeptal Lazarevič.

Jemný mu věřil. „Dobrá,“ řekl. „Svou povinnost jsi splnil, měl bys radši jít.“

Muž se zakřenil. „Myslíte to vážně?“

„Jistě.“

„Díky. Ať jste, kdo jste. Díky.“

Ještě než mohl vyklouznout, Jemný ho chytil za ruku a přitáhl si ho k sobě. „Pověz svým dětem,“ řekl, „aby se nestaly vojáky. Ať jsou třeba básníci nebo čisti či bot. Ale ne vojáci. Jasný?“

Lazarevič divoce přikývl, i když Jemný nemyslel, že jeho slova pochopil. Jeho jediná myšlenka patřila útěku, vzal nohy na ramena hned v té chvíli, kdy ho Jemný pustil, a byl pryč ve dvou vteřinách. Pak se Jemný otočil ke kovaným plechovým dveřím, opřel se do nich a vklouzl škvírou dovnitř. Nervová zakončení v jeho šourku a dlaních tušila, že je nablízku něco významného – to, co bylo původně nepatrným vzruchem, se proměnilo málem v bolest – dokonce i přesto, že jeho očím zatím šero místnosti krátce po vstupu nedovolovalo se porozhlédnout kolem sebe. Stál u dveří, dokud nebyl schopný vytušit, co se před ním nachází. Tohle nebyla, jak se zdálo, Věž samotná, ale jakýsi předpokoj, zatuchlý podobně jako pokoj nemocniční. Stěny byly holé, jediným nábytkem byl stůl, na němž stála převrácená klec na kanáry, dvířka měla otevřená, její obyvatel ulétl. Vzadu za stolem byly další vstupní dveře. Když do nich vešel, zavedly ho na chodbu ještě mnohem zatuchlejší než pokoj, který opustil. Zdroj nervozity v jeho nervových zakončeních byl nyní na doslech: nepřerušovaný tón, který by za jiných okolností mohl působit konejšivě. Jelikož nemel ponětí, odkud tón přichází, odbočil doprava a plížil se chodbou. Po jeho levici vedly někam mimo jeho dohled schody. Rozhodl se jiní nevěnovat pozornost a jeho instinkt byl odměněn vzápětí zábleskem světla nad hlavou. Tón zůstal nahoře nad ním, jak postupoval dopředu, což naznačovalo, že by tahle cesta mohla být slepá ulička, ale on vyrazil za světlem, aby se ujistil, že Pie není uvězněné v jednom z těchto předpokojů.

Jakmile se přiblížil na šest kroků od pokoje, někdo proběhl dveřmi, mihnul se kolem, ovšem příliš rychle, takže nezahlédl, kdo to je. Přimkl se ke zdi a opatrně se posunoval ke dveřím. Knot vsazený do misky oleje na stole vrhal to světlo, jež ho přilákalo. Vedle něho bylo několik talířů se zbytky jídla. Když došel ke dveřím, políčil si tu na toho muže – nočního strážného, odhadoval –, až se bude vracet zpátky. Rozhodně si nepřál jeho smrt, pokud to nebude vyloženě nezbytné. Do rána přibude v Yzordderrexu k celkovému součtu i bez jeho pomoci až dost vdov a sirotků. Slyšel, jak si muž pšoukl, ne jednou, ale hned několikrát, s bezuzdností někoho, kdo věří tomu, že je sám, potom zaslechl, jak otevírá jiné dveře, a jeho kroky se vzdálily.

Jemný se odvážil vyhlédnout zpoza ozdobného dveřního ostění. Pokoj byl prázdný. Bez meškání vkročil dovnitř, mel v úmyslu vzít si ze stolu dva nože, které na něm ležely. Na jednom z talířů byla už notně vypleněná dávka cukroví. Neodolal. Vybral to nejvoňavější a podával si je k ústům, když vtom muž za jeho zády řekl:

„Rosengartene?“

Udělal čelem vzad, a jak se jeho pohled usadil na obličeji naproti v pokoji, sanice mu úlekem poklesla a rozdrtila při tom bonbon mezi zuby. Pohled a cukr se smíchaly, jazyk a oči krmily jeho mozek takovou sladkostí, až se zapotácel.

Tvář před ním byla jeho živoucím zrcadlem. Jeho oči,jeho nos, jeho ústa, jeho vlasy, jeho držení těla, jeho údiv, jeho únava. Ve všem, až na střih kabátu a špínu za nehty, druhý Jemný. Ale ne podle jména, to jistě ne.

Jemný spolkl sladký likér z bonbónu a velice pomalu řekl: „Kdo… proboha… jsi?“

Z druhé tváře zmizel úlek – a byl nahrazen pobavením. Muž potřásl hlavou.

„…Zatracená kreauše…“

„Tak se jmenuješ?“ zareagoval Jemný. „Zatracená kreauše?“ Na svých cestách slyšel i podivnější jména. Ale otázka jen posloužila tomu, že se dvojník bavil ještě víc.

„To není špatný nápad,“ odvětil. „Ve svém organismu jí mám habaděj. Autarcha Zatracená kreauše. Má to zvuk.“

Jemný vyplivl bonbon z pusy. „Autarcha?“ opakoval.

Z druhého obličeje zmizelo pobavení. „To se ti povedlo. A teď táhni.“ Zavřel oči. „Vzchop se,“ zašeptal. „To ta svinská kreauše. Stalo se to i předtím, stane se to i jindy.“

V této chvíli Jemný pochopil. „Ty si myslíš, že se ti o mně zdá, vid?“ řekl.

Autarcha otevřel oči, nazlobený, že svou halucinaci opět ještě ne-zahnal. „Říkal jsem ti…“ začal.

„Co je to kreauše? Nějaký druh alkoholu? Fet? Myslíš si, že jsem nějakej pitoměj sen? Tak to teda ne.“

Vyrazil ke svému protějšku, který poplašeně couval.

„No tak,“ řekl Jemný a natáhl ruku. „Dotkni se mě. Jsem skutečný. Jsem tady. Jmenuju se John Zacharias a ušel jsem kus cesty, abych tě viděl. Nemyslel jsem si, že to je ten pravý důvod, ale teď, když jsem tady, jsem si stoprocentně jistý.“

Autarcha zvedl pěsti ke spánkům, jako by si chtěl vytlouct ten sen z hlavy.

„To není možné,“ povzdechl. V jeho hlase zněla víc než jen nevěřícnost; také neklid, který neměl daleko od strachu. „Ty tu být nemůžeš. Ne po tolika letech.“

„Ale jsem,“ řekl Jemný. „Jsem z toho stejně vedle jako ty, to mi věř. Ale jsem tu.“

Autarcha si ho prohlížel, otáčel hlavou sem a tam, jako by pořád čekal, že objeví nějaký úhel, ze kterého bude moci usvědčit svého návštěvníka z toho, že je pouhé zjevení. Ale po minuté podrobného studia se vzdal a jednoduše na Jemného zíral. Jeho obličej vypadal jako bludiště vrásek.

„Kde se tu bereš?“ řekl pomalu.

„Myslím, že to víš,“ opáčil Jemný.

„Z Pátého?“

„Ano.“

„Tys mě přišel sesadit, že ano? Proč mi to nedošlo? To ty jsi začal tu revoluci! Byl jsi venku v ulicích a rozséval jsi semínka! Není divu, že jsem ty rebely nemohl vymýtit. Pořád jsem se ptal sám sebe: kdo je to?

Kdo to tam venku proti mně kuje pikle? Poprava za popravou, čistka za čistkou a nikdy jsem se nedostal k vlastnímu jádru. K tomu, kdo má tolik filipa jako já. Ty noci, co jsem proležel vzhůru a přemýšlel: kdo jen to je? Kdo? Udělal jsem si takhle dlouhý seznam. Ale tebe jsem vždycky vynechal, Maestro. Na Sartoriho jsem si nevzpomněl.“

Už jen setkat se s Autarchou ho poněkud vyvedlo z míry, ale když jej pojmenoval, vyvolalo to v Jemného organismu úplné pozdvižení. Hlava se mu zaplnila stejným hučením, jaké ho sužovalo na nástupišti v Mai-Ké, břicho vyvrhlo svůj obsah po jediném odporném zvednutí žaludku. Položil ruku na stůl a chtěl se opřít, jenže minul okraj a upadl na podlahu, která už byla pocákaná zvratky. Zmítal se ve vlastním svinstvu a pokoušel se vytřást hučení z hlavy, ale jediné, čeho tím dosáhl, bylo, že rozpletl změť zvuků, a tak se mu slova, která kdysi dávno zatlačil do pozadí, prodrala do vědomí.

Sartori! Tak on je Sartori! Neplýtval dechem, aby se na jméno přeptal. Bylo jeho a on to věděl. A rovněž světy, které v tom jménu byly obsaženy: daleko víc matoucí než cokoli, do čeho mu dominia nechala nahlédnout; otevíraly se před ním jako okna, která se ve větru doširoka rozlétla, a z nich se vysypaly skleněné tabulky, aby se už okna zavřít nikdy nemohla.

Zaslechl jméno vyřknuté stovkami vzpomínek. Jakási žena vzdychala, jako by žadonila, aby se k ní vrátil do pomuchlané postele. Kněz rytmicky vytruboval slabiky jeho jména z kazatelny a věštil mu věčné zatracení. Hazardní hráč mu foukl do rukou stočených do kalíšků, aby požehnal jeho kostkám. Odsouzenci si na něj složili modlitbu; ožralové pro něho měli výsměch; hýřilové písně. Že ale byl slavný! Na Barto-lomějské pouti si některé herecké společnosti plnily peněženky vyprávěnkami o jeho životě sehraném jako fraška. Bordel v Bloomsbury se holedbal tím, že někdejší jeptiška byla jeho dotykem dohnána k nymfo-manii a proslula odříkáváním jeho zaklínadel (jak pravila), zatímco s ní zákazník souložil. Byl za vzor ve všech věcech bájných a zakázaných: pohrůžkou logikům; pro jejich manželky tajná neřest. A pro děti – děti, kouči se kolem jeho domu za kostelním sluhou – se stal rýmovačkou:

Maestro Sartori,

má rád oslavné chóry, má rád psy

a má rád kočky,

dámy mění v sněhu vločky,

vykouzlil z hadů

cylindrů řadu a pak zmizel za hory.

Tenhle oslavný nápěv opakovaný v jeho hlavě pištivými hlásky sirotků diecéze byl svým způsobem horší než kazatelské kletby nebo vzlyky. Nebo modlitby. Hlaholil bez ustání tím svým nesmyslným způsobem, neměl ani smysl, ani melodii. Asi jako jeho Život bez tohoto jména. Pohyb bez účelu.

„Zapomněl jsi?“ zeptal se ho Autarcha.

„Ano,“ přiznal Jemný a k jeho rtům se spolu s odpovědí vkradl nezvaný smích. „Zapomněl jsem.“

I teď, když ho hlasy nově pokřtívaly svým pokřikem, těžko tomu dokázal věřit. Copak jeho tělo přežilo v Pátém dominiu dvě stě let, ba víc, a zatím ho jeho myšlenky dokola šálily: uchovávaly ve svém vědomí z jeho života pouze desetiletí a zbytek ukryly? Kde celé ty roky bydlel? Za koho se vydával? Pokud to všechno, co právě vyslechl, byla pravda, tahle vzpomínka je pouze první v řadě. Kdesi v jeho mozku se ukrývají dvě staletí vzpomínek a čekají na své objevení. Není se co divit, že ho Pie nechávalo v nevědomosti. Teď pravdu zná – a nablízku, zdá se, krouží pomatenost.

Postavil se na nohy, podpíraje se o stůl.

„Je tady Pie’oh’pah?“ řekl.

„Mystif? Ne. Proč? Přišel snad s tebou z Pátého?“

„Přišel.“

Na Autarchův obličej se vrátil krátký křečovitý úsměv.

„Copak to nejsou vyhynulé bytosti?“ řekl. „Jednoho nebo dva jsem měl. Člověk si na tu jejich krevní skupinu musí přivyknout, ale jakmile ti zachutnají, nikdy na ně nezapomeneš. Ale ne, neviděl jsem ho.“

„A co Judith?“

„Ach,“ vzdychl. „Judita. Předpokládám, že máš na mysli Godolphi-novu paní? Měla haldy jmen, nebo ne? Ale nezapomínej, že to my všichni. Jak ti zrovna říkají?“

„Vždyť jsem ti to řekl. John Fúrie Zacharias. Nebo Jemný.“

„Mám pár známých, kteří mě znají jako Sartoriho. Rád bych tě mezi ně zařadil. Nebo chceš to jméno zpátky?“

„Jemný postačí. Mluvili jsme o Judith. Dnes ráno jsem ji viděl dole v přístavu.“

„Viděl jsi tam dole Krista?“

„O čem se teď bavíme?“

„Vrátila se sem a tvrdila, Že viděla Muže Smutků. Nosila v sobe strach z Pána. Praštěná čubka.“ Povzdechl si. „Bylo to fakt smutný, vidět ji takovouhle. Nejdřív jsem si myslel, že za to může předávkování kreauší, ale to ne. Přece jen jí přeskočilo. Čouhalo jí to snad i z uší.“

„O kom mluvíme?“ řekl Jemný a myslel si, že buď jeden, nebo druhý odvedl hovor jinam.

„Mluvím o Quaisoir, své ženě. Přišla se mnou z Pátého.“

„Já jsem mluvil o Judith.“

„Já taky.“

„Ty tvrdíš…“

„Jsou dvě. Jednu z nich jsi sám udělal… proboha, na to už jsi taky zapomněl?“

„Ano. Ano, zapomněl.“

„Byla krásná, ale nestála za to, abys kvůli ní ztratil Imagiku. To byla tvá největší chyba. Měl jsi sloužit životodárnou mši rukama a ne svým klackem. Pak bych se nikdy nenarodil a Bůh by zůstal na svém nebi a ty bys byl papež Sartori. Cha! Proto ses vrátil? Aby ses stal papežem? Pozdě, bratříčku. Do zítřejšího rána se Yzordderrex promění v hromadu čadícího popela. Tahle noc je má poslední. Jdu do Pátého. Vybuduji tam novou říši.“

„Proč?“

„Nepamatuješ si na rýmovačku, kterou vždycky zpívali? Kvůli slávě.“

„Copak sis jí neužil dost?“

„To se ptáš ty? Všechno v mém srdci bylo vybráno z tvého. Nevykládej mi, že tys nikdy o moci nesnil. Byl jsi nejlepším Maestrem v Evropě. Nikdo se ti nemohl rovnat. To se přece všechno jen tak přes noc nevy-pařilo.“

Během tohoto rozhovoru vůbec poprvé popošel směrem k Jemnému, napřahuje ruku s úmyslem položit mu ji na rameno.

„Myslím, že by ses měl podívat na Čep, bratře Jemný,“ řekl. „Ten ti připomene, jak chutná moc. Stojíš pevné na nohách?“

„Ujde to.“

„Tak pojď.“

Nasměroval je zpátky na chodbu, ke schodišti, které Jemný zavrhl. Teď jimi nepohrdl, kráčel Sartorimu v patách po křivce schodů ke dveřím bez kliky.

„Jediné oči, které na Čepu spočinuly od doby, kdy byla Věž postavena, jsou ty moje,“ řekl. „Takže je dost citlivý na podrobnější zkoumání.“

„Mé oči jsou tvé oči,“ připomenul mu Jemný.

„Pozná ten rozdíl,“ odvětil Sartori. „Bude tě chtít… vyzkoušet.“ Sexuální podtext mu neušel. „Budeš muset ležet na zádech a myslet na Anglii,“ řekl. „Za chvíli je po všem.“

S těmi slovy si olízl palec, přiložil ho na obdélník břidlicově modrošedého kamene vsazený do středu dveří a nakreslil do něj plivancem postavu. Dveře na signál zareagovaly. Jejich zámky se se skřípotem daly do pohybu.

„Takže i plivanec, co?“ řekl Jemný. „Myslel jsem, že jen dech.“

„Ty používáš pneuma?“ řekl Sartori. „Pak bych ho také měl ovládat. Ale nikdy jsem nevyzrál na ten fígl. Budeš mě muset učit a já… ti na oplátku připomenu pár ovládacích formulí.“

„Já ale mechanice pneumatu nerozumím.“

„Tak se budeme učit spolu,“ odvětil Sartori. „Principy jsou strašně jednoduché. Hmota a myšlenka; myšlenka a hmota. Každá z nich mění tu druhou. Možná tohle budeme dělat i my. Jeden druhého přeměníme.“

S tou myšlenkou se zapřel Sartori dlaní do dveří a strčil do nich. Přestože byly šest centimetrů tlusté, pohnuly se bez jediného zvuku, a Sartori s nataženou rukou vyzval Jemného, aby vstoupil dovnitř, a při tom pokračoval.

„Říká se, že Hapexamendios postavil Čep do středu Imagiky proto, aby se z něj Jeho plodnost rozlévala do všech dominií.“ Ztišil hlas, skoro jako by měl vyslovit nějakou netaktnost. „Jinými slovy,“ řekl, „tohle je Nespatřeného falus.“

Jemný viděl samozřejmě věž zvenku; trčela vysoko nad všechny palo-ny a kopule paláce. Ale až do této chvíle mu nedošla její obrovitost. Byla to čtverhranná kamenná věž, sedmdesát, možná osmdesát stop široká a vysoká tak, že světla plápolající ve zdech a osvětlující svého jediného obyvatele se vzdalovala jako reflektory na dálnici, až pak je pouhá vzdálenost zakalila a poté úplně vymazala. Jedinečná podívaná: ale nic ve srovnání s kolosem, kolem něhož byla věž vystavěna. Jemný se, zatímco se dveře otevíraly, obrňoval před napadením: tónem, který slyšel ve své hlavě, když se kradl po chodbě, kromě drkotání svých zubů; tíhou odpovědnosti pálící ho v prstech. Ale neexistovalo nic – dokonce ani šepot –co by určitým způsobem bylo víc znervózňující. Čep věděl, že se Jemný nachází v jeho komnatě, ale zachovával mlčení, potichu ho hodnotil, stejně jako ve stejné chvíli on odhadoval jeho.

Otřáslo jím několik věcí. Tou první a největší byla jeho krása. Boky barvy bouřkových mraků měl vytesané tak, jako by na nich jasné spáry proudily jako ukrývaný blesk. Druhou bylo, že nebyl postavený na zemi, ale vznášel se nad ní, v celé své obrovitosti, deset stop nad podlahou věže, a vrhal stín tak tmavý, že potemnělý vzduch budil dojem podstavce.

„Působivé, ne?“ podotkl Sartori, jehož pyšný hlas působil nevhodně, asi jako smích u oltáře. „Můžeš se pod ním projít. Zkus to. Je to docela bezpečné,“

Jemný uposlechl jen velmi nerad, ovsem bylo mu naprosto jasné, že jeho dvojče se dychtí dozvědět o každé jeho slabině a sebemenší projev strachu nyní by mohl být později použit proti němu. Sartori ho už viděl, k zvrací a je na kolenou, nepřál si, aby ten hajzlík dostal další příležitost vidět jeho slabá místa.

„Ty se mnou nepůjdeš?“ řekl a otočil se k Autarchovi.

„To je velice intimní chvilka,“ odvětil ten druhý a držel se v ústraní, aby nic Jemnému nebránilo v jeho odvážném vstupu do přítmí.

Bylo to jako další procházka po jokalaylauských pustinách. Chlad ho zmrazil až do morku kostí. Vyrazilo mu to dech z plic a ten se před ním objevil jako zakaboněný mráček. Zalapal po dechu, zaklonil hlavu a podíval se k moci nad sebou, jeho mysl byla rozpolcená mezi racionálním přáním si úkaz prostudovat a těžko ovladatelnou touhou padnout na kolena a snažně ho prosit, aby ho nerozmáčkl. Nebeský úkaz nad jeho hlavou měl pět dílů, jak si všiml. Zřejmé pro každé dominium jeden. A podobně jako u sochaných boků se na nich místy zjevily jiskřičky blesku. Ale nebyl to jen trik s rýhami a stínem, který vtiskl kameni podobu bouřkového mraku. Viděl v něm pohyb, pevné skalisko nad ním vířilo. Zalétl pohledem k Sartorimu, který postával u dveří a ledabyle si vkládal mezi rty cigaretu. Oheň, kterým si ji připaloval, patřil jinému světu, ale Jemný mu jeho teplo nezáviděl. Třebaže byl tenhle stín mrazivý, chtěl, aby se nad ním kamenné nebe rozevřelo a seslalo dolů svůj rozsudek; chtěl se ubezpečit, že takové síly a soudy existují. Odvrátil se od Sartoriho skoro opovržlivě a v hlavě se mu utvářela myšlenka, že přes všechny ty povídačky jeho druhého já o tom, že mu Čep patří, byly roky, které Sartori strávil v této věži, vedle nevyčíslitelného rozpětí života Čepu pouhými pikookamžiky a že on i Sartori přijdou a odejdou a jejich nicotné stopy budou setřeny těmi, kdož půjdou v jejich šlépějích, a to v časovém rozmezí, ve kterém by kámen sotva stihl mrknout svým oblačným okem.

Možná mu vyčetl tuhle jeho myšlenku z mozkové kůry a schválil ji, protože světlo, které pak přišlo, bylo přívětivé. V kameni bylo i slunce, nejen blesky; hřejivost stejně jako zabíjející oheň. Ozářilo mračný plášť, nato se sneslo v paprscích nejdříve okolo něj, pak na jeho zakloněný obličej. Tyto okamžiky měly svou minulost: události v Pátém, které tohle vše předvídaly; zjevem jejich rodičů. Kdysi hodně dávno stál na kopci Highgate, městská silnice byla tehdy jen rozblácenými kolejemi, a díval se nahoru na mraky, jak dolů sesílají spršku slávy, tak jako teď. Anebo přistoupil k oknu ve svém pokoji ve Škálové ulici a spatřil totéž. Sledoval, jak se dýmem zanesené povětří rozjasňuje po noci bombardování – 1941, Blitzkrieg se blížil ke zlomu – a když uviděl, že se slunce propaluje skrz, věděl (na místě příliš křehkém na dotek), že zapomněl na něco důležitého a že jestli si kdy vzpomene – jestli světlo podobné tomuhle někdy propálí roušku tmy –, záhada světa bude rozluštěna.

Tahle víra se vrátila, ale tentokrát ji podpořilo i něco navíc než jen matný neklid. Tón, jenž mu zněl v hlavě, se opět dostavil (jako průvodní jev světla) a v něm, v nejnepatrnějších variacích jeho monotónnosti, slyšel slova. Čep k němu promlouval.

„Usmiřiteli,“ řekl.

Chtěl si zacpat uši a ta slova vyhnat z hlavy. Padnout na zem jako věštec, který škemrá o sejmutí břemene nějakého božského závazku. Nebylo před ním úniku.

„Dílo ještě není dokončeno,“ pronesl Čep.

„Jaké dílo?“ zeptal se.

„Však dobře víš.“

Samozřejmě že to věděl. Ale ruku v ruce s tím namáháním přicházelo tolik bolesti – a on byl na to tak málo připravený, že by to znovu nesnesl.

„Proč to popírat?“ řekl Čep.

Upíral zraky přímo do záře. „Už jednou jsem neuspěl a mnoho lidí zemřelo. Nemůžu to dělat znovu. Prosím. Nemůžu.“

„Proč jsi sem chodil?“ optal se ho Čep a jeho hlas byl tak slabý, že musel zadržovat dech, aby pochytil jednotlivá slova. Otázka ho odnesla zpět k pelesti Taylorovy postele; k prosbě o pochopení.

„Abych pochopil…“ řekl.

‚Pochopil co?“

„Nedovedu to vyjádřit slovy… Zní to tak uboze…“

„Pověz.“

„Abych pochopil, proč jsem se narodil. Proč se vůbec rodí i jiní.“

„Ty přece víš, proč ses narodil.“

„Ne, nevím. Přál bych si, abych to věděl, ale nevím.“

Jsi Usmiřitel dominií. Jsi léčitel Imagiky. Schovej se před tím a schováš se i před pochopením. Maestro, jsou daleko horší muka nežli paměť – a druzí trpí, neboť jsi přerušil svou práci v půli. Vrať se do Pátého dominia a dokonči, co jsi začal. Sjednoť mnoho v Jedno. To je jediná spása.“

Kamenné nebe se opět rozvířilo a mračna zakryla slunce. I přes tmu a navrátivší se chlad se přece Jemný z místa ve stínu Čepu na několik vteřin neměl k odchodu, nepřestávaje doufat, že se otevře nějaká prasklina a zároveň vyřkne Bůh konejšivá slova; možná zašeptá, jak by se tato nelehká povinnost dala převést na jinou duši, pohotovější a lépe vybavenou k jejímu naplnění. Ale nestalo se nic. Vidění se ztratilo a jediné, co mohl dělat, bylo obejmout rukama svou roztřesenou kostru a vy-vrávorat ven na místo, kde stál Sartori. Doutnající cigareta ležela jeho protějšku u nohou, kam mu z prstů vypadla. Podle výrazu na jeho obličeji bylo patrné, že i když nerozuměl všem podrobnostem jejich rozhovoru, pochopil jádro věci.

„Nespatřený promluvil“ řekl – a jeho hlas byl mdlý stejně jako předtím Boží.

„Nestojím o to,“ řekl Jemný.

„Tohle nebude to pravé místo pro vzdorovité řeči proti Němu,“ podotkl Sartori a vyslal k Čepu nejistý pohled.

„Neřekl jsem, že se Mu vzpírám,“ odvětil Jemný. „Jen že jsem to nechtěl.“

„Pořád je ale lepší se o tom bavit v soukromí,“ zašeptal Sartori, otočil se a otevřel dveře.

Nezavedl Jemného zpět do malé špinavé místnůstky, nýbrž do komnaty na druhém konci chodby, která se honosila jediným oknem, jež v celém prostoru spatřil. Bylo úzké a špinavé, ale ne zas tolik špinavé jako obloha na druhé straně. Mraků se začal dotýkat rozbřesk, ale jeho chabé světlo bylo zahaleno kouřem, který stále ještě stoupal v prstencových sloupech z ohnišť dole.

„Kvůli tomu jsem nepřišel,“ řekl Jemný a přitom se upřeně díval do šera. „Chtěl jsem odpovědi.“

„Ty jsi dostal.“

„Musím brát, co je mé, ať je to jakákoli hanebnost?“

„Ne tvoje, naše. Zodpovědnost. Bolest…“ Odmlčel se. „…a slávu, pochopitelně.“

Jemný se na něj letmo podíval. „Moje,“ řekl prostě.

Sartori pokrčil rameny, jako by to na něj nemělo naprosto žádný dopad. Jemný v tom prostinkém gestu viděl svou vlastní mrzkost. Kolikrát pokrčil rameny přesně tak jako on – zvedl obočí, semkl rty, odvrátil se stranou s falešnou lhostejností? Nechal Sartoriho při tom, že jeho šalba zabrala.

‚Jsem rád, že chápeš,“ řekl. „Břemeno je moje.“ Už jednou jsi neuspěl.“

„Ale byl jsem blízko,“ řekl Jemný, předstíraje spojení s pamětí, které dosud nenavázal, v naději, že vymámí poučné vyvrácení důkazů.

„Být blízko nestačí,“ řekl Sartori. „Blízko je blízko smrti. Tragédie. Podívej se, co to s tebou udělalo. S velkým Maestrem. Připlazil ses sem a tvá inteligence je poloviční.“

„Čep mi věří.“

To ťalo do živého. Zčistajasna začal Sartori řvát:

„Ať se jde Čep vycpat! Proč bys měl být Usmiřitelem ty? Aha? Proč? Stopadesát let jsem vládl Imagice. Vím, jak používat moc. Ty ne.“

„To chceš?“ řekl Jemný. „Chceš být Usmiřitelem místo mne?“

„Mám lepší vybavení než ty,“ běsnil Sartori. „To jediné, k čemu jsi dobrý, je pálit za ženskýma.“

„A co ty? Ty jsi impotentní?“

„Vím, o co ti jde. Udělal bych to taky. Chceš mě vyprovokovat, abych ti vyklopil svoje tajemství. Je mi to jedno. Neumíš nic, co bych nedovedl udělat líp. Celé ty roky jsi promrhal, někam sis zalezl, ale já jsem je využil. Je ze mě budovatel říší. Cos dokázal ty?“ Nečekal na odpověď. Cítil se v tomhle tématu jako ryba ve vodě. „Ty ses nenaučil nic. Kdybys teď zahájil Usmíření, dopustil by ses stejných chyb.“

„A jakýchpak?“

„Smrskly se v podstatě do jedné,“ řekl Sartori. „Judith. Kdybys po ní netoužil…“ V tom okamžiku se odmlčel a studoval tvář druhého. „Na to si asi nepamatuješ, co?“

„Ne,“ přiznal Jemný. „Zatím ne.“

„Něco ti povím, bratře,“ řekl Sartori a postavil se před Jemného tváří tvář. „Je to smutný příběh.“

„Nerozpláču se tak snadno.“

„Byla to nejkrásnější žena v Anglii. Našli se i tací, co tvrdili, že v Evropě. Ale patřila Joshuovi Godolphinovi a ten si ji střežil jako oko v hlavě.“

„Byli svoji?“

„Ne. Byla jeho milenkou, ale miloval ji víc než nějakou svou manželku. A samozřejmě věděl, co cítíš, ty ses s tím netajil a to mu nahnalo strach – ach bože, jak se bál –, že dříve nebo později mu ji svedeš a odvedeš její duch jinam. Bylo by to snadné. Byl jsi přece Maestro Sartori, uměl bys cokoli. Jenže on patřil mezi tvé patrony, takže jsi vyčkával na správný okamžik, snad sis myslel, že se jí nabaží, a potom bys ji mohl mít bez zlé krve mezi vámi dvěma. Plynuly měsíce a jeho oddanost byla silnější než kdy předtím. V živote jsi na ženu tak dlouho nečekal. Začal jsi trpět jako zamilovaný puberťák. Nemohl jsi spát. Srdce se ti rozbušilo při pouhém zvuku jejího hlasu. Nedělá ovšem dobrotu pro Usmíření, když se Maestro souží, a Godolphin tudíž došel k tomu, že touží po rozřešení stejně nedočkavě jako ty. Takže když jsi jedno našel, byl ochotný tě vyslechnout.“

„A co to bylo?“

„Že uděláš druhou Juditu, nerozpoznatelnou od té první. Měl jsi na to kouzelné formule.“

„Takže by měl jednu on…“

„A ty druhou. Prosté? Ne, to ne. Mimořádně obtížné. Velmi nebezpečné. Ale přesně takové byly ty opojné dny. Dominia, od počátku věků ukrytá před lidskými zraky, byla vzdálená jen několik obřadů. Nebe se zdálo dosažitelné. Vytvořit druhou Judith, to vypadalo asi jako usmažit si brambůrky. Předložil jsi mu to a on souhlasil…“

„Jenom tak?“

„Navnadil jsi ho. Slíbil jsi mu Judith, která bude lepší než ta první. Ženu, která nezestárne, neunaví se jeho společností nebo společností jeho synů, nebo synů jejich synů. Tahle Judith bude náležet mužům v Godolphinově rodině navěky. Byla by poddajná, byla by skromná, byla by dokonalá.“

„A co si o tom myslel originál?“

„Ta nic netušila. Dal jsi jí drogy, vynesl jsi ji nahoru do Meditačního pokoje v domě ve Skálové ulici, rozdělal oheň, svlékl ji donaha a započal s rituálem. Pomazal jsi ji, uložil do kruhu z písku na pomezí Druhého dominia, nejsvětější půdy Imagiky. Potom jsi odříkal své modlitby a čekal jsi.“ Udělal odmlku, libuje si ve svém vyprávění. „Šlo, snad dovolíš malou připomínku, šlo o dlouhé zaklínadlo. Minimálně jedenáct hodin jsi pozoroval růst dvojnice v kruhu vedle jejího zdroje. Postaral ses samozřejmě o to, aby v domě nezůstal nikdo další, ani tvůj předrahý mystif. Tohle byl velice tajný rituál. Takže jsi byl sám a brzy ses začal nudit. A když ses začal nudit, opil ses. A tak tam sedíš v pokoji s ní, pozoruješ ve světle ohně její dokonalé vypodobnění, posedne tě její krása. A nakonec – z poloviny díky brandy – ses dopustil největší chyby ve svém životě. Roztrhal jsi na sobě šaty, vstoupil jsi do kruhu a prováděl jsi snad všechno, co jen může chlap se ženou provádět, přestože byla v komatu a tys měl halucinace z půstu i pití. Nevrazil jsi ho do ní jednou, ale znovu a znovu, jako by ses chtěl dostat do ní celý. Znovu a znovu. Potom jsi po jejím boku úplně ztuhl.“

Jemnému se začala jeho chyba rýsovat před očima.

„Usnul jsem v kruhu?“ řekl.

„V kruhu.“

„A ty jsi toho důsledkem.“

„Ano. A ještě ti řeknu jedno. Bylo to moc pěkné narození. Lidé říkají, že si nepamatují na okamžik, kdy přišli na svět, ale já ano! Pamatuji se, jak jsem v kruhu otevřel oči, ona byla hned vedle a ty spršky hmoty dopadaly na mne, tuhnuly kolem mé duše. Po nich kosti. A tkáň.“ Z tváře mu zmizel všechen výraz. „Pamatuji se,“ řekl, „Že v jednu chvíli jí došlo, že není sama, otočila se a viděla mě, jak vedle ní ležím. Nebyl jsem hotový. Prostě hodina anatomie, drsná a vlhká. Nikdy nezapomenu na zaječení, které z ní vyšlo…“

„Já jsem se při ničem z toho neprobudil?“

„Ty ses odplazil do přízemí, namočil sis hlavu a usnul jsi. Vím to, protože jsem tě později našel rozvaleného na jídelním stole.“

„Zaklínadlo pořád ještě účinkovalo, i když jsem kruh opustil?“

„Zatím nejsi v technických otázkách moc v obraze, co? Ano, pořád to ještě fungovalo. Ty sám jsi byl snadný objekt. Zato její přešifrování a stvoření dvojnice zabralo dlouhé hodiny. Ale tys byl rozžhavený. Ovládací formule té měla přečteného v několika minutách a mě udělala za dvě hodiny.“

„Tys věděl od samého počátku, kdo jsi?“

„Ovšemže. Byl jsem ty s tvou chtivostí. Byl jsem ty plný opileckých vizí. Byl jsem ty a chtělo se mi šukat a šukat a dobývat a dobývat. Ale také jsem byl ty, když sis odbyl to svý nejhorší a s vyprázdněnýma koulema a dutou hlavou, jako když se dovnitř dostala smrt, jsem tam pak seděl mezi jejíma nohama a snažil jsem se upamatovat, co je to, pro co vlastně žiju. I tímhle mužem jsem byl a bylo to strašné, mít oba tyhle pocity v sobe zároveň.“ Na chvilku se zarazil, potom řekl: „k pořád ještě je, bratře.“

„Určitě bych ti pomohl, kdybych býval věděl, co jsem provedl.“

„Nebo bys mě mého trápení zbavil,“ řekl Sartori. „Odvedl bys mě do zahrady a zastřelil jako vzteklého psa. Nevěděl jsem, co bys udělal. Sešel jsem dolů. Chrápal jsi jako dřevorubec. Chvíli jsem tě pozoroval, chtěl jsem tě probudit, chtěl jsem se s tebou podělit o tu hrůzu, kterou jsem cítil, ale Godolphin přijel dřív, než jsem nastřádal odvahu. To bylo těsně před úsvitem. Přišel, aby si odvezl Judith domů. Já jsem se schoval. Díval jsem se, jak tě Godolphin vzbudil; slyšel jsem, jak si spolu povídáte, viděl jsem vás pak šplhat do schodů jako dva nedočkavé otce a vejít do Meditačního pokoje. Potom jsem shora zaslechl oslavné zavýsknutí a jednou provždy mi bylo jasné, že jsem nebyl chtěné dítě.“

„Co jsi dělal?“

„Ukradl jsem nějaké peníze a oblečení. Potom jsem prchnul. Strach po čase pominul. Začalo mi docházet, co jsem. Vědomosti, které jsem měl. A uvědomil jsem si, že mám… chutě… tvoje chutě. Toužil jsem po slávě.“

„A tohle jsi udělal, abys jí dosáhl?“ řekl Jemný a obrátil se k oknu. Zpustošení bylo dole s každou minutou zřetelnější, zatímco světlo Komety nabývalo na síle. „Skvělá práce, bratře,“ řekl.

„Kdysi to bývalo velkolepé město. A budou jiná, stejně velkolepá. Velkolepější, protože tentokrát na jejich budování budeme dva. A dva na vládu.“

„Špatně jsi mě pochopil,“ řekl Jemný. „Nestojím o říši.“

„Ale tak je to dáno,“ řekl Sartori rozpálený svou vizí. „Ty jsi Usmiřitel, bratře. Jsi léčitel Imagiky. Víš, co to může znamenat pro nás pro oba? Jestli usmíříš dominia, bude tu muset být jedno velkolepé město –nový Yzordderrex –, aby tomu všemu vládlo od jednoho konce ke druhému. Já ho založím a budu ho spravovat a ty se můžeš stát papežem.“

„Nechci být papežem.“

„Co teda chceš?“

„Především Pie’oh’pah. A mít aspoň nějakou potuchu, co tohle všechno znamená.“

„Narodit se jako Usmiřitel, to by myslím dost jasně naznačilo každému, co. Máš veškerý smysl, který potřebuješ. Neutíkej před ním.“

„A k čemu jsi byl zrozený ty? Nemůžeš stavět města věčně.“ Pohodil hlavou ven do prázdnoty. „Proto jsi ho zbořil? Abys mohl začít odzno-va?“

„Já jsem ho nezničil. Vypukla revoluce.“

„Kterou jsi přiživoval svými masakry,“ řekl Jemný. „Byl jsem v jedné vesničce, Beatrix se jmenovala, před několika týdny…“

„Ach ano. Beatrix.“ Sartori se ztěžka nadechl. „Jasně že jsi to byl ty. Tušil jsem, že mě někdo pozoruje, ale nevěděl jsem kdo. To křížení plánů ze mě asi udělalo tyrana.“

„Ty tomu říkáš tyranství? Já pro to mám jiný název, nelidskost.“

„Třeba ti to nějaký čas potrvá, než pochopíš, ale čas od času je přemrštěnost nezbytná.“

„Pár takových lidí znám.“

„Ty si nikdy v životě nebudeš muset podobnými nepříjemnostmi špinit ruce. Co bude nutné, udělám sám.“

„To já taky,“ řekl Jemný.

Sartori se zachmuřil. „To má být výhrůžka?“ zeptal se.

„Tohle začalo u mě a u mě to i skončí.“

„Ale kterého já, Maestro? Toho –“ ukázal na Jemného, „– nebo toho tady? Copak to nechápeš, nebyli jsme zrození k nepřátelství. Můžeme toho daleko víc dosáhnout, když budeme spolupracovat.“ Položil ruku Jemnému na rameno. „Naše setkání bylo předem dáno. Proto Čep celé ty roky zachovával mlčení. Čekal na tvůj příchod a na naše opětovné sjednocení.“ Jeho obličej povolil. „Nebuď mým nepřítelem,“ řekl. „Pomyšlení na to…“

Poplašný křik vně pokoje ho přerušil. Odvrátil se od Jemného a vyrazil ke dveřím, když vtom se v chodbě za nimi objevil voják s rozšklebeným hrdlem, jehož ruka se nemotorné snažila ucpat vystřikující gejzíry krve. Zavrávoral, padl na zeď a sesunul se k zemi.

„Ta sběř musí být už tady,“ poznamenal Sartori s náznakem uspokojení v hlase. „Je na čase vyslechnout tvé rozhodnutí, bratře. Půjdeme od nynějška dál pohromadě, nebo mám vládnout Pátému sám?“

Spustil se nový křik a snadno přehlušil jakýkoli další hovor. Sartori zanechal svého mentorování a vyběhl ven do chodby.

„Zůstaň tady,“ řekl ještě předtím Jemnému. „Přemýšlej o tom, zatímco budu pryč.“

Jemný jeho příkazu nedbal. Jakmile zmizel Sartori za roh, vydal se mu v patách. Mezitím hluk ustal a zůstalo jen hvízdání vzduchu vycházející z vojákových průdušek. Jemný přidal do kroku, poněvadž najednou dostal strach, že na jeho dvojče je nachystána léčka. Nebylo pochyb o tom, že si Sartori smrt zaslouží. To nakonec oni oba. Ale ještě toho ze svého bratra moc nevytáhl: zvlášť co se nezdaru Usmíření týká. Musí ho zachránit před poraněním, alespoň do té doby, než z něho dostane všechna vodítka k vyluštění hádanky. Na oba dojde a oba za své ukrutnosti zaplatí. Ale zatím unikali.

Když překračoval mrtvého vojáka, zaslechl mystifův hlas. Jediné slovo, které pronesl, bylo:

„Jemný.“

Když zaslechl jeho hlas – nepodobal se žádnému jinému, který kdy slyšel, nebo o němž snil – všechna starostlivost o Sartoriho nebo své vlastní zachování byla ta tam. Jeho myšlenky se okamžitě vrátily k úvahám o tom, jak se dostat tam, kde je mystif; chtěl si ho prohlédnout a položit mu ruce kolem pasu. Byli od sebe odloučeni příliš dlouho. Víckrát se to nestane, přísahal sám sobě a rozběhl se – nestane se to, ať jim uloží kdovíjaké nařízení či závazky, nastraží sebevětší překážky, aby je rozdělili – už nikdy nenechá mystifa odejít.

Zahnul za roh. Vpředu byl vchod, který vedl ven do předpokoje. Sartori stál z druhé strany, částečně ve stínu, ale sotva uslyšel Jemného přicházet, zběžně se podíval do chodby. Úsměv na přivítanou, který nasadil pro Pie’oh’pah, pohasl a on se dvěma skoky ocitl u dveří, aby je zabouchl svému Maestrovi před nosem. Když Jemnému došlo, že je pomalejší, zařval mystifovo jméno, ale dveře se zavřely ještě dřív, než slabika vylétla ven, a uvrhly Jemného do téměř absolutní tmy. Slavnostní přísaha, kterou si dal před pár vteřinami, byla porušena; znovu jsou rozděleni a neměli ani čas se vůbec sjednotit. Ve vzteku se Jemný rozletěl proti dveřím, ale jako všechno ostatní ve věži byly postaveny, aby přetrvaly tisíciletí. Ať do nich bušil sebevíc, jen si nadělal modřiny. Bolely, ale vzpomínka na Sartoriho potměšilost, když mluvil o své chuti na mystify, ho pálila víc. Už v této chvíli vězí mystif v Sartoriho náruči a ten ho objímá, líbá, přivlastňuje si ho.

Naposledy se vrhl proti dveřím, potom svých primitivních útoků zanechal. Nabral dech, foukl si ho do pěsti a udeřil pneumatem do dveří tak, jak se to naučil v Jokalaylau. Tehdy měl pod rukama ledovec a led se rozlomil až teprve po řadě pokusů. Tentokrát (buď proto, že jeho vůle být na druhé straně dveří byla silnější než touha vysvobodit ženy z ledu, nebo jednoduše proto, že nyní byl Maestro Sartori, který věděl aspoň něco o síle, kterou vlastnil) ocel podlehla po první ráně a ve dveřích se rozevřela prasklina.

Slyšel, jak na druhé straně Sartori něco křičí, ale nemarnil čas zjišťováním významu jeho slov. Místo toho zasadil do nalomené ocele druhou ránu pneumatem a v tom okamžiku ruka prolétla skrz naskrz a kousky odlétly zpod jeho dlaně. Přiložil pěst k ústům napotřetí, cítil svou vlastní krev, ale i když si svým počínáním ubližoval sebevíc, prozatím nevnímal žádnou bolest. Polapil třetí výdech a zasadil ho do dveří se zaječením, které by nezahanbilo ani samuraje. Dveřní závěsy zasténaly a dveře se rozlétly dokořán. Proběhl jimi, ještě než dopadly na zem, jenže zjistil, že předpokoj je opuštěný, alespoň tedy živými. Na podlaze se povalovaly tři mrtvoly, druhové vojáka, který vyhlásil poplach, všechny rozpárané jedinou sečnou ranou. Přeskočil je a jeho rozbitá ruka přikápla trochu krve do kaluží, do kterých šlápl.

Chodba vzadu čpěla kouřem, jako by cosi napůl shnilého hořelo v nitru paláce. Ale skrz šero, padesát metrů od něho, uviděl Sartoriho s Pie’oh’pah. Ať si Sartori vymyslel báchorku jakou chtěl, aby mystifa odradil od dokončení jeho poslání, ukázala se jako účinná. Pádili z věže, aniž by se třeba jen letmo ohlédli za sebe, jako milenci, kteří právě utekli před jistou smrtí.

Jemný nabral dech, teď už ne proto, aby vytvořil pneuma, ale aby zavolal. Vyslal chodbou až k jejímu samému konci jméno Pie, a zatímco jeho volání letělo, kouř se dělil, jako by ty slabiky z Maestrových úst doslova zhmotněly. Pie se zastavilo a ohlédlo se. Sartori popadl mystifa za ruku, zřejmě aby ho popohnal, ale oči Pie si už Jemného vyhledaly a Pie se odmítlo nechat odvést pryč. Místo toho setřásl Sartoriho sevření a popošel o krok směrem k Jemnému. Kouřová clona rozpůlená jeho křikem se opět slila dohromady a rozmazala mystifův obličej, ale i tak z jeho těla Jemný vyčetl rozpolcenost. Vypadal, jako když neví, zda má jít dál nebo couvnout.

„To jsem já!“ zvolal Jemný. „To jsem já!“

Viděl Sartoriho těsně za mystifovými zády a pochytil zlomky varování, které mu šeptal: cosi o Cepu. „Nejsem iluze, Pie,“ křičel Jemný a zároveň se přibližoval. „Jsem to já. Jemný. Jsem skutečný.“

Mystif potřásl hlavou a ohlédl se za sebe na Sartoriho, potom se v rozpacích zadíval zase na Jemného.

„To je jenom trik,“ řekl Sartori a teď se už neobtěžoval šeptáním. „Pojď pryč, Pie, než tomu podlehneme. Mohli bysme z toho zešílet.“

Pozdě, pomyslel si Jemný. Byl dost blízko, aby teď viděl výraz na mystifově obličeji, a ten byl šílený: oči dokořán, zaťaté zuby, pot barvil načerveno potůčky potu kanoucí mu po tvářích. Dřívější zabiják již dávno ztratil chuť na zabíjení – to bylo alespoň patrné už v Kolébce, když váhal zabíjet, přestože na tom závisely jejich životy – ale tady zabíjel a muka, ve kterých se zmítal, byla vepsána do každé vrásky na jeho tváři. Žádný div, že to měl Sartori tak snadné, když přemlouval mystifa, aby se vzdal svých záměrů. Pie se zmítalo na pokraji duševního zhroucení. A nyní, když stálo čelem ke dvěma tvářím, které znalo, a obě mluvily hlasem jeho milence, přicházelo i o to málo rozvahy, která mu zbývala.

Ruka se vymrštila k opasku, za nímž viselo jedno stužkové ostří, které měla popravčí četa. Jemný zaregistroval, že si při chůzi zpívá, jeho břit se vražděním, jehož se do této chvíle dopustilo, neztupil.

Za zády mystifa se ozval Sartori:

„Proč ne? Je to jen stín.“

Mystifův pohled šílence byl čím dál tím horší. Pie pozvedlo třepetavý břit nad hlavu. Jemný na místě ztuhl. Další krok – a bude v dosahu ostří. Vůbec nepochyboval o tom, že Pie ho hodlá použít.

„No tak!“ ponoukal ho Sartori. Zabij ho! O jeden stín víc nebo míň.“

Jemný se při tomto zvolání podíval na Sartoriho a ten nepatrný pohyb zjevně postačil k tomu, aby mystifa popudil. Rozehnal se na Jemného, ostří jen svištělo. Zvrátil se naznak, aby se vyhnul ráně, která by mu rozsekla hruď, kdyby dopadla, ale mystif byl skálopevně rozhodnutý, že dvakrát tutéž chybu neudělá a mezeru mezi nimi překlenul novým šlehnutím. Jemný couvl, zvedl ruce, že se vzdává, ale Pie bylo k těmto projevům lhostejné. Chtělo, aby bylo zmatkům učiněno zadost, a to rychle.

„Pie?“ vyjekl Jemný. „To jsem já! To jsem já! Zůstal jsi sám v Kesparatů! Pamatuješ se na to?“

Pie švihlo znovu, nejednou, nýbrž dvakrát, druhá sečná rána zachytila horní paži a prsa Jemného a natrhla mu kabát, košili a maso pod ní. Jemný se otočil na patě a chtěl se vyhnout následujícímu seku, držel se druhou, již také krvácející rukou za zranění. Ustoupil o další vrávoravý krok a ucítil za zády tvrdou zeď chodby. Nikam jinam se utéct nedalo.

„To nedostanu ani poslední večeři?“ řekl, vyhýbaje se pohledem ostří, ale před očima Pie neucukl a snažil se prohlédnout skrz vraždící amnézii až ke zdravým myšlenkám, které se krčily za ní. „Slíbil jsi, že se spolu najíme, Pie. Copak se nepamatuješ? Rybu uvnitř ryby uvnitř…“

Mystif neustal. Ostří se mu zablesklo nad ramenem.

„…ryby.“

Ostří nepřestávalo mávat, ale neklesalo.

„Řekni, že si vzpomínáš, Pie. Prosím, řekni, že si vzpomínáš.“

Kdesi za Pie začal Sartori znovu Pie ponoukat, ale pro Jemného to byl pouze hluk. Soustředil pohled do mystifových bezvýrazných očí, pátraje po nějaké známce toho, že jeho slova popravčím pohnula. Pie se malinko, přerývavě nadechlo a uzly křečovitě stažených svalů, které svazovaly jeho čelo a ústa, se svezly dolů.

„Jemný?“

Neodpověděl. Prostě jen nechal klesnout ruku z ramene a stál s roz-přaženou náručí u zdi.

„Zabij ho!“ vřískal bez přestání Sartori. „Zabij ho! Je to pouhopouhá iluze.“

Pie se otočilo, ostří mělo zatím stále napřažené.

„Ne… „řekl Jemný, ale mystif už byl na cestě Autarchovým směrem. Jemný za ním zakřičel znovu a odstrčil se od zdi, aby ho zastavil. „Pie! Poslechni mě…“

Mystif se ohlédl přes rameno a během té chvilky si Sartori sáhl rukou do oka a jediným ladným pohybem ho vyškubl, ruku natáhl a rozevřel pěst, aby mohlo to, co vytrhl, vzlétnout. Ne oko samotné, ale jakási esence jeho zraku mu vyšlehla z dlaně jako kouř letící v podobě kuličky. Jemný drapl po mystifovi, chtěl ho stáhnout z dosahu střely, ale jeho ruka máchla do prázdna pár centimetrů od zad Pie, a když se natáhl podruhé, rána už dopadla. Vlající ostří vypadlo mystifovi z ruky, zároveň byl odmrštěn její silou dozadu, pohled upřel na Jemného, když mu padal do náruče. Hybná síla je oba povalila na zem, ale Jemný se mrštně odvalil zpod mystifovy tíhy a přiložil ruku k ústům, aby je oba bránil pneumatem. Jenže Sartori v té chvíli už mizel v dýmu a na tváři měl výraz, který bude trýznit Jemného mnoho dní a nocí dlouho poté. Bylo v něm víc úzkosti než vítězoslávy a víc smutku než hněvu.

„Kdo nás teď Usmíří?“ křičel Autarcha – a nato zapadl do přítmí, jako by měl v moci dým a omotal si ho kolem sebe, aby se pod jeho záhyby mohl shýbnout a schovat.

Jemný se za ním nehnal, šel zpátky k mystifovi, který ležel tam, kde padl. Poklekl u jeho boku.

„Kdo to byl?“ zašeptal mystif.

„Něco, co jsem vyrobil,“ vysvětlil Jemný. „Když jsem byl Maestro.“

„Druhý Sartori?“ řeklo Pie.

„Ano.“

„Tak běž za ním. Zabij ho. Tyhle bytosti jsou ty nejnebezpečnější…“

„Až potom.“

„…dřív než uteče.“

„Nemůže utéct, miláčku. Nemá kam jít, kde bych ho nenašel.“

Pie tisklo ruce k bodu uprostřed hrudi, kde ho Sartoriho zášť zasáhla.

„Ukaž, já se podívám,“ řekl Jemný, odtáhl mystifovy prsty stranou a roztrhl Pie košili. Zranění byla pouhá skvrna na tele, černá ve středu a vyhledávající do žlutavá na okrajích plných vřídků.

„Kde je Hurá?“ zeptalo se ho Pie, namáhavě dýchající.

„Je mrtvá,“ odpověděl Jemný, „Zabil ji Nullianec.“

„Všude smrt,“ řeklo Pie. „Oslepila mě. Byl bych tě zabil a ani bych neměl tušení, co jsem provedl.“

„Nebudeme mluvit o smrti,“ řekl Jemný. „Však tě nějak uzdravíme.“

„Je mnoho daleko naléhavějších věcí,“ řeklo Pie. „Přišel jsem zabít Autarchu…“

„Ne, Pie…“

„Tak zněl rozsudek,“ trvalo na svém Pie. „Ale nemůžu ho dokončit. Uděláš to za mne?“

Jemný podsunul ruku pod mystifovu hlavu a zvedl Pie vzhůru.

„To udělat nemůžu,“ řekl.

„Proč ne? Mohl bys to udělat svým dechem.“

„Ne, Pie. Zabíjel bych sebe.“

„Cože?“

Mystif civěl zmateně na Jemného. Ale jeho zmatek měl krátké trvání. Ještě než Jemný stihl něco vysvětlit, Pie vyrazilo táhlý, bolestný vzdech, který nabyl podoby tří tichých slov. „Ach, můj Pane.“

„Nasel jsem ho ve Věži Cepu. Zpočátku jsem tomu nevěřil…“

„Autarcha Sartori,“ řeklo Pie, jako by zkoušelo ta slova kvůli jejich libozvuku. Potom žaluplným hlasem proneslo: „Má pravdu.“

„Ty jsi věděl, že jsem Maestro, celý ten čas, viď?“

„Jistě.“

„Ale nic jsi mi neřekl.“

„Postrčil jsem tě tak blízko, jak jen jsem se odvážil. Ale zapřísáhl jsem se, že ti nikdy nepřipomenu, kdo jsi byl.“

„Kdo tě k tomu přinutil?“

„Ty sám, Maestro. Ležel jsi v bolestech a chtěl jsi zapomenout na své utrpení.“

„Jak to, že jsem zapomněl?“

„Jednoduchá formule.“

„Tvé dílo?“

Pie přikývlo. „I v tom jsem byl tvým sluhou, jako ve všem ostatním. Musel jsem přísahat, že až to bude odbyto, až se minulost zahalí, nikdy ti ji opět neodhalím. Přísahy se neporušují.“

„Ale nepřestával jsi doufat, že položím tu správnou otázku –“

„Ano.“

„– vyzvu paměť, aby se vrátila.“

„Ano. A byl jsi blízko.“

„V Mai-Ké. A v horách.“

„Ale nikdy ne dost, abys mě zprostil odpovědnosti. Musel jsem zachovávat mlčení.“

„No, je teď porušeno, milý příteli. Až se uzdravíš…“

„Ne, Maestro,“ řeklo Pie. „Ránu jako tuhle léčit nejde.“

„Ale jde – a povede se to,“ řekl Jemný, který si nechtěl přiznat porážku.

Vzpomněl si na to, co Nikaetomaas říkala o tábořišti Nuzáků na pomezí Druhého a Prvního dominia, kam (jak tvrdila) byl odvezen Esta-brook. Tam se dějí léčitelské zázraky, holedbala se.

„Podnikneme delší výpravu, příteli,“ řekl a začal mystifa zvedat.

„Proč si lámeš záda?“ řekl mu. „Rozlučme se radši hned na místě.“

„Neřeknu ti sbohem ani tady, ani nikde jinde,“ odpověděl Jemný. „A teď se mě chytni, miláčku. Čeká nás ještě dlouhá společná cesta.“

KAPITOLA TŘETÍ

1

Výstup Komety na nebesa nad Yzordderrexem a světlo, které vyzařovala na ulice města, nezahanbily ani jedno z jejich zvěrstev ani nezpůsobily jejich ukončení; spíše naopak. Městu v této chvíli vládla Zkáza a její dvůr byl všude, kam oko pohlédlo, oslavovala své dosazení na trůn; vystrkovala své symboly – ti největší šťastlivci už byli v pánu –, přezkušovala si rituály a připravovala se na dlouhé a nešťastné panování. Děti dnes měly na sobě popel a tahaly hlavy svých rodičů jako kadidelnice, čadící ještě od ohně, kde je našly. Psi v celém městě využívali volnosti a požírali své pány beze strachu z potrestání. Ptáci mrchožrouti, které kdysi Sartori vylákal z větrných pouští, aby se krmili zkaženým jídlem, se shromáždili na ulicích v užvaněných hejnech, aby posnídali na mužích a ženách, kteří tu ještě včera pomlouvali sousedy.

Byli i tací, kdo přežili, kteří lpěli na snu o pořádku a spřáhli se s ostatními, aby přispěli pod novým režimem se svou troškou do mlýna, kopali v suti v naději, že najdou další zachráněné, postupně hasili požáry v budovách, které držely alespoň trochu pohromadě, aby stálo za to je zachraňovat, poskytli pomoc truchlícím a ulevili rychlým skonem těm, kdo byli tak těžce zraněni, že by neunesli bolest jediného nádechu. Ale počtem je daleko předčili jiní živí, jejichž víra ve zdravý rozum byla otřesena, a ti se ráno setkali s okem Komety s rozkladem v srdcích. Než nastalo poledne a Jemný s Pie dorazili k bráně, která vedla ven z města do pouště, mnozí z těch, kdo zahájili den s rozhodnutím, že z té pohromy zachrání, co se dá, se vzdali a odjížděli, dokud ještě byli při životě. Exodus, který do poloviny týdne připraví Yzordderrex o většinu jeho obyvatelstva, započalo.

Kromě vágních pokynů, které pochytil z toho, co vyprávěla Nikaetomaas, totiž že tábor je rozložený na hranicích tohoto dominia, Jemný cestoval naslepo. Doufal, že najde někoho, kdo mu poskytne lepší instrukce, ale nenarazil na nikoho příhodného (ani duševně, ani fyzicky), kdo by mu poradil. Ruku, kterou si potloukl při bušení na dveře Věže s Čepem, převázal, jak nejlépe dovedl, ještě než opustili palác. Bodná rána, kterou utržil, když Hurá popadli únosci a unášeli pryč, a řezná rána, kterou rozťal mystifův stužkový břit, byly vcelku povrchní a působily mu jen mírné nepohodlí. Jeho tělo, obdařené pružností Maestrů, přežilo třikrát přirozené rozpětí lidského života bez vážnějšího úpadku a urychleně se pustilo do degenerace sebe sama.

Totéž se však nedalo říci o zranění Pie’oh’pah. Sartoriho rána byla jedovatá, vysávala mystifovi sílu a vědomí. Než Jemný odjel z města, Pie stěží dokázalo hýbat nohama, čímž donutilo Jemného, aby ho napůl podpíral. Jenom doufal, že najdou hodně brzy nějaký dopravní prostředek, nebo tahle cesta skončí ještě dřív, než mohla začít. Šance na stopování byla mizivá a ti, kdo měli v čem jet – káry, auta, zakrslé muly – byli dávno obleženi cestujícími. Některá přetížená vozidla vypustila duši ještě v dohledu městských bran a ti, kdo si za jízdu zaplatili, se dohadovali po straně silnice s řidiči. Ale většina z cestujících pokračovala v cestě za úděsného hrobového ticha, poutníci sotva kdy odlepili oči od vozovky pár metrů před sebou, alespoň dokud nedojeli k místu, kde se silnice dělila.

Tam se vytvořila úzká soutěska, díky tomu, že se lidé hemžili po tisících všude okolo a rozhodovali se, kterou ze tří dostupných cest se mají rozjet. Přímo vpředu, i když povážlivě daleko od křižovatky, se rozprostíralo pohoří, stejné působivé jako Jokalaylau. Silnice vlevo vedla do zelenější oblasti, a tedy nebylo žádným překvapením, že spousta lidí dala přednost právě téhle. Ta nejméně vítaná a pro Jemného úmysly nejslibnější byla silnice, která ležela napravo. Byla prašná a špatně položená, terén, kterým se klikatila, byl nejméně svěží a šťavnatý, a tudíž velice pravděpodobně skončí v poušti. Ale na základě zkušeností z měsíců strávených v dominiích bylo možné usoudit, že terén se může povážlivě změnit po pouhých pár kilometrech a že třeba za obzorem se podél této cesty rozprostírají zelenající se pastviny, kdežto koleje ponechané za zády třeba míří do divočiny. Jak tak otálel v mraveništi cestovatelů a sám se sebou se radil, dolehl k jeho uším vysoký hlas, a když se zadíval do poletujícího prachu, zachytil drobného chlapíka – mladého, s brýlemi, obnaženou hrudí a pleší – razícího si cestu přímo k němu, s pažemi nataženými.

„Pane Zachariasi! Pane Zachariasi!“

Znal tu tvář, ale odkud přesně, to si nedokázal vybavit, ani jí nedokázal přiřadit jméno. Ale muž, zřejmě zvyklý na to, že si ho obvykle nepamatují, hbitě informaci dodal,

„Vločka Cukrkandl,“ řekl. „Pamatujete se?“

Teď ano. Tohle byl Nikaetomaasin kamarád ve zbrani.

Vločka si rychle sundal brýle a pokukoval po Pie. „Tvá přítelkyně vypadá zle,“ řekl.

„To není ona. Je to mystif.“

„Promiň. Promiň,“ řekl Vločka, znovu si nasadil brýle a divoce zamrkal. „Omlouvám se. Pohlaví nikdy nebylo mou silnou stránkou. Je hodně nemocné?“

„Bojím se, že ano.“

„Je Nikae s vámi?“ zeptal se Vločka a rozhlížel se zpod brýlí kolem dokola. „Neříkejte mi, že jela napřed. Říkal jsem jí, že na ni počkám tady, kdyby nás rozdělili.“

„Ona nepřijde, Vločko,“ řekl Jemný.

„Pročpak by ne?“

„Je bohužel mrtvá.“

Cukrkandlův nervózní tik a pomrkávání hned ustaly. Civěl na Jemného s lehkým úsměvem na tváři, jako by byl zvyklý, že se stává terčem žertíků, a byl ochotný věřit tomu, že tohle je jeden z nich.

„Ne,“ hlesl

„Bohužel ano,“ odpověděl Jemný. „Dostali ji v paláci.“

Vločka znovu sňal brýle a přejel si palcem a prostředníčkem od kořene nosu k dolním vičkám. „To je smutný,“ zašeptal.

„Byla to velice statečná žena.“

„To ano.“

‚A velmi srdnatě se bránila. Ale bylo jich víc.“

„Jak jste unikl?“ zeptal se Vločka bez výčitek.

„To je dlouhé povídání,“ řekl Jemný. „A ještě se na vysvětlování asi necítím.“

„Kterou cestou pojedete?“ řekl Cukrkandl.

„Nikaetomaas se zmínila, že Nuzáci mají jakýsi tábor na pomezí s Prvním dominiem. Je to pravda?“

„Ano, to je.“

„Tam mám právě namířeno. Říkala, že tam byl vyléčen jistý muž –znáte Estabrooka? Chtěl bych uzdravit Pie.“

„Vůbec nejlepší bude, když pojedeme spolu,“ mínil Vločka. „Je zbytečné, abych tu dál čekal. Nikaein duch už dávno projel.

„Máte nějaký dopravní prostředek?“

„To opravdu mám,“ prohlásil a rozzářil se. „Hrozně moc pěkný auto. Našel jsem ho v Caramessu. Je zaparkovaný tamhle.“ Ukázal prstem přes tlačenici.

„Pokud tam ještě je,“ podotkl Jemný.

„Je hlídané,“ řekl Cukrkandl a zakřenil se. „Smím vám pomoct s mystifem?“

Podstrčil ruku pod Pie, které ztratilo vědomí úplně, nato si začali razit cestu davem a Cukrkandl cosi hlasitě vykřikoval, aby vyčistil trasu vpředu. Jeho požadavky skoro všichni přešli bez povšimnutí, dokud nezačal křičet „Ruukaaš! Ruukaaš!“, což mělo za následek, že se dav okamžitě rozestoupil.

„Co je to ruukaaš?“ zeptal se Jemný.

„Nakažlivý,“ opáčil Cukrkandl. „Teď už to není daleko.“

Ještě pár kroků a uviděl vůz. Cukrkandl měl při svém lupu dobrý vkus. Od toho prvního slavného putování po patashoqské hlavní silnici Jemný neměl možnost se potěšit pohledem na vozidlo tak lesklé a vypu-lírované – ale tudíž taky vyloženě nevhodné pro cestování pouští. Mělo šmolkově modrou barvu se stříbrným pruhem, bílé pneumatiky, vnitřek potažený kožešinou. Na kapotě, řemenem přivázaný k jednomu z okenních zrcátek, seděl jeho strážce a zároveň pravý opak jeho luxusnosti: zvíře příbuzné ragemě – křížené s hyenou –Jež posbíralo ty nejnemilejší prvky z obou. Bylo kulaťoučké a tučné jako prase, ale jeho záda a boky pokrýval kožíšek z kropenaté srsti. Mělo krátký rypák, ovšem s hustým knírem. Uši se mu při pohledu na Cukrkandla vztyčily jako psovi a vylu-zovalo štěkání a ječeni tak pištivě, že proti tomu zněl Cukrkandlův ječivý hlas málem jako bas.

„Hodná! Hodná!“ pochválil je.

Stvoření vyskočilo na své podsadité nohy, vrtělo ocáskem radostí nad návratem pána. Jeho břicho bylo zatížené cecíky, které se rytmicky třásly.

Cukrkandl otevřel dveře a na sedadle pro pasažéry odhalil důvod, proč zvíře vůz tak brání: vrh pěti kníkajících potomků, dokonalých miniatur své matky. Cukrkandl navrhl Jemnému a Pie, ať si sednou na zadní sedadlo, protože mamá Dechniech, jak ji pojmenoval, zůstane s dětmi vpředu. Vnitřek vozu páchl zvířetinou, ale předešlý majitel si potrpěl na pohodlí a našly se i polštáře, které mohl podložit mystifovi pod hlavu a krk. Když do vozu vlezla i Dechniech, puch se zvýšil desetinásobně. Vrčela na Jemného ne právě přátelsky, načež ji Cukrkandl začal dětským žvatláním uklidňovat a ona se na sedadle vedle něho brzy stočila do klubíčka a věnovala se pouze olizování svých tlustých mláďat. Jakmile byli všichni cestující pohromadě, vyrazili směrem k horám.

Zhruba po kilometru přemohlo Jemného vyčerpání a usnul s hlavou na mystifově rameni. Silnice se v několika následujících hodinách postupně zhoršovala a nepohodlí cestování ho opakovaně probouzelo do dřímoty, v níž k němu přesto ještě lnuly útržky snů. Nebyly to sny o Yzordderrexu, ani vzpomínky na dobrodružství, která na svých cestách napříč Imagikou s Pie prožili. Jeho mysl se při tom přerušovaném podřimování vracela k Pátému, vyměňujíc hrůzy a vraždění v Usmířených dominiích za bezpečnější místo.

Až na to, že Země dávno bezpečná nebyla, samozřejmě. Muž, kterým v onom dominiu byl – Kleinův Parchantík, milenec a padělatel –, byl od počátku smyšlenkou a nikdy by se nemohl vrátit k takovému prostému, požitkářskému životu. Žil ve lži, o jejímž rozsahu se nesnilo ani té nejpodezřívavější z jeho milenek (to Vannessin odchod od něho odstartoval celé tohle úsilí); a z téhle lži vzešly tři lidské životy plné sebeklamu. Při myšlence na Vannessu si vzpomněl na prázdné řadové domky v Londýně a opuštěnost, kterou pociťoval, když se kolem nich brouzdal, nemaje jiného důkazu o svém životě než šňůru pokažených románků, hrstku padělaných obrazů a oblečení, které měl na sobě. Bylo to v tomto okamžiku k smíchu, ale toho dne si myslel, že hlouběji už neklesne. Taková naivita! Od té doby dostal nespočet lekcí zoufalství, jež by zaplnily knihu – a nejtrpčí důkaz toho ležel se zraněním hned vedle něj a oddával se spánku.

I když bylo zneklidňující představit si ztrátu Pie, zakázal si zbaběle tuhle možnost popírat. V minulosti se stavěl jako slepý k nepříjemnostem příliš často a s katastrofálními následky. Teď musí faktům čelit. Mystif každou hodinu čím dál víc slábl, jeho kůže ledovatěla, dech slábl, tep byl místy skoro nehmatný. I kdyby se všechno to, co Nikaetomaas řekla o léčitelských schopnostech Vymazaného kraje, ukázalo jako pravdivé, na tak vážný neduh se žádná zázračná léčba nenajde. Jemný bude muset jet zpátky do Pátého sám, s důvěrou, že Pie’oh’pah bude dostatečně způsobilé, aby ho za nějaký čas následovalo. Čím déle by návrat odkládal, tím méně šancí bude mít shromáždit pomoc ve válce proti Sartorimu. A taková válka vypukne, o tom nepochyboval. Puzení dobývat v tom druhém zářilo jasně, jako snad kdysi planulo v něm, dokud je nezastřely touha a přepych a zapomnění. Ale kde najde spojence? Muže a ženy, kteří se nezasmějí (jako by se před šesti měsíci smál on), až začne mluvit o přecházení z jednoho dominia do druhého, které vykonal, a o ohrožení, ve kterém se svět ocitl kvůli muži s jeho tváří? Jistě se nesetká mezi svými vrstevníky s představivostí natolik pružnou, aby uvěřili existenci věcí, o kterých by jim chtěl povyprávět. Pohrdali vírou, mladické snění o šťastných hvězdách a slávě bylo dávno převálcováno. Maximem, z čeho se kdy slyšel někoho vyznat, byl chabý panteismus –a i ten by za střízlivá zapřeli. Z nich ze všech slyšel pouze Clema vyjádřit víru v organizované náboženství, ale i jeho dogmata byla asi tak protichůdná poselství, které přinášel z dominií, jako principy nihilisty. I kdyby si Clem dal rozmluvit svou víru a přidal se k Jemnému, vytvoří zas jen miniarmádu – dvojici proti Maestrovi, který pilně vybrušoval své schopnosti po celou dobu, kdy mohl dominiím poroučet.

Ještě existovala druhá možnost a tou byla Judith. Ta by se jistě neposmívala jeho tuláckým příběhům, jenže s ní zacházel od počátku ohavně, takže si netroufal čekat od ní odpuštění, a tím méně partnerství. Kromě toho, kdo má vědět, s kým opravdu sympatizuje? Může se sice do posledního vlásku podobat Quaisoir, byla ale stvořena ve stejném bezkrevném lůně, které stvořilo i Sartoriho. Nebyla tedy proto jeho duchovní sestrou? Nezrozená, ale stvořená. Pokud si má vybrat mezi yzordderrexským řezníkem a těmi, kdo se ho snaží zlikvidovat, dalo se věřit, že se přidá k likvidátorům, když by jejich vítězství znamenalo, že by přišla o jedinou bytost v Imagice, která sdílí její stav? Přestože ona i Jemný pro sebe znamenali hodně (kdo kdy mohl spočítat, z kolika milostných poměrů se za ta staletí radovali, nanovo podpalujíce touhu, která je dala poprvé dohromady, pak se znovu rozešli a zapomenuli na to, že se vůbec setkali?), od této chvíle se k ní bude muset chovat nanejvýš obezřetně. V dřívějších dramatech si zachovala nevinnost; hračka v krutých a bezstarostných rukách. Ale žena, v jakou se postupem století proměnila, nebyla ani hračkou ani obětí, a pokud by jí začala docházet její minulost, nebo spíš až jí dojde, je schopná se naprosto dokonale pomstít muži, který ji stvořil, jakkoli vehementně mohla předtím tvrdit, že ho miluje.

Když si Vločka všiml, že se jeho pasažér probral, podal Jemnému hlášení o průběhu cesty. Mají dobrý čas, tvrdil. Do hodiny budou v horách a na jejich druhé straně leží poušť.

„Na jak dlouho odhaduješ cestu k Vymazanému kraji?“ zeptal se ho Jemný.

„Dojedeme tam, než se snese noc,“ slíbil Vločka. „Jak si stojí mystif?“

„Bohužel, moc dobře ne.“

„Není žádný důvod truchlit,“ řekl zvesela Vločka. „Lidi na prahu smrti, co jsem viděl, se tam uzdravili. Je to kraj zázraků. Ale to všude, jen když víš, jak se dívat. To mě učil Otec Athanasius. Vy jste byl s Atha-nasiem ve vězení, že jo?“

„No… vlastně jsem nebyl nikdy vězněný. Ne tak jako on.“

„Ale setkal jste se s ním?“

„To ano. Dělal kněze na naší svatbě.“

„Vy a mystif, takhle to myslíte? Jste svoji?“ Zapískal. „Tak to jste, pane, to, čemu já říkám šťastný muž. Hodně jsem o mystifech slyšel, a nikdy o někom, kdo by s nimi vstoupil do svazku manželského. Obvykle bývají jen milenci. Lamači srdcí.“ Znovu si hvízdl. „No to je paráda. Tak se postaráme o to, aby to přežila, pane, o to nemějte strach. Vlastně promiňte. Není to ona, viďte? To si musím srovnat v hlavě. Jenže když se na ni podívám – totiž na něho – vidím ji, víte? To bude asi to jejich kouzlo.“

„Částečně.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Ptejte se.“

„Když se na ni podíváte, co vidíte?“

„Viděl jsem spoustu rozličných osob,“ odpověděl Jemný. „Viděl jsem ženy. Viděl jsem muže. Viděl jsem mystifa.“

„Ale právě teď,“ řekl Vločka. „Co vidíte právě teď?“

Jemný se podíval na mystifa. „Vidím Pie,“ řekl. „Vidím tvář, kterou miluju.“

Vločka na to nic neřekl a – po předcházejícím výbuchu nadšení –Jemný vytušil, že jeho mlčení musí něco znamenat.

„O čem přemýšlíte?“ zeptal se.

„Chcete to opravdu vědět?“

„Chci. Jsme přece přátelé, nebo ne? Nebo aspoň k tomu směřujeme. Povězte to.“

„Tak jsem přemýšlel, že není dobré, když se staráte hodně o to, jak vypadá. Vymazaný kraj není místem pro ty, kdo jsou zamilovaní do lidí takových, jací jsou. Sice se tam uzdravují lidé, ale taky se mění, chápete?“ Sňal obě ruce z volantu a sevřel dlaně, až se podobaly miskám vah. „Musí být rovnováha. Něco se dá, něco se vezme.“

„Jaké změny?“ řekl Jemný.

„To je u každého jiné,“ řekl Vločka. „Ale to sám uvidíte, velmi brzo. Až se přiblížíme k Prvnímu dominiu, nic nebude takové, jaké se to zdá být.“

„Neplatí to snad o všem?“ řekl Jemný. „Čím déle žiju, tím méně jsem si vůbec něčím jistý.“

Vločkový ruce se vrátily na volant, optimistické výlevy byly pryč, najednou se zamračil. „Nemyslím, že Otec Athanasius mluvil kdy o tomhle,“ ozval se po chvíli. „Třeba ano. Nepamatuju si všechno, co kdy řekl.“

Tady konverzace skončila a zanechala Jemného zamyšleného nad skutečností, jestli tím, že odváží mystifa zpátky k hranicím dominií, ze kterých byl jeho kmen poslán do vyhnanství, a návratem velkého přetvořitele do země, ve které je přeměna všední záležitostí, nerozdělává uzel, který Otec Athanasius uvázal v chzercemitské Kolébce.

2

Na Jude nikdy nedělala dojem architektonická nabubřelost a v nádvořích a chodbách Autarchova paláce neobjevila nic, co by ji vytrhlo z netečnosti. Vyskytly se občas kouty, které jí připomenuly přírodní divy: kouř vanoucí přes opuštěné zahrady jako ranní opar nebo přilnutý k chladnému kameni věží jako mrak k horské špici. Ale na podobná potěšení libá jejímu oku narazily zřídka. Z větší části byl palác jen bombastický: vše bylo postaveno v měřítku, jehož záměrem bylo probouzet bázlivou úctu, ale v jejích očích to byl pouze nesmyslný kolos.

Byla ráda, když konečně došly k apartmá Quaisoir, které přes všechnu svou bizarní výzdobu bylo alespoň svou premrštěností polidštěné. A tam také uslyšely po mnoha hodinách první přátelský hlas, třebaže se přivítání změnilo ve zděšený křik, když mnohoocasá služka Quaisoir, Chlípnostka, shledala, že její paní kdesi nalezla dvojnici a přišla o zrak – téže noci, kterou měla v úmyslu strávit hledáním spasení. Teprve po značném bědování se nechala přesvědčit, aby pečovala o Quaisoir, což prováděla s třesoucíma se rukama.

Kometa zatím prudce stoupala a z oken měla Jude dokonalý panoramatický výhled na všechnu tu zkázu. V krátkém čase toho viděla a slyšela už dost, aby si uvědomila, že Yzordderrex ke katastrofě, která se přes něj převalila, dávno zrál a někteří v tomto městě, možná celé zástupy, rozdmýchali ohně, které zničily Kesparaty, nazývajíce je spravedlivými a očistnými plameny. Hříšník – který sám neměl v těle jedinou anarchistickou buňku – se jí svěřil, že nadešel čas konce Yzordderrexu. Ale Jude nadále truchlila pro jeho zánik. Tohle bylo město, do kterého ji měl Oscar na její snažné prosby vzít, jehož povětří vonělo tak lákavě kořením a jehož teplo, které onehdy přivanulo z Ústupu, připomínalo ráj. Teď se vrátí do Pátého s jeho popelem na podrážkách a sazemi na tváři –jako turista z Benátek s fotkami pěny na laguně.

„Jsem staršně unavená,“ řekla Quaisoir. „Nebude ti vadit, když si lehnu?“

„To víš, že ne,“ ujistila ji Jude.

„Je na posteli pořád Seiduxova krev?“ zeptala se Chlípnostky.

„Je, paní.“

„Tak to tady ležet nebudu.“ Natáhla ruku. „Zaveď mě do mého modrého pokoje. Vyspím se tam. Judith, ty by ses měla taky prospat. Vykoupat se a spát. Musíme toho spoustu vymyslet.“

„Opravdu?“

„Jistě, sestro,“ řekla Quaisoir. „Ale později…“

Nechala se Chlípnostkou odvést a Jude osaměla, a tak se potulovala komnatami, jež Quaisoir celá ta léta, co byla u moci, obývala. Na prostěradle skutečně objevila kapky krve, ale postel i tak vypadala lákavě a omamně silně voněla. Zavrhla však její luxus a pokračovala dál, pátrajíc po koupelné. Čekala další komnatu s prvky barokní zhýra-losti. Ve skutečnosti se ukázalo, že koupelna je jedinou místností v apartmá, která se aspoň trochu blíží jejímu zdrženlivému vkusu, a tak se v ní spokojeně zdržela déle, natočila si horkou lázeň, mýdlem si vydrhla trochu popela z těla a pozorovala svůj zamlžený odraz na dlaždicích.

Když vyšla ven, její kůže štípala, šaty, které ze sebe shodila – byly špinavé a páchly-ji odpuzovaly. Nechala je ležet na podlaze, místo nich si na sebe navlékla jednu z nejskromnějších rób, které se povalovaly v ložnici, a zalehla do navoněných přikrývek. Na tomto místě byl před několika hodinami zabit muž, ale ta představa – která by ji jindy vyhnala z pokoje, natož pak z postele – ji nyní příliš netrápila. Nezavrhla úplně možnost, že nezájem o špinavou minulost postele částečně způsobila i vůně polštářů, na něž složila hlavu. Ty se spojily s únavou a horkem z koupele, ze které právě vylezla, a společně navodily ochablost, jíž by se nebránila, i kdyby na tom závisel její Život. Napětí ve svalech a kloubech polevilo, žaludek se přestal chvět. Zavřela oči a nechala sestřinu postel, ať ji ukolébá do snů.

Ani za svých nejmalomyslnějších meditací u Čepu necítil Sartori prázdnotu svého stavu nikdy tak ukrutně jako po odloučení od svého druhého já. Při setkání s Jemným ve Věži a poté, co byl svědkem volání Čepu po Usmíření, zavětřil ve vzduchu nové možnosti; sňatek obou já, který by ho uzdravil v celek. Ale Jemný na tu vizi pohrdavě naplil a dal přednost své choti – mystifovi před bratrem. Možná v této chvíli už změnil názor, když je Pie’oh’pah mrtvé, ale Sartori o tom pochyboval. Kdyby byl on Jemný (a to vlastně byl), mystifova smrt by ho posedla a nepřestal by, dokud by nebyla pomstěna. Nepřátelství mezi nimi bylo zpečetěno. Nenastane žádné znovusjednocení.

Na ničem z toho se s Rosengartenem, který ho vypátral nahoře ve vyhlídkové věžičce (hltavě ukusoval čokoládu a dumal nad svým tápáním) neshodli. Nenechal pak Rosengartena, aby mu zdlouhavě přeří-kával pohromy z noci (generálové mrtví; armáda pobita nebo se vzbouřila), a co chvíli ho přerušoval. Musejí společně vymyslet plán, a tak řekl tomu strakatému muži, že mrzet se kvůli ztrátám jim poslouží pramálo.

„Pojedeme spolu do Pátého, jen ty a já,“ oznámil Rosengartenovi. „Vystavíme nový Yzordderrex.“

Nestávalo se často, aby vytáhl z toho muže nějakou reakci, ale v této chvíli jednu dostal. Rosengarten se usmál.

„Do Pátého?“ nadhodil.

„Před mnoha lety jsem ho znal, ale podle všech zpráv je nyní bezbranné. Maestrové, které jsem já znal, jsou mrtví. Jejich moudrost je všeobecně znevažována. Místo není chráněné. Použijeme proti nim takové ovládací formule, že ani nebudou vědět, že své dominium odevzdali, až do chvíle, kdy jejich srdce prostoupí Nový Yzordderrex, který se stane nedotknutelným.“

Rosengarten souhlasně zabručel.

„Rozluč se se všemi, se kterými se musíš rozloučit,“ řekl Sartori. „A já udělám totéž.“

„Odcházíme hned teď?“

„Ještě než uhasnou požáry,“ řekl Autarcha.

Byl to zvláštní spánek, do něhož se Jude propadla, ale cestovala zemí nevědomí příliš často, než aby se v ní cítila ustrašeně. Tentokrát se nehnula z místnosti, ve které ležela, ale vychutnávala si její přepych, který se nadýmal a splaskával podobně jako závoje kolem postele, ve stejném kouřovém vánku. Tu a tam zaslechla zdola z nádvoří nějaké zvuky a dovolila svým očím, aby se mžouravě pootevřely, jen pro lenivý požitek z jejich opětovného zavření. Jednou ji probudil zvuk Chlípnostčina mečivého hlasu, to když si začala v odlehlé místnosti prozpěvovat. Třebaže slovům nerozuměla, Jude pochopila, že jde o nářek plný toužení po věcech, které minuly a nikdy víc se nevrátí, a propadla se znovu do spánku s myšlenkou, že smutné písně jsou v každém jazyce stejné, ať v gaelštině, řeči Navahů či patashoqštině. Podobně jako piktogram jejího těla byla i tahle melodie prazákladem; znakem, jenž mohl volně putovat mezi dominii.

Hudba spolu s vůní polštářů, na kterých ležela, byly silnými narkotiky a po několika melancholických verších Chlípnostčiny písně si už nebyla bezpečně jistá, zda spí a ve svých snech slyší ten nářek, nebo bdí, ovšem uvolněná Quaisoiřinými voňavkami a vynesená vzhůru do ohybů hedvábí nad svou postelí jako náměsíčník. Jedno nebo druhé, nezáleželo jí na tom ani trochu. Pocity jí byly příjemné a ona si příjemného prožila v poslední době málo.

Pak se jí dostalo důkazu o tom, že je to opravdu sen. Ve dveřích se zjevil zkormoucený přízrak a stál tam, pozoruje ji skrz závoje. Poznala ho dokonce ještě dřív, než popošel blíž k posteli. Rozhodně to nebyla tvář, o níž by v nedávné době mnoho přemýšlela, takže bylo tak trochu zvláštní, že si vybavila jeho, ale stalo se tak – a nešlo jednoduše odehnat erotický náboj, který pocítila při jeho sněné přítomnosti. Byl to Jemný, zapamatovala si ho do detailu, jeho výraz byl ztrápený tak, jak býval často, rukama hladil závoje, jako by to byly její nohy.

„To bych si nepomyslel, že budeš tady,“ řekl jí. Měl hrubý hlas a jeho vzezření bylo plné lítosti nad ztrátou jako Chlípnostčina píseň. „Kdy ses vrátila?“

„Před chvilkou.“

„Voníš tak sladce.“

„Koupala jsem se.“

„Vidět tě takhle… přál bych si tě odvézt s sebou.“

„Kam jedeš?“

„Vracím se do Pátého,“ řekl. „Přišel jsem se rozloučit.“

„Z takové dálky?“

Na obličeji se mu rozzářil rozkošnický úsměv a ona si při pohledu na něj vzpomněla, jak mu nikdy svádění nepřišlo zatěžko: jak ženy sundá-valy svatební prstýnky i kalhotky, když se takhle rozsvítil. Ale proč být hrubá? Tohle je erotický sen a ne soudní řízení. Snila si ovšem, že si výčitky v jejích očích povšiml a prosil ji o odpuštění.

„Vím, že jsem ti ublížil,“ řekl.

„To už je pryč,“ odvětila velkodušně.

„Jak se teď na tebe dívám…“

„Nebuď sentimentální,“ promluvila. „O sentiment nestojím. Chci, abys byl u mě.“

Rozevřením nohou mu dala nahlédnout do útočiště, které pro něj schraňovala. Déle neotálel, odstrčil závoje stranou a vylezl k ní na postel, strhal z jejích ramen róbu a tiskl ústa k jejím. Z nějakého důvodu si představovala, že chutná po čokoládě. Další výjimečnost, ale nepatřila mezi ty, které by kazily jeho polibky.

Zápasila s jeho oblečením, ale tady šlo čistě o snovou invenci – tmavě modrá košile s tkanicemi a knoflíky v přímo fetišisticky rozmařilém počtu, pokrytá drobnými šupinami, jako by ještěrčí rodinka svlékla své kůže, aby ho oděla.

Byla z koupele hebká, a když na ni nalehl celou vahou a začal se tělem tisknout k jejímu, šupiny se jí zabodávaly do žaludku a prsou nesmírně dráždivě. Obemkla ho svýma nohama, on vstoupil do jejího vězení a jeho polibky se stávaly čím dál ohnivějšími.

„To, co jsme udělali,“ šeptal, když ji líbal na tvář. „To, co jsme udělali…“

Srdce dohnalo její myšlenky k čilosti; přeskakovala od jedné vzpomínky ke druhé, zpátky ke knize, kterou našla v Estabrookově bytě před spoustou měsíců (jeden z Oscarových darů z dominií), příručce sexuálních variací, která ji svého času šokovala. Obrazy s jejími pohlavními spojeními se v té chvíli zjevily v její hlavě: důvěrnosti, jež byly možné snad jen v prostopášnosti spánku, rozplétání silného a něžného pohlaví a nové zaplétání jejich těl dohromady do nových a extatických kombinací. Přiložila ústa k uchu svého snového milovníka a zašeptala mu, že mu nic neodpouští; že chce, aby spolu sdíleli ty nejbezuzdnější pocity, které jsou schopni vymyslet. Tentokrát se nezazubil, což ji potěšilo, ale zvedl se na rukách, které se zabořily do prachových polštářů z obou stran její hlavy, a shlížel na ni shora s kouskem téhož smutku na tváři, jako když prve přišel.

„Naposledy?“

„Nemusí to být úplně naposledy,“ řekla. „Vždycky si tě můžu nechat zdát.“

„A já tebe,“ řekl s velikou láskou a dvorností.

Vsunula ruku mezi jejich těla a rozepla mu pásek, potom mu prudce stáhla kalhoty, nehodlala se nechat zdržovat knoflíky. To, co zaplnilo její ruce, bylo stejně hedvábné, jako byla látka, která to zakrývala, hrubá; zatím jen chabě ztopořené, ale o to zábavnější. Pohladila ho. Unikl mu vzdech, když k ní sklonil hlavu, přejížděl jí jazykem po rtech a zubech a nechával sladce čokoládové sliny sjíždět ze svého jazyka do jejích úst. Zvedla boky, přistrčila žlábek svého pohlaví proti spodní straně jeho ztopořeného údu a tím jej zvlhčila. Začal něco mumlat, něžnůstky, předpokládala, ačkoli –jako Chlípnostčina píseň – nebyly v jazyce, kterému by rozuměla. Zněly však sladce jako jeho sliny a ukolébávaly ji do sna ve snu. Zatímco se jí oči přivíraly, cítila, jak nadzdvihl boky, zvedl své pohlaví zpod jejích pysků a jedním drsným pohybem, dostatečně mocným, aby jí tím vyrazil dech, do ní zajel a klesl při tom dolů na ni. Něžnůstky ustaly, polibky také. Položil jí jednu ruku na čelo, prsty jí zajel do vlasů a druhou ke krku, palcem mnul průdušnici a lákal z ní vzdechy. Nic mu neodpustila, tu výzvu neodvolá jen proto, že jeho přivlastnění přišlo tak náhle. Místo toho zvedla nohy a zkřížila mu je na zádech, potom se začala vybičovávat urážkami. Bylo snad tohle všechno, co ji mohl dát, je tohle nejhlouběji, kam až dosáhne? Nebyl dost tvrdý, nebyl dost rozpálený. Chtěla víc. Jeho pohyby se zrychlovaly, palec se tlačil ke krku silněji, ale ne zas tolik, aby jí bránil v dýchání a v dalších provokacích.

„Můžu s tebou šoustat věčně,“ říkal jí – a jeho tón byl něčím mezi oddaností a výhrůžkou. „Neexistuje nic, k čemu bych tě nedokázal přinutit. Neexistuje nic, co bys neřekla. Mohl bych tě šoustat pořád.“

Tohle nebyly řeči, které by uvítala od milence z masa a kostí, ale ve snu ji to vzrušovalo. Dovolila mu pokračovat ve stejném duchu, rozepnula pod ním ruce i nohy, zatímco on jí odříkával všechno, co by s ní udělal, litanie, které zapadaly do rytmu jeho boků. Pokoj, který kolem nich zvedl její sen, se tu a tam protrhal a jiný se dral štěrbinami, aby zaujal jeho místo: tenhle nový byl tmavší než komnata Quaisoir s nařasenými závoji a byl osvětlený ohněm, který plápolal po její levici. Její milenec ovšem nevyhledával, zůstával u ní a v ní, čilejší ve svých skutcích i slibech než před chvilkou. Viděla ho nad sebou jakoby zalitého září z plamenů, které hřály její nahotu, obličej měl svraštělý a zpocený, seznam jeho tužeb vycházel zpod zaťatých zubů. Bude jeho hračka, čubka, manželka, Bohyně; zaplní v ní každý otvor, na věky věkův; bude jeho majetek, bude ji uctívat, obrátí ji naruby. Když vyslechla tohle, opět si vzpomněla na výjevy v Estabrookově knize a ta připomínka napnula její buňky, jako by každá byla drobounké poupě připravené se rozpuknout, jejich okvětními plátky byla rozkoš, jejich vůní křik, který vydávala, aby z něho vytáhla nové lichotky. Dočkala se ho, byl střídavě krutý a jemný. Jednu chvíli chtěl být jejím vězněm, spoutaným a ochotným splnit každý její rozmar, jíst její výkaly a pít mléko, které si vydobyl sáním jejích prsů. V další chvíli byla zase ona méně než výkal a on byl její jedinou nadějí v životě. Vzkřísil ji k životu tím, že s ní souložil. Naplnil ji horoucím proudem, až se jí oči vypláchly z hlavy a ona se v něm utápěla. A mělo toho přijít ještě víc, každou vteřinou se její výkřiky rozkoše stupňovaly, ale ona sama slyšela méně a méně. A taky méně viděla, přivírala oči, pokoj osvětlený ohněm z krbu a závoje v něm se rozostřily, nechávala si plnit hlavu geometrickými obrazci, které pokaždé doprovázely vlnu rozkoše s tvary podobnými jejímu piktogramu, rozpletenému a předělanému.

A potom, právě když dosahovala prvního vrcholu – prvnímu z pohoří stratosférických výšin tyčících se před ní – cítila, jak se zachvěl a jeho pohyby ustaly. Nevěřila tomu, že skončil, zpočátku ne. Tohle je sen a ona si ho snila, aby se ukázal takový, jaká realita nikdy není; aby pokračoval i v okamžiku, kdy milenci z masa a kostí vyblekotají své sliby a přerývavým dechem se jí pak omlouvají. Přece ji teď nemůže opustit! Otevřela oči. Komnata osvětlená ohněm zmizela a plameny v Jemného očích spolu s ní. Už se stáhl a to, co cítila mezi nohama, byly jeho prsty, pohrával si s kapičkami, které vystříkl. Líně se na ni zadíval.

„Skoro jsi mě zlákala, abych zůstal,“ řekl. „Ale mám práci.“

Práci? Jakou práci mají sny kromě plnění rozkazů svých pánů?

„Neodcházej,“ žádala ho.

„Už jsem se udělal.“

Vstával z postele. Natáhla po něm ruku, ale i ve spánku na ni dolehla lenošnost polštáře, zmizel v závojích dřív, než se vůbec k němu prsty přiblížila na dosah. Potopila se malátně zpátky, pozorovala jeho vzdalující se postavu a vrstvy babího léta, jak se mezi nimi násobí.

„Zachovej svou krásu,“ řekl jí. „Možná se pro tebe vrátím, až vybuduji Nový Yzordderrex.“

Z toho nebyla dvakrát moudrá, ale co. Však to byl pouhý sen. Nechala ho mizet. Pak se zdálo, že se jeho postava u dveří zarazila, jakoby kvůli poslednímu ohlédnutí, načež se ztratil docela. Ještě ho ani její mysl nestačila propustit úplně a už si vysnila náhradu. Závoje u nohou postele se rozdělily a vynořila se mnohoocasá Chlípnostka s očima rozzářenýma žádostivostí. Nečekala na to, až si něco řeknou, a vyšplhala se k ní na postel s pohledem zapíchnutým do Judiných slabin. Mrštně pohybovala modravým jazykem a zvolna se k ní nakláněla. Jude zvedla kolena. Stvoření sklonilo hlavu a začalo vylizovat to, co po sobě zanechal snový milenec, a zároveň její heboučké dlaně hladily Judina stehna. Tenhle vzrušující pocit ji ukonejšil a dívala se štěrbinami omámených očí, jak ji Chlípnostka omývá do čista. Než skončila, sen potemněl a stvoření se pořád věnovalo svému hlazení, ačkoli se snášel jiný závoj, tentokrát natolik hustý, že v jeho ohybech přišla jak o zrak, tak i o pocit vláčnosti.

KAPITOLA ČTVRTÁ

1

Na stany Nuzáků byla z dálky krásná podívaná, jako na galeony obrácené proti pouštnímu větru a s plnými plachtami, ale Jemného obdiv se změnil v posvátnou úctu, když se vůz přiblížil na dosah a vyšly najevo jejich skutečné rozměry. Dosahovaly výsky pětiposchoďových domů, i víc, byly to rozevláté věže z okrového a nachového plátna, v barvě

0 to živější, vezme-li se v úvahu, že pouštní podloží, ač bylo na krajích nazrzlé, bylo o něco dál takřka černé, a že obloha, k níž se zdvíhaly, byla šedivá, a dohromady tvořily zeď mezi Druhým dominiem a neznámým světem ovládaným Hapexamendiem. Vločka zastavil auto čtvrt kilometru od hranic tábora.

„Měl bych jít napřed,“ řekl, „a vysvětlit, kdo jsme a co tu děláme.“

„Vyřiď to rychle,“ zavolal za ním Jemný.

Vločka zmizel jako gazela, po půdě, která už nebyla písečná, byl to křemenitý koberec kamenných úlomků, podobných možná odštěpkům z nějaké nádherné sochy. Jemný se podíval na Pie, které mu leželo v náručí jakoby v začarovaném spánku a tvářilo se spokojeně. Pohladil ho po studené tváři. Kolik skonů svých přátel a milovaných si museli lidé na zemi za dvě staletí a víc jeho života prožít? Přestože to všechno vymazal ze svého vědomí, mohl ještě pochybovat o tom, že na něm zanechaly stopy, že se zasloužily o podnícení jeho hrůzy z nemocí a za ty roky

1 o zatvrzení jeho srdce? Třeba byl odjakživa záletník a plagiátor, mistr falešných emocí, ale mohlo to vůbec překvapit u muže, který ve svém nitru tušil, že drama (byť rozdrásávající duši sebevíc) je cyklické? Tváře se měnily a měnily, ale příběh zůstal v podstatě stejný. Jak Klein rád zdůrazňoval: neexistuje věc jako je originalita. Vše bylo už někdy řečeno, vytrpěno. A když to jednotlivec věděl, bylo se co divit, že se láska stala mechanickou a smrt pouhou scénou, jíž je radno se stranit? Ani z jednoho se nedala vyzískat žádná absolutní pravda. Zas jen další svezení na kolotoči; další rozmazané kulisy s obličeji usmívajícími se a s obličeji posmutnělými.

Ale jeho city k mystifovi nebyly žádná šalba a měl pro to dobrý důvod. V sebepopření Pie (Nejsem nic a nikdo, tak to řeklo na začátku) uslyšel ozvěnu palčivých muk, která on sám cítil; a jeho pohled, přetížený vahou let, spatřil přátelskou duši, která rozuměla oné bezejmenné bolesti, již s sebou vláčel. Zbavilo ho jeho klamů a překrucování a dalo mu ochutnat Maestra, kterým kdysi byl a snad opět bude. S takovou mocí se musí konat dobro, to teď už věděl. Hojit zklamání, uzdravit právo; vyburcovat národy a probudit jejich naděje. Potřeboval mít svůj zdroj inspirace po boku, pokud má být velkým Usmiřitelem.

„Miluju tě, Pie,“ zašeptal.

„Jemný.“

Vločkův hlas na něj volal zpoza okna.

„Mluvil jsem s Athanasiem. Říká, že máme jít okamžitě dovnitř.“

„Nádhera! Nádhera!“ Jemný prudce rozevřel dveře.

„Chceš pomoci s Pie?“

„Ne. Unesu ho.“

Vystoupil, potom se natáhl zpátky do auta a zvedl mystifa.

„Jemný, je ti jasné, že je tohle posvátné místo?“ řekl Vločka, když ho odváděl ke stanům.

„Nepískat si, nesmrkat a neprdět, co? Nedívej se tak bolestínsky, Vločko. Já vím.“

Když přicházeli blíž, Jemný si uvědomil, že to, co považoval za tábor složený z těsně seskupených stanů, byla ve skutečnosti jednolitá stavba, nejrůznější pavilony s třepetajícími se střechami, k nimž se tiskly menší stany ve tvaru zlatého čtvernožce z větru a plátna.

Uvnitř jeho těla udržovaly poryvy větru vše v pohybu. Záchvěvy probíhaly i po nejvypnutějších stěnách a ve výšinách špicí vířilo plátno jako sukně dervišů, vydávajíce neustále úpění. Nahoře mezi těmi ohyby byli lidé, někteří chodili po pavučinách z lan, jako by to byla pevná prkna, jiní seděli před obrovitými okny otevřenými ve střeše s obličeji otočenými k hradbám Prvního světa, jako by z toho místa očekávali každým okamžikem volání. Pokud taková výzva přijde, nenastane žádný hektický rozruch. Atmosféra byla stejně uměřená a konejšivá jako pohyb tančících plachet nahoře.

„Kde najdeme doktora?“ zeptal se Jemný Vločky.

„Tady není žádný doktor,“ odvětil. „Přidělili nám místo, kam mystifa uložíme.“

„Musí tu být přece ošetřovatelé.“

„Máme tu čerstvou vodu a šaty. Možná drobet opia anebo něco takového. Ale to je u Pie zbytečné. Jeho uredo se nedá potlačit léky. Vyléčí ho blízkost Prvního dominia.“

„Tak bychom měli Pie vynést hned teď ven,“ řekl. „Aby bylo blíž ke hranici.“

„Jakákoli vzdálenost menší než tahle by si vyžádala víc houževnatosti, než máme my oba, Jemný,“ vysvětloval Vločka. „Pojď za mnou a buď k tomuhle místu uctivý.“

Vodil Jemného rozechvělým trupem zvířete tam, kde byly nachystány řady jednoduchých postelí, některé obsazené, většina ne. Jemný uložil Pie do jedné z nich a začal mu rozepínat košili, zatímco Vločka odešel pro chladnou vodu na mystifovu sálající kůži a nějakou stravu pro Jemného a pro sebe. Při čekání zkoumal Jemný rozšíření ureda, které bylo hrozivě rozpínavé a nedalo se celé prohlédnout, aniž by úplně svlékl Pie, což by dělal jen nerad – před tolika cizinci. Mystif si žárlivě střežil své soukromí – uplynulo mnoho týdnů, než Jemný uviděl jeho obnaženou krásu – a on chtěl tuhle jeho pokoru respektovat, dokonce i v tomto mystifově stavu. Pravdou bylo, že velmi málo z těch, kdo kolem procházeli, se vůbec podívalo jejich směrem, a po nějakém čase začal cítit, že strach povoluje své sevření. Víc toho udělat nemůže. Nacházejí se na pomezí známých dominií, kde všechny mapy končí a začíná hádanka všech hádanek. Co se strachem tváří v tvář takové nezměřitelnosti? Musí ho odsunout stranou a dál postupovat s důstojností a se-beovládáním, s důvěrou v síly, které obývají zdejší povětří.

Když se Vločka vrátil s nádobou na omytí Pie, Jemný se optal, zda to smí udělat sám.

„Samozřejmě,“ odpověděl Vločka. „Mám tu přátele. Rád bych je navštívil.“

Po jeho odchodu se pustil Jemný do oplachování hnisavých výhřezů ureda, ze kterých neprosakovala krev, nýbrž stříbrný hnis, jehož zápach dorážel na jeho chřípí jako čpavek. Tělo, na kterém se přiživovalo, vypadalo nejen oslabené, ale tak trochu i nezaostřené, jako by se jeho obrysy a svalová hmota měly vypařit a maso rozptýlit. Zda to bylo působením ureda, nebo čistě stavem mystifa ve chvíli, kdy v něm život (a tudíž jeho schopnosti tvarovat vidění těch, co si ho prohlíželi) skomíral, to Jemný nevěděl, ale přinutilo ho to zadumat se zpětně nad způsobem, jakým se mu tohle tělo zjevilo. V podobě Judith, pochopitelně; v podobě zabijáka, ve zbroji nahoty; a v podobě milovaného hermafrodita během jejich svatební noci v Kolébce, kdy na sebe na chvilku vzal i podobu jeho obličeje a vracel mu jeho upřený pohled jako Sartoriho předzvěst. A teď se zas zdál být nablýskaným oparem odtahujícím se od jeho ruky při pouhém doteku.

„Jemný? Jsi to ty? Nevěděl jsem, že vidíš ve tmě.“

Jemný vzhlédl od těla Pie a zjistil, že za tu dobu, co mystifa omývá, napůl uchvácený vzpomínkami, se snesl večer. U postelí nedaleko od nich hořela světla, ale žádné u postele Pie’oh’pah. Když se vrátil pohledem k tělu, které omýval, bylo v tom šeru sotva rozeznatelné.

„Já jsem to taky nevěděl,“ řekl a vztyčil se, aby se mohl pozdravit s nově příchozím.

Byl to Athanasius. V ruce držel lampu. V jejím plameni, který podléhal rozmarům větru stejně jako plachtovina nad nimi, si Jemný všiml, že byl při pádu v Yzordderrexu zraněn. Na obličeji a na krku měl několik šrámů a větší, zanícenější ránu na břiše. U muže, jenž oslavoval Neděle tím, že si vyráběl trnové koruny, to byly pravděpodobně vítané nepříjemnosti.

„Omlouvám se, že jsem vás nepřišel uvítat dřív,“ začal. „Ale při takovém počtu přivážených obětí mi zabere hodně času vykonávání posledních obřadů.“

Jemný na to nijak nezareagoval, ale strach se mu znovu šplhal po zádech.

„Měli jsme tu hordu Autarchových vojáků, kteří sem našli cestu, a z toho jsem nervózní. Bojím se, že sem vpustíme někoho se sebevražedným posláním a on nám tohle místo vyhodí do povětří. Takhle ten ničema uvažuje. Jestli má být zničen on, bude chtít všechno srovnat se zemí.“

„Vím bezpečně, že má teď spíš hlavu plnou myšlenek na útěk,“ řekl Jemný.

„Kam může jít? Zprávy se už rozletěly do celé Imagiky. V Patashoquě vypuklo ozbrojené povstání. Ruku v ruce s ním běží bojůvky na Pochmurné cestě. Každé dominium se otřásá. I První.“

„První? Jakto?“

„Cožpak jste si toho nevšiml? Ne, zjevně ne. Pojďte za mnou.“

Jemný se rychle podíval přes rameno na Pie.

„Mystif je tu v bezpečí,“ řekl Athanasius. „Dlouho se nezdržíme.“

Vedl Jemného tělem zvířete ke vchodu, který je vyvedl do houstnoucího soumraku. Vločka nesouhlasně řečnil o tom, do čeho se nyní pouštěli, naznačoval, že blízkost Vymazaného kraje může uškodit, ovšem žádné následky se zatím nedostavovaly. Buďto ho ochraňoval Athanasius, nebo obrana před veškerým zlovolným vlivem padala na jeho vlastní vrub. Ať tak nebo tak, mohl sledovat podívanou, jež se před ním rozprostírala, nerušené a bez škodlivých účinků.

Hranici mezi Druhým dominiem a domovinou Hapexamendia neoznačovala žádná zeď z mlhoviny, či ještě černější soumrak, poušť jednoduše postupně mizela v nicotu, jako kresba umazaná mocí na druhé straně, nejprve se rozostřovala, pak vybledávala její barva a ztrácely se detaily. Mírná odtažitost od pevné reality, svět vymazaný a nahrazený nicotou, byl tou nejútrpnější podívanou, jakou kdy Jemný spatřil. Rovněž se u něho neminula účinkem podobnost mezi tím, co se dělo tady, a stavem mystifova těla.

„Říkal jste, že se Vymazaný kraj posouvá,“ zašeptal Jemný.

Athanasius bedlivě přeletěl očima prázdnotu, pátraje po nějaké známce toho, o čem Jemný mluvil, ale nic jeho zrak neupoutalo. „Není to trvalé,“ řekl. „Ale tu a tam se v něm objeví čeření.“

„Jak často?“

„Dochovala se svědectví o těchto jevech z dávných dob, ale tohle není území, které by příliš podněcovalo studium a vědu. Tady se pozorovatelé mění v poety. Vědci se spokojují se sonety. Někdy se v ně doslova sami mění.“ Zasmál se. „To byl Žert, mimochodem. To já jen tak, nemusíte se bát.“

„Co to s vámi dělá, když se na to díváte?“ zeptal se ho Jemný.

„Bojím se,“ řekl Athanasius. „Protože nejsem připravený na to, abych tam šel.“

„Ani já ne,“ pokýval Jemný. „Ale bojím se, že Pie ano. Kéž bych sem nikdy nechodil, Athanasie. Možná bych mel Pie odvézt pryč, dokud ještě můžu.“

„To si rozhodněte sám,“ opáčil Athanasius. „Ale nevěřím tomu, že mystif přežije, když se odtud hnete. Uredo je strašlivý jed, Jemný. Pokud má Pie vůbec nějakou šanci se uzdravit, pak je to tady, poblíž Prvního.“

Jemný se otočil zpátky ke zneklidňující neexistenci ve Vymazaném kraji.

„Je také odchod do nicoty uzdravením?“ řekl. „To mi spíš připadá jako smrt.“

„Třeba jsou si bližší, než sami tušíme, smrt a uzdravení,“ prohlásil Athanasius.

„To nechci slyšet,“ řekl Jemný. „Zůstanete tu?“

„Na chvilku,“ odvětil Athanasius. „Pokud se přesto rozhodnete odejít, nejdřív jděte a vyhledejte mě, abychom se mohli rozloučit, ano?“

„Samozřejmě.“

Ponechal Athanasia jeho prázdnu a pozorování a vrátil se dovnitř, přemýšleje při tom, že tohle by byl ten pravý čas zajít do baru a objednat si panáka. Jakmile zamířil k mystifově posteli, byl zaražen hlasem poněkud neomaleným na tohle posvátné místo a notné zkomoleným, což dávalo tušit, že mluvčí si zřejmě bar už vyhledal a zpil se do němoty.

„Jemný, vy stará opelichaná bestie!“

Na scénu vstoupil Estabrook a dobromyslně se křenil, i když mu chybělo několik zubů.

„Doslechl jsem se, že jste tady, a nevěřil jsem tomu.“ Popadl Jemného za ruku a potřásal jí. „Ale tady vás máme, v živé velikosti. Kdo by si to byl pomyslel, co? My dva, tady.“

Život v táboře Charlieho změnil. Sotva mohl být vzdálenější tomu žalem zkormoucenému pletichán, se kterým se Jemný setkal na Dračím kopci. Vlastně by klidně uspěl i jako klaun – v těchhle tence proužkovaných pestrobarevných kalhotách s potrhanými kšandami a rozepnutou tunikou obarvenou tuctem barev, přičemž všemu nasadila korunu plešatá hlava a děravý úsměv.

„To je fajn, že vás vidím!“ neustále opakoval s nefalšovanou radostí. „Musíme si promluvit. Teď je na to pravý čas. Všichni se scházejí vevnitř a budou meditovat o své nevědomosti, což je na několik minut dobrá věc, ale brzy to leze krkem. Pojďte se mnou, pojďte! Přidělili mi vlastní koutek, abych nepřekážel.“

„Možná potom,“ řekl Jemný. „Mám tu nemocného přítele.“

„Něco jsem o tom zaslechl. Mystifa? Je to to správné slovo?“

„To je přesně ono.“

„Jsou výjimeční, slyšel jsem. Velice sexy. Mohl bych jít s vámi a podívat se rovnou na pacienta?“

Jemný nijak netoužil po Estabrookově společnosti, nechtěl s ním být déle, než bude nutné, ale odhadoval, že ten chlap beztak zatroubí na spěšný ústup, jakmile uvidí Pie a uvědomí si, že ta bytost, kterou přišel okukovat, je tatáž, kterou najal, aby mu zavraždila manželku. Vrátili se k lůžku Pie společně. Byl tam Vločka, u lampy ležely vydatné zásoby jídla. S plnou pusou se zvedl, že se představí, ale Estabrook si ho ani nevšiml. Pohledem visel na Pie, jehož hlava byla odvrácená od jasu lampy směrem k Prvnímu dominiu.

„Ty šťastlivce,“ řekl Jemnému. „Je krásná.“

Vločka mrkl po Jemném a čekal, jestli hodlá k Estabrookově omylu s přiřazením pohlaví něco poznamenat, ale Jemný slabě potřásl hlavou. Překvapilo ho, že mystifova síla reagovat na upřené pohledy druhých je stále nedotčená, obzvlášť když jeho oči viděly daleko neradostnější pohled: substance jeho milovaného se neustále víc a víc odhmotňovala, jak ubíhaly hodiny. Byl tenhle pohled a porozumění vyhrazeny jen Maestrovi? Poklekl vedle postele a zkoumal povolující se rysy na polštáři. Oči Pie pod víčky těkaly.

„Zdá se ti o mně?“ zašeptal Jemný.

„Je jí už líp?“ dotazoval se Estabrook.

„Nevím,“ řekl Jemný. „Tohle má být léčitelské místo, ale nejsem si tím jistý.“

„Opravdu si myslím, že bychom si měli promluvit,“ poznamenal Estabrook s nucenou nenuceností člověka, který má v rukávu cosi životně důležitého, ale není to schopen vyklopit v přítomnosti cizích lidí. „Co kdybyste se pak zastavil a dal si něco k pití? Vločka pro vás jistě dojde, kdyby se mělo stát něco nečekaného.“

Vločka bez ustání přežvykoval a souhlasně přikyvoval, a Jemný tedy souhlasil, doufaje, že Estabrook bude mít pro něho nějaký důležitý fakt o zdejších podmínkách, který by mu pomohl se rozhodnout, jestli má zůstat nebo jít.

„Budu tu do pěti minut,“ slíbil Vločkovi a nechal se Estabrookem vést chodbami osvícenými pochodněmi do jeho, jak to předtím nazval, koutku.

Ležel poněkud v ústraní mimo vyšlapanou stezku, v malém pokoji z plachtoviny, který si zpříjemnil několika svými věcmi přivezenými ze Země. Nad postelí visela košile, jejíž krvavé skvrny byly nyní zahnědlé jako potrhaná korouhev z nějaké důležité bitvy. Na stole u postele ležela jeho peněženka, hřeben, krabička sirek a rulička větrových bonbonů –a pár symetrických hromádek drobných, poskládaných do čehosi podobného oltáři ke klanění se duchu kapsy.

„Není to nic moc,“ řekl Estabrook. „Ale je to kus domova.“

„Oni vás tu vězní?“ zeptal se Jemný, když si sedal do primitivní židle u nohou postele.

„Vůbec ne,“ odpověděl Estabrook.

Zpod polštáře vyndal malou lahvičku likéru. Jemný ji poznal, když si vzpomněl na hodiny, během nichž on a Hurá čekali v kavárně v Oke T’Noonu, byla to zkvašená šťáva z bahenní květiny z Třetího dominia: kloupo. Estabrook si přihnul z láhve, což Jemnému připomnělo, jak na Dračím kopci polykal brandy z lahvičky. Tehdy mužův likér odmítl, ale dnes ne.

„Mohl bych odejít kdykoli,“ pokračoval. „Ale říkám si, kam bys šel, Charlie? A kam byste šel vy?“

„Zpátky do Pátého?“

„Proboha proč?“

„Copak vám nechybí, ani špetku?“

„Drobánek možná. Jednou za čas, to ano, mě přepadne plačtivá nálada, a pak se opiju… a víc… a zdají se mi sny.“

„A o čem?“

„Většinou věci z dětství, víte. Zvlášť drobnosti, které by pro jiné znamenaly prd.“ Sáhl znovu po láhvi a znovu se napil. „Ale minulost vrátit nelze, tak k čemu si drásat srdce? Když je to pryč, je to pryč.“

Jemný nesouhlasně zabručel.

„Nesouhlasíte.“

„Ne tak docela.“

„Jmenujte mi jednu jedinou věc, která přetrvává.“

„Já…“

„Ne, vážně. Jmenujte jednu věc.“

„Láska.“

„Ha! Tím jsme tedy opsali kruh, ne? Láska! Víte, před půl rokem bych s vámi souhlasil. To nemohu popřít. Nedokázal jsem si představit, že bych kdy přestal milovat Judith. Ale je to tak. Když se vrátím zpátky k tomu, co jsem k ní cítil, zdá se mi to směšné. Teď je pochopitelně řada na Oscarovi, aby po ní šílel. Nejdřív vy, potom já, pak Oscar. Ale ten se dlouho neudrží.“

„Jak jste k tomu došel?“

„Sedí na příliš mnoha židlích. Skončí to slzami, dejte na mě. Víte o Tabule Rase, předpokládám?“

„Ne…“

„Proč by taky?“ opáčil Estabrook. „Zatáhli jsme vás do toho ale pěkně, ne? Dávám si za to vinu, opravdu. Ne že by můj pocit provinění nám oběma nějak pomohl, ale chci, abyste věděl, že jsem vůbec nechápal důsledky toho, co jsem prováděl. Kdybych chápal, namouduši bych nechal Judith být.“

„Pochybuju, že by to kterýkoli z nás dvou dokázal,“ podotkl Jemný.

„Nechat ji být? Ne, to asi ne. Naše cesty nám byly předurčené, že? Netvrdím, že jsem naprosto nevinný, to jistě ne. Nejsem. Svého času jsem se dopustil pěkných lumpáren; věcí, za něž se hanbou propadám, jen co na ně pomyslím. Ale v porovnání s Tabulou Rasou nebo s takovým pomateným kriplem jako byl Sartori to se mnou není tak špatné. Nebo když se ráno podívám z okna na Boží Nicotu.“

„Tak tomu říkají?“

„Ale starou belu, ti jsou mnohem uctivější. To je moje přezdívka. Ale když se na to podívám, inu, vezme si nás to všechny co nevidět, ať jsme, kdo jsme: pomatení prevíti, milenci, ožralové, nebude si to ani vybírat, ani nepřebere. Dřív nebo později se do nicoty prostě propadneme. A víte, třeba je to tím mým věkem, ale už mě to dávno netrápí. Všichni máme vyměřený čas, a když vyprší, nazdárek a je pryč.“

„Musí být ale něco na druhé straně, Charlie,“ poznamenal Jemný.

Estabrook zakroutil hlavou. „To jsou žvásty. Viděl jsem moře lidí, co vstali a odešli do Vymazaného kraje s modlitbami a bez zastavení. Udělali pár kroků a byli v pánu. Jako by nikdy nežili.“

„Ale lidé se tu uzdravují. Vy také.“

„Oscar ze mě udělal šlichtu, to teda ano, a já jsem nezemřel. Ale nevím, jestli s tím má co společného to, že jsem tady. Přemýšlejte o tom. Kdyby na druhé straně zdi byl skutečně Bůh a tak proklatě dychtil uzdravovat nemocné, nemyslíte, že by zašel i trochu dál a zastavil by se v Yzordderrexu, mrknout se, co se to tam mele? Pročpak by se Bůh smiřoval s podobnými hrůzami, přímo pod nosem? Ne, Jemný. Říkám tomu Boží Nicota, ale to je jen půl pravdy. Ani žádný Bůh tam není. Možná kdysi byl…“

Popošel o kus dál, bylo slyšet, jak si znovu přihnul kloupo.

„Děkuju vám,“ řekl Jemný.

„Za co mi asi děkujete?“

„Pomohl jste mi v jednom rozhodnutí.“

„Rádo se stalo,“ kývl Estabrook. „Je to zatraceně těžké, udržet myšlenky pohromadě, viďte, při tomhle neřádském vichru, co pořád jen fučí. Najdete cestu zpátky ke své drahé polovičce, nebo vás mám doprovodit?“

„Najdu,“ odvětil Jemný.

2

Jemný záhy zalitoval, že odmítl Estabrookovu nabídku, protože po několika odbočeních zjistil, že jedna osvětlená chodba vypadá stejně jako ta další a že nejen není schopný se vrátit k mystifově lůžku, ale rovněž si nemůže být jistý, jestli najde zpáteční cestu k Estabrookovi. Jedna stezka, kterou zkusil, ho zavedla do jakési kaple, kde klečelo na zemi čelem k oknu několik Nuzáků natočených k Boží Nicotě. Vymazaný kraj jim nastavoval, nyní už v černočerné tmě, stejnou bezvýraznou tvář, jakou měl před setměním, světlejší než noc, nicméně nevrhal ze svého světla do ní nic: její nicotnost zneklidňovala víc než zvěrstva v Beatrix nebo v zapečetěných sálech v paláci– Jemný se otočil zády k oknu a uctívačům, pokračoval ve svém hledání Pie a náhoda ho nakonec zanesla zpátky tam, kde měl být podle jeho mínění pokoj s mystifem. Postel ale byla prázdná. Zmateně už už chtěl jít a přeptat se jednoho z pacientů, aby se ujistil, že je ve správném pokoji, když vtom mu padl pohled na Vločkovo jídlo, nebo to, co z něho zbylo, na podlaze vedle postele: pár drobků; hromádka pečlivě obraných kostí. Nemohlo být pochyb o tom, že tohle je skutečně mystifovo lůžko. Ale kde je on? Otočil se k ostatním. Všichni buď spali, nebo byli letargičtí, ale umínil si, že se pravdu dozví, a přistoupil k nejbližší posteli. V té chvíli za sebou zaslechl Vločkovo dupání a křik.

„Tady jsi! Všude jsem tě hledal…“

„Pie není v posteli, Vločko.“

„Vím, vím. Šel jsem si vyprázdnit měchýř-– byl jsem pryč dvě minuty, víc ne – a najednou byl fuč. Mystif, ne měchýř. Říkal jsem si, že jsi možná přišel a odvedl sis ho.“

„Proč bych to dělal?“

„Nerozčiluj se. Tady se mu nic zlého nestane. Věř mi.“

Po debatě s Estabrookem si Jemný nebyl zdaleka tak jistý tím, jestli je to pravda, ale nehodlal marnit čas dohadováním se s Vločkou, zatímco se Pie někde potuluje bez dozoru.

„Kde jsi hledal?“ zeptal se.

„Všude.“

„Můžeš to trochu upřesnit?“

„Ztratil jsem se,“ řekl Vločka, čím dál rozhořčenější. „Všechny stany jsou si podobné jako vejce vejci.“

„Byl jsi venku?“

„Ne, proč?“ Vločkovi zmizelo z tváře rozrušení. To, co vytanulo na povrch místo něj, byla hluboká sklíčenost. „Přece nemyslíš, že odešlo do Vymazaného kraje?“

„To se nedovíme, dokud se tam nepodíváme,“ řekl Jemný. „Kterou cestou mě přivedl Athanasius? Byly tam dveře…“

„Počkat! Počkat!“ zvolal Vločka a popadl Jemného za kabát. „Nemůžeš tam jen tak jít…“

„Proč ne? Jsem Maestro nebo nejsem?“

„Jsou obřady…“

„Kašlu na obřady,“ ušklíbl se Jemný, a aniž by čekal na další Vločkový námitky, vyrazil směrem, o kterém doufal, že se ukáže být správný.

Vločka se rozběhl za ním, poskakoval vedle Jemného a předhazoval mu na každém čtvrtém či pátém kroku další argumenty proti tomu, co mel v plánu. Vymazaný kraj je dnes večer neklidný, říkal, mluvilo se o Čeření; toulat se v jeho bezprostřední blízkosti, když je tak prchlivý, je nebezpečné, možná i sebevražedné; a mimo to je to znesvěcení. Ať si je Jemný třeba Maestro, ale nemá proto právo opomíjet etickou stránku toho, co chystá. Je tu hostem, pozvaným pod podmínkou, že bude dodržovat pravidla. A pravidla nebyla napsána jen tak pro legraci. Existovaly pro to dobré důvody, aby cizincům nebylo umožněno tam nedovoleně vstupovat. Nebyli zasvěcení a nevědomost mohla snést pohromu na všechny.

„K čemu jsou pravidla, když nikdo doopravdy nechápe, co se tam venku děje?“ rozohnil se Jemný.

„Ale my to přece víme! My tomuhle místu rozumíme. Tady začíná

Bůh.“

„Takže jestli mě Vymazaný kraj usmrtí, víš, co máš napsat do mého nekrologu. Jemný skončil tam, kde začíná Bůh.“

„Tady končí sranda, Jemný.“

„Souhlasím.“

„Tady jde o život.“

„Souhlasím.“

„Tak proč to děláš?“

„Protože ať je Pie kde je, já tam patřím s ním. A býval bych si myslel, že i někdo tak přizraký a krátkotroublý jako ty to musí pochopit!“

„Myslíš krátkozraký a přitroublý.“

„To jsi řekl ty.“

Vpředu byly dveře, kterými prošli s Athanasiem. Otevřené a nestřežené.

„Pouze chci říct…“ začal Vločka.

„Nechme toho, Vločko.“

„…že to bylo až moc krátké přátelství,“ dodal muž – a Jemný, zahanbený jeho slovy, se zarazil.

„Ještě mě neoplakávej,“ řekl jemně.

Vločka neodpověděl, ale couvl dál od otevřených dveří, uvolňuje tak Jemnému místo, aby jimi mohl vyjít. Noc venku byla hrobově tichá, vítr zmírněl ve vánek. Přelétl rychle pohledem krajinu napravo i nalevo. Na obou stranách byli uctívači, klečící v tom pološeru a se skloněnými hlavami při meditaci o Boží Nicotě. Jelikož je nechtěl vyrušovat, pohyboval se co nejtišeji, jak jen to po nerovné zemi šlo, ale drobné kamenné úlomky před ním začaly poskakovat a kutálet se, sotva se přiblížil, jako by ho svým rachocením a chřestěním chtěly ohlásit. Tohle nebyla jediná reakce na jeho přítomnost. Vzduch, jejž vydechoval a doposud tolikrát proměnil ve vraždící nástroj, černal, když mu vyšel ze rtů, obláček prošpikovaný vlákny ze zářivého nachu. Tyhle výdechy se nerozplynuly, ale potápěly se jako ztěžklé vlastní smrtonosností, halily jeho trup a nohy do pohřebního šatu. Nesnažil se je setřást, přestože jejich záhyby brzy zakryly i zem a zpomalily jeho krok. Ani si nemusel příliš lámat hlavu nad jejich smyslem. Šel bez Athanasiova doprovodu a vzduch si zamanul, že mu upře jeho ochranu, že mu nedovolí, aby se tu procházel jako neviňátko, jako muž hledající svou zatoulanou milenku. Oděn do černého a doprovázen bubny odkryl pravou podstatu své povahy: byl Maestro s vražednou mocí u svých rtů a to nemohl prostě zapřít ani před Vymazaným krajem, ani před těmi, kteří o něm meditovali.

Pár uctívačů bylo vyburcováno z kontemplace hlukem poskakujících kamínků, zvedli hlavy a zjistili, že mají ve svém středu zkázonosnou bytost. Jeden, který klečel nedaleko míst, kudy procházel Jemný, se v panice zvedl a prchl, odříkávaje spásnou modlitbu. Jiný padl na tvář a vzlykal. Než aby je zastrašoval svým pohledem, Jemný obrátil zrak k Boží Nicotě a pozorně pátral na území poblíž rozhraní pevné půdy a nicoty po mystifových stopách. Obraz Vymazaného kraje ho už nermoutil tak jako poprvé, když sem zašel s Athanasiem. Oblečen tak, jak byl, a tak i ohlášen, předstoupil před nicotu jako majitel moci. Aby se totiž mohl pokusit o rituály Usmíření, musí uzavřít smír s touhle záhadou. Nemá se z její strany čeho bát.

Než padl jeho pohled na Pie’oh’pah, byl od dveří vzdálen tři sta čtyři sta metrů a srocení hloubavců prořídlo na pár statečných, kteří zašli dál od davu hledajíce odlehlé místo. Někteří se rovnou vzdálili, už když ho viděli přicházet, ale pár se jich na svých modlitebních místech stoicky zapřelo a nechali cizince projít kolem, aniž by se na něho třeba jen koutkem oka podívali. Jemný, omotaný tím svým černým dechem, se bál, že ho Pie nepozná, a začal volat mystifovo jméno. Nedočkal se odpovědi. Ačkoli hlava Pie nebyla v přítmí větší než tmavá skvrnka, Jemný věděl dobře, na co se jeho hladové oči upírají: na hádanku, která vábí jeho pravidelný krok způsobem, jak asi okraj útesu vábí sebevraha. Přidal do kroku a svou hybnou silou uváděl bezděky za chůze do pohybu postupně větší a vetší kameny. Přestože Pie nejevilo známky spěchu, měl strach, že jakmile se ocitne na nevypočitatelném území mezi pevnou zemí a nicotou, nebude návratu.

„Pie!“ vykřikl, ale nezastavil se. „Slyšíš mě? Prosím tě, zastav!“

Slova nepřestávala tvořit mraky a odívat ho, ale na Pie neměla žádný vliv, dokud Jemný nezvrátil své prosby v rozkaz.

„Pie’oh’pah! Tady je tvůj Maestro. Zastav!“

Mystif klopýtl, sotva to Jemný dopověděl, jako by mu jeho příkaz nastražil do cesty překážku. Vyrazil krátké, skoro zvířecí bolestné zakňučení. Ale udělal, jak jeho někdejší vyvolavač nakázal, zarazil své kroky jako poslušný služebník a vyčkával, dokud mu Maestro nestanul po boku.

Jemný byl od něj v té chvíli zhruba na deset kroků a viděl, jak dalece pokročil proces rozplétání. Pie byl sotva víc než jen přízrak mezi přízraky, z jeho rysů nebylo možné číst, tělo bylo neskutečné. Pokud Jemný potřeboval pádnější důkaz o tom, že Vymazaný kraj není místem k uzdravení, pak to byl pohled na uredo, které bylo nyní pevnější než tělo, na němž parazitovalo, jeho popelavě šedé barvivo se přerušovaně rozjasňovalo jako uhlíky v nárazech větru.

„Proč jsi opustil své lůžko?“ řekl Jemný a jeho rychlost se opět zvolnila, jakmile docházel k mystifovi. Jeho postava budila dojem až mlhavý a skoro se ho zmocnil strach, že sebemenší prudký pohyb může Pie šma-hem rozptýlit do vzduchu. „Za Vymazaným krajem není nic, co bys potřeboval, Pie. Tvůj život je tady, se mnou.“

Mystif si dal poněkud na čas s odpovědí. Když ale odpověděl (jeho hlas byl éterický jako jeho tělo), vyšla z jeho ducha tenounká, vyčerpaná úpěnlivá prosba – byl na pokraji naprostého zhroucení.

„Mně už žádný život nezbývá, Maestro,“ řeklo Pie.

„To ač posoudím já. Přísahal jsem si, že už tě nikdy nenechám odejít, Pie. Chci o tebe pečovat, aby ses cítilo líp. To, že jsem tě sem přivezl, byla chyba, teď už to vím. Omlouvám se, jestli ti to způsobilo bolest, ale odvezu tě pryč…“

„Nebyla to chyba. Našel jsi sem cestu ze svých vlastních důvodů.“

„Ty jsi ten můj důvod, Pie. Nevěděl jsem, kdo jsem, než jsi mě našel, a zase to zapomenu, jestli odejdeš.“

„Ne, nezapomeneš,“ řeklo a nezřetelný obrys jeho hlavy se obracel k Jemnému. I když nepostřehl žádné zablýsknutí, které by mu označilo body, kde měl oči, Jemný tušil, že se dívá na něho. „Ty jsi Maestro Sartori. Usmiřitel Imagiky.“ Nato se na delší chvíli odmlčelo. Když se opět rozhovořilo, byl jeho hlas zas o něco křehčí než předtím. „A také jsi můj pán a můj manžel a můj nejmilejší bratr… když mi rozkážeš, abych zůstal, pak zůstanu. Ale jestli mě miluješ, Jemný, tak mě… prosím… nech… odejít.“

Žádost těžko mohla být vyslovena prostěji či výstižněji, a kdyby Jemný věděl jistě, že na druhé straně je Ráj chystající se přijmout mystifovu duši, byl by nechal Pie jít hned teď, jakkoli by mu to působilo bolest. Ale věřil něčemu jinému a chystal se to povědět i navzdory blízkosti nicoty.

„To není Nebe, Pie. Možná tam Bůh je, možná ne. Ale dokud to nevíme…“

„Proč mě nenecháš odejít, ať to zjistím? Já se nebojím. Tohle je dominium, kde byl stvořen můj kmen. Chci ho vidět.“ V těchto slovech se objevil vůbec první náznak zaujetí. „Umírám, Maestro. Potřebuji se uložit a spát.“

„Co když tam není nic, Pie? Co když je to jen prázdnota?“

„Dám přednost nepřítomnosti před bolestí.“

Odpověď Jemného naprosto zdrtila. „Tak to radši jdi,“ řekl s přáním, aby byl schopný najít nějaký něžnější způsob, jak uvolnit svou vládu nad ním, ale nedokázal skrýt svou skleslost otřepanými frázemi. Ač toužil sebevíc uchránit Pie utrpení, jeho soucit nedokázal převážit potřebu, kterou cítil; s konečnou platností odvolat pocit vlastnictví, který (třebaže to bylo odporné) byl součástí toho, co k této bytosti cítil.

„Přál bych si, abychom mohli vykonat tuhle poslední cestu spolu, Maestro,“ řeklo Pie. „Ale máš práci, já vím. Velkolepou práci.“

„A jak ji bez tebe zvládnu?“ otázal se Jemný, uvědomuje si, že používá mizerný a lstivý trik – a částečně se za něj styděl –, ale nemínil nechat mystifa opustit život, aniž by nevyřkl všechny tužby, o kterých věděl, že by mu mohly v odchodu zabránit.

„Nejsi sám,“ řeklo Pie. „Seznámil ses s Čmelíkem Syrovým a Scopi-quem. Oba byli členy posledního Sněmu a jsou připraveni s tebou na Usmíření pracovat.“

„Oni jsou Maestři?“

„Teď ano. Tenkrát byli novici, ale teď jsou připraveni. Budou pracovat ve svých dominiích, zatímco ty budeš dělat totéž v Pátém.“

„Oni celou tu dobu čekali?“

„Věděli, že přijdeš. Nebo když ne ty, někdo na tvém místě.“ Jednal s nimi neurvale, pomyslel si, hlavně s Čmelíkem Syrovým.

„Kdo bude zastupovat Druhé dominium?“ řekl. „A První?“

„V Yzordderrexu byl Eurhetemec a čekal, že bude pracovat pro Druhé, ale je mrtvý. Už když jsem ho viděl naposledy, byl starý a nevydržel déle cekat. Požádal jsem Scopiqua, aby našel náhradu.“

„A tady?“

„Doufal jsem, že ta čest zbude na mne, ale nyní budeš muset najít někoho místo mne. Nedívej se tak posmutněle, Maestro. Prosím, vždyť jsi byl velký Usmiřitel…“

„Zklamal jsem. Co je na tom velkého?“

„Podruhé už nechybíš.“

„Ani neumím obřady.“

„Vzpomeneš si, po čase.“

„Jak?“

„Všechno, co jsme dělali a říkali a cítili, stále čeká ve Skálové ulici. Všechny naše přípravy, všechny naše rozmluvy. Dokonce i já.“

„Paměť nestačí, Pie.“

„Vím…“

„Chci té mít doopravdy. Chci tě mít… napořád.“

„Možná, že až bude Imagika jednotná a První dominium se otevře, najdeš mě.“

V tom byla určitá mizivá naděje, napadlo ho, ovšem jestli to bude stačit a ochrání ho to před zoufalstvím, až mystif zmizí, to nevěděl.

„Smím jít?“ zeptalo se Pie.

Jemný nikdy v životě nevyřkl těžší slabiku než tu následující.

„Ano.,“ řekl.

Mystif zvedl ruku, která nebyla o nic silnější než pětiprsté kouřové věchýtky, a přiložil je k Jemného rtům. Necítil žádný fyzický kontakt, ale srdce mu v hrudi poskočilo.

„Nejsme ztraceni,“ zašeptalo Pie. „Věř tomu.“

Potom prsty sklouzly a mystif vykročil od Jemného směrem k Vymazanému kraji. Zbývalo ujít přibližně dvanáct metrů, a zatímco se mezera zmenšovala, Jemného srdce, bušící po mystifově doteku, tlouklo nyní ještě rychleji a jeho buben mu rachotil v hlavě. Věděl, že nemůže odvolat svobodu, kterou poskytl, a tak stát na místě bylo jediné, co mohl dělat, aby se za Pie nerozběhl a nechtěl ho zdržet alespoň ještě o vteřinu: slyšet jeho hlas, stát vedle něho, být stínem jeho stínu.

Neohlédlo se, vstoupilo s krutým poklidem do země nikoho mezi pevnou realitou a nicotou. Jemný si umínil, že se za žádnou cenu neodvrátí, a pořád se díval a díval, s paličatostí spíš zavilou než heroickou. Místo bylo pojmenováno trefně. Postupně, jak mystif kráčel, byl vymazáván, jako skica, která posloužila účelu svého tvůrce a není už na stránce k potřebě. Ale na rozdíl od skici, která, ač je vymazávaná sebeúzkostli-věji, vždycky zanechá nějaké stopy, jež odhalí umělcovu chybu, v tomto případě, když Pie po delší době zmizelo, rozplynutí bylo dokonalé a místo po něm zůstalo bez kazu. Kdyby neměl Jemný mystifa uloženého v paměti – v té nespolehlivé knize –, jako by snad ani neexistoval.

KAPITOLA PÁTÁ

Když se vrátil dovnitř, setkal se tam s upřenými pohledy asi padesáti lidí shromážděných kolem dveří, kteří se všichni zřejmě stali svědky toho, co se odehrálo, byť z jisté vzdálenosti. Nikdo ani nezakašlal, dokud nepřešel; potom uslyšel, jak šepot sílí jako ruch rojícího se hmyzu. Copak nemají nic lepšího na práci než klevetit o jeho žalu, napadlo ho. Čím dřív odtud vypadne, tím líp. Rozloučí se s Estabrookem a Vločkou a ihned odjede.

Vrátil se k mystifově lůžku s nadějí, že třeba pro něho Pie zanechalo nějaký dárek na památku, ale jedinou známkou jeho přítomnosti byla proleženina v polštáři, na kterém spočívala jeho krásná hlava. Hrozně do ní chtěl sám na chvilku ulehnout, ale na to bylo kolem příliš mnoho lidí. Poddá se smutku, až bude pryč.

Zatímco se chystal k odchodu, objevil se Vločka, jeho šlachovité drobné tělo se trhavě pohupovalo a poskakovalo jako tělo boxera čekajícího na ránu.

„Omlouvám se za to, že vyrušuju,“ začal.

„Našel bych si tě i tak,“ odvětil Jemný. „Abych ti poděkoval a řekl sbohem.“

„Ještě než půjdeš,“ řekl Vločka, mrkaje téměř nepříčetně, „mám pro tebe vzkaz.“ Z obličeje mu zmizela všechna barva, klopýtl o každé druhé slovo.

„Mrzí mě moje chování,“ poznamenal Jemný ve snaze ho uklidnit. „Dělal jsi, co jsi mohl, a ode mne sis za to vysloužil jen nadávky.“

„Nemusíš se omlouvat.“

„Pie muselo odejít a já musím zůstat. Tak je to.“

„Je to báječné, mít tě zpátky,“ vysoukal ze sebe Vločka. „Vážně, Maestro, vážně.“

Teprve slovo Maestro dalo Jemnému klíč k celému divadélku.

„Vločko? Ty se mě bojíš?“ zeptal se. „Bojíš, viď?“

„Jestli se bojím? Hmmm, totiž… No. Jak se to vezme. Ano. To, co se stalo tam venku, jak ses dostal tak blizoučko k Vymazanému kraji a nestálo tě to život, a to, jak ses změnil…“ Tmavý oděv na něm pořád lpěl, došlo mu, jen pozvolna se rozplýval a cáry kouře se mu řasily kolem končetin, „…vrhá to na věci jiné světlo. Nechápal jsem, promiň mi to, byl jsem tupec, nechápal jsem, jak bych to řekl, že jsem byl v přítomnosti takové, no, takové moci. Jestli jsem se, ehm, dopustil nějaké urážky…“

„Ne.“

„Někdy bývám prostořeký.“

„Byl jsi prima společník, Vločko.“

„Děkuji, Maestro. Děkuji. Děkuji.“

„Prosím tě, přestaň mi děkovat.“

„Jasně. Přestanu. Děkuju.“

„Zmínil ses o nějakém vzkazu.“

„Opravdu? Opravdu.“

„Od koho?“

„Od Athanasia. Moc rád by tě viděl.“

Třetí rozloučení, kterému byl povinován, pomyslel si Jemný. „Tak mě k němu odveď,“ řekl, a Vločka s tváří plnou úlevy, že tenhle rozhovor přežil, se otočil a odváděl ho od prázdné postele.

V těch několika minutách, které jim zabralo, než se vymotali z těla stanu, se vítr, který se při soumraku skoro úplně ztišil, začal zvedat s čerstvou zuřivostí. Než ho Vločka dovedl do komnaty, kde Athanasius Čekal, tloukl zdivočele do stanových plachet. Světla na podlaze se při každém poryvu zatřepetala a v jejich roztančené záři Jemný uviděl, jaké melancholické místo pro jejich rozloučení Athanasius zvolil. Byla to márnice, podlahu pokrývala těla zabalená v nejrůznějších hadrech a cárech, některá v úhledném balíku, převážná většina jen ledabyle zakrytá. Další důkaz –jako by ho bylo třeba – toho, jak prachmizerné tohle léčitelské místo je. Ale to bylo v tomto okamžiku bezpředmětné. Teď není ten pravý čas, ani nejsou v pravém prostředí, aby hatil přesvědčení tohoto muže, ne dokud noční vítr naráží do stěn a mrtvé mají všude u svých nohou.

„Chceš, abych zůstal?“ zeptal se Vločka Athanasia s očividnou touhou, aby byl odehnán.

„Ne, ne. Rozhodná jdi,“ odvětil druhý.

Vločka se obrátil k Jemnému a lehce se poklonil.

„Bylo mi ctí, pane,“ řekl – a potom se kvapně vzdálil.

Když se Jemný podíval znovu na Athanasia, muž přešel k protějšímu konci márnice a zíral na jedno z těl v hadrech. Vystrojil se vhodně – na tohle důstojné místo. Volný světlý šat, který nosil předtím, zavrhl a vzal si róbu tak tmavě modrou, že byla skoro černá.

„Nuže, Maestro…“ začal. „Hledal jsem v našem středu Jidáše a vás jsem opominul. To bylo neopatrné, že?“

Mluvil konverzačním tónem, takže prohlášení, jež už teď Jemnému připadalo zmatené, se stalo nepochopitelným dvojnásob.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se.

„Chci tím říct, že jste se vetřel do našich stanů a teď očekáváte, že zmizíte, aniž byste musel zaplatit za znesvěcení tohoto místa.“

„To nebyl žádný klam,“ ohradil se Jemný. „Mystif byl nemocný a myslel jsem si, že se tu může uzdravit. A jestli jsem se snad nezúčastnil tamtěch formalit, tak promiňte. Neměl jsem čas na hodiny teologie.“

„Mystif nebyl nikdy nemocný. Nebo jestli byl, vy sám jste ho nakazil – a jen proto, abyste se sem mohl vloudit. Nesnažte se něco namítat. Viděl jsem, co jste venku dělal. Co asi mystif udělá: podá o nás zprávu Nespatřenému?“

„Z čeho mě přesně viníte?“

„Přicházíte vůbec z Pátého, ptám se sám sebe, neboje to jen součást vašich pletich?“

„Nejde o žádné pletichy.“

„Jenže já jsem slyšel, že tam jsou revoluce a teologie špatní spojenci, což se nám tady pochopitelně zdá podivné. Jak se dá oddělit jedno od druhého? Jestli chcete změnit třeba jen malinkatou část svých podmínek, musíte být připraven na následky – totiž že se to dřív nebo později dostane až k uším bohů, a pak musíte umět své důvody obhájit.“

Jemný tomu všemu naslouchal, přemítaje zároveň, zda by nebylo nejjednodušší sebrat se a odejít z místnosti a nechat Athanasia, ať si žvatlá. Očividně nic z toho nedávalo smysl. Ale možná tomu muži dlužil kousek trpělivosti, třeba jen pro jeho moudrá slova, která dal dohromady na jejich svatbě.

„Vy si myslíte, že jsem zapletený do nějakého spiknutí,“ ozval se Jemný. „Je to tak?“

„Myslím si, že jste vrah, lhář a Autarchův agent,“ řekl Athanasius.

„Vy mě nazýváte lhářem? Kdopak přivedl ty všechny ubožáky na myšlenku, že se tu mohou uzdravit, vy nebo já? Jen se na ně koukněte!“ Ukázal na řady. „Tomuhle říkáte léčení? Já tedy ne. A kdyby mohli dýchat…“

Sklonil se dolů, popadl cár na jedné mrtvole ležící nejblíž u něj a serval ho z ní. Tvář pod ním patřila hezké ženě. Její otevřené oči byly glazované. Stejně tomu bylo i s jejím obličejem. Vyřezávaná, namalovaná a glazovaná. Stáhl prostěradlo o mrtvolu dál, načež zaslechl Atha-nasiův drsný, smrtelně vážný smích. Žena držela v náručí namalované dítě. Kolem jeho hlavy byla obkroužená svatozář a jeho drobounké ručky se pozvedaly k požehnání.

„Možná leží velice klidně,“ pronesl Athanasius, „ale nenech se oklamat. Mrtvá není.“

Jemný přešel k dalšímu tělu a strhl příkrov i z něj. Pod ním ležela druhá Madona, tahle byla baroknější než první, její oči byly obráceny v sloup v blaženém vytržení. Nechal hadry ze svých prstů vyklouznout.

„Cítíte se sláb, Maestro?“ řekl Athanasius. „Skrýváte svůj strach velice dovedně, ale mě neošálíte.“

Jemný se ještě jednou rozhlédl po místnosti. Leželo tu poskládáno nejméně třicet těl. „Jsou všechno tohle Madony?“ zeptal se.

Athanasius pochopil Jemného rozčarování jako úzkostný strach a řekl: „Ano, teď vidím strach. Tato půda je zasvěcená Bohyním.“

„Proč?“

„Protože tradice říká, že v blízkosti tohoto místa byl spáchán těžký zločin na Jejím pohlaví. Tady někde byla znásilněna žena z Pátého a duch Svaté Matky označuje za svatou jakoukoli půdu takto poznamenanou.“ Podřepí a odkryl jinou sochu, uctivě se jí dotýkal. „Je tu s námi,“ pronesl. „V každé soše. V každém kameni. V každém větrném poryvu. Žehná nám, neboť se odvažujeme přiblížit se tak blízko k dominiu Jejího nepřítele.

„Jakého nepřítele?“

„Není vám dovoleno vyslovit Jeho jméno, aniž byste padl na kolena?“ řekl Athanasius. „Hapexamendios. Váš Pán, Nespatřený. Můžete se klidně přiznat. Proč ne? Vy znáte mé tajemství a já zas vaše. Přece ale mám jednu otázku, ještě než odejdete…“

„Jakou?“

„Jak jste přišel na to, že uctíváme Bohyně? Prozradil vám to Vločka, nebo Nikaetomaas?“

„Nikdo. Věděl jsem houby a je mi to ukradený.“ Pohnul se směrem k muži. „Nebojím se vašich Panen, Athanasie.“

Vybral si jednu nedaleko a zbavil ji závoje celou, odshora od hvězdicové koruny až po prsty u nohy došlapávající na obláček. Ruce spínala k modlitbě. V předklonu, stejně jako Athanasius, přiložil ruku přes skloubené prsty sochy.

„Ať je to, jak chce,“ řekl, „myslím, že jsou moc krásné. Byl jsem kdysi sám umělec.“

„Jste silný, Maestro, řeknu to za vás. Čekal jsem, že budete Naší Paní sražen na kolena.“

„Nejdřív mám poklekat před Hapexamendiem; teď zas před Pannou.“

„Jednomu v přísaze, druhému z bázně.“

„Mrzí mě, že vás zklamu, ale moje nohy patří pouze mně. Pokleknu, až sám budu chtít. Pokud se tak vůbec rozhodnu.“

Athanasius vyhlížel zmateně. „Tomu sám nevěříte,“ řekl.

„Ať se propadnu, že věřím. Nemám nejmenší ponětí, z jakého spiknutí mě viníte, ale namouduši žádné neexistuje.“

„Třeba jste daleko víc jen Jeho pouhý nástroj, než jsem si myslel,“ uvažoval Athanasius. „Třeba nevíte o Jeho záměrech.“

„To ne,“ řekl Jemný. „Vím dobře, k čemu jsem povolán, a nevidím důvod, proč bych se měl stydět. Jestli mohu usmířit Páté se zbylými, udělám to. Chci, aby byla Imagika jednotná, a člověk by si myslel, že to budete chtít taky. Mohl byste navštívit Vatikán. Našel byste tam spoustu Madon.“

Jako by jej svými slovy ponoukl k běsnění, začal vítr tlouct do stěn s novou záští a jeden z poryvu si našel cestičku ke komnatě, zvedl několik z lehčích pláten do vzduchu a zhasil lampu.

„Ten vás nezachrání,“ prohlásil Athanasius, zjevně přesvědčený o tom, že vítr přišel Jemného odnést. „Ani vaše nevědomost, jestli vás ona chránila před zraněním.“

Ohlédl se k tělům, která si prohlížel, když od nich odešel Vločka.

„Paní, odpusť nám,“ řekl, „za to, co činíme před tvými zraky.“

Slova byla signálem, tak mu to připadalo. Čtyři z figurín se při těch slovech pohnuly, posadily se a stahovaly si roucha z hlavy. Tohle nebyly žádné Madony. Byly to ženy a muži z Nuzoty s břity v podobě srpků měsíce. Athanasius se podíval zpátky na Jemného.

„Přijmeš požehnání od Naší Paní, než zemřeš?“

Jemný zaslechl, že kdosi za jeho zády se už začal modlit, a otočil se, aby zjistil, že za ním stojí další tři vrahové. Dva z nich byli ozbrojení stejně šíleně, tím třetím byla dívka ve věku Hurá, ne starší, s obnaženou hrudí a tváří antilopy. Rychle skákala mezi řadami soch a při tom z nich strhávala závoje. Žádné dvě si nebyly podobné. Viděl Panny z kamene, Panny dřevěné, Panny sádrové. Některé Panny byly tak diletantsky vyřezávané, že se daly stěží poznat, a jiné tak jemně sochané, že vzbuzovaly dojem, jako by měly začít každým okamžikem dýchat. Přestože před několika minutami položil Jemný na jednu z nich ruku bez následků, z představení se mu dělalo slabě nevolno. Věděl snad Athanasius něco o Maestrech, co on, Jemný, nevěděl? Mohli si ho tímto obrazem nějak podmanit, jako byl ve svém předchozím životě zotročován pohledem na ženu nahou či slibující obnažení?

Ať tu šlo o jakoukoli hádanku, Jemný neměl v úmyslu se nechat Athanasiem zavraždit dřív, než ji rozluští. Nadechl se a přiložil ruku k ústům, sotva se Athanasius vytasil s vlastní zbraní a vrhl se divoce proti němu. Dech byl přece jen rychlejší než čepel. Jemný uvolnil pneuma, ne přímo na Athanasia, ale na zem před ním. Kameny, do nichž udeřilo, se rozlétly na kousky a Athanasius sám byl vržen nazad, když ho salva zasáhla. Upustil nůž, rukama si rychle sáhl na obličej a zařval vztekem i bolestí. Pokud byl v jeho klení a bědování nějaký rozkaz, pak ho zabijáci přeslechli či neuposlechli. Drželi se od Jemného v uctivé vzdálenosti, když pomalu kráčel k jejich zraněnému vůdci, vzduchem ještě pořád šedivým od zrníček prachu z rozmělněného kamene. Athanasius ležel na boku, vzepřený na lokti. Jemný si podřepí k muži a opatrně odtáhl Athanasiovi ruce z obličeje. Pod jeho levým okem zela hluboká řezná rána a druhou měl nad pravým okem. Obě vydatně krvácely podobně jako tucty menších ranek. Žádná z nich ovšem nebude znamenat katastrofu pro člověka, který nosí zranění, jako jiní nosí šperky. Vyléčí se a obohatí svou velikou sbírku jizev.

„Odvolejte své zabijáky, Athanasie,“ přikázal mu Jemný. „Vůbec jsem sem nepřišel někoho zabít, ale jestli mě k tomu doženete, zabiju je do jednoho. Rozumíte?“ Podložil ruku pod muže a zvedl ho na nohy. „Hned je odvolejte.“

Athanasius setřásl Jemného sevření a skrz praménky krve přeletěl očima své přívržence.

„Nechte ho projít,“ řekl. „Bude jiná příležitost.“

Zabijáci mezi Jemným a dveřmi se rozestoupili, ačkoli ani jeden z nich nesklonil ani nezastrčil svou zbraň. Jemný se napřímil a oddělil se od Athanasia, avšak zůstal stát, aby ještě učinil poslední poznámku.

„Nechtěl bych zabít muže, který mě oddal s Pie’oh’pah,“ oznámil, „takže ještě než po mně znovu půjdete, prověřte si důkazy proti mně, ať je to, co je to. A zeptejte se svého srdce. Já nejsem váš nepřítel. Chci jen uzdravit Imagiku. Není to snad totéž, co zamýšlí vaše Bohyně?“

Pokud hodlal Athanasius nějak reagovat, byl moc pomalý. Než stačil otevřít ústa, odkudsi zvenku se zvedl pláč a o zlomek vteřiny později další a ještě jeden a zas jeden, nakonec tucet: všechno to bylo skučení bolesti a panické hrůzy změněné větrnými poryvy, jež je přinášely, ve vřeštění probodávající ušní bubínky. Jemný se opět otočil ke dveřím, vítr mezitím ovládl celou komnatu, a ledva se měl k odchodu, jedna ze stěn se zvedla, jak ji uchopila titánská ruka, a byla vyzdvižena nahoru do vzduchu. Vichr nesoucí svůj náklad křiku vtrhl dovnitř, převrhl lampy, jejich palivo se rozlilo, olej vyšlehl v malých jasných koulích, v jejichž světle spatřil Jemný na všech stranách chaotické výjevy. Zabijáci byli převrženi stejně jako lampy, nedokázali odolat síle větru. Jedna žena se nabodla na vlastní čepel. Jiná byla zaváta do oleje a v mžiku ji pohltily plameny.

„Co jste to přivolal?“ ječel Athanasius.

„To není moje práce,“ odvětil Jemný.

Athanasius zavřeštěl i jiná obvinění, ale ta mu byla ze rtů vyrvána, jak se řádění stupňovalo. Druhá ze stěn komnaty byla bleskově odnesena pryč, její cáry stoupaly do vzduchu jako opona, jež má odhalit scénu katastrofy. Bouře se horečně činila po celé délce stanu, vykuchávala úžasné šarlatové zvíře, do něhož Jemný vstupoval s takovou bázlivou úctou. Plachta za plachtou byla rozcupována na kusy nebo odervána od země, lana a kolíky, které je jistily, vyletěly a proměnily se ve smrtící zbraně. A za tou vřavou byla vidět její příčina: kdysi bezvýrazná hradba Vymazaného kraje už nebyla bezvýrazná. Vířila stejně jako tehdy nebesa, která viděl Jemný zpod Čepu. Původcem tohoto víru se zdála být díra rozervaná v plátně Vymazaného kraje. Tato podívaná potvrdila Athanasiovo obvinění. Nepřivolal pod hrozbou zabijáků a Madon na svou ochranu bezděčně nějakou bytost z Prvního dominia? Jestli ano, musí ji najít a uklidnit ji dřív, než přidá další nevinné do soupisu těch, kdo kvůli němu zahynuli.

Visel očima na trhlině, opustil komnatu a vyrazil k Vymazanému kraji. Cesta uprostřed byla tepnou, po níž se blížila bouřka. Nosila tam a zpátky zlomky a drtě svých činů a vracela se na místa, která už zničila při prvním útoku, aby sebrala zachráněné a vymrštila je do vzduchu jako pytle krvavého prachového peří, roztrhávajíc je hned nahoře. Ve větrných náporech se snášel Červený déšť, který Jemného potřísnil, přece ale tatáž moc, která zatracovala muže a ženy kolem dokola, se jeho ani netkla. Mohla ho pouze zbavit rovnováhy. A důvod? Jeho dech, který jednou Pie označilo za zdroj veškerých čar. Plášť z něj na něm ulpíval jako předtím, zjevně ho ochraňoval před tím pozdvižením, a i když mu nebránil v chůzi, dodal mu na hmotnosti, vedle níž hmotnost masa a kostí byla pouhým pírkem.

Jakmile urazil polovinu cesty, ohlédl se za sebe, aby se podíval, zda nezachytí mezi Madonami jiskřičku života. Místo, které hledal, našel snadno, dokonce i uprostřed takového masakru; oheň planul se zápalem přiživovaným větrem a skrz povětří zahuštěné krví a cáry masa si všiml, že několik soch pozvedli z jejich kamenných loží a teď tvořily kruh, ve kterém našel azyl Athanasius s několika svými stoupenci. Poskytnou jim směšnou ochranu před tímhle pustošením, pomyslel si, ale viděl další a další šťastlivce, jak se plazí tím směrem a nespouštějí oči ze Svaté Matky.

Jemný se k tomu obrazu otočil zády a pokračoval k Vymazanému kraji. Zachytil pohledem kromě sebe ještě jednu živou duši, jejíž váha stačila k tomu, aby se mohla vzpírat útoku: muž v hávu barvy roztrhaných stanů, sedící se zkříženýma nohama na zemi, ne víc než dvacet metrů od zdroje běsnění. Hlavu měl schovanou v kápi, tvář obrácenou k víru. Je tenhle mnich tou mocí, kterou jsem přivolal? napadlo Jemného. Jak jinak dokázal ten muž přežívat tak blízko záhadě a zkáze?

Sotva se přiblížil k muži, začal na něho křičet, i když byl přesvědčený, že se k němu jeho hlas tím hlukem větru a výkřiků stejně nedonese. Ale mnich ho slyšel. Otočil se k Jemnému, kápě zastiňovala jeho obličej. V poklidných rysech nebylo vidět žádné překvapení. Jeho tvář potřebovala oholit, nos, který byl kdysi v minulosti zlomený, by potřeboval znovu usadit, oči nepotřebovaly nic. Měly vše, co vyžadovaly – pohled na Maestrův příchod. Na mnichově tváři se rozprostřel široký škleb, okamžitě se postavil a poklonil se Jemnému.

„Maestro,“ promluvil. „Prokazujete mi čest.“ Jeho hlas nebyl zvýšený, ale i tak se tím rozruchem k němu donesl. „Už jste viděl mystifa?“

„Mystif už není,“ řekl Jemný. Nemusí křičet, uvědomil si. Jeho hlas, podobně jako jeho údy, nesl nepřirozenou tíhu.

„Ano, viděl jsem ho odejít,“ odvětil mnich. „Ale vrátil se, Maestro. Proboural se Vymazaným krajem a bouře přišla po něm.“

„Kde? Kde?“ ptal se Jemný, rozhlížeje se kolem dokola. „Nevidím ho!“ Podíval se vyčítavě na muže. „Pie by si mě našlo, kdyby tu bylo,“ dodal.

„Věř mi, snaží se,“ odvětil muž. Stáhl si kápi. Jeho zrzavé kadeře prořídly, ale byl v nich uchován pozůstatek chlapeckého šarmu zpěváčka na kůru. „Je velice blízko, Maestro.“

Teď byla řada na něm, aby hleděl do bouřky; ne ovšem doleva a doprava, ale nahoru do spletitého povětří. Jemný sledoval směr jeho pohledu. Ve větru nad jejich hlavami letěly pruhy rozcupované plachtoviny, dmoucí se a klesající jako ohromní zranění ptáci. Také kusy nábytku, potrhané šatstvo a části trupů. A mezi nimi mračno smetí, nestálý útvar tmavší nežli obloha či bouře, sestupující dolů, jakmile je uvidělo. Mnich si stoupl ještě blíž k Jemnému.

„To je mystif,“ vydechl. „Smím vás chránit, Maestro?“

„Je to můj přítel,“ řekl Jemný. „Nepotřebuju ochranu.“

„Myslím, že ano,“ opáčil ten druhý a zvedl ruce nad hlavu, dlaněmi ven, jako by měl odrazit přibližujícího se ducha.

Při pohledu na jeho gesto mračno zpomalilo a Jemný měl čas si prohlédnout útvar nad sebou zřetelně. Byl to skutečně mystif, nebo jeho ostatky. Buďto pokradmu, nebo prostě silou vůle se prorval ven z Vymazaného kraje. Ale jeho útěk mu neposkytl zdaleka žádnou úlevu. Uredo žhnulo mnohem jedovatěji než kdy předtím, skoro úplně stravovalo mátožné tělo, na které se přisálo a které otrávilo; a z úst trpícího vycházelo kvílení, které nemohlo být bolestnější, i kdyby mu zaživa rvali vnitřnosti z břicha.

Nyní se zarazil docela a vznášel se nad oběma muži jako potápěč uvězněný v půli sestupu, ruce měl rozpřažené, hlavu (nebo její náznak) zvrácenou dozadu.

„Pie?“ zvolal Jemný. „To jsi udělal ty?“

Kvílení neustávalo. Jestli se v jeho skučení skrývala slova, Jemný si je nedokázal vyložit.

„Musím si s ním promluvit,“ obrátil se Jemný ke svému ochránci. „Jestli mu působíš bolest ty, tak proboha přestaň.“

„Kvílel, už když vyletěl z pomezí,“ řekl na to muž.

„Aspoň zruš tu obranu.“

„Zaútočí na nás.“

„Risknu to,“ odvětil.

Muž nechal své odmítající ruce dopadnout podél boků. Útvar nad nimi se kroutil a otáčel, ale pořád se nesnášel níž. Jiná moc si na něho činila nárok, došlo Jemnému. Házel sebou a chtěl odporovat volání Vymazaného kraje, které ho přivolávalo zpátky do území, z něhož unikl.

„Slyšíš mě, Pie?“ zeptal se Jemný.

Kvílení pokračovalo s nezmenšenou silou.

„Jestli můžeš mluvit, mluv!“

„Vždyť přece mluví,“ řekl mnich.

„Slyším jenom kvílení,“ řekl Jemný.

„V tom kvílení,“ dostalo se mu odpovědi, Jsou slova.“

Kapky tekuté hmoty odpadaly od mystifových zranění, zatímco jeho snaha odolat síle Vymazaného kraje sílila. Páchly hnilobou a popálily Jemného zakloněnou tvář, ale jejich žár přinesl porozumění slovům zakódovaným ve vřeštění Pie.

„Rozložení…“ volal mystif. „Jsme… rozložení…“

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se Jemný.

„To jsem nebyl… já. Ta bouře mě měla přivést zpátky.“

„Do Prvního?“

„To je… Jeho vůle,“ zaúpělo Pie. „Jeho… vůle…“

Přestože se útvar nad jeho hlavou stěží nějak podobal bytosti, kterou miloval a se kterou spojil svůj život, Jemný přesto v jeho odpovědích slyšel zlomky Pie’oh’pah, a jen je uslyšel, chtělo se mu křičet při pomyšlení na mystifovu bolest. Pie odešlo do Prvního, aby skončilo své utrpení; ale teď ho má před sebou, trpí pořád a není v jeho silách mu pomoci nebo ho uzdravit. Jediné, co mohl dělat, aby mu ulevil, bylo mu říct, že rozumí, což byla pravda. Jeho vzkaz byl naprosto jasný. Během duševního otřesu při jejich rozchodu v něm Pie vycítilo nějakou dvojznačnost. Ale žádná neexistovala a on mu to pověděl.

„Vím, co mám dělat,“ řekl trpícímu. „Věř mi, Pie. Rozumím ti. Jsem Usmiřitel. Neuteču od toho.“

Na to se mystif zachvěl jako ryba, nebyl už schopný víc oddalovat své vytažení rybářem v Prvním. Začal do vzduchu škrábat, jako by mohl získat další chvilku v tomto dominiu tím, že se bude chytat zrníček prachu ve vzduchu. Ale síla, která vyslala na jeho pronásledování takové běsy, ho držela příliš pevně a duch byl tažen zpět do Vymazaného kraje. Jemný se po něm instinktivně natáhl, ačkoli slyšel poplašný výkřik muže po svém boku. Mystif se po jeho ruce natáhl, rozvinul svou stinnou hmotu a omotal kolem Jemného ruky komicky dlouhé prsty. Dotek vyvolal v jeho organismu takové křeče, že by s ním smýkly o zem, kdyby ho nedržel jeho ochránce. Ale i tak se mu zdálo, že mu hoří morek v kostech a cítí ze své kůže zápach hnití, jako by na něho zaútočila smrt zevnitř i zvenčí. Bylo těžké při takové bolesti nepovolit sevření mystifa, ještě těžší lapat slova, která se pokoušel říct. Ale bojoval s nutkáním ho pustit a zápasil s významem těch pár slabik, které byl schopen polapit. Tři z nich tvořily jeho jméno. „Sartori…“

„Jsem tady, Pie,“ řekl Jemný, jelikož měl nyní za to, že útvar je slepý. „Jsem pořád tady.“

Ale mystif nevyslovil jméno svého maestra.

„Ten druhý,“ volal. „Ten druhý…“

„Co je s ním?“

„Ví,“ šeptalo Pie. „Najdi ho, Jemný. On ví.“

Po tomhle příkazu se jejich prsty rozpojily. Pie se ještě vypnulo, aby se chytlo Jemného znovu, ale sotva ztratilo své křehké spojení, stalo se kořistí Vymazaného kraje a ten ho v okamžení táhl k trhlině, kterou se vynořilo. Jemný vyrazil za ním, ale jeho údy byly otřeseny pominulými křečemi daleko vážněji, než si myslel, a jeho nohy se jednoduše pod ním podlomily. S žuchnutím upadl, ale včas zvedl hlavu a zahlédl ještě, jak mystif mizí v nicotě. Ležel na zemi a vzpomněl si na svou první honičku za Pie prázdnými, ledovými ulicemi v Manhattanu. Tehdy taky upadl a vzhlédl stejně jako teď, aby se podíval, jak mu hádanka uniká nevy-luštěná. Ale poprvé se Pie otočilo; otočilo se a promlouvalo k němu přes řeku Páté avenue, dávalo mu naději, byť nejistou, na další setkání. Ne tak tentokrát. Vešlo do Vymazaného kraje jako kouř skrz dveře, jimiž táhne průvan, a jeho křik zmrtvěl, utichl.

„Už nikdy…“ zašeptal Jemný.

Mnich se krčil po jeho boku.

„Můžete vstát,“ zeptal se, „nebo mám dojít pro pomoc?“ Jemný se opřel o ruce a poklekl, aniž by odpověděl na položenou otázku. Od mystifova zmizení postupně polevoval zhoubný vítr, který ho pronásledoval a který způsobil tu děsivou zkázu, a zároveň se začaly trosky, jež nadnášel ve vzduchu, snášet na ponurou haldu. Podruhé zvedl mnich ruce, aby jimi odvrátil klesající sílu. Jemnému docházelo jen matně, co se děje. Jeho oči směřovaly k Vymazanému kraji, jenž rychle ztrácel svůj vířivý pohyb. Než ustal déšť plachtovin, kamenů a těl, všechny známky podrobností za dělící čarou zmizely do poslední a on opět nabyl vzhledu nepřítomna, po kterém oko sklouzávalo, nenarazivši při tom na žádný cíl.

Jemný se postavil na nohy a odvrátiv oči od nicoty, přelétl očima zběžně spoušť, jež se rozprostírala na všech stranách kromě jediné. Kruh Madon, který zahlédl v bouři, byl dosud neporušený a zastřešoval ve svém středu asi půl stovky zachráněných, někteří z nich na kolenou vzlykali či se modlili, mnozí líbali nohy sochám, které je ochránily, a zbylí civěli směrem k Vymazanému kraji, odkud se ta pohroma, jež si vyžádala životy všech – až na těch padesát a Maestra s mnichem – přihrnula.

„Vidíš Athanasia?“ zeptal se Jemný muže po své pravici.

„Ne, ale je tam někde naživu,“ přišla odpověď. „On je jako ty, Maestro; má v sobě příliš mnoho smyslu, než aby zemřel.“

„Pochybuju o tom, že by mě vůbec nějaký smysl spasil, nebýt tebe,“ podotkl Jemný. „Máš opravdu pořádnou sílu.“

„Trochu možná,“ odvětil mnich se skromným úsměvem. „Měl jsem dobrého učitele.“

„Já také,“ řekl Jemný tiše. „Ale přišel jsem o něho.“

Když mnich viděl, jak se Maestrovy oči zaplňují slzami, měl se k odchodu, ale Jemný řekl:

„S těmi slzami se netrap. Strašně dlouho jsem před nimi utíkal. Dovol, abych se tě na něco zeptal. A myslím, že tě budu chápat, když odpovíš ne.“

„Copak, Maestro?“

„Až odsud odejdu, půjdu zpět do Pátého, abych připravil Usmíření.

Měl bys ke mně dost důvěry, připojil se ke Sněmu a zastupoval První dominium?“

Mnichův obličej se blaženě rozzářil – a když se tak pousmál, celý omládl.

„Bude mi ctí, Maestro,“ řekl.

„Není to bez rizika,“ varoval Jemný.

„Riziko bylo vždycky. Ale nebyl bych tu, kdyby nebylo vás.“

„Jakto?“

„Jste má múza, Maestro,“ odvětil muž a sklopil poddajně hlavu. „O cokoli mne požádáte, vykonám dle svých možností.“

„Tak tedy zůstaň tady. Pozoruj Vymazaný kraj a čekej. Vyhledám si tě, až přijde čas.“

Hovořil s větší jistotou, než jakou cítil, ale nakonec, třeba iluze o kompetentnosti je součástí repertoáru každého Maestra.

„Budu čekat,“ odpověděl mnich.

„Jak se jmenuješ?“

„Když jsem se připojil k Nuzákům, dali mi jméno Chicka Jackeen.“

„Jackeen?“

„To znamená bezcenný chlapík,“ odvětil muž.

„Tak to máme hodně společného,“ řekl Jemný. Vzal muže za ruku a potřásl jí. „Mysli na mě, Jackeene.“

„Nikdy jsi mé myšlenky neopustil,“ odvětil muž.

Jemný pochytil podtext, který nechápal, ale nebyla ta pravá doba o něm uvažovat. Měl před sebou dvě náročné a nebezpečné cesty: první do Yzordderrexu, druhou pak z města zpět do Ústupu. Jakmile poděkoval Jackeenovi za jeho dobré služby, zanechal ho u Vymazaného kraje a zvolil cestu napříč spouští směrem ke kruhu Madon. Někteří zachránění už opouštěli svůj úkryt, aby zahájili prohlídku místa, patrně s nadějí – marnou, jak usuzoval –, že najdou další živé. Žalostná a zmatená scéna, jedna z těch mnohých, kterých se stal svědkem při své cestě po dominiích. Ačkoli by tolik moc chtěl věřit, že jde jen o shodu náhod, že se tyhle katastrofické výjevy shodují s jeho přítomností, nemohl si dovolit dopřávat si podobné sebeklamy. Byl bezesporu sezdán s touto bouřkou asi tak jako s Pie. O to víc možná teď, po mystifově odchodu.

Jackeenův postřeh týkající se toho, že Athanasius je příliš smysluplná duše na to, aby zahynul, se potvrdila, sotva Jemný došel ke kruhu. Muž stál ve středu hloučku Nuzáků a řídil děkovnou modlitbu ke Svaté Matce za jejich přežití. Když Jemný popošel až k okraji, Athanasius zvedl hlavu. Jedno oko měl zavřené pod strupem krve a špíny, ale ve druhém bylo dost nenávisti, aby mohla žhnout v tuctu očí. Když se Jemný setkal s jeho upřeným pohledem, nepostupoval dál, ale kněz beztak ztišil hlasitost své modlitby v šepot, zabraňuje nezvanému narušiteli v tom, aby vyslechl slova o jeho oddanosti. Jemného uši ale nebyly tolik otupené lomozem, aby přesto nepochytil několik vět. Ačkoli žena předvedená v tolika podobách byla zjevně Panenka Marie, byla tu podle všeho známá pod jinými jmény; nebo tu měla jiné sestry. Zaslechl, že jí říkají Uma Umagammagi, Matka Imagika; a rovněž zaslechl jméno, jež mu poprvé zašeptala ve své cele pod blázincem Hurá: Tishalullé. Zaznělo i třetí, ale Jemnému trvalo nějakou tu vteřinu, než se ujistil, že porozuměl pojmenování správně – bylo jím Jokalaylau. Athanasius se modlil, ať pro ně schraňuje místo po svém boku v rajských snězích, což přimělo Jemného k zamyšlení (poněkud hořkému), jestli ten muž vůbec někdy do těch pustin zavítal, že je mohl považovat za nebeské místo.

Třebaže byla jména zvláštní, inspirující modla nikoli. Athanasius a jeho zoufalé shromáždění se modlili ke stejným milujícím Bohyním, u jejichž svatyní byly v Pátém zapalovány denně milióny svící. Dokonce i Jemný si při svém značně silném pohanství připustil přítomnost oné ženy ve svém životě a ctil ji jediným způsobem, který ovládal: svůdcovstvím a dočasným vlastněním jejího pohlaví. Kdyby poznal matku nebo milující sestru, třeba by se naučil jiným projevům oddanosti než je chtíč, ale doufal a věřil, že mu Svatá žena odpustí jeho prohřešky, i když Athanasius asi ne. Ta myšlenka ho uklidnila. Bude potřebovat veškerou obranu, jakou může dát dohromady, v bitvě, která na něho čeká, a vědomí, že Matka Imagika má v Pátém, kde se bude bitva odehrávat, své bohoslužebný, skýtala štědrou útěchu.

Když skončila mše, Athanasius propustil své shromáždění, ať se věnuje prohledávání trosek. Co se týče jeho samotného, zůstal uprostřed kruhu, kde leželo na zemi pár zachráněných, kteří se sice dostali až tak daleko, ale nakonec zemřeli.

„Přistupte, Maestro,“ řekl Athanasius. „Na něco byste se měl podívat.“

Jemný vstoupil do kruhu a čekal, že mu Athanasius ukáže potlučenou mrtvolku dítěte nebo nějaké křehké krásky. Ale obličej u jeho nohou patřil muži a byl dalek nevinnosti.

„Znáte ho, myslím.“

„Ano. Estabrook.“

Charlieho oči byly zavřené, jeho ústa také; zapečetila je chvíle jeho skonu. Nebylo vidět mnoho známek fyzického poškození. Možná vypovědělo srdce službu z rozrušení.

„Nikaetomaas říkala, že jste ho sem přivezli, protože jste mysleli, že jsem to já.“

„Mysleli jsme, že je Mesiáš,“ řekl Athanasius. „Když nám došlo, že není, nepřestávali jsme vyhlížet, očekávat zázrak. Místo toho…“

„…jste dostali mě. Ať je to, jak chce, měl jste pravdu. To já jsem způsobil celou tu zkázu. Nevím dost dobře proč a nečekám, že mi proto odpustíte, ale chci, abyste věděl, že z toho nemám vůbec žádnou radost. Jediné, co chci, je napravit škodu, kterou jsem napáchal.“

„A jak to provedete, Maestro?“ řekl Athanasius. Jeho zdravé oko přetékalo slzami, když přehlížel těla. „Jak tohle napravíte? Dokážete je vzkřísit tím, co máte mezi nohama? To je ten trik? Můžete je přivést šoustáním k sobě?“

Jemný vyrazil znechucený hrdelní zvuk.

„No takhle si to přece vy Maestrové představujete, ne? Nechcete trpět, stojíte pouze o slávu. Položíte to svoje péro na zem a ona začne plodit. Tak si to představujete. Jenže tak to nefunguje. To vaši krev chce země; vaši oběť. A dokud se jí budete vzpírat, jiní zemřou místo vás. Věřte mi, podřezal bych si v okamžení krk, kdybych věděl, že mohu postavit tyhle lidi zas na nohy, ale ošklivě si se mnou zahráli. Mám k tomu vůli, ale má krev nestojí za nic. Zato vaše ano. Nechápu proč. Kéž by to tak nebylo. Ale bohužel tomu tak je.“

„Chtěla by Uma Umagammagi vidět, jak krvácím?“ řekl Jemný. „Nebo Tishalullé? Nebo Jokalaylau? Tohle chtějí vaše milující matky po svém dítěti?“

„Vy jim nepatříte. Nevím, komu patříte, ale z jejich milovaných těl jste nevyšel.“

„Musel jsem se odněkud vzít,“ řekl Jemný, vyslovuje tuto myšlenku poprvé v životě. „Nesu v sobě smysl a myslím si, že ho tam vložil Bůh.“

„Nezacházejte příliš daleko, Maestro. Vaše nevědomost je možná jediná obrana, kterou my ostatní před vámi máme. Vzdejte se konečně svých cílů, dřív, než zjistíte, čeho jste schopný.“

„Nemůžu.“

„Vždyť je to prosté,“ řekl Athanasius. „Zabijte se, Maestro. Dopřejte zemi, ať vsákne vaši krev. To je ta největší služba, jakou v této chvíli můžete dominiím prokázat.“

V jeho slovech zazněla ta nejtrpčí ozvěna dopisu, který četl před pár měsíci v jiném druhu divočiny.

Udělej to pro ženy celého světa, napsala Vanessa, podřízni si ten svůj prolhaný krk.

Copak putoval napříč dominii pouze proto, aby se mu dostalo opětovného doporučení, které mu dala jiná žena, kterou miloval a podváděl? Po tom všem úporném snažení o porozumění nakonec byl zas jen škodícím a podvodným Maestrem – jako byl milencem?

Athanasius mu vyčetl z obličeje, že jeho poslední šíp zasáhl cíl, a s krutým úšklebkem se stejným směrem vydal dál.

„Udělejte to brzo, Maestro,“ řekl. „Beztak je v dominiích dost sirotků, nemusíte se ani oddávat svým ambicím dál.“

Jemný na ta krutá rýpnutí nereagoval. „Oženil jste mne s mojí největší láskou, Athanasie,“ řekl. „Na tu laskavost nikdy nezapomenu.“

„Ubohé Pie’oh’pah,“ opáčil muž, kuje železo, dokud je žhavé. „Další z vašich obětí. Jaký to jed musí být ve vás, Maestro.“

Jemný se obrátil a bez odpovědi vyšel z kruhu, zatímco Athanasius opakoval svou předešlou radu, aby ho provázela na cestě.

„Zabte se brzo, Maestro,“ zvolal za ním. „Kvůli sobě; kvůli Pie; kvůli nám všem. Zabte se brzo.“

Jemnému trvalo čtvrt hodiny, než vyšel z té spouště do otevřené krajiny, doufal, že po cestě narazí na nějaký vůz – třeba Vločkův –, který by si mohl půjčit na zpáteční jízdu do Yzordderrexu. Jestli nenajde žádný, pěšky to bude dlouhá pouť, ale nedalo by se nic dělat. To minimum osvětlení, které skýtaly ohně, záhy pohaslo a on byl nucený hledat za svitu hvězd, který by mu s největší pravděpodobností na žádný vůz neposvítil, kdyby mu cestu nezkřížilo kvičení prasečího miláčka Vločky Cukrkandla, Dechmechy, která (stále pohromadě se svým vrhem) trůnila pořád uvnitř. Auto se v bouřce převrátilo, takže k němu šel, aby pustil ven jen zvířata, měl v plánu jít dál a najít si jiné auto. Ale když zápolil s klikou, u okna se objevila navztekaná lidská tvář. Uvnitř byl Vločka a přivítal Jemného zjevení s úlevným zaklením, málem stejně vysoko nasazeným jako před chviličkou Dechmech. Jemný se vyšplhal na stranu vozu a po notném nadávání a pocení dveře silou vypáčil.

„Jaká radost tě vidět, Maestro,“ hlaholil Vločka. „Myslel jsem si, že se tady vevnitř udusím.“

Zápach byl pronikavý a vystoupil zároveň s Vločkou, který se drápal ven. Jeho šaty byly olepené výkaly mladých a rovněž jejich milé mamá.

„Jak ses tam vůbec dostal?“ zeptal se ho Jemný.

Vločka si setřel z brýlí šmouhu od lejna a mrkl na svého zachránce.

„Když mi Athanasius pověděl, abych tě zavolal, napadlo mě: tady se něco děje, Cukrkandle. Měl by ses radši klidit, dokud to jde. Zrovna jsem vlezl do auta, když vtom začala ta bouře a auto se prostě převrátilo s námi se všemi. Okna jsou nerozbitná a zámky se vzpříčily. Nemohl jsem se dostat ven.“

„Měl jsi štěstí, že jsi byl vevnitř.“

„No to vidím,“ řekl Vločka a přehlížel vzdálené panorama zkázy. „Co se tam semlelo?“

„Něco přiletělo z Prvního a pronásledovalo to Pie’oh’pah.“

„Takže to udělal Nespatřený?“

„Tak to vypadá.“

„To nebylo zdvořilé,“ řekl mírně Vločka, což bylo bezpochyby nejzdrženlivější hodnocení událostí toho večera.

Vločka vytáhl Dechmech a její mladé – dva z nich pošli, když na ně přepadla matka – z vozu a Jemný se ujal úkolu postavit ho znovu na kola. Stálo ho to dost námahy, ale Vločka dohnal v síle to, co nedohnal na výšce, a ve dvou se dílo zdařilo. Jemný mu vyložil, že má v plánu vrátit se do Yzordderrexu, ale nebyl si jistý Vločkovými záměry až do okamžiku, kdy už běžel motor. Potom řekl:

„Pojedeš se mnou?“

„Měl bych tu zůstat,“ odvětil Vločka. Nastala rozmrzelá pomlka. „Ale nikdy jsem se smrtí příliš dobře nevycházel.“

„Totéž jsi řekl o sexu.“

„To je pravda.“

„Moc toho teda nezbývá, co?“

„Jel bys radši beze mne, Maestro?“

„Vůbec ne. Jestli se chceš přidat, pojeď. Ale už bychom měli vyrazit. Chci být v Yzordderrexu do svítání.“

„Proč, co přijde za svítání?“ řekl Vločka a v hlase se mu tetelila po věrčivost.

„Nový den.“

„Máme za to být vděční?“ dotazoval se muž, jako by v Maestrově odpovědi vyčenichal nějakou hlubokou moudrost, ale nedokázal ji dost dobře pochopit.

„To tedy vážně máme, Vločko, to určitě. Kvůli dni samému a kvůli možnosti, kterou nám dává.“

„Jaká… ehm… jaká možnost to přesně bude?“

„Možnost změnit svět.“

„Aha,“ řekl Vločka. „Jasně. Změnit svět. Odteď z toho bude moje modlitba.“

„Dáme ho společně dohromady, Vločko. Od této chvíle musíme všechno vymyslet. Kdo jsme. V co věříme. Jezdilo se strašně dlouho po starých cestách. Opakovala se spousta starých dramat. Do zítřka musíme objevit novou cestu.“.

„Novou cestu.“

„Správně. Vytyčíme si to jako svůj cíl, co ty na to? Stát se novými muži, než vyjde Kometa.“

Vločkový pochyby byly patrné, dokonce i za svitu hvězd.

„To nám moc času nezbývá,“ odtušil.

To je tedy pravda, pomyslel si Jemný. V Pátém nebude moc chybět do slunovratu, a ačkoli prozatím nechápal důvody, věděl, že Usmíření lze provést pouze v tento den. Pěkná ironie. Promarnil celé životy hon bou za vzrušením a čas, který si ponechal, aby svou chybu napravil se dal měřit na hodiny.

„Času bude dost,“ řekl a doufal, že odpoví na Vločkový pochyby a zmírní své vlastní, ale v hloubi srdce věděl, že se mu nezdařilo ani jedno.

KAPITOLA ŠESTÁ

1

Jude nevyrušil z apatie, kterou u ní omamná postel Quaisoir navo dila, hluk – dávno si zvykla na běsnění zuřící s nezmenšenou silou po celou noc – ale nepříjemný pocit, až příliš nejasný, než aby ho přesně určila, a příliš neodbytný, než aby ho ignorovala. V dominiích se odehrálo cosi, co bude mít vážné následky, a přestože byly její smysly ochablé požitkářstvím, probudila se tak čilá, že se prostě nedokázala vrátit do pohodlí navoněného polštáře. V hlavě jí hučelo, a tak se vyhoupla z pos tele a šla hledat svou sestru. Chlípnostka stála u dveří s potměšilým úsměvem na tváři. Jude si matně vzpomínala, že se jí tohle stvoření vkradlo do jednoho z jejích snů, ale podrobnosti byly zamlžené a neblahé tušení, se kterým se vzbudila, bylo důležitější než upamatovávání se na fantazie, které byly pryč. Našla Quaisoir v zatemněné místnosti. Seděla u okna.

„Něco tě vzbudilo, sestro?“ zeptala se jí Quaisoir.

„Nevím přesně co, ale máš pravdu. Nevíš ty, co to bylo?“

„Něco v poušti,“ odpověděla Quaisoir a otočila hlavu k oknu, i když postrádala oči, kterými by viděla, co se venku děje. „Něco závažného.“

„Dá se nějak zjistit co?“

Quaisoir se zhluboka nadechla. „Nijak snadno.“

„Ale přece?“

„Ano, je jedno místo pod Čepem…“

Chlípnostka sledovala Judith do pokoje, ale v tom okamžiku, při zmínce o tom místě, se měla opět k odchodu. Jenže neudělala to ani dost potichu, ani dost rychle. Quaisoir si ji zavolala.

„Neboj se,“ řekla tomu stvoření. „Nebudeme tě potřebovat, jakmile se dostaneme dovnitř. Ale dones lampu, ano? A něco k jídlu a pití. Mož ná se tam zdržíme trochu déle.“

Uplynul den a půl od chvíle, co se Jude s Quaisoir uchýlily do krá lovniných komnat, a za tu dobu už všichni obyvatelé paláce do jednoho utekli, nepochybně ze strachu z revolučního nadšení, které bude chtít vyčistit pevnost od Autarchova zhýralství do posledního úředníčka. Úředníci se uklidili, ovšem revolucionáři se neukázali. Ačkoli Jude při svém klimbání zaslechla nějaký rozruch z nádvoří, nikdy to nebylo z blízkého okolí. Buďto se zuřivost, jež rozhýbala vlnobití, vyčerpala a povstalci odpočívali, než zahájí útok na palác, nebo jejich ohnivost ztratila úplně svůj smysl a rozruch, který slyšela, byly boje frakcí mezi sebou o právo na plundrování, při nichž se navzájem pobili všichni, levičáci, pravičáci i centristé. Buď jak buď, výsledek byl stejný: palác, vysta věný k pojmutí tisícovek duší – služebníků, vojáků, úředníků, kuchařů, správců, poslíčků, katových pacholků a majordomů –, byl opuštěný a ony jím procházely (Jude vedla Chlípnostčina lampa a Quaisoir se zase držela Jude) jako tři titěrné postavičky zbloudilé v obrovitém a čer ném stroji. Jedinými zvuky byly jejich kroky – a také zvuky, jaké vydává stroj, když se zastavuje. Trubky s horkou vodou vyťukávaly neznámý rytmus, protože kotle, jež je zásobily, vyhasínaly; okenice v prázdných pokojích vítr rozmetal na třísky; hlídací psi s překousanými řetězy štěkali a báli se, že se jejich páni už nevrátí. A také se vrátit neměli. Kotle vychladnou, okenice se rozbijí a pro psy, cvičené posly smrti, si pro změnu přijde smrt sama. Čas Autarchy Sartoriho byl u konce a nový vek zatím nenastal.

Zatímco šly, Jude požádala o vysvětlení o místě, k němuž měly namí řeno, a Quaisoir jí začala vyprávět o minulosti Čepu. Ze všech Autarchových nástrojů k útisku Usmířených dominií a k vládě nad nimi, řekla –rozvracení náboženství a vlád svých nepřátel; štvaní jednoho národa Proti druhému – žádný by ho neudržel u moci déle než jedno desetiletí, kdyby ho neosvítil geniální nápad a neukradl a neumístil ve středu své říše nejváženější symbol moci Imagiky. Čep je Hapexamendiův maják –a skutečnost, že Nespatřený dovolil Yzordderrexskému architektovi se ho jen dotknout, neřkuli s Jeho majákem pohnout, byla pro mnohé důkazem, že ať sebevíc Autarchu nenávidějí, nese nádech božství a nemůže být nikdy svržen. Jaké schopnosti Čep propůjčil svému vlastníkovi, to nevěděla ani ona.

„Občas,“ prohlásila, „když byl v omámení po kreauši, mluvil o Čepu, jako by s ním byl sezdán a on byl jeho manželkou. Dokonce když jsme se milovali spolu, tak o něm mluvil. Vždycky tvrdil, že Čep v něm byl tak, jako on ve mně. Později to pokaždé popřel, pochopitelně, ale pořád se tím zabýval. Tím se zabývá každý muž.“

Jude o tomhle měla jisté pochybnosti a také to řekla. „Ale vždyť oni by nejraději byli vlastněni“ odvětila Quaisoir. „Chtějí mít v sobě nějakého Svatého Ducha. Jen si poslechni jejich modlitby.“

„Ty zrovna často neslýchávám.“

„Však budeš, až se dým rozptýlí,“ odpověděla Quaisoir. „Začnou se bát, jen co jim dojde, že je Autarcha pryč. Možná ho nenáviděli, ale jeho nepřítomnost ponesou mnohem hůř.“

„Pokud se budou bát, budou nebezpeční,“ řekla Jude a přitom jí došlo, že vykládá názory Clary Leashové. „Bůh půjde stranou.“

Chlípnostka se zarazila ještě dřív, než Quaisoir mohla dál pokračovat ve výkladu, a začala mumlat kratičkou modlitbu. „Už jsme tu?“ zeptala se Quaisoir.

Stvoření přerušilo své naléhavé prosby a oznámilo své paní, že jsou na místě. Na dveřích před nimi nebylo nic pozoruhodného, ale to ani na schodištích, která se točila až kamsi mimo dohled, po obou stranách dveří. Všechno bylo monumentální, a tudíž všední. Minuly po cestě ne spočet portálů podobných tomuhle, když procházely chladnoucími vnitř nostmi paláce. Ale Chlípnostky se zkrátka a jednoduše zmocnila neví daná hrůza ze dveří, nebo spíš z toho, co se nacházelo za nimi. „Jsme u Čepu?“ řekla Jude. „Věž je přímo nad námi,“ odvětila Quaisoir. „A tam nejdeme?“

„Ne. Čep by nás pravděpodobně obě zabil. Ale pod Věží je místnost, kde jsou vyplavovány zprávy, Čep jež sbírá. Často jsem tu vyzvídala, i když o tom nikdy nevěděl.“

Jude pustila Quaisoiřinu ruku a popošla ke dveřím, ale nezbavila se podráždění, které cítila, když jí byla Věž samotná odepřena. Chtěla vidět sílu, která údajně dostala svou podobu od samotného Boha a jím také byla zasazena na své místo. Quaisoir se o ní zmiňovala jako o smrtící, a možná taková byla, ale jak to může kdo vědět, když to ještě nikdy nezkusili? Třeba je ta pověst Autarchovým výmyslem, způsobem, jak si zachovat tyhle dary jen a jen pro sebe. Pod jeho záštitou se mu dařilo, o tom není sporu. Co by dokázali ostatní, kdyby jim bylo propůjčeno jeho požehnání? Změnit noc v den?

Vzala za kliku a strčila do dveří. Z tmavého prostoru za nimi přiva-nul nevlídný a sychravý dech. Jude k sobě přivolala Chlípnostku, vzala si od toho stvoření lampu a držela ji vysoko nad hlavou. Dopředu se táhla krátká, šikmá chodba. Její stěny byly jakoby naleštěné.

„Mám počkat tady, Paní?“ zeptala se Chlípnostka.

„Dej mi sem, co jsi přinesla k jídlu,“ odvětila Quaisoir, „a zůstaň u dveří. Jestli někoho uvidíš nebo zaslechneš, chci, abys pro nás došla. Vím, že dovnitř nerada chodíš, ale musíš být statečná. Rozumíš, zlatíčko?“

„Rozumím, paní,“ odpověděla Chlípnostka a podala své paní vak a láhev, které nesla.

Quaisoir si je vzala, uchopila Jude za ruku a společně vykročily do chodby. Jedna část pevnostního stroje byla stále v chodu, jak se zdálo, protože sotva za sebou dovřely dveře, obvod, který byl přerušený po dobu, kdy byly dveře otevřené, se sepnul a vzduch začal o jejich kůži vibrovat; vibrovat a šeptat.

„Máme je,“ zvolala Quaisoir. „Zvěsti.“

Tohle je až příliš kultivované slovo pro jejich zvuk, pomyslela si Jude. Chodbu naplňoval tichý šelest znějící asi jako příjem tisíců radiových stanic, všech nesrozumitelných, přicházejících a mizejících, jak někdo zběsile otáčí laděním. Jude pozvedla lampu a podívala se, kolik ještě musejí ujít. Chodba končila deset metrů od nich, ale s každým krokem kupředu se hluk zvětšoval – nebyl víc hlasitý, jen víc spletitý-, poněvadž se do počtu, na který byly stěny už naladěné, přidávaly nové stanice. Na žádné z nich nehrála hudba. Milióny hlasů znějících jako jeden jedi ný hukot a v něm ojedinělá zavytí; nářky a výkřiky a slova vyslovovaná jako při recitaci.

„Co znamená tenhle hluk?“ zeptala se Jude.

„Čep slyší z dominií všechno, co má co dělat s magií. Každou zaří kávači formuli, každou zpověď, každou předsmrtnou kletbu. Tak se Ne spatřený dozvídá, jací další bohové jsou kromě Něho uctíváni. A také bohyně.“

„On špehuje i na smrtelné posteli?“ řekla Jude, kterou ta představa dost znechutila.

„Na všech místech, kde smrtelník mluví k božstvu, ať už to božstvo existuje nebo ne, On je u toho.“

„Tady taky?“ ptala se dál Jude.

„Ne, dokud se nezačneš modlit,“ řekla Quaisoir.

„Nebudu.“

Stály na konci chodby a vzduch byl živější než dosud; a taky chlad nější. Jas lampy osvětlil místnost ve tvaru cedníku, snad dvacet kroků do šíře, prohnuté stěny byly vyleštěné stejně jako ty v chodbě. V podlaze byla mříž, jako stoka pod řezníkovým stolem, skrz kterou odtékaly zlom ky modliteb uloupené ze srdcí ubožáků, či vyplavené slzami radosti až k hoře, na níž stál Yzordderrex. Pro Jude to byl těžko pochopitelný pojem – modlitba jako pevná věc –jakási látka, kterou lze shromáždit, propláchnout, provést rozbor –, ale věděla, že její nechápavost je dů sledkem života ve světě, který odvykl proměnám. Nic nebylo tak pevné, aby to nemohlo zduchovnět; a nic tak éterické, aby si to nemohlo najít místo v materiálním světě. Modlitba se může stát hmotou a myšlenka (o které věřila až do onoho snu modrého kamene, Že je spjata s mozkem) létat jako jasnozřivý pták, který vidí svět na hony vzdálený od svého vysílatele; blecha dokáže rozložit tělo, pokud si poradí s jeho kódem, a tělo se pro změnu může pohybovat mezi světy jako vidina v mozku Přechodu. Všechny tyhle záhady byly součástí systému, jen kdyby ho ovšem dokázala postihnout: z jedné formy se stávala druhá v úžasné tapiserii proměn, jejichž souhrnem je Bytí jako takové.

Nešlo o žádnou shodu náhod, že si připustila tuhle možnost právě tady. Třebaže zvuky, které zaplňovaly místnost, byly až dosud nesrozumitelné, jejich smysl jí byl znám a to pozvedlo ctižádost jejích myšlenek. Pustila Quaisoiřinu ruku a přešla do středu místnosti, kde postavila lampu vedle mříže v podlaze. Tyhle myšlenky měly nějaký konkrétní důvod a ona věděla, že toho se musí držet, jinak je zas odnese vlnění zvuků.

„Jak se v tomhle vyznáme?“ chtěla vědět po Quaisoir.

„Chvilku to trvá,“ odvětila její sestra. „Dokonce i mně. Ale označila jsem na zdích světové strany. Vidíš je?“

Viděla. Hrubé značky, vyškrábnuté do nablýskaného povrchu.

„Vymazaný kraj je na severo-severozápadě. Budeme mít větší mož nost, že něco zachytíme, když se mírně pootočíme tím směrem.“ Roz přáhla ruce jako duch. „Dovedeš mě do středu?“ zeptala se.

Jude uposlechla a obě se otočily k Vymazanému kraji. Pokud šlo o Jude, moc si tím nepomohla. Hluk byl pořád stejně spletitý. Ale Quai soir nechala ruce poklesnout a bedlivě naslouchala, pohybujíc při tom hlavou nepatrně ze strany na stranu. Uběhlo několik minut, Jude zacho vávala mlčení ze strachu, že dotaz naruší sestřino soustředění, a ko nečně byla za svou výdrž odměněna několika šeptanými slovy.

„Modlí se k Madoně,“ řekla Quaisoir.

„Kdo?“

„Nuzáci. Venku u Vymazaného kraje. Vzdávají jí díky za své vysvo bození a přimlouvají se za duše zemřelých, aby je přijala do ráje.“

Znovu se na okamžik ponořila do mlčení, a když teď měla vodítko, co má poslouchat, Jude se snažila zvěsti, které jí plnily hlavu, protřídit. Ale navzdory tomu, že svou zaměřenost vypilovala a dokázala v tom zmatku nyní postřehnout slova i věty, nedokázala soustředění udržet dostatečně dlouho, aby se vůbec vyznala v tom, co slyší. Po chvíli se tělo Quaisoir uvolnilo a ona pokrčila rameny.

„Teď už to jsou jenom útržky. Myslím, že hledají těla. Slyším co chvíli nějaké vzlyky a přísahy.“

„Víš, co se děje?“

„Tohle už se stalo dřív,“ vysvětlovala Quaisoir. „Čep schovával tyhle modlitby několik hodin. Ale muselo to být cosi katastrofálního,“ dodala.

„Bylo hodně obětí.“

„Jako by se to, co se rozpoutalo v Yzordderrexu, šířilo dál,“ pozna menala Jude.

„Možná,“ pokrčila rameny Quaisoir. „Chceš se posadit a najíst se?“

„Tady?“

„Proč ne? Je to tu velice uklidňující.“ Quaisoir napřáhla ruku k Jude o pomoc a sedla si. „Brzy ti to ani nepřijde. Zvykneš si. Když už o tom mluvím… kde je jídlo?“ Jude vložila ranec Quaisoir do natažených rukou. „Doufám, že to dítě přibalilo kreauši.“

Měla jisté prsty, a sotva přeběhla po povrchu balíčku, hluboko do něho zajela a začala podávat jeho obsah, jednu věc po druhé, Jude. Bylo v něm nějaké ovoce, tři bochníčky černého chleba, kousek masa a – ten nález vyvolal u Quaisoir radostné zavýsknutí – menší balíček, který ovšem Jude nepodala, ale přitiskla si ho k nosu.

„Chytrá hlavička,“ usmála se Quaisoir. „Ví, co potřebuju.“

„Je to droga?“ zeptala se Jude a položila jídlo. „Nechci, abys to brala. Potřebuju tě tady, a ne aby ses tu vznášela.“

„Ty se mi snažíš zakázat mé potěšení, po tom, co se ti zdálo na mých polštářích?“ řekla Quaisoir. „Ale ano, slyšela jsem tvé vzdychání a sténá ní. Koho sis představovala?“

„To je moje věc.“

„A tohle zas moje,“ opáčila Quaisoir a odhodila kapesník, do něhož Chlípnostka úzkostlivě zabalila kreauši. Vypadala vábně, jako kostka sypkého perníku. „Jestli sama nevíš, co je to návyk, tak si povídat, co chceš,“ řekla Quaisoir. „Nebudu tě sice poslouchat, ale můžeš si mora lizovat.“

Vložila si celou dávku kreauše do úst a spokojeně ji rozžvýkala. Jude si začala hledat něco obyčejnějšího, váhala mezi různými druhy ovoce. Jeden z nich se podobal velmi malému ananasu, a když ho oloupala, zjistila, že to je přesně on. Šťáva byla sice kyselá, ale dužnina chutná. Když ho dojedla, přešla k chlebu a masovým plátkům. Její hlad se probudil hned po prvním zakousnutí, takže pomalu a jistě pozřela celou porci, zapíjejíc jídlo hořkou vodou z láhve. Vodopád modliteb, který se zdál tak vytrvalý, když poprvé vstoupila do komnaty, se nemohl měřit s bezprostřednějším a radostnějším pocitem, s chutí ovoce, chleba, masa a vody; hluk se změnil v zurčení v pozadí, o němž sotva přemýšlela, zatímco se věnovala jídlu. Tehdy už kreauše začala v Quaisoiřině orga nismu očividně pracovat. Pohupovala se tam a zpátky jako v náručí nějakého neviditelného přílivu.

„Slyšíš mě?“ zeptala se jí Jude.

Quaisoir si dala s odpovědí na čas. „Proč si nedáš se mnou?“ řekla. „Polib mě a můžeme se o kreauši podělit. Z úst do úst. Z duše do duše.“

„Nechci tě líbat.“

„Proč ne? To se tak hrozně nenávidíš, že se nemůžeš milovat?“ Pousmála se pro sebe, pobavená svou zvrácenou logikou. „Už ses někdy milovala se ženou?“

„Ne, pokud si pamatuju.“

„Já ano. V Pevnosti. Bylo to lepší než s mužem.“

Natáhla se k Jude a našla si její ruku s přesností vidomého.

„Jsi studená,“ řekla.

„Ne, to ty jsi horká,“ odvětila Jude, která se snažila vymanit ze sevření.

„Víš, jaký průvan to tady tak chladí, sestro?“ řekla Quaisoir. „Z jámy pod městem, kam zapadl ten falešný Spasitel.“

Jude se podívala dolů na mříž a otřásla se. Tam někde byli mrtví.

„Jsi studená jako je studená smrt,“ pokračovala Quaisoir. „Ledové srdce.“ To vše řekla zpěvavým hlasem, do rytmu svého houpání. „Ubohá sestro. Být už teď mrtvá.“

„Víc nechci slyšet,“ řekla Jude. Až dosud si zachovávala rovnováhu, ale Quaisoiřiny opilecké řeči ji začaly popuzovat. „Jestli nepřestaneš,“ ucedila potichu, „nechám tě tady.“

„To nedělej,“ odvětila Quaisoir. „Chci, abys zůstala a pomilovala se se mnou.“

„Už jsem ti řekla…“

„Z úst do úst. Z duše do duše.“

„Mluvíš pořád dokola.“

„Tak to bylo na světě zařízeno,“ oznámila. „Spojení, do kola a do kola.“ Dala si ruku na ústa, jako by je chtěla zakrýt, s téměř čertovským veselím. „Není cesta dovnitř a není cesta ven. Tohle říká Bohyně. Když se milujeme, chodíme dokola a dokola…“

Zapátrala po Jude podruhé, se stejnou neomylnou nenuceností, a i podruhé Jude ucukla, poněvadž si uvědomila, že tohle opakování je součástí sestřiny egocentrické hry. Zapečetěný koloběh zrcadleného těla. Bylo to tak skutečně na světě zařízeno? Jestli ano, znělo to jako past a ona se z ní chtěla celou vůlí vyvléknout – hned tady.

„Nemůžu tu zůstat.“

„Vrátíš se?“ ozvala se Quaisoir.

„Ano, za chvilku.“

Odpověď byla jen dalším opakováním. „Vrátíš se.“

Tentokrát se Jude neobtěžovala odpovědět, přešla k chodbě a došla zpátky ke dveřím. Chlípnostka vytrvale čekala na druhé straně, teď zrovna spala, její obrys stínovaly první známky svítání přicházející ok nem, na jehož parapetu odpočívala. To, že začíná nový den, Jude překva pilo; měla totiž za to, že ještě zbývají celé hodiny, než Kometa otočí svou hořící hlavu. Byla zřejmě mnohem zmatenější, než myslela, čas strávený v místnosti s Quaisoir – poslechem modliteb, jídlem a hádkami – se ne počítal na minuty, ale hodiny.

Šla k oknu a shlédla do šedivého nádvoří. Ptáci na římse kdesi pod ní se zavrtěli a náhle vzlétli, směřujíce někam k rozjasňující se obloze, kam s sebou vzali i její pohled – nahoru ke Věži. Quaisoir se nevyjádřila o nebezpečí, které by jim hrozilo, kdyby se tam odvážily, nijak zdrženli vě. Ale navzdory jejím řečem o lásce mezi dvěma ženami, nebyla snad pořád otrokem mytologie o muži, který z ní udělal Yzordderrexskou krá lovnu, a tudíž vázána vírou, že místa, do kterých neměla přístup, by jí uškodila? Není nejpříhodnějším okamžikem k ověření té mytologie prá vě tahle chvíle, napadlo Jude, kdy začíná nový den a síla, která vyrvala Čep z kořenů a zvedla kolem něho tyhle zdi, je pryč?

Došla ke schodům a začala po nich stoupat. Po několika stupních se za ohybem dostala do naprosté tmy a musela pokračovat ve stoupání stejně slepá jako její sestra, kterou nechala pod sebou. Dlaně tiskla naplocho ke studené zdi. Zhruba po třiceti schodech její napřažená ruka nalezla dveře, dost těžké, takže nejdřív usoudila, že budou zamčené.

Jejich otevření si vyžádalo veškerou její sílu, ale její úsilí bylo odměněno. Na druhé straně vešla do chodby světlejší než schodiště, po kterém vystoupala, i když pořád ještě dostatečně temné – viděla jen asi deset kroků dopředu. Tiskla se ke zdi a dál postupovala velice obezřetně. Její cesta ji dovedla k rohu chodby. Dveře, které by jí snad kdysi zabránily v přístupu do komnaty, ležely vyrvané z pantů – rozbité a překroucené – na dlaždicové podlaze. Tady se zastavila a zaposlouchala se, jestli neobjeví něco, co by svědčilo o tom, že ten, kdo je zničil, je pořád tady. Neslyšela nic, a tak se odvážila dál – a zrak jí padl na řadu schodů, které vedly nahoru doleva. Opustila chodbu a pustila se do druhého stoupání, které rovněž vedlo do tmy, a teprve když obešla roh, sneslo se k ní naproti stříbrné světlo. Jeho zdrojem byly dveře u vrcholu schodiště, jež byly lehce pootevřené.

Znovu se na okamžik zarazila. Přestože neviděla žádnou zjevnou stopu moci – byl skoro úplný klid –, věděla, že síla, se kterou se přišla změřit, na ni nepochybně čeká ve svém silu na vrcholku schodů – a bylo víc než pravděpodobné, že ji vnímá. Nezavrhla ani možnost, že tohle hrobové ticho ji má ukolébat, vyslané světlo vlákat. Ale jestli ji chce tam nahoře, potom k tomu musí mít důvod. A jestli ne – jestli je stejně bez života jako kámen pod jejíma nohama – pak nemá co ztratit.

„Tak se podíváme, z čeho jsi,“ řekla nahlas – a ta výzva patřila přinejmenším tolik jí samotné jako Čepu Nespatřeného. A s těmi slovy vstoupila do dveří.

2

Ačkoli nepochybně existovaly přímější cesty do Věže s Čepem než ta, kterou šli s Nikaetomaas, Jemný se rozhodl jít cestou, kterou si trochu pamatoval, a raději nepokoušel štěstí se zkratkami, aby se nakonec v la byrintu neztratil. Rozloučil se se společností Vločky Cukrkandla, Dechmech a jejích mláďat u Brány Svaté Dvojice a začal šplhat palá cem, kontroloval směr k Věži z každého druhého okna.

Svítání bylo na obzoru. Ptáci vzlétali se zpěvem ze svých hnízd pod kolonádami a přelétávali nad nádvořími, lhostejní k dusivému dýmu, který nahradil dnešní ráno obvyklý mlhavý opar. Nový den se blížil a jeho tělo tolik potřebovalo spánek. Cestou od Vymazaného kraje si krátce zdříml, ale výsledek nebyl nijak zázračný. Únava mu pořád zalézala až do morku kostí a brzy ho srazí na kolena – s tím vědomím toužil skoncovat se záležitostí tohoto dne co nejrychleji. Vrátil se sem ze dvou důvodů. Prvním bylo, že musí dokončit úkol, od kterého ho odvedlo objevení Pie a jeho zranění: pronásledovat a odpravit Sartoriho. Druhým, ať už tady svého dvojníka najde nebo ne, dostat se zpátky do Pátého, v němž –jak se Sartori zmínil – hodlá založit Nový Yzordderrex. Nebude těžké se vrátit domů, tím si byl jistý, teď, když ví o svých schop nostech Maestra. Dokonce i bez mystifa, který by mu nenápadně nazna čil jak, by dokázal vyhrabat z paměti způsoby přecházení mezi dominii.

Ale nejdřív Sartori. Od chvíle, kdy nechal Autarchu proklouznout, sice uplynuly dva dny, ale choval naději, že ten druhý bude ve svém paláci ještě strašit. Protože koneckonců, přemístění z vlastnoručně vy tvořeného lůna, kde se každé jeho slovo měnilo v zákon a sebenepa trnější skutky byly uctívány, by bylo bolestivé. Jistě se nějakou dobu zdrží. A jestli tu má někde být, měl by ho hledat poblíž objektu moci, který z něho udělal neoddiskutovatelného pána Usmířených dominií: u Čepu.

Zrovna se začínal proklínat za to, že se ztratil, když vtom došel na místo, kde padlo Pie zasažené k zemi. Ihned ho poznal, stejně jako dveře o kus dál, které vedly do Věže. Na okamžik se neubránil, aby se ne-zahloubal – na místě, kde Pie držel v náručí –, ale rozhovor, který mu to místo připomnělo, nepatřil právě mezi vítané; byla to mystifova po slední slova vyřčená v bolestech, zatímco ho síla Vymazaného kraje volala k sobě.

Sartori, řeklo Pie. Najdi ho… on ví…

Ať byla informace, kterou Sartori vládl, jaká chtěla – a Jemný zkusmo hádal, že se jedná o pletky chystané proti Usmíření –, on, Jemný, byl připraven udělat cokoli, co bude nutné, aby tuhle informaci ze svého dvojníka vymáčkl dřív, než zasadí ránu z milosti. Tady nebylo místo pro žádný útlocit. Kdyby měl v Sartoriho těle zlámat všechny kosti, v po rovnání se zločiny, které jako Autarcha spáchal, to bude nepatrná bolest a – Jemný by takovou povinnost milerád vykonal.

Myšlenka na mučení a radost, jakou by z ní měl, ho od jeho meditace odvedla docela, a proto se vzdal svého hledání klidu. Potlačil zášť, rozeběhl se na konec chodby, proběhl dveřmi a zastavil se až ve Věži. I když se Kometa šplhala k poledni, jen zlomek jejího světla se prodral ke Věži, ale těch pár paprsků, kterým se přece podařilo se vplížit dovnitř, mu ukázalo prázdné chodby vpředu i vzadu. Přesto dál pokračoval opatrně; tohle bylo bludiště komnat, z nichž libovolná mohla ukrývat jeho pro tivníka. Únava způsobovala, že byl těžkopádný víc, než mu bylo milé, ale dostal se ke schodům, jež se kroutily nahoru k silu samotnému, aniž by svým klopýtáním přivolal něčí pozornost, a pustil se do jejich zdolá vání. Dveře na vrcholu se otevíraly, pamatoval si, klíčem Sartoriho palce – bude muset sám tohle kouzlo zopakovat, aby mohl vstoupit. Žádná velká výzva. Jejich prsty byly identické – do poslední rýhy.

Jenže nepotřeboval žádné kouzlo. Dveře zely dokořán a někdo se vevnitř pohyboval. Jemný se zarazil deset kroků od prahu a nadechl se. Bude muset zneškodnit toho druhého rychle, jestli se má vyhnout odpla tě. Jedno pneuma do pravé ruky; druhé do levé. Vylezl rychle na horní schod a vkročil do Věže.

Jeho protivník stál pod Čepem s rukama rozpřaženýma a natahoval se ke kameni. Byl celý schovaný ve stínu, ale Jemný postřehl specifický pohyb hlavy, když se natočil k němu, a ještě než ten druhý mohl zved nout ruce k obraně, Jemný měl ruku u úst a dech mu bouřil v krku. Sotva svou dlaň naplnil, jeho nepřítel promluvil. Nebyl to jeho hlas (jak předpokládal), nýbrž hlas ženy. Jakmile si uvědomil svůj omyl, sevřel pěst kolem pneurnatu, chtěl ho zadusit, jenže síla, kterou vypustil, se nehodlala nechat ošidit o svou kořist. Prolomila se mu skrz prsty, rozštěpená, ale o nic méně dravá. Kusy se rozletěly do prostoru, některé zavířily kolem Čepu, jiné vletěly do jeho stínu a tam vyhasly. Žena poplašeně vykřikla, ustoupila od útočníka a ucouvla k protější zdi. V tu chvíli světlo odhalilo její dokonalost. Byla to Judith; nebo přinejmenším se jí podo bala. Už jednou tuhle tvář v Yzordderrexu viděl a zmýlil se.

„Jemný?“ řekla. „To jsi ty?“

Hlas měla také jako ona. Ale neslíbil nakonec Roxboroughovi, že vytvoří kopii nerozeznatelnou od originálu?

„To jsem já,“ pokračovala. „Jude.“

Teď začínal věřit, že to je ona, neboť v poslední slabice byl ukryt daleko přesvědčivější důkaz, než mohl kdy nabídnout zrak. Nikdo z okruhu jejích obdivovatelů, až na Jemného, jí neříkal Jude. Občas Judy, dokonce Juju, ale nikdy Jude. To byla jeho zdrobnělina a pokud věděl, nikomu nedovolila, aby ji používal.

Teď ji zopakoval, ruka mu klesla od úst a při pohledu na úsměv šířící se po jeho obličeji se odvážila k němu, vlastně se vrátila do stínu Čepu, když jí vyšel naproti. Ten pohyb jí zachránil život. O zlomek vteřiny poté, co se odlepila od zdi, dopadl na místo, kde stála, plát skály utržený pneumatem z výšin sila. Spustil se hustý, smrtící déšť, kamenné od štěpky dopadaly bez výjimky všude. V přístřeší pod Čepem ovšem bylo bezpečno – a tam se setkali a políbili a objali, jako by byli odloučeni celý dlouhý život, a ne týdny, což v jistém smyslu byla pravda. Rachocení padajícího kamene bylo ve stínu utlumeno, třebaže jeho hřmot byl od nich vzdálený jen na metry. Když vzala jeho obličej do dlaní a promlu vila, její šeptání bylo docela dobře slyšet; zrovna tak jeho.

„Stýskalo se mi…“ řekla. V hlase jí zazněla vřelost, po všech těch dnech mučivé úzkosti a po výčitkách, které si vyslechl. „…Dokonce se mi o tobě i zdálo…“

„Povídej,“ zašeptal. Jeho rty byly blízko jejích.

„Možná později,“ řekla a znovu ho políbila. „Mám ti toho tolik co vyprávět.“

„Nápodobně,“ usmál se Jemný.

„Měli bychom si najít něco bezpečnějšího, než je tohle,“ navrhla.

„Tady jsme na hony vzdáleni od nebezpečí,“ řekl Jemný.

„Jistě, ale na jak dlouho?“

Rozsah ničení se zvětšoval, jeho prudkost začínala nesrovnatelně pře vyšovat sílu, kterou Jemný vypustil, jako by se Čep síly pneumatu chopil a znásobil ji. Možná věděl-jak by nevěděl?-, že muž, kterým byl zotro-čován, je ten tam, a pustil se do úkolu setřást ze sebe žalář, jež kolem něho Sartori vybudoval. Soudě podle velikosti úlomků dopadajících ko lem nich to dlouho nepotrvá. Byly kolosální, jejich účinek stačil k otevře ní spár v podlaze Věže – a ten pohled Jude vyděsil tolik, že vykřikla.

„Ach bože, Quaisoir!“ zvolala.

„Co je s ní?“

„Je tam dole!“ řekla Jude a dívala se upřeně na rozšklebující se zem. „Pod námi je místnost! Je v ní!“

„Určitě už je venku.“

„Ne, je zfetovaná kreauší! Musíme se k ní dostat!“

Opustila Jemného a přeběhla k okraji jejich přístřeší, ale nestačila ani vyrazit ke dveřím, a cestu před ní vymazal nový vodopád suti a prachu. Teď už nepadaly jen kvádry Věže, jak si všiml Jemný. V kru pobití byly rovněž obrovité úlomky z Čepu. Co to dělá? Sám se likviduje, nebo svléká kůži, aby odhalil jádro? Ať tak nebo tak, jejich setrvávání ve stínu bylo každou vteřinou riskantnější. Praskliny pod jejich nohama dosahovaly už beztak šíře chodidla a stále se rozlézaly víc a víc. Kolos, jenž se nad nimi vznášel, se chvěl, jako by se měl každým okamžikem zřítit k zemi. Neměli na vybranou, museli se odvážit přes smršt skalních úlomků.

Přidal se k Jude, pátraje v mysli po nějakém způsobu záchrany, a vy bavil se mu Chicka Jackeen u Vymazaného kraje a jeho ruce zdvižené nad sebe, jimiž odvrátil ostatky metané bouří. Může udělat totéž? Nedal ani vteřinu na pochyby, zvedl ruce nad hlavu, jak to viděl u mnicha, a vykročil ven ze stínu Čepu. Jeden letmý pohled k nebesům potvrdil tušení, že obr svléká kůži, i rozsah jejich ohrožení. Ačkoli byl prach hustý, viděl, že kolos shazuje kamenné šupiny – kusy dost velké na to, aby rozmáčkly oba na padrť. Ale jeho obrana fungovala. Pláty se rozlomily dvě nebo tři stopy nad jeho odkrytou hlavou a drť se pak snášela kolem a na chvilku vytvořila něco jako klenbu. Nicméně pocítil řadu škubnutí v zápěstích, pažích a ramenou – a věděl, že mu chybí síla, aby nechal magickou moc působit déle než následujících pár vteřin. Jude ale mezitím pochopila, že v jeho šílenství je smysl, a vystoupila ze stínu, aby se k němu připojila pod jeho chatrný štít. Zbývalo zhruba deset dlouhých kroků od místa, kde stáli, do bezpečí ke dveřím.

„Veď mě,“ řekl jí, protože nemínil pustit oči z deště ze strachu, že by jeho koncentrace opadla a síla ztratila svou moc.

Jude ho objala paží kolem pasu a navigovala je oba, radila mu, kam má stoupnout, aby došlápl na čistou zem, a varovala ho pokaždé, když byla cesta hustě zasypaná a byli nuceni klopýtat přes kameny. Byl to divný úprk a Jemného obrácené ruce byly pozvolna stlačovány níž a níž, až byly těsně nad jeho hlavou, ale magická záštita vydržela až ke dveřím a oba se jimi protáhli najednou, zatímco Čep a jeho vězení svrhly dolů takové krupobití trosek, že nebylo už nic vidět.

Jude hned nato zmizela na zašlých schodech sbíhajících dolů. Stěny se otřásaly a byly protkány prasklinami, jak si ničení tam nahoře vybí ralo svou daň i dole, ale prošli bez šrámu jak chvějící se chodbou, tak po druhém schodišti, až do nižšího patra. Jemného vyděsil zjev a hlas Chlípnostky, která vřeštěla v chodbě jako vystrašená opice, a nechtěla ani za nic jít hledat svou paní. Jude podobný záchvat neměla. Ihned rozrazila dveře a seběhla po mírném sklonu do komnaty osvětlené lam pou, volajíc za běhu Quaisoiřino jméno, aby ji vyburcovala z otupěni. Jemný se jí držel v patách, ale zpomalily jej disharmonické zvuky, které ho přivítaly. Směs posedlého šepotu, odevzdané mumlání. Než došel do místnosti, Jude zatím zpracovala svou sestru, aby se postavila na nohy, Stropem se vinuly povážlivé spáry a dolů neustále pršel prach, ale Quaisoir vypadala, že je k nebezpečí netečná.

„Říkala jsem ti, že se vrátíš,“ prohlásila. „Nebo ne? Copak jsem neří kala, že se vrátíš zpátky? Políbíš mě? Polib mě, prosím tě, sestro.“

„O čem to mluví?“ nechápal Jemný.

Zvuk jeho hlasu způsobil, že žena vykřikla. Vyškubla se z Judiných rukou.

„Co jsi to udělala?“ ječela. „Proč jsi sem přivedla jeho?“

„Přišel, aby nám pomohl,“ odpověděla Jude.

Quaisoir si odplivla k Jemnému.

„Nechte mě být!“ vřeštěla. „Ty toho máš ještě málo? Ještě mi chceš vzít mou sestru! Ty skřete! To ti nedovolím! Zemřeme dřív, než na nás vztáhneš ruku!“ Natáhla se po Jude a vzlykala v panické hrůze. „Sestro! Sestro!“

„Neboj se,“ řekla Jude. „Je to přítel.“ Podívala se na Jemného. „Pověz jí něco,“ zaprosila ho. „Řekni jí, kdo jsi, ať odsud můžeme vypadnout.“

„Bohužel už asi ví své,“ opáčil Jemný.

Jude měla na jazyku slovo cože?, když Quaisoiřino zděšení znovu vzkypělo.

„Sartori!“ zavřeštěla, její zvěstování se rozletělo ozvěnou po prostoru. Je to Sartori, sestro! Sartori!“

Jemný zvedl ruce v předstíraném odevzdání a couvl od ženy. „Ani se tě nedotknu,“ slíbil. „Řekni jí to, Jude. Nechci jí ublížit!“

Ale Quaisoir se nedala zastavit. „Zůstaň se mnou, sestro,“ zvolala a chytla se Jude. „Nemůže nás zabít obě!“

„Tady zůstat nemůžeš,“ oponovala Jude.

„Ven nepůjdu!“ trvala na svém Quaisoir. „Má tam nachystané vojáky! Rosengartena! A své mučitele!“

„Je to bezpečnější tam než tady,“ řekla Jude, vrhajíc pohled nahoru ke střeše. Objevilo se v ní několik vypouklin a jimi se dralo ven zdivo. „Musíme rychle odsud!“

Přesto odmítala, putovala rukou nahoru k Judine obličeji a hladila ji po tváři vlhkou dlaní: krátké, trhavé laskání.

„Zůstaneme tu spolu,“ šeptala. „Z úst do úst. Z duše do duše.“

„To nemůžeme,“ řekla jí Jude – hovořila tak nevzrušeně, jak jen okolnosti dovolovaly. „Netoužím být pohřbena zaživa a ty taky ne.“

„Jestli zemřeme, zemřeme,“ děla Quaisoir. „Nechci, aby na mě znovu sahal, slyšíš?“

„Vím. Jasně.“

„Už nikdy! Už nikdy!“

„Nebude,“ konejšila ji Jude a položila svou ruku přes Quaisoiřinu, která nepřestávala hladit její tvář. Propletla své prsty se sestřinými a stiskla je. „Je pryč,“ konejšila ji. „Víc se k žádné z nás nepřiblíží.“

Jemný opravdu ustoupil až na konec chodby, ale i když ho Jude nepřestávala zahánět posunky pryč, dál se už odmítl vzdálit, i kdyby jen o píď. Těch přetržených znovushledání bylo až nad hlavu, až příliš, než by riskoval, že mu zase zmizí z dohledu. „Víš určitě, že odešel?“

„Určitě.“

„Může na nás čekat venku.“

„Ne, sestro. Bál se o svůj život. Utekl.“

Quaisoir se zazubila. „Bál se?“ opakovala si.

„Byl vystrašený.“

„Neříkala jsem ti to? Všichni jsou stejní. To je hrdinských řečí, ale v žilách mají chcanky.“ Začala se naprosto bezstarostně smát, prožívala radost zrovna tak intenzivně jako předtím děs. „Vrátíme se zpátky do ložnice,“ řekla, když výbuch polevil, „a malinko si pospíme.“

„Co budeš chtít,“ kývala Jude. „Ale hlavně rychle.“

Zatímco se Quaisoir stále ještě pochechtávala, dovolila Jude, aby ji zvedla a dopravila ke dveřím. Ušly snad půl vzdálenosti (Jemný stál stranou, aby jim umožnil průchod), když jedna z těch vypouklin ve stro pě praskla a vyvrhla dolů spršku trosek z Věže. Jemný viděl, jak Jude zasáhl a srazil jeden kamenný blok, nato se komnata zastřela téměř mazlavých prachem, který v okamžení zakryl obe sestry. Měl jen jediný orientační bod – lampu, jejíž plamen byl v té špíně právě jen tak tak viditelný –, vyrazil do mlhy, aby Jude vytáhl, ale hřmění shora už ohlá silo, že úplné zborcení Věže není daleko. Nebyl čas na ochranné magické síly, ani na to, aby mlčel. Jestli ji nenajde do několika vteřin, zavalí je to všechny. Začal do čím dál hlasitějšího burácení vykřikovat její jméno, a jen co zaslechl její odpověď, běžel po hlase na místo, kde ležela, zpola zasypaná pod hromadou sutě.

„Máme čas,“ říkal jí, když se pustil do vyhrabávání. „Máme čas. Stih neme to.“

Sotva měla ruce volné, začala sama urychlovat své vyproštění, nad zvedla se z trosek a obemkla ruce Jemnému kolem krku. Pomalu se napřimoval a vytahoval ji na svobodu, ale zároveň s tím se spustilo jiné peklo, hlučnější než cokoli, co mu předcházelo. Tohle nebyl lomoz zkázy, ale výkřik čirého šílenství. Prach nad jejich hlavami se rozdělil a obje vila se Quaisoir, plující ve vzduchu pár centimetrů od rozpukaného stro pu. Jude zažila tuhle přeměnu už jednou – úponky z tkáně se počaly rozvinovat ze zad její sestry a nadnášet ji –, ale ne Jemný. Civěl na to zjevení s otevřenými ústy, naprosto zapomněl, že musí utéct pryč.

„Je moje!“ zaječela Quaisoir a snášela se k nim se stejnou nevido mou, ale neomylnou přesností, kterou vlastnila v důvěrnějších chvil kách, ruce napřažené, prsty připravené zakroutit únosci krkem.

Ale Jude nemeškala. Stoupla si před Jemného a volala na Quaisoir. Ženin kolmý let se pozastavil, lačné ruce zůstaly trčet milimetry od sestřina zakloněného obličeje.

„Nepatřím ti!“ křičela zpátky na Quaisoir. „Nepatřím nikomu! Slyšíš?“

Quaisoir zvrátila hlavu dozadu a vyrazila při tom ze sebe vzteklé zavytí– To byl její konec. Strop se zatřásl, po jejím ryku se vzdal své povinnosti – a pod vahou trosek navršených nahoře se zbortil. Ještě byl čas, věřila Jude, kdy Quaisoir mohla uniknout následkům svého výkři ku. Nakonec byla u toho, když se ta žena pohybovala jako blesk, pokud k tomu měla dost vůle. Ale ta vůle z ní vyprchala. Obrátila se tváří k vražedné hlíně a dovolila, aby se na ni déšť trosek snesl, vybízela ho neustávajícím křikem, který se nezměnil ve zděšení či prosbu, zůstal táhlým zavytím vzteku až do chvíle, kdy se kameny utrhly a zasypaly ji. Nepřestávala zkázu svolávat, ani když Jemný vzal Jude za ruku a odvlekl ji pryč. Ztratil v tom chaosu veškerý pojem o prostoru a nebýt vřeštící Chlípnostky v chodbě vzadu, nikdy by se do dveří netrefili.

Ale přesto se k nim dostali, vynořili se ven napůl zadušeni prachem. Smrtelný výkřik Quaisoir utichl, ale burácení za jejich zády bylo ještě mocnější a odehnalo je i ode dveří, když se zhouba rozšířila i na střechu v chodbě. Avšak stihli to. Chlípnostka přestala klečet, když se dozvě děla, že její paní je ztracena, předběhla je a hnala se chvatně do nějaké svatyně, kde může nechat zaznít svůj žalozpěv.

Jude s Jemným se nezastavili, dokud se neocitli venku a nad nimi nebyl žádný kámen, střecha, sklepení či klenba, které by se na ne mohly zhroutit. Stáli na nádvoří plném včel hodujících na keřích, které si tento den, ze všech dnů právě tenhle, vybraly ke kvetení. Teprve pak se znovu objali, oba při tom vzlykali nad svými vlastními smutky a vděčností, zatímco se země pod nimi otřásala hlukem zkázy, které unikli.

3

Země se ovšem nepřestala chvět až do chvíle, kdy byli hodně daleko od palácových hradeb a procházeli rozvalinami Yzordderrexu. Na Judin návrh se pustili rychle k Hříšníkovu domu, kde, jak vysvětlila Jemnému, existuje hojně užívaný přechod mezi Usmířenými dominii a Pátým. Tomu se nebránil. Třebaže rozhodně neprohlédl všechny Sartoriho skrý še (dokázal by to vůbec, když je palác tak rozlehlý?), už neovládal své nohy, důvtip a vůli. Jestli je ten druhý ještě v Yzordderrexu, v tomhle stavu by pro něj stejně představoval velice malou hrozbu. Hlavně Páté je zapotřebí proti němu obrnit. Páté, které zapomnělo na magii a může se tak snadno stát jeho obětí.

Ačkoli z ulic mnoha Kesparatů zbyla jen krvavá údolí mezi horami sutě, Jude si v krajině našla postačující počet vodítek, která ji dovedla zpátky do čtvrti, kde stál Hříšníkův dům. Neměli jistotu, pochopitelně, že bude ještě stát, po dni a noci takové pohromy, ale i kdyby se měli ke sklepu prokopat, budiž.

Při zhruba prvním kilometru svého pochodu mlčeli, ale potom se rozpovídali. Začalo to – pochopitelně – Jemného vysvětlením, proč ho Quaisoir, sotva uslyšela jeho hlas, považovala za svého manžela. Uvedl své líčení s výstrahou, že ho nebude přikrašlovat omluvami, poví to jed noduše, jako nějakou morbidní legendu. Načež pokračoval a řídil se přesné podle toho. Ale vyprávění přes svou jasnost obsahovalo jedno významné zkreslení. Když popisoval své setkání s Autarchou, vykreslil Jude portrét muže, s nímž sdílel pouze elementární podobnost; muže tak po uši zapadlého do špatnosti, že jeho tělo se zločiny poškodilo. Popis hlouběji nezkoumala. Představila si individuum, jehož nelidskost prosa kuje každým pórem; netvora, jehož pouhá přítomnost by vyvolala nutká ní ke zvracení.

Jakmile objasnil příběh svého duplikátu, začala ona doplňovat vlast ní detaily. Některé byly přebrané ze snů, jiné z narážek, které pochytila od Quaisoir; a zbylé pak od Oscara Godolphina. Jeho vstup do děje vnesl nový okruh odhalení. Začala Jemnému vyprávět o svém románku s Oscarem, což ji zase dovedlo k Dowdovi a jeho smrti; odtud ke Claře Leashové a Tabule Rase.

„Pěkně ti to v Londýně zavaří,“ řekla mu, když si pospojovala to málo, co věděla o čistkách, které zorganizovali ve jménu Roxboroughových výnosů. „Nebudou se vůbec trápit nějakými výčitkami svědomí, když tě zavraždí, jakmile se dozvědí, kdo jsi.“

„Ať si to zkusí,“ řekl Jemný kategoricky. „Jsem připravený na cokoli, co na mě budou chtít svalit. Mám práci a oni mé nezastaví.“

„Kde začneš?“

„V Clerkenwellu. Měl jsem ve Škálové ulici dům. Pie tvrdí, že pořád stojí. Můj život je tam, vzpomenu si na minulost. Oba ji potřebujeme dostat zpátky, Jude.“

„Kde ji tak asi najdu já?“ posteskla si nahlas.

„Ode mne a od Godolphina.“

„Děkuju za nabídku, ale ráda bych nějaký nestrannější zdroj. Ztratila jsem Claru a teď i Quaisoir. Musím hledat znovu.“

Už za řeči si vzpomněla na Celestine ležící v temnotě pod věží Tabuly Rasy.

„Máš někoho na mysli?“ zeptal se Jemný.

„Možná,“ řekla, nehodlala se ani teď podělit o své tajemství.

On však ten závan vytáčky postřehl.

„Budu potřebovat pomoc, Jude,“ začal. „Doufáni, že ať se mezi námi předtím stalo cokoli – dobrého i špatného –, můžeme najít nějaký způ sob, jak spolupracovat. Prospějeme si tím oba.“

Vstřícná póza, ale ne taková, které by byla ochotná otevřít své srdce. Řekla jen: „Snad ano,“ a zůstalo u toho.

Dál na ni nenaléhal, ale stočil hovor k méně vážným věcem.

„Co to bylo za sen?“ zeptal se jí. Vypadala zmateně. „Říkala jsi, že se ti o mně zdálo, pamatuješ?“

„Aha… to,“ odpověděla. „To nic nebylo. Je to pryč.“

Když došli k Hříšníkovu domu, stál neporušený, přestože z několika jiných v ulici nezbylo po raketách či požárech nic než zčernalé rumiště. Dveře byly otevřené a vnitřek vyrabovaný, tulipány a vázu na stole v jí delně nevyjímaje. Kromě těch prašivých skvrn, které tu zanechal Dowd při jejich příjezdu, nenašli ale stopy po krveprolití, takže usoudila, že Chátra se svým otcem vyvázli bez zranění. Známky horečného loupení se ovšem netkly sklepa. Tam (třebaže police, kde původně byly ikony, talismany a modly, byly jako vymetené) byl odsun veden v poklidu a systematicky. Nezbyl jediný růženec ani pozůstatky po tom, že by zloději rozbili třeba jen jediný amulet. Poslední stopa po tom, že sklep sloužil jako pokladnice, byl vsazený v podlaze: prstenec z kamenů, který se zrcadlově podobal tomu z Ústupu.

„Tudy jsme dorazili,“ vysvětlovala Jude.

Jemný zíral na uspořádání na podlaze.

„Co je to?“ řekl. „Co to znamená?“

„Nevím. Záleží na tom? Jestli nás to dostane zpátky do Pátého…“

„Dál musíme být opatrní,“ odvětil Jemný. „Všechno je propojené. Pat ří to do jednoho systému. Dokud nepochopíme své místo v společenské hierarchii, jsme zranitelní.“

Jeden systém; přemýšlela o této možnosti v pokoji pod Věží; Imagika jako jednotný, promyšlený model přeměny. Ale jako jsou chvíle na pře mítání, rovněž jsou i chvíle pro činy – a teď neměla pro Jemného zaní cené úvahy trpělivost.

„Jestli víš o nějaké jiné cestě odsud,“ řekla, „proč ne. Ale tohle je jediná, o které vím já. Godolphin ji využíval celé roky a nikdy mu to nic neudělalo, dokud to nezpackal Dowd.“

Jemný si dřepl a pokládal prsty na kameny, které ohraničovaly mo zaiku.

„Kruhy v sobě mají takovou moc…“ uvažoval.

„Tak jdeme tudy nebo ne?“

Pokrčil rameny: „Lepší cestu neznám,“ řekl, třebaže se stále neroz hodl. „To si jenom stoupneme dovnitř?“

„To je všechno.“

Zvedl se. Opřela se rukou o jeho rameno a on ji pevně uchopil.

„Musíme se pořádně držet,“ upozornila ho. „In Ovo jsem zahlédla jen koutkem oka, ale ztratit bych se tam nechtěla.“

„Neztratíme se,“ řekl a vkročil do kruhu.

Ona byla u něho o zlomek vteřiny později a expres už nabíral rych lost. Pevné sklepní zdi a prázdné police se rozmazávaly. Formy jejich překládaných já se jim začaly v těle pohybovat.

Vzrušení z přechodu probudilo v Jemném vzpomínky na cestu sem, kdy vedle něho –jako teď Jude – stálo Pie’oh’pah. Při vzpomínce pocítil bodnutí neutěšitelné ztráty. Potkal v dominiích tolik lidí, třeba Afríta Báječného a jeho matku, nebo Nikaetomaas, nebo Hurá, které už nikdy nespatří, protože jsou mrtví. Jiné, třeba Athanasia, už nepotká proto, že zločiny, které spáchal Sartori, jsou i jeho zločiny, a i když věří, že je v budoucnu napraví, nebude to stačit k jejich smazání. Bolest z těchto ztracených životů byla pochopitelně neporovnatelná s daleko větším ža lem, který ho potkal u Vymazaného kraje, ale tím se neodvažoval moc zabývat ze strachu, že by ho vyřadil z boje. Teď se tomu ale neubránil a začaly mu téct slzy, smývající pohled na Hříšníkův sklep ještě před tím, než je z něho mozaika přenesla.

Bylo to paradoxní, ale kdyby odjížděl sám, zoufalství by možná neťalo tak hluboko. Ale jak Pie s oblibou říkalo, v každém dramatu je vždy místo jen pro tři hráče, a žena vedle něho, jejíž piktogram mu žhnul do očí, mu neustále bude připomínat, že opustil Yzordderrex a zanechal za zády jednoho z těch tří.

KAPITOLA SEDMÁ

1

Stosedmapadesát dní po zahájení poutě napříč Usmířenými dominii stanul Jemný na anglické půdě. Ačkoli zatím nebyla ani polovina červ na, jaro přišlo tento rok předčasně a období, které přichází těsně po něm, nazrávalo. Květy, jež neměly vykvést dřív než v příštím měsíci, byly už povadlé a jejich hlavičky těžkly plody; ptákům a hmyzu se dařilo bá ječně, protože druhy, které se jinak vyskytují v různých měsících, se objevily současně. Svítání letošního léta nezvěstovali jednotliví zpěváci, ale celé sbory hrdélek; během odpoledne se obloha od pobřeží k pobřeží potáhla mraky miliónů krmících se bytostí, cyklus přes odpoledne zpo malil a do soumraku se rámus změnil v hudbu tak nádhernou (nasycení i přeživší šťastlivci bez rozdílu vzdávali své díky za uplynulý den), že ukolébala dokonce i blázny do léčivého spánku. Pokud se skutečně dá Usmíření naplánovat a docílit v tak krátkém čase do slunovratu, pak Imagiku přivítá rašící země: Anglie hojných sklizní rozprostřená pod líbeznými nebesy.

Právě teď byla plná hudby, když Jemný kráčel zvolna z Ústupu přes strakatou trávu k okraji mlází. Sad rnu byl povědomý, přestože jeho úhledně udržované stromy se změnily v džungli a z trávníků byla step.

„Tohle je zřejmě Joshuův majetek?“ zeptal se Jude. „Kudy se dosta neme k domu?“

Ukázala na divočinu zlatavé trávy. Nad vlnobitím vějířů listoví a mo týlů byla vidět střecha letního sídla.

„Vůbec poprvé jsem tě spatřil v tomhle domě,“ prozradil jí. „Pamatuju se… Joshua tě zavolal dolů… měl pro tebe důvěrnou přezdívku, kterou jsi nesnášela. Boubelka, ne? Tak něco. Jak jsem tě uviděl…“

„To jsem nebyla já,“ řekla Jude, zastavujíc tohle romantické blouzně ní. „To byla Quaisoir.“

„I kdyby, teď jsi to ty.“

„O tom Pochybuju. Stalo se to dávno, Jemný. Z domu zbyly rozvaliny a zůstal jen Godolphin. Historie se opakovat nebude. Já si to nepřeju. Nechci být něčí věcí.“

Potvrdil varování v jejích slovech obřadným prohlášením.

„Jestli jsem se dopustil čehokoli, co ublížilo tobě, nebo někomu jiné mu,“ řekl, „chci to napravit. Ať už jsem to udělal proto, že jsem byl zamilovaný, nebo že jsem byl Maestro a myslel jsem si, že se na mě nevztahuje obecná mravní norma… jsem tady, abych zahojil rány. Chci Usmíření, Jude. Mezi námi. Mezi dominii. Mezi živými a mrtvými, po kud jsem toho schopen.“

„To je po čertech vysoký cíl.“

„Jak to vidím já, dostal jsem druhou příležitost. Většinu lidí něco podobného nepotká.“

Jeho prostá upřímnost ji obměkčila. „Chceš se projít k domu, připo menout si staré časy?“ zeptala se ho.

„Ne, pokud nechceš ty.“

„Ne, díky. Prožila jsem si jeden šok z déjá-vu, když jsem umluvila Charlieho, aby mě sem odvezl.“ Jemný jí pochopitelně pověděl o svém setkání s Estabrookem ve stanech Nuzáků a o smrti toho muže. Nehnu lo to s ní. „Byl to starej prevít, víš,“ podotkla. „Musela jsem někde v hlou bi tušit, že je Godolphin, jinak bych v životě nemohla přenést přes srdce ty jeho potrhlé pitominky.“

„Myslím, že se ke konci změnil,“ řekl Jemný. „Možná bys ho měla kapánek radši.“

„Ty ses taky změnil,“ odtušila ve chvíli, kdy vyrazili k brance. „Známí tě zavalí otázkami, Jemný. Jako třeba: Kde jsi byl, co jsi dělal.“

„Proč by se vůbec někdo měl dozvědět o tom, že jsem zpátky?“ podivil se. „Pro nikoho z nich jsem moc neznamenal, až na Taylora, a ten je fuč.“

„Pro Clema taky.“

„Řekněme.“

„Vyber si sám,“ pokrčila rameny. „Ale když máš tolik nepřátel, třeba budeš potřebovat i nějaké přátele.“

„Raději bych zůstal neviditelný,“ řekl jí. „Tak si mě nikdo nevšimne, nepřátelé ani přátelé.“

Jakmile se přiblížili na dohled k zídce, obloha se s téměř hrůzostraš ným kvapem změnila, chumel načechraných mraků, které pluly před pár minutami v modři, se shlukl do zamračené návěje, z které nejprve drobně mrholilo a která se o minutu později protrhla jako hráz. Liják však měl své výhody, protože spláchl z jejich šatstva, vlasů a kůže veš keré stopy yzordderrexského prachu. Když přelezli haldu prken zarost lých svlačcem okolo brány a plahočili se k rozblácené silnici vedoucí do vesnice, aby se uchýlili na poštu, mohli byste si je splést se dvěma turisty (jeden měl poněkud bizarní vkus ve výletním oblečení), kteří sešli z vy značené stezky a potřebují pomoc, aby našli cestu domů.

2

Přestože ani jeden z nich neměl v kapsách žádné peníze, které by tady platily, Jude neváhala a uprosila jednoho ze dvou taxikářů, kteří se stavili na poště, aby je odvezli zpátky do Londýna. Naslibovala mu tučné spropitné na konci cesty, když to udělá. Bouře se za tu dobu, co jeli, zhoršila, ale Jemný si stáhl vzadu okénko a zíral na odvíjející se anglickou krajinu, kterou půl roku neviděl. Blaženě dovolil dešti, aby ho znovu celého promáčel. Na Jude mezitím zbylo, aby si protrpěla řidičův monolog. Měl něco s patrem či co, protože každé třetí slovo vyslovoval v podstatě nesrozumitelně, ale téma jeho klábosení bylo víc než zřejmé. Byl to názor všech pozorovatelů počasí, jaké znal (a to byli lidičky, co žili z půdy a měli své fígle k předpovídání záplavy a sucha, o jakých si meteorolog se svými domněnkami může nechat jen zdát), a země prý se řítí do katastrofického léta, tvrdil.

„Buďto se uvaříme, nebo utopíme,“ řekl a zavěštil tak pro léto celé měsíce monzunových dešťů a horkých vln.

Takových hovorů se už něco naposlouchala; počasím jsou Angličani posedlí. Ale jelikož přicestovali z rozbořenin Yzordderrexu, kde nad hlavou žhnulo oko Komety a vzduch páchl smrtí, mladíkovo ledabyle apoka lyptické tlachání ji zneklidňovalo. Jako by si přál, aby se nějaká pohro ma přelila přes jeho malý svět, a nechápal ani na okamžik, co to opravdu znamená.

Sotva ho unavilo předpovídat zmar, začal ji zpovídat, odkud se svým přítelem jede, kam měli namířeno, když je zastihla bouřka. Neviděla žádný důvod, proč by mu neřekla, že byli na Pozemku, tudíž tak učinila. Svou odpovědí docílila toho, čeho hraný nezájem nedosáhl za celou třičtvrtěhodinu: zmlkl. Zpražil ji v zrcátku zlověstným pohledem a nato zapnul rádio, dokazuje, když nic jiného, že stín Godolphinovy rodiny dokáže umlčet dokonce i předvídače pohrom. Dojeli k periferii Londýna bez dalšího hovoru. Mladík prolomil ticho pouze ve chvíli, kdy potřeboval udat směr.

„Chceš vysadit u ateliéru?“ zeptala se Jemného.

Nespěchal s odpovědí, ale když se ozval, odpověď zněla, že tedy tam. Jude dala řidiči instrukce a pak se znovu zadívala na Jemného. Pořád ještě civěl z okna, déšť tečkoval jeho čelo a líce jako pot, kapičky mu visely z nosu, brady a řas. V koutcích úst se mu zavlnil ten nejnepa trnější z úsměvů. Když ho tak přistihla, málem zalitovala, že na Po zemku zavrhla nabídku k přátelskému sblížení. Tenhle obličej, přes všechno, co mysl za ním spáchala, byl obličejem, který se jí zjevil, když snila v Quaisoiřině posteli; snový milenec, jehož vysněná pohlazení z ní loudila výkřiky tak hlasité, že je zaslechla sestra o dva pokoje dál. Jistě nikdy z nich nebudou milenci, kteří se sobě dvořili v tom úžasném domě dvě staletí předtím. Ale jejich společná minulost je v určitém směru poznamenala– v jakém, to musí ještě objevit– a třeba, až učiní veškeré tyhle objevy, naleznou způsob, jak proměnit v realitu to, o čem se jí zdálo v Quaisoiřině posteli.

Hromobití je ve městě předstihlo, zbavilo se svého náboje a táhlo jinam, takže než dorazili k periferii, nad hlavou našli čistě modré nebe slibující teplý večer. Ulice byly samozřejmě ucpané auty, zbývající tři kilometry jim trvaly skoro stejně dlouho jako předešlých třicet. Než zastavili u Jemného ateliéru, jejich řidič, zvyklý na klidné silnice v blíz kosti Pozemku, se vyléčil z veškerého nadšení nad tímhle podnikem a několikrát prolomil ticho, zanadával na dopravu a varoval své pasa žéry, že za své potíže bude požadovat dost značnou náhradu.

Jude vystoupila z auta společně s Jemným a na schodišti k ateliéru – mimo doslech řidičových uší – se ho optala, zda má v bytě dost peněz, aby rnuži zaplatili. Sama si raději vezme odtud jiný taxík, než by měla snášet jeho společnost o minutu déle. Jemný odvětil, že jestli má v pra covně nějakou hotovost, docela určitě to nebude stačit.

„Takže to vypadá, že se ho nezbavím,“ povzdychla si Jude. „No, žádný vrásky. Chceš, abych šla s tebou nahoru? Máš klíč?“

„V přízemí někdo bude,“ odvětil. „Mají náhradní.“

„A to bude asi všechno.“ Přesně tak směšné bylo loučení po tom všem, co se předtím seběhlo. „Zavolám ti, až se oba vyspíme.“

„Telefon patrně odpojili.“

„Tak mi zavoláš z budky. Nebudu u Oscara. Budu doma.“

Konverzace by možná v té chvíli skončila, nebýt jeho odpovědi.

„Kvůli mně se mu nevyhýbej,“ řekl.

„Co tím myslíš?“

„Jen že máš své milostné románky…“ poznamenal.

„No a? Ty máš svoje?“

„Ne tak docela.“

„A co tedy?“

„Totiž, ne docela milostné románky.“ Potřásl hlavou. „Nevadí. Pro mluvíme si o tom někdy jindy.“

„Ne,“ řekla Jude a chytla ho za paži, když se pokoušel od ní odvrátit. „Promluvíme si o tom teď hned.“

Jemný si lehce povzdechl. „Podívej, na tom nesejde.“

„Když na tom nesejde, tak mi to řekni.“

Na okamžik zaváhal. Potom řekl: „Oženil jsem se.“

„Vážně?“ podívala se s předstíranou lehkostí. „A kdo je ta šťastná? Snad ne to děcko, o kterém jsme mluvili?“

„Hurá? Bůh chraň.“

Na zlomek vteřiny se odmlčel a hluboce se zachmuřil.

„No tak?“ povzbudila ho. „Ven s tím.“

„Vzal jsem si Pie’oh’pah.“

Nedřív měla chuť se zasmát – ta představa byla absurdní –, ale ještě než jí zvuk mohl uniknout ze rtů, všimla si stínu na jeho obličeji a smích přemohl prudký odpor. Tohle nebyl vtip. Vzal si toho zabijáka; bez-pohlavní potvoru, která byla nástrojem každičké touhy svého milence. Když Oscar ten druh popisoval, nepoznamenala snad sama, že to je Jemného vidina ráje?

„Pěkné tajemství,“ prohlásila.

„Dřív nebo později bych ti o tom stejně řekl.“

V té chvíli popustila trochu uzdu svému smíchu. Byl tichý a trpký.

„Tam jsi mě skoro přesvědčil, že mezi námi něco je.“

„To proto, že bylo,“ odvětil. „Protože vždycky bude.“

„Proč by ti na tom mělo teď záležet?“

„Musím se alespoň držet toho, čím jsem byl. O čem jsem snil.“

„A o čem jsi snil?“

„Že my tři…“ Zmlkl, nadechl se. Potom: „…že my tři budeme moct být nějak spolu.“ Nedíval se na ni, ale na prázdnou zem mezi nimi, kde si přál vidět svého mystifa. „Naučil by se tě milovat…“ řekl.

„Tohle nechci slyšet,“ vyštěkla.

„Byl by vším, po čem bys toužila. Čímkoli.“

„Přestaň,“ zarazila ho. „Tak přestaň.“

Pokrčil rameny. „To je v pořádku,“ kývl. „Pie je mrtvé. A jdeme si každý vlastní cestou. To byl jen takovej přiblblej sen. Myslel jsem, že ho budeš chtít znát, to je všechno.“

„Od tebe nechci nic,“ odpověděla chladně. „Do budoucna si můžeš ty svoje perverze nechat pro sebe!“

Už dávno předtím jeho ruku pustila a nechala ho couvat ke schodům. Ale neměl se k odchodu. Prostě tam stál a díval se na ni, mžoural jako ožrala, který se snaží připojit jednu myšlenku ke druhé. To ona ustou pila, kroutila při tom hlavou, otočila se k němu zády a přeběhla po chod níku pokrytém loužemi k autu. Sotva seděla uvnitř a dveře se zabouch ly, řekla řidiči, ať jede, a auto se odpíchlo od obrubníku.

Ze schodu Jemný pozoroval roh, u kterého auto odbočilo. Jakmile vozidlo zmizelo z očí, jako by z jeho rtů mela vyjít ještě nějaká smířlivá slova, která budou zaváta k ní a přivolají ji zpět. Ale došly mu argu menty. Navzdory tomu, že se vrátil jako Usmiřitel, mu bylo jasné, že právě otevřel ránu, na niž nemá žádnou hojivou mast, alespoň než se vyspí a obnoví své síly.

3

Pětačtyřicet minut poté, co se rozloučila s Jemným na jeho domov ním prahu, otevírala Jude dokořán okna svého bytu, aby vpustila do vnitř pozdní odpolední slunce a čerstvý vzduch. Cesta z ateliéru uběhla, aniž by si vůbec uvědomovala to, jak je Jemného prozrazením šokovaná. Ženatý! Ta vidina byla absurdní, až na to, že se nějak nemohla přinutit být pobavená. Uplynula sice spousta týdnů od chvíle, kdy v tomhle bytě žila (všechny rostliny až na ty nejodolnější zahynuly a kromě toho za pomněla, jak fungují kávovar a zámky na oknech), ale stále to bylo místo, kde se cítila doma, a než do sebe obrátila dvakrát po sobě hrnek kávy, osprchovala se a převlékla se do čistých šatů, dominium, ze které ho odešla ani ne před pár hodinami, mizelo někde v pozadí. V přítom nosti tolika známých věcí a vůní se podivuhodnost Yzordderrexu neje vila jako jeho přednost, ale naopak slabina. Bez vyzvání její mysl sama od sebe nakreslila čáru mezi místem, které opustila, a tím, v němž se teď nacházela, pevnou jako hranice mezi věcí vysněnou a věcí živou. Žádný div, že si Oscar z cest nahoru do svého pokoje s poklady udělal takový rituál, pomyslela si, a důvěrně se svou sbírkou rozmlouval. Byl to způsob, jak lpět na vjemu, který byl trvale obklíčen všedností.

Několik dávek kávy v krevním oběhu – a únava, kterou cítila na zpáteční cestě do města, vyprchala, a tak se rozhodla využít večer k návštěvě Oscarova domu. Od svého návratu mu volala dokonce něko likrát, ale to, Že nikdo telefon nezvedal, nebyl (tolik věděla) důkaz o jeho nepřítomnosti – ta povinnost připadala dřív na Dowda – a navíc ne jednou mluvil o své hrůze z přístrojů. V ráji, řekl kdysi, užívají obyčejní požehnaní telegramy a svatí mají mluvící holubice; všechny telefony jsou hluboko pod tím. Vyšla z bytu kolem sedmé, chytla si taxíka a rozjela se do Regenťs Parku. Našla dům bezpečně uzamčený, v jediném okně nezůstala štěrbina, což v takovém vlídném večeru prostě znamenalo, že doma nikdo není. Pouze aby se ujistila, obešla dům zezadu a nakoukla dovnitř. Při pohledu na ni tři papoušci, které Oscar choval v zadním pokoji, vzlétli poplašeně z bidýlek. Vůbec se neusadili, ale bez přestání skřehotali v panickém zděšení, zatímco si zastínila oči dlaněmi a rozhlížela se po vnitřku, jestli mají misky s krmením a s vodou plné. I když jejich bidýlka byla moc daleko od okna, aby viděla pořádně, stupeň jejich rozčilení postačil, aby se začala bát nejhoršího. Zmocnilo se jí neblahé tušení, že Oscar jim nečechral peří už delší dobu. Kde ale potom je? Na Pozemku, leží mrtev ve vysoké trávě? Jestli tuší správně, bylo by pošetilé vracet se tam teď a hledat ho, když do tmy zbývá nanejvýš hodinka. Kromě toho, když zalovila v paměti k poslednímu pohledu na něj, byla si – s určitou rezervou – jistá tím, že ho viděla, jak se zvedl ze země, viděla jeho siluetu ve dveřích. Byl silný, i navzdory své otylosti. Nemohla uvěřit tomu, že by byl mrtvý. Daleko pravděpodobnější bylo, že se ukryl; schovával se před Tabulou Rasou. S tou myšlenkou se vrátila k přednímu vchodu a načmárala anonymní vzkaz se sdělením, že je živá a zdravá, a šoupla ho do schránky na dopisy. On pozná, od koho je. Kdo jiný by napsal, že ji expres dovezl domů v pořádku a zdravou?

Něco málo po půl jedenácté se chystala do postele, když zaslechla, jak kdosi z ulice volá její jméno. Šla na balkon, podívala se ven a zjistila, že dole na chodníku stojí Clem a huláká, seč mu síly stačí. Nemluvili spolu už řadu měsíců a její radost při pohledu na něho byla maličko zkalená pocitem viny za to, že ho zanedbávala. Ale z úlevy v jeho hlase, sotva se objevila, a zápalu jeho objetí poznala, že nepřišel proto, aby z ní ždímal omluvy. Potřebuje jí říct něco strašlivě důležitého, začal, ale než prozradí co (bude si myslet, že je blázen, upozornil ji), potřebuje se napít. Může mu donést brandy? Mohla a také to udělala. Nerozpakoval se a hltavě ji vypil, načež řekl:

„Kde je Jemný?“

Ta otázka, navíc vyřčená tak chtivě, ji zastihla nepřipravenou, zmítala se v nejistotě. Jemný chtěl být neviditelný a jakkoli na něho zuřila, cítila se vázána respektovat jeho přání. Ale Clem to potřeboval hrozně nutně vědět.

„Byl pryč, viď? Klein mi povídal, že se snažil volat, ale odstřihli mu telefon. Potom napsal Jemnému dopis a nikdy nedostal odpověď…“

„Jo,“ řekla Jude. „Podle všeho byl pryč.“

„Ale zrovna se vrátil.“

„Vážně?“ odvětila, každým okamžikem překvapená čím dál víc. „Tře ba toho víš víc než já.“

„Já ne,“ opáčil a doléval si další brandy. „Taylor.“

„Taylor? Jak to myslíš?“

Clem do sebe obrátil likér. „Určitě řekneš, že jsem se zbláznil, ale vyslechni mě, ano?“

„Poslouchám.“

„Nenimral jsem se v sentimentu pro jeho ztrátu. Nedřepěl jsem doma a nepročítal jeho milostný dopisy a neposlouchal jsem písničky, na který jsme spolu tancovali. Snažil jsem se chodit ven a být pro změnu uži tečný. Ale jeho pokoj jsem nechal tak, jak byl. Nedokázal jsem se přimět k tomu, abych protřídil jeho oblečení, dokonce jsem ani nesvlékl postel. Pořád jsem to odkládal. A čím déle mi to trvalo, tím nemožnější se to zdálo. Potom dnes večer, vrátil jsem se akorát po osmý, slyším někoho povídat.“ Celé Clemovo tělo, až na rty, jako by tou vzpomínkou zmrzlo. „Myslel jsem si, že jsem nechal puštěný rádio, ale ne, ne, došlo mi, že to přichází shora, z jeho ložnice. Byl to on, Judy, a mluvil jasně jako den, volal mě nahoru, jako to dělával dřív. Tak jsem se bál, že jsem málem utekl. Blbý, co? Modlil jsem se tam a modlil za nějaký projev toho, že je v božích rukách, a sotva se mi ho dostalo, prakticky jsem se podělal. Řeknu ti, vylezl jsem do poloviny schodiště a při tom jsem doufal, že mě přestane volat. A na chvilku i přestal a já jsem se skoro přesvědčil, že jsem si to všechno vymyslel. Jenže vzápětí začal znova. Nic melodramatickýho. Jen se snažil, abych se nebál a šel nahoru. No… nakonec jsem to udělal.“

Oči se mu plnily slzami, ale v hlase neslyšela smutek. „Měl ten pokoj rád k večeru. Zalije ho slunce. Takhle to bylo přesně dneska večer; hoto vá záplava slunce. A byl tam, v tom světle. Neviděl jsem ho, ale věděl jsem, že je těsně u mě, protože to tvrdil. Řekl mi, že vypadám dobře. Potom řekl: Dnes je radostný den, Cleme. Jemný se vrátil a zná odpo vědi.“

„Jaké odpovědi?“ zeptala se Jude.

„Na to jsem se ho zeptal. Řekl jsem: Jaký odpovědi, Taylore? Ale znáš Taye, když je šťastný. Vysiluje jako dítě.“ Clem hovořil s úsměvem a jeho pohled byl upřený kamsi na výjev, který si pamatoval z dobrých časů. „Byl tak nabitý tím, že se Jemný vrátil, že jsem z něho víc ne dostal.“ Clem vzhlédl k Jude. „Světlo se ztrácelo,“ pokračoval, „a myslím, že on chtěl jít s ním. Říkal, že naší povinností je pomoct Jemnému. Proto se mi dneska takhle zjevil. Nebylo to snadný, říkal. Ale jednoduchý to nemá ani anděl strážnej. A já řekl: Proč jen jeden? Jeden anděl, když jsme dva? A on na to řekl: protože my jsme jeden, Cleme, ty a já. Vždyc ky jsme byli a vždycky budeme. Tohle jsou přesně jeho slova, namou duši. Potom odešel. A víš, o čem jsem pořád přemýšlel?“

„O čem?“

„Přál jsem si, abych tak nečekal na těch schodech a nemarnil čas, zatímco bych mohl být s ním.“ Clem postavil sklenku, vytáhl z kapsy kapesník a vysmrkal se. „To je všechno,“ zakončil.

„Myslím, že toho je dost.“

„Vím, co si myslíš,“ řekl s nejistým zasmáním. „Myslíš si: chudák Clem. Nevytruchlil se, tak má halucinace.“

„Ne,“ pronesla velice tiše. „Myslím si: Jemný netuší, jaké má štěstí, že má anděly, jako jste vy dva.“

„Ty mi prostě radši přizvukuješ.“

„To ne,“ řekla. „Věřím do posledního slova všemu, cos mi teď řekl, že se stalo.“

„Věříš?“

„Ano.“

Znovu smích: „Proč?“

„Protože Jemný se vrátil dneska, Cleme, a já jsem byla jediná, kdo to věděl.“

Odešel deset minut nato, viditelně spokojený s vědomím, že i pokud se zbláznil, v okruhu jeho známých existuje přinejmenším ještě jeden šílenec, na kterého se může obrátit, když se bude chtít o blouznění podě lit. Jude mu řekla tolik, kolik v tom okamžiku byla schopná, což bylo velice málo, ale slíbila, že se za Clema spojí s Jemným a poví mu o Tay-lorově zjevení. Clem se netvářil nijak nadšeně, že před ním tají své úvahy.

„Víš daleko víc, než jsi mi řekla, žejo?“ odhadovala.

„Ano,“ připustila. „Ale třeba ti brzy budu moct říct daleko víc.“

„Je Jemný v nebezpečí?“ zeptal se Clem. „To mi snad můžeš aspoň prozradit.“

„To jsme my všichni,“ přikývla. „Ty. Já. Jemný. Taylor.“

„Taylor je mrtvý,“ řekl Clem. „Je ve světle. Jemu nic neublíží.“

„Snad máš pravdu,“ pronesla ponuře. „Ale prosím tě, Cleme, jestli tě znovu vyhledá…“

„Určitě.“

„Tak mu hned řekni, Že nikdo není v bezpečí. Jen proto, že je Jemný zpátky – zpátky doma –, neznamená, že jsou potíže zažehnány. Vlastně teprve začínají.“

„Tay tvrdí, Že se stane něco velkolepého. Takhle přesně to řekl. Velkolepého.“

„Možná ano. Ale taky se toho dá spousta zkazit. A jestli se něco zvrtne…“

Odmlčela se, hlava se jí zaplnila vzpomínkami na In Ovo a rozvaliny Yzordderrexu.

„No, až se na to budeš cítit, můžeš mi o tom říct,“ usmál se Clem, „budeme připraveni si tě poslechnout. Oba dva.“ Podíval se na hodinky. „Měl bych se pakovat. Mám zpoždění.“

„Večírek.“

„Ne, pracuju pro útulek pro bezdomovce. Trávíme venku většinu nocí a snažíme se zahnat děti z ulice. Město je jich plný.“ Doprovodila ho ke dveřím, ale ještě než odešel, řekl: „Pamatuješ si na náš pohanský večírek o Vánocích?“ Zazubila se. „Jasně. To byla dost dobrá slezina.“

Tay ji měl jako dělo, i když už všichni odešli. Dolehlo na něho, že většinu z nich už neuvidí. Potom samozřejmě uprostřed noci zvracel, takže jsme zůstalí spolu vzhůru a povídali jsme si, ani neviní o čem, o všem možném. A on mi pověděl, jak strašně moc Jemného vždycky miloval. Že Jemný je hádanka jeho života. Zdálo se mu o něm, říkal, že mluvil cizími řečmi.“

„Mně to řekl taky,“ přisvědčila Jude.

„Potom zčistajasna prohlásil, že bych měl dát Betlémek zpátky a cho dit na Půlnoční mše, tak jako jsme vždycky chodili, a na to jsem mu řekl: Myslel jsem, že jsme se domluvili, že to nemá moc velký význam. A víš, co mi odpověděl? Řekl: světlo je světlo, ať to pojmenuješ jak chceš, a je lepší si ho představovat, že vychází z tváře někoho, koho znáš.“ Clem se usmál. „Myslel jsem, že mluví o Kristu. Ale teď… teď si nejsem tak jistý.“

Pevně ho objala, přitiskla rty na jeho uzardělé tváře. I když věřila tomu, že je částečně pravda to, co jí řekl, nedokázala se přinutit přiklonit se k jeho myšlence. Už jen proto, že ví, že tatáž tvář, kterou si Tay představoval jako tvář navrátivšího se slunce, je i tváří temnoty, která je záhy možná pohltí všechny.

KAPITOLA OSMÁ

1

Ačkoli byla postel, do níž Jemný tu noc padl, zatuchlá a polštář pod hlavou vlhký, nemohl spát tvrději, i kdyby byl kolébán v náručí samotné Matičky Země. Když se probudil (za patnáct hodin), stalo se tak do krásného rána a ten bezesný spánek mu vlil novou sílu do těla. Neměl plyn, elektřinu, ba ani horkou vodu, takže byl nucen se osprchovat a oholit ve studené, což byl otužovací a zároveň krvavý počinek. Když skončil, postupně beze spěchu zhodnotil stav ateliéru. Za jeho nepří tomnosti nezůstal tak úplně netknutý. Dovnitř se někdy vkradla buď nějaká jeho dávná přítelkyně, nebo nějaký hodně zvláštní zloděj – nechal dvě okna pootevřená, takže přístup do bytu nečinil žádné potíže – a ten vetřelec ukradl oblečení a drobnou veteš. Uběhlo ale hodně vody od chví-le, kdy tu stál naposledy, tudíž si nedokázal vzpomenout, co přesně chybí. Nějaké dopisy a pohledy z krbové římsy; pár fotografií (třebaže se nerad takhle nechával fotografovat, teď už ví proč); a pár kousků šperků (zlatý řetízek, dva prsteny, krucifix). Krádež ho moc netrápila. Nikdy se neoddával sentimentu, ani nekřečkoval. Předměty byly pro něho něco jako časopisy s lesklými obálkami, sloužily den, vzápětí puto valy do koše.

Další a daleko nechutnější známky své přítomnosti objevil v kou pelně, kam si dal před odjezdem oschnout své šaty – vyrostl na nich zelený povlak, a v ledničce, jejíž přihrádky byly obsypané něčím, co vy padalo jako zakuklené zarzi páchnoucí rozkladem. Než se vůbec mohl pustit do uklízení, musel mít v domě proud, a dostat ho si vyžádá kus diplomacie. V minulosti mu plyn, telefon a elektřinu odpojili několikrát, když mu v mizerných časech (v obdobích mezi paděláním a ženskými, které ho vydržovaly) došly finance. Ale když nebylo zbytí a chtěl dosáhnout toho, aby ho zase připojili, stával se mistrem ve sladkých řečičkách. A to bude, co naplat, jeho priorita pro nadcházející hodiny.

Oblékl se do svého nejzachovalejšího oblečení a sešel ze schodů, aby se ukázal ctihodné, ovšem potrhlé paní Erskinové, která obývala byt v přízemí. To ona ho včera vpustila dovnitř s poznámkou, že vypadá, jako by ho málem ukopali k smrti, a na to on odpověděl, že se cítí do puntíku tak. Nevyptávala se na jeho nepřítomnost, což ho nepřekva povalo, protože jeho pobyty v ateliéru byly odjakživa sporadické, ale přece jen se ho zeptala, jestli tentokrát zůstane déle. Řekl, že snad ano, a ji to těšilo, protože během těchhle letních dní se lidé dočista zbláznili a od smrti pana Erskina se občas bála. Uvařila mu čaj a on se mezitím dovolil, jestli může použít její telefon, a obvolával služby, o které přišel. Ukázalo se, Že to bude otravná fuška. Vyšel ze cviku v okouzlování žen, s nimiž mluvil a které pak pro něho všechno vyřídily. Místo slovního pingpongu s lichotkami se mu dostalo porce ledového salátu oficiálnosti a nadřazenosti. Má nezaplacené účty, bylo mu řečeno, a jeho dodávky nebudou obnoveny, dokud nepřijde platba. Snědl nějaké tousty, které udělala paní Erskinová, vypil několik šálků čaje, potom zašel do sute rénu a tam nechal vzkaz pro domovníka, že je teď zas ve své rezidenci a jestli by mohl požádat o znovuzapojení přívodu teplé vody.

Potom vysel znovu nahoru do ateliéru a dveře za sebou zavřel na petlici. Jeden rozhovor za den je až až, rozhodl se. V oknech spustil žaluzie a zapálil dvě svíčky. Začaly čadit, jen co se jejich zaprášené knoty rozhořely, ale jejich světlo bylo vlídnější nežli nasupený pohled dne a v tom osvětlení se začal probírat závějí pošty, která se nashro máždila za dveřmi. Samozřejmě z valné části Šlo o účty tištěné v čím dál zlostnějších barvách; nemohly chybět ani reklamní letáčky. Našel pohříchu málo osobních dopisů, ale mezi nimi byly dva, které ho přinu tily k zamyšlení. Oba byly od Vanessy, jejíž rada, aby si podřezal krk, našla v Athanasiově prokletí ve Vymazaném kraji znepokojivou ozvěnu.

Tady mu zas psala, že se jí stýská a že neuplyne den, aby na něho nemyslela. Druhý milostný dopis byl ještě mnohem přímočařejší. Chtěla ho zpátky. Jestli si chce laškovat s jinými ženami, naučí se to přijímat. To se jí ani neozve? Život je příliš krátký, než aby si ho ztěžovali záští, z obou stran.

Její prosby ho docela rozveselily – ještě víc pak ale dopis od Kleina načmáraný červeným inkoustem na růžovém papíře. Ze stránky, kterou Jemný prolétl, se zvedaly Chesterovy lehce přihřáté tóny.

Drahý Parchantíku, psal Klein. Čí srdce lámeš a kde? Davy opuště ných žen momentálně pláčou na mém klíně a úpěnlivě mě prosí, abych ti prominul tvé prohřešky a přivinul tě zpátky na hruď rodiny. Je mezi nimi i rozkošná Vanessa. Propánajána, vrať se domů a zachraň mě od pohnutek ji svádět. Mé genitálie vlhnou pro tebe.

Takže Vanessa šla za Kleinem; čiré zoufalství. I když se setkala s Chesterem pouze jednou, pokud si vzpomínal dobře, od té doby ho zapřísáhle a neskrývaně nenáviděla. Jemný si všechny tři dopisy scho val, přestože nikterak nehodlal na jejich výzvy reagovat. Dychtil jen po jediném splynutí, totiž s domem v Clerkenwellu. Nedokázal se ale po prat s myšlenkou, že by si troufl ven za denního světla. Ulice budou nevítaně jasné a rušné. Počká do setmění, kdy se bude moci pohybovat městem jako ten neviditelný, jehož osud si předurčil. Pod ostatními dopi sy škrtl zápalkou a díval se, jak hoří. Potom se vrátil do postele a pro spal celé odpoledne, aby byl připravený na noční výlet.

2

Počkal si, až se na zasmušilé modré obloze objeví první hvězdy, a te prve potom roztáhl žaluzie. Ulice venku byla klidná, ale protože neměl peníze na taxík, bylo mu jasné, že se bude mačkat mezi stovkami lidí, než dojede do Clerkenwellu. Za pěkného večera, jako je tenhle, bude Edgware Road zaplněná a v metru se budou mačkat davy. Jeho největší naděje, že třeba dojde ke svému cíli nezpozorován, stála a padala s tím, jak se obleče. Pokud možno všedně, a tak si dal práci a prošmejdil své zašpiněné šatstvo, hledaje nějaké, které by ho proměnilo co nejvíc v neviditelného. Sotva byl se svým úborem spokojený, vyšel ven a došel k Marble Arch, kde nastoupil do podzemní dráhy. Na Chancery Lane to bylo jen pět stanic, čímž se dostane až k samé hranici Clerkenwellu, ale už po dvou musel vystoupit, protože začal lapat po dechu a potit se jako klaustrofob. Proklínaje tuhle svou novou slabost, seděl ve stanici půl hodiny, zatímco kolem projely další vlaky, nebyl schopný se donutit k nástupu. Taková ironie! Tohle má být on, někdejší cestovatel po imagických divočinách, a teď nedokáže ujet pár kilometrů metrem, aniž by zpanikařil. Čekal, až jeho třas pomine a přijede méně napěchovaná sou prava. Potom nastoupil a sedl si těsně ke dveřím s hlavou v dlaních a tak setrval, dokud jízda neskončila.

Než vystoupil v Chancery Lane, nebe potemnělo, a když vyšel z met ra, postál několik minut na High Holborn s hlavou zakloněnou a vstře bával pohled na oblohu. Teprve když jeho nohy opustil třas, vykročil do Gray’s Inn Road, prošel jí a zamířil ke čtvrti, kde je Škálová ulice. Skoro všechny nemovitosti na hlavní tepně byly dávno přebudovány ke komerčnímu využití, ale za barikádou zhasnutých domů s kancelářemi byla síť ulic a náměstí, jež ušla, snad díky svému neblahému renomé, zásahu plánovačů. Mnoho ulic bylo úzkých a křivolakých, lampy nesví tily, chyběly popisné tabulky, jako by byly ulice po celé generace přehlí ženy. Ale on nepotřeboval cedule ani světla; jeho nohy měly tuhle cestu prošlápnutou. Postupně procházel Shiverick Square se zarostlým parčí kem, a Flaxen Street, a Almoth. A Sterne. A v jejich středu, uzavřený v anonymitě, se objevil jeho cíl.

Viděl roh Škálové ulice už na dvacet metrů dopředu a zvolnil, aby se potěšil okamžikem opětovného shledání. Čekalo ho tam nepočítaně vzpo mínek, mystif byl jednou z nich. Ale ne všechny budou tak sladké; ani tak vítané. Bude je muset požívat opatrně, jako stolovník s choulostivým žaludkem, který usedá ke štědré tabuli. Střídmost bude to pravé. Jakmi le pocítí sytost, se vším přestane a vrátí se do ateliéru, aby strávil to, co zjistil; dá si na čas, aby ho vzpomínky posílily. Teprve pak se vrátí pro druhou nápovědu. Procedura nějaký čas potrvá, to docela určitě, a čas je prvořadý. Ale zrovna tak jeho duševní zdraví. K čemu by byl jako Usmiřitel, kdyby se zadávil minulostí?

S hlučně bušícím srdcem došel k rohu, a když odbočil, konečně spat řil posvátnou ulici. Třeba se během let zapomnění těmito tišinami toulal zcela nevědomky a obraz před sebou již v minulosti viděl. Ale pochy boval o tom. Spíš je pravděpodobné, že jeho oči viděly Škálovou ulici poprvé po dvou staletích. Sotva se změnila, byla chráněna před městský mi plánovači a jejich hordami se sbíječkami kouzelnými formulemi, o je jichž původcích stále ještě kolovaly povídačky. Stromy vysázené podél chodníku byly obsypané neupravovaným listovím, ale vůně mízy byla pronikavá, také proto, že ulici chránilo před výfukovými plyny z Holborn a Gray’s Inn bludiště menších uliček. Šlo pouze o jeho fantazii, nebo byl ten strom před číslem dvacet osm kupodivu výjimečně svěží, dobře žive ný; možná prosakováním magie pod schody Maestrova domu?

Vykročil k nim, ke stromu a stupínkům, a vzpomínky se počaly na vracet v plné síle. Za zády zaslechl dětský zpěv, zpěv, který ho tolik trýznil, když mu Autarcha prozradil, kdo je. Sartori, řekl, a tenhle popě vek bez kouzla, zpívaný pisklavými hlásky, se dostavil vzápětí za jmé nem. Proto ho nesnášel. Jeho melodie byla prostinká; text – samý ne smysl. Ale teď si rozpomněl, jak ho slyšel poprvé, když kráčel právě po tomhle chodníku a děti šly jako procesí po protějším břehu, a jak ho blažilo, že jeho sláva se donesla až k dětem, které se nikdy nenaučí číst ani psát, ani se s největší pravděpodobností nedožijí puberty. Celý Lon dýn věděl, co je zač, a jemu se jeho popularita zamlouvala. Mluví se o něm u dvora, říkal mu Roxborough, a v brzké době by měl očekávat pozvání. Lidé, kteří se sotva otřeli o jeho rukáv, rozhlašovali, že se s ním důvěrně znají.

Ale byli pořád tací, díky bohu, kdo si udržovali bystrý odstup, a jedna taková duše bydlela, vzpomínal si, v domě naproti: nymfa zvaná Allegra, která ráda sedávala u svého toaletního stolku u okna s živůtkem zčásti rozšněrovaným, přitom věděla dobře, že má v Maestrovi odnaproti obdi vovatele. Měla malinkého psíka s kudrnatými chlupy a někdy slýchával večer její pisklavý hlas, kterým přivolávala šťastné zvíře na svůj klín, kde ho nechala se schoulit. Jedno odpoledne, pár kroků od místa, kde v této chvíli stál, potkal na procházce venku dívku s matkou a psíkovi se hodně věnoval, snášel jeho olizování, jen kvůli vůni dívčina pohlaví v jeho srsti. Co se stalo s tímhle dítětem? Zemřela jako panna, nebo zestárla a ztloustla s myšlenkou na muže, který byl jejím nejvroucněj ším obdivovatelem?

Podíval se nahoru do okna, kde Allegra sedávala. Nesvítilo v něm žádné světlo. Dům, podobně jako všechny další, byl potemnělý. S po vzdechem stočil pohled k číslu dvacet osm, přešel ulici a došel ke dveřím. Byly pochopitelně zamčené, ale jedno z dolejších oken bylo rozbité a ni kdo ho zatím nespravil. Prostrčil skrz vytlučenou tabulku ruku a odem kl si, načež vytáhl okno nahoru a sám se protáhl dovnitř. Pomalu, napo mínal se; jdi pomalu. Drž to pod kontrolou.

Vlezl do tmy, ale s touhle eventualitou počítal a přinesl si svíčku a zápalky. Plamen zpočátku nepravidelně blikal a pokoj se pohupoval, jako by doprovázel jeho nerozhodnost, ale postupně sílil a Jemný pocítil vzrušení, o němž nepředpokládal, že by vzedmulo – po příkladu světla – pýchu. Svého času byl tento jeho dům místem plným skvělých osob ností a velkolepých cílů, kde byly zakázány veškeré frázovité debaty. Kdo chtěl tlachat o politice nebo jen tak blábolit, šel do Coffee House; když o obchodě, šel na burzu. Tady se mluvilo jen o zázracích. Jen o po vznesení ducha. A ano, i o lásce, pokud se k zázračnosti vztahovala (což se stávalo, a často) a někdy také o pouštění žilou. Ale nikdy o prozaic kých, nikdy o triviálních věcech. V tomto místě byl nejvítanějším ten člověk, který donesl nejpodivnější příběh. Každá přemrštěnost byla osla vována, pokud vyvolávala vize, a každá vize tu byla podrobena rozboru kvůli vodítkům, která obsahovala, co se týká povahy Věčnosti.

Zvedl svíčku, a drže ji vysoko, pustil se dál do domu. Pokoje – bylo jich hodně – byly nepěkně zchátralé, parkety oslabené hnilobou a červy mu pod nohama vrzaly, stěny pomalovala vlhkost mapami kontinentů. Ale současnost na něho nedoléhala příliš dlouho. Než stanul před úpa tím schodiště, paměť rozžala svíčky všude a jejich osvětlení se rozlilo dveřmi do jídelny a linulo se z pokojů nahoře. Bylo to štědré světlo, oblékalo holé zdi, pokládalo bohaté koberce pod nohy a umisťovalo lehký nábytek na jejich hustém vlasu. Třebaže zdejší diskutující aspirovali na čistého ducha, nepříčila se jim potěcha těla. Kdo by býval hádal, vida z ulice skromnou fasádu domu, že interiér bude tak vytříbeně vybaven nábytkem a okrášlen? Při pohledu na zjevení těchto skvostů zaslechl hlasy těch, kdo si v tomto přepychu libovali. Nejprve smích; halasnou při na vrcholu schodiště. Zatím rozmlouvající neviděl – snad proto, že jeho mysl, kterou nabádal k obezřetnosti, tu záplavu zadržovala –, ale dokázal určit jména obou, ačkoli byli mimo zorné pole. Jedním byl Horace Tyrwhitt, druhým Isaac Ábelové. A smích? Ten patřil Joshuovi Godol-phinovi, samozřejmě. Smál se jako ďábel, hrdelně.

„No tak vyjděte,“ vyzval Jemný vzpomínky. „Klidně mi ukažte tváře.“

A sotva domluvil, byli tu. Tyrwhitt stál na schodech, naparáděný a přehnaně napudrovaný jako vždy, držel se v bezpečné vzdálenosti od Abeloveho pro případ, že by straka, kterou choval, vzlétla.

„To je smůla,“ hudroval Tyrwhitt. „Ptáci v domě znamenají smůlu!“

„Štěstí je pro rybáře a hazardní hráče,“ opáčil Abelove.

„Někdy hodně brzy z tebe vypadne promluva hodná zapamatování,“ odvětil Tyrwhitt. ‚A honem vynes tu potvoru ven, než jí zakroutím krkem.“ Obrátil se k Jemnému. „Pověz mu něco, Sartori.“

Jemný byl šokován tím, jak se do něho oči vzpomínky doslova za bodly.

„Ta neškodí,“ přistihl se Jemný, že odpovídá. „Je to jedna z božích bytostí.“

Načež pták zatřepetal křídly a vzlétl z Abeloveho paže a vyprázdnil při tom svá střívka na mužovu paruku a obličej, což vyvolalo u Tyrwhitta hýkavý smích. „Rozhodně to neotírej,“ radil Abelovemu, zatímco straka odtřepetala jinam. „To přináší štěstí.“

Halas jeho smíchu přivolal z jídelny Joshuu Godolphina, jako ob vykle nadutého.

„O co se přete?“

Abelové se hlučně hnal za ptákem, ale toho jeho tleskání a volání jen ještě víc poplašilo. Rozčileně poletoval dokola v chodbě a v panické hrů ze krákal.

„Kruci, otevři ty dveře!“ řekl Godolphin. „Pusť tu mrchu ven!“

„A zkazit švandu?“ řekl Tyrwhitt.

„Pokud ráčíte ztišit své hlasy,“ řekl Abelové, „usadí se.“

„Proč jsi ji sem nosil?“ chtěl vědět Joshua.

„Seděla na schodech,“ odvětil Abelove. „Myslel jsem, že je zraněná.“

„Mně se zdá docela jako rybička,“ prohlásil Godolphin a otočil tvář, ruměnou po brandy, k Jemnému. „Maestro,“ řekl, skláněje mírně hlavu, „bohužel jsme zahájili večeři bez vás. Pojďte dál. A nechte tyhle ptačí mozky jejich hloupostem.“

Jemný se vydal přes místnost, když vtom se za jeho zády ozval náraz, on se obrátil a spatřil ptáka padajícího k zemi pod jedno z oken, do jehož skla nalétl. Abelové skoro neslyšně zasténal a Tyrwhittův smích utichl.

„Tady to máš!“ řekl. „Zabil jsi ji!“

„Já ne!“ bránil se Abelové.

„Chceš ji vzkřísit?“ zašeptal Joshua Jemnému spikleneckým tónem.

„Se zlomeným krkem a křídly?“ pozastavil se Jemný. „To by nebylo moc laskavé.“

„Ale zábavné,“ odvětil Godolphin a v opuchlých očích mu šibalsky zahrálo.

„To bych neřekl,“ zamračil se Jemný a viděl, jak jeho nechuť smazává pobavení z Joshuovy tváře. Malinko se mě bojí, napadlo Jemného; síla ve mně ho znervózňuje.

Joshua zapadl do jídelny a Jemný už už chtěl jít za ním, překročit práh, jenže tentokrát k němu přistoupil nějaký mladík – nanejvýš osm náctiletý, s nepohlednou, podlouhlou tváří a andělskými kudrlinami.

„Maestro?“ řekl.

Na rozdíl od Joshuy a ostatních se Jemnému jeho rysy zdály pově domější. Snad byl v jeho vlažném, přimhouřeném zírání a drobných, skoro zženštilých ústech nádech modernosti. Inteligentně, pravdu řeče no, moc nevyhlížel, ale jeho slova, když na ně došlo, byla dobře formu lovaná, navzdory chlapcově nervozitě. Vůbec si netroufal se na Sartoriho podívat, ale s víčky sklopenými k zemi prosil o Maestrovu pozornost.

„Tak jsem přemýšlel, pane, jestli jste třeba zvážil tu záležitost, o níž jsme hovořili?“

Jemný měl na jazyku „Kterou?“, jenže místo toho odvětil (jeho rozum se mezitím zmocnil vzpomínky, sotva byla slova vyřčena):

„Vím, jak jsi nedočkavý, Lucie.“

Lucius Cobbitt, tak se ten chlapec jmenoval. V sedmnácti už znal nazpaměť všechny formule, nebo alespoň jejich teze. Ctižádostivý a zběhlý v politice, přijal Tyrwhittovo patronství (pro jaké služby, to věděla jen jeho postel, ale šlo jistě o hrdelní poklesek) a zajistil si tak místo v domě jako sluha. Ale chtěl víc a stěží uběhl večer, aniž by se zdvořile nevtíral Maestrovi s upejpavými pohledy a prosbami.

„Jsem víc než nedočkavý, pane,“ řekl. „Prostudoval jsem všechny rituály. Z toho, co jsem četl ve Flutových Vizích, jsem zmapoval In Ovo. To jsou jen začátky, ale rovněž jsem vyhotovil opisy všech známých piktogramů a znám je nazpaměť.“

Měl v sobě i trošku umělce, mimo jiné; další, co měli společné, kromě ctižádostivosti a pochybené morálky.

„Mohu vám být nápomocen, Maestro,“ říkal. „Budete tu noc potře bovat někoho vedle sebe.“

„Tvá kázeň je příkladná, Lucie, ale Usmíření je zapeklitá záležitost. Nemohu za tebe převzít zodpovědnost…“

„Vezmu to na sebe já, pane.“

„Kromě toho už asistenta mám.“

Chlapcova tvář ochabla. „Jistě?“ řekl.

„Samozřejmě. Pie’oh’pah.“

„Vy mu svěříte svůj život?“

„Proč bych neměl?“

„Inu, protože… protože není dokonce ani člověk.“

„Proto mu věřím, Lucie,“ řekl Jemný. „Mrzí mě, že tě zklamu…“

„Mohl bych se aspoň dívat, pane? Nebudu se plést, přísahám, přísa hám. Všichni ostatní tam budou.“

To ovsem byla pravda. Jak se noc Usmíření blížila, obecenstvo se víc a víc rozrůstalo. Jeho patroni, kteří nejprve složili velice vážně slib o za chování tajemství, nyní vycítili triumf a porušovali svou diskrétnost. Ztišenými a často zahanbenými hlasy se přiznávali, že pozvali přítele či příbuzného, aby mohl být svědkem rituálů, a kdo je on, účinkující, aby zakazoval svým pokladníkům chvíli slávy? Třebaže jim nikdy neslevil, když se podobně vyznávali, tolik mu to nevadilo. Sytil se obdivem. A až se dokončí Usmíření, čím více jazyků tam bude, aby roznesly, že byly u toho, a svatořečily vykonavatele, tím lépe.

„Moc prosím, pane,“ říkal Lucius. „Budu navždy vaším dlužníkem.“

Jemný přikývl a pocuchal mladíkovi zrzavé vlasy. „Smíš přihlížet,“ odpověděl.

Z chlapcových očí vyhrkly slzy, popadl Jemného za ruku a přitiskl k ní rty. „Jsem ten nejšťastnější muž v Anglii,“ zvolal. „Děkuji, pane, děkuji.“

Když utišil chlapcovy přehnané výlevy, zanechal ho Jemný u schodů a vkročil do jídelny. Zároveň přemítal, zda všechny tyto rozhovory do sebe ve skutečnosti přesně v tomto pořadí zapadaly, nebo zda jeho pa měť vybírá útržky z různých nocí a dní a splétaje dohromady tak, aby se zdály být beze švů. Pokud je pravdou to poslední – a tušil, že je –, pak měl zřejmě v těchto scénách hledat vodítka k záhadám, jež bylo třeba ještě odkrýt, a měl by si vzpomenout na každičkou drobnost. Ale to bylo náročné. Byl tu zároveň jako Jemný i jako Sartori, tedy jako svědek i herec. Bylo obtížné okamžiky prožívat, když je rovněž pozo roval, a o to těžší bylo se pídit po spojitosti jejich významů, když se jejich povrch tak parádně blyštěl a když on tu byl tím nejtřpytivějším šperkem. Jak si ho zidealizovali!! Stal se v jejich středu skoro bůžkem, každé jeho krknutí a pšouknutí bylo kvitováno jako přednáška, jeho kosmologická tvrzení – na kterých si tak zakládal – byla vítána s úctou a vděčností, dokonce i těmi vlivnými.

Tři z oněch vlivných ho očekávali nyní v jídelně, sesedli se u jednoho konce stolu prostřeného pro čtyři, ovšem prohýbajícího se pod takovou hojností jídla, že by nasytil celou ulici na týden. Joshua byl jedním z té trojice, pochopitelně. Zbylými dvěma byli Roxborough a jeho dávný druh Oliver McGann, který teď (byl značně podroušený, jako ostatně pokaždé) zachovával mlčení. Své asketické rysy, jimž dominovala dlouhá skoba nosu, většinou zpola skrýval v dlaních. Nemohl svá vlastní ústa vystát, pomyslel si Jemný, protože prozrazovala jeho jádro, které (navzdory jeho nesmírné zámožnosti a aspiracím v metafyzice) zůstávalo stále nevrle, úzkostlivě lakotné a mrzoutské.

„Náboženství je pro věrné,“ mínil hlasitě McGann. „Odříkají si své modlitby, jejich modlitby nedojdou odpovědi a jejich víra se přesto upev ňuje. Zatímco magie…“ Zarazil se a spočinul opileckým pohledem na Maestrovi stojícím ve dveřích. „Ach! Tady máme toho pravého! Toho pravého! Povězte mu, Sartori! Povězte mu, co je magie.“

Roxborough udělal z prstů pyramidu a její špička končila u kořene nosu.

„Ano, Maestro,“ přidal se. „Povězte nám to.“

„Bude mi ctí,“ odvětil Jemný a zároveň sáhl po sklence vína, kterou mu nalil McGann, a svlažil si drobet hrdlo, než sdělí hluboké myšlenky dnešního večera.

„Magie je tím prvním a posledním náboženstvím světa,“ prohlásil. „Má v moci učinit nás jednotnými. Otevřít nám oči, vidět dominia a vrá tit nás sobě samým.“

„To zní velice vznešeně,“ řekl Roxborough unyle. „Ale co to znamená?“

„To je přece zjevné, co je tím míněno,“ rýpl si McGann.

„Mně ale ne.“

„To znamená, že se rodíme rozděleni, Roxboroughu,“ odvětil Maestro. „Ale prahneme po jednotě.“

„Skutečně? To že chceme?“

„Pevně věřím, že ano.“

„A pročpak bychom se měli pokoušet o jednotu se sebou samými?“ nadhodil Roxborough. „To mi řekněte. Býval bych měl za to, že jsme si jedinými nakloněnými dušemi, které bezpečně máme.“

V jeho tónu byla slyšet povýšenost nadzvedávající člověku mandle, ale Maestro si těchto příjemností užil už v minulosti a měl své odpovědi pečlivě zváženy.

„Všechno, co nejsme my, je také naše,“ řekl. Přistoupil ke stolu a postavil na něj sklenku, mžouraje skrz čadící plameny svíček do Roxboroughových smolně černých očí. „Jsme spojeni se vším, co bylo, je a bude,“ pokračoval. „Od jednoho konce Imagiky ke druhému. Od nejmenšího mola tančícího nad tímhle plamenem až po samotného Boha.“

Nabral dech a poskytl Roxboroughovi čas na protiargument. Ale ne dočkal se žádného.

„Při naší smrti nebudeme zmenšeni,“ rozváděl. „Nabudeme objemu; až do velikosti Tvorstva.“

„Ano…“ šeptal McGann, slovo vyšlo dlouze a hlasitě zpod jeho zubů stisknutých v krvelačném úsměvu.

„Magie je naším prostředkem k tomuto odhalení,“ řekl Maestro, „zatímco přebýváme ve své tělesné schránce.“

„A podle vašeho názoru nám je tohle Odhalení dáno?“ odvětil Roxbo rough. „Nebo ho krademe?“

„Jsme zrozeni k tomu, abychom se dozvěděli tolik, kolik jen jsme schopni se dozvědět.“

„Jsme zrozeni, abychom ve svém těle trpěli,“ řekl Roxborough.

„Vy třeba trpíte, já ne.“

Téhle replice se dosyta zařehtal McGann.

„Tělo není trest,“ pokračoval Maestro. „Je tu pro potěšení. Ale také označuje místo, kde končíme a kde počíná zbytek Tvorstva. Nebo tak tomu alespoň věříme. Je to naše iluze, pochopitelně.“

„To je dobré…“ řekl Godolphin, „…pěkné.“

„Takže se pleteme do božího díla, je to tak?“ chtěl vědět Roxborough.

„Rozleželo se vám to v hlavě?“

„Spíš slehlo, nebo zplihlo,“ ozval se McGann.

Roxborough věnoval muži po svém boku hořký pohled.

„My jsme snad přísahali, Že nebudeme pochybovat?“ odsekl. „Nemys lím. Proč bych měl být kárán jen proto, že pokládám jednoduchou otázku?“

„Omlouvám se,“ řekl McGann. „Povězte to pánovi, Maestro. Konáme boží dílo, není to tak?“

„Chce Bůh, abychom byli víc než jsme?“ prohodil Jemný. „Samo zřejmě. Chce Bůh, abychom milovali, což je právě ona touha se sjednotit a stát se celkem? Samozřejmě. Chtělo by, abychom byli v Jeho věčné blaženosti na věky věkův? Ano, chtělo.“

„Vždycky říkáte Ono,“ odtušil McGann. „Proč?“

„Tvorstvo a jeho stvořitel jsou jedno a totéž. Mám pravdu?“

„Pravda.“

„A Tvorstvo je zrovna tak plné žen jako mužů. Mýlím se?“

„Ne, máte pravdu.“

„Na mou věru, vzdávám díky za tuto skutečnost ve dne v noci,“ řekl Jemný a mrkl po očku při řeči na Godolphina. „Mimo postel i na ní.“

Joshua se zasmál tím svým pekelnickým chechotem.

„Tudíž Božstvo je jak mužské, tak ženské. Pro ulehčení – Ono.“

„Bravurně řečeno!“ ozval se Joshua. „Nikdy mě neunaví poslouchat vás mluvit, Sartori. Mé myšlenky se zakalují, ale po kraťoučkém po slechu vás jsou jako jarní vody, přímo od pramene!“

„Doufám, že ne zas přehnaně čisté,“ řekl Maestro. „Nechceme přece, aby naše Usmíření pokazil nějaký puritán.“

„Na to mě už dost znáš,“ řekl Joshua a zkřížil pohled s Jemného očima.

Teď už měl Jemný důkaz o oprávněnosti svého podezření, že tato setkání (ačkoli zapamatovaná v jediném plynoucím toku) se neudala v časové souslednosti, nýbrž že se jednalo o střípky, které jeho mysl splétala dohromady v pořadí, jak je pokoje, jimiž procházel, vyvolávaly. McGann a Roxborough se u stolu rozplynuli a s nimi i většina světla ze svící a sbírka karaf, sklenic a jídla, které osvětlovaly. Teď tu zůstal jen Joshua a on sám a dům. Všichni spali, až na tyto dva spiklence.

„Chtěl bych být s tebou, až budeš provádět své dílo,“ říkal Joshua. V tomto okamžiku nebylo po smíchu ani stopy. Vyhlížel uštvaně a nervózně. „Je mi velmi drahá, Sartori. Kdyby se jí mělo něco stát, zbláz ním se.“

„Bude naprosto v bezpečí,“ řekl Maestro a posadil se ke stolu.

Rozložili před sebe mapu Imagiky se jmény Maestrů a jejich asistentů pro každé dominium vyznačenými vedle jejich působišť. Přelétl je očima a zjistil, že jednoho nebo dva zná. Byl tu Čmelík Syrový, jako zástupce muže jménem Uter Pižmo; Scopique tady byl taky, vyznačený jako asistent asistenta Heratae Kladivjoka, který byl pravděpodobně vzdáleným příbuzným jiného Kladivjoka, s nímž se Jemný a Pie setkali ve Vanaephu. Jména ze dvou minulostí se křížila na této mapě. „Posloucháte mě?“ ozval se Joshua.

„Řekl jsem vám, že bude v naprostém bezpečí,“ přišla Maestrova od pověď. „Dílo je choulostivé, ale není nebezpečné.“

„Tak mi dovolte být o toho,“ řekl Godolphin a lomil prosebně rukama. „Budu vaším asistentem místo toho hloupého mystifa.“

„Ani Pie’oh’pah jsem neřekl, k čemu se chystáme. To je naše věc, jen naše. Jen přiveďte Judith zítra večer sem a já se postarám o ostatní.“

„Je tak zranitelná.“

„Mně se zdá dost sebejistá,“ odtušil Maestro. „Velmi vznětlivá.“

Godolphínův ustrašený výraz se proměnil v ledově chladný. „Nechte toho, Sartori,“ řekl. „Nestačí, že jsem měl včera celý den na krku Roxborougha, který mi omílá, že vám nevěří? Ještě musím snášet také vaši aroganci?“

„Roxborough ničemu nerozumí.“

„Říká, že jste posedlý ženami, takže tomuhle přinejmenším rozumí. Šmírujete nějakou dívku přes ulici, jak tvrdí…“

„A co když ano?“

„Jak se můžete odevzdat Usmíření, když se tak rozptylujete?“

„Chcete mi rozmluvit Judith?“

„Myslel jsem, že náboženstvím je pro vás jen magie.“

„Ona zrovna tak.“

„Kázeň, posvátné tajemství.“

„To je ona také.“ Zasmál se. „Když jsem ji uviděl poprvé, bylo to jako mé první rozhlédnutí se v jiném světě. Věděl jsem, že dám v sázku svůj život, abych se jí dostal pod kůži. Když jsem s ní, cítím se znovu jako adept přikrádající se k zázraku, krok za krokem. Ostýchavý, rozrušený…“

„Dost!“

„Opravdu? Nechcete vědět, proč tak strašně moc chci být v ní?“

Godolphin si ho rozhořčeně změřil od hlavy k patě. „Ani ne,“ řekl. „Ale zase… když mi to nepovíte, jen se tím budu…“

„Protože za krátký čas zapomenu, kdo jsem. Vše titěrné a intimní ze mě vyjde. Má ctižádost. Má minulost. Všechno. Budu rozložený. A tehdy budu božství nejblíž.“

„Kupodivu pokaždé dokážete stočit všechno zpátky na tohle. Dokonce i svůj chtíč.“

„Všechno Jedno jest.“

„Nelíbí se mi vaše řeči o Jediném,“ řekl Godolphin. „Jste jako Roxborough s těmi jeho okřídlenými rčeními! V jednoduchosti je síla a tak dále…“

„To není totéž – a vy to víte. Přece ženy jsou tam, kde všechno začíná, a já se rád – jak bych to řekl? – dotýkám zdroje tak často, jak je to možné.“

„Vy se totiž považujete za dokonalého,“ řekl Godolphin. „Proč tak zatrpkle? Před týdnem jste visel na každém mém slově.“

„Nelíbí se mi, co děláme,“ opáčil Godolphin. „Chci Judith pro sebe.“

„Budete ji mít. A stejně tak i já. A to je právě vrchol dokonalosti.“

„Nebude mezi nimi Žádný rozdíl?“

„Žádný. Budou totožné. Do poslední pihy. Do poslední řasy.“

„Tak proč musím mít kopii já?“

„Na tohle odpověď znáte. Protože originál miluje mne, ne vás.“

„Neměl jsem nikdy dopustit, abyste na ni pohlédl.“

„Nemohl jste nás udržet od sebe. Netvařte se tak zoufale. Udělám vám Judith, která bude viset na vás a vašich synech, dokud jméno Godolphinů nezmizí z povrchu zemského. Co je na tom špatného?“

Když položil tuhle otázku, všechny svíčky až na jedinou zhasly a mi nulost spolu s nimi. Ocitl se zčistajasna v prázdném domě, někde blízko houkala policejní siréna. Vstoupil znovu do chodby, zatímco auto se řítilo Škálovou ulicí a jeho modré světlo pulzovalo v oknech. O pár vteřin poz ději za ním dorazilo s houkáním další. I když rámus sirén utichal, až nakonec ztratil, záblesky nikoli. Rozjasnily se však od modré k bílé a ztratily svou pravidelnost. V jejich záři uviděl dům ještě jednou navrí ceny do časů jeho slávy. Už to ovšem nebylo místo rozprav a smíchu Shora i zdola se ozývalo vzlykání a v každém rohu se krčil zvířecí puch strachu. Nad střechou zaburácelo zahřmění, ale nespustil se žádný déšť který by utěšil jeho vztek.

Nechci tady být, došlo mu. Vzpomínky ho pobavily. Líbila se mu jeho role ve vývoji událostí. Ale tahle tma byla docela jiná věc. Byla plná smrti a jemu se od ní chtělo utéct.

Znovu sjel k zemi blesk, strašlivě rozlícený. V jeho světle uviděl Lucia Cobbitta, stojícího v půli schodiště a tisknoucího se k zábradlí, jako by měl jinak padnout, kdyby tomu tak nebylo. Kousl se do jazyka nebo do rtu a krev mu stékala čůrkem z úst a brady, lepkavá, jak se smísila se slinami. Když Jemný vylezl do schodů, ucítil výkaly. Chlapec si nadělal do kalhot. Když uviděl Jemného, zvedl oči.

„Jak to, že se to nepovedlo, Maestro?“ vzlykal. „Jak to?“ Jemný se roztřásl, jelikož otázka vnesla do jeho hlavy záplavu obrazů, mnohem strašnějších nežli jiné scény, kterých se stal svědkem ve Vymazaném kraji. Nezdar Usmíření přišel znenadání a katastrofálně a Maestrové zastupující pět dominií se nechali nachytat v tak citlivé době, uprostřed díla, že byli špatně připraveni na obranu. Duše všech pěti se povznesly z jejich kruhů v Imagice, a nesouce obdoby svých svě tů, setkaly se v Ana, zóně nedotknutelnosti, která se každé druhé století utvořila v samém srdci In Ova. Tam se – po velice krátkou dobu – daly konat zázraky, zatímco se Maestrové (v bezpečí před obyvateli In Ova, ale osvobozeni a posíleni svou nemateriální podstatou) zbavovali svých podob a nechali na géniu Ana, aby dokončil splynutí dominií. Byla to riskantní doba, ale blížili se téměř k završení, když se náhle rozbil kruh, ve kterém seděla fyzická schránka Maestra Sartoriho (jeho kameny ochraňovaly okolní svět před tokem, který proudil do In Ova). Ze všech potenciálních míst neúspěchu při obřadu bylo tohle nejnepravděpodobnější; bylo to, jako by transsubstanciace ztroskotala jen proto, že nebylo dost soli k chlebu. Ale co naplat, ztroskotala, a jakmile se škvíra provalila, nedala se ucpat, dokud se těla Maestrů nevrátila do svých těl – ani neodříkali potřebná zaříkadla. V tomto mezidobí získali hladoví nájemníci z In Ova volný přístup do Pátého. Nejen do Pátého, ale i do těl Maestrů samotných, dmoucích se pýchou, kteří ve zmatku Ana opustili, čímž navedli dravce z In Ova na stopu ke svým tělům.

Sartoriho život by bezpochyby propadl spolu se všemi ostatními, nebýt zásahu Pie’oh’pah. Jakmile se kruh porušil, mystifa na Godolphinův příkaz násilně vyvedli z Ústupu za to, že si neodpustil věštecké poplašné poznámky a za to, že vyrušoval obecenstvo. Těmi, kdo jej měli vyvést, byli Abelove a Lucius Cobbitt, ale ani jeden z nich nemel sílu mystifa udržet. Vytrhl se jim, přeletěl napříč Ústupem a vrhl se do kruhu, kde jeho pána mohla celá sešlost vidět jen jako světelnou záři. Pie se pod Sartoriho vedením učilo dobře. Znalo obranu před tokem síly, která se nacházela v kruhu, a vytáhlo Maestra přímo z čelistí blížících se Oviatů.

Jenže zbytek shromáždění, váhající mezi varovným ječením mystifa a Roxboroughovými pokusy zachovat status quo, pořád ještě postával na místě ve zmatku, i když se už začali objevovat Oviaté.

Bytosti nemeškaly. Jednu chvíli byl Ústup mostem k transcendentnu. V následující jatkami. Maestro, otupený svým náhlým pádem ze slávy, z onoho masakru viděl pouze útržky, ale ty se mu vpálily do očí a Jemný si na ně nyní vzpomněl do nejmenších podrobností. Ábelové zmítající se na zemi v hrůze, když Oviat veliký a sveřepý jako býk, ale podobající se nějaké sotva narozené věci, otevřel svou bezzubou tlamu a vcucl ho do sebe čelistmi s jazyky dlouhými jako biče; McGann, jehož připravilo kluzké, tmavé zvíře, které se při běhu vlnilo, o ruku, se odvalil stranou (krev stříkala jako nachová fontána), zatímco se ta potvora počala zabýval čerstvějším masem; Flores – chudák Flores, který den předtím dorazil do Škálové ulice s dopisem od Casanovy – byl chycen dvěma bestiemi, jejichž lebky byly ploché jako rýče a jejichž průhledná kůže dala Sartorimu nahlédnout na muka jejich oběti ve chvíli, kdy jeho hlava klouzala hrdlem jedné bestie a jeho nohy zároveň polykala druhá.

Ale hlavně na smrt Roxboroughovy sestry vzpomínal Jemný s ryzím děsem, také proto, že Roxborough se všemožně snažil zabránit jí v příchodu a dokonce se pokořil před Maestrem a prosil ho, aby si s ní promluvil a přemluvil ji, aby se držela stranou. Hovořil s ní, ale mazané zvrátil své varování ve svádění – doslova a do písmene – a ona se přišla podívat na Usmíření přinejmenším stejně kvůli očím muže, který se jí dvořil svými varováními, jako pro obřad samotný. Zaplatila tu nejhrůznější cenu. Strhla se o ni pranice, jaká se rozpoutává mezi hladovými vlky o kost, ona vřískala modlitbu za vysvobození, zatímco z ní trojicí Oviatů tahala střeva a hrabala se jí v otevřené lebce. Než Maestro vyřkl (za pomoci Pie’oh’pah) patřičná zaklínadla, aby jimi zahnal bytosti zpátky do kruhu, umírala skrčená svými vlastními střevy a mrskala sebou jako ryba zpola obrácená naruby háčkem.

Teprve později se Maestro doslechl o zvěrstvech, která se udála ve zbylých kruzích. Bylo to stejné jako to, k čemu došlo v Pátém: Oviaté se zjevili uprostřed nevinných; následovala krvavá lázeň, která skončili až když je asistenti Maestrů zahnali zpět. S výjimkou Sartoriho všichni Maestrové zahynuli.

„Bylo by lepší, kdybych zemřel jako ostatní,“ řekl Luciovi.

Chlapec se ho snažil přesvědčit o opaku, ale slzy ho přemohly. Ozval se další hlas zdola; zhrublý žalem, ale pevný.

„Sartori! Sartori!“

Otočil se. V chodbě stál Joshua, jeho pěkný práškově modrý kabát byl zbrocený krví. A jeho ruce také. A obličej.

„Jak to skončí?“ řval. „Taková bouřka! Roztrhá to svět na kusy!“

„Ne, Joshuo!“

„Nelžete mi! Taková bouřka nikdy nebyla! Nikdy!“

„Ovládejte se…“

„Ježíši Kriste, Pane můj, odpusť nám naše hříchy.“

„To nepomůže, Joshuo.“

Godolphin třímal v ruce krucifix a přiložil si ho ke rtům.

„Vy bezbožná zrůdo! Jste démon? Tak proto? Poslali vás sem pro naše duše?“ Slzy mu kanuly po pominuté tváři. „Z jakého pekla jste vyšel?“

„Ze stejného jako vy. Z lidského pekla.“

„Že jsem neposlechl Roxborougha. Ten to věděl! Opakoval mi pořád dokola, že máte něco v plánu, a já mu nevěřil, neuvěřil bych mu, protože Judith vás miluje, a jak by mohlo něco tak čistého milovat zkažené? Ale vy jste se schoval i před ní, viďte? Chudák Judith! Jak se vám podařilo, aby se do vás zamilovala? Jak jste to udělal?“

„Tohle jediné vás trápí?“

„Povězte! Jak?“

Napůl nepříčetný Godolphin se rozběhl nahoru do schodů ke svůdci.

Jemný bezděky přiložil ruku k ústům. Godolphin se zarazil. Znal tuhle schopnost.

„Copak jsme neprolili dost krve?“ zeptal se Maestro.

„Vy,já ne,“ utrhl se Godolphin. Ukázal prstem na Jemného, krucifix mu trčel z pěsti. „Po tomhle nedojdete klidu v duši,“ řekl. „Roxborough už teď mluví o čistce a ode mě dostane každou guineu, kterou bude potřebovat, aby vám došlápl na krk. Vy a celé vaše dílo jste prokletí!“

„Dokonce i Judith?“

„Víckrát ať už tu loutku nevidím.“

„Ale je vaše, Joshuo,“ říkal Maestro bezvýrazně a při řeči scházel ze schodů. „Je vaše na věky věkův. Nezestárne. Nezemře. Patří rodině Godolphinově, dokud slunce nevyhasne.“

„Tak ji zabiju.“

„A budete mít její nevinnou duši na svědomí?“

„Nemá žádnou duši!“

„Slíbil jsem vám Judith do poslední pihy a taková je. Náboženství. Kázeň. Pamatujete?“ Godolphin zabořil hlavu do dlaní. „Ona je mezi námi jediná skutečně nevinná, Joshuo. Chraňte ji. Milujte ji, jako jste ještě nikdy nikoho nemiloval, protože ona je naším jediným vítězstvím.“ Vzal Godophinovy ruce do svých a zbavil ho tak jeho masky. „Nestyďte se za naše cíle,“ řekl. „A nevěřte nikomu, kdo vám říká, že šlo o ďáblovo počínání. To, co jsme udělali, jsme dělali z lásky.“

„O čem teď mluvíte?“ zeptal se Godolphin. „O jejím stvoření, nebo o Usmíření?“

„To všechno Jedno jest,“ odvětil. „Věřte alespoň tomu.“

Godolphin vymanil ruce z Maestrových. „Ničemu už nevěřím,“ řekl, otočil se k němu zády a začal unaveně sestupovat dolů.

Ve stoje pozoroval ze schodů tuhle vzpomínku, jak mizí, a řekl podru-hé sbohem. Od té noci víckrát Godolphina nespatřil. O pár týdnů později se ten muž uchýlil na svůj pozemek, tam se zabarikádoval a žil v tiché pokoře, dokud mu zoufalstvím nepuklo jeho něžné srdce.

„Byla to moje chyba,“ ozval se chlapec na schodech za ním.

Jemný zapomněl, že tam Lucius stále je, poslouchá a dívá se. Znovu se obrátil k dítěti.

„Ne,“ řekl. „Tvoje vina to není.“

Lucius si setřel z brady krev, ale chvění potlačit nedokázal. Zuby mu mezi jednotlivými ukoktanými slovy jektaly.

„Udělal jsem všechno, co jste mi nakázal, abych udělal…“ řekl, „…přísahám. Přísahám. Ale musel jsem opominout nějaká slova z rituálů… nebo… nevím… třeba jsem popletl ty kameny.“

„O čem to mluvíš?“

„Ty kameny, jak jste mi dal, abych jimi nahradil ty kazové.“

„Nedal jsem ti žádné kameny, Lucie.“

„Ale dal, Maestro, dal. Dva kameny, které měly přijít do kruhu. Řekl jste mi, abych ty, které vyjmu, zahrabal u schodů. Copak se nepamatujete?“

Když teď naslouchal chlapci, Jemný konečně pochopil, jak se Usmíření zvrátilo v bolest. Jeho dvojník – narozený v horním pokoji právě tohoto domu – využil Lucia jako svého nástroje a poslal ho, aby zaměnil část kruhu kameny, které připomínaly originály (padělatelství se mu dostalo do krve), poněvadž věděl, že ty neudrží celistvost kruhu, až obřad dospěje k vrcholu.

Ale zatímco muž, jenž si tyto scény vybavoval, chápal, jak se všechno seběhlo, pro Maestra Sartoriho, který dosud nevěděl o existenci toho druhého, jehož stvořil v lůně zdvojovacího kruhu, to zůstávalo nepochopitelnou záhadou.

„Žádné takové instrukce jsem ti nedal,“ řekl Luciovi.

„Rozumím,“ odvětil mladík. „Musíte složit vinu na mou hlavu. Proto Maestrové potřebují učně. Škemral jsem o tu odpovědnost a jsem šťasten, že ji mám, třebaže jsem neuspěl.“ Sáhl při řeči do kapsy. „Odpusťte mi, Maestro,“ řekl, vytáhl nůž a přiložil si jej bleskurychle k srdci. Ve chvíli, kdy pod ostřím vytryskla krev, Maestro chytil mladíkovu ruku, vykroutil mu zbraň z prstů a mrštil s ní ze schodů.

„Kdo ti dal k tomuhle svolení?“ zlobil se na Lucia. „Myslel jsem si, že chceš být adeptem?“

„Chtěl jsem,“ řekl chlapec.

„A teď se ti to znelíbilo. Cítíš se pokořený a víc o tohle naše dílo nestojíš.“

„Ne!“ zaprotestoval Lucius. „Pořád chci být moudrý. Ale dnes jsem neuspěl.“

„My všichni jsme neuspěli!“ opravil ho Maestro. Objal třesoucího se chlapce a laskavě k němu promlouval. „Nevím, jak k té tragédii došlo,“ řekl. „Ale čichám ve vzduchu mnohem horší smrad než jenom ten tvůj. Za našimi zády se udalo nějaké spiknutí proti našemu ušlechtilému cíli, a možná, kdybych nebyl zaslepený vlastní slávou, bych si toho všiml. Vina není v tobě, Lucie. A ukončením života nepřivoláš zpátky ani Abeloveho, ani Ester, ani nikoho jiného. Poslechni mě.“

„Poslouchám.“

„Ještě stále chceš být mým adeptem?“

„Ovšem.“

„Budeš teď poslouchat mé příkazy, do posledního písmenka?“

„Cokoli řekneš. Co ode mne potřebuješ?“

„Vezmi mé knihy, všechny, kolik budeš schopný unést, a odejdi odsud co nejdál. Na druhý konec Imagiky, pokud se naučíš ten trik. Někam, kde tě Roxborough a jeho smečka v životě nenajde. Pro lidi jako my nastane tuhá zima. Zabije všechny, kromě těch nejbystřejších. Ale ty dovedeš být bystrý, nebo ne?“

„Ano.“

„Věděl jsem to,“ usmál se Maestro. „Musíš se učit sám a potají, Lucie, a musíš se naučit žít mimo čas. Tak tě léta nespálí, a až Roxborough zemře, budeš se moci pokusit znovu.“

„Kde budete vy, Maestro?“

„Upadnu do zapomenutí, když budu mít štěstí. Ale nikdy mi nebude odpuštěno, myslím. Doufal bych v příliš mnoho. Netvař se tak sklíčeně, Lucie. Musím vědět, že zbývá nějaká naděje, a pověřuji tě proto, abys ji za mne nesl.“

„To je pro mne čest, Maestro.“

Když odpověděl, o Jemného ještě jednou zavadilo déjá vu, které po-prvé pocítil ve chvíli, kdy se setkal s Luciem před dveřmi do jídelny. Ale ten dotek byl lehoučký a pominul dřív, než si ho mohl vysvětlit.

„Pamatuj, Lucie, že všechno, co se naučíš, se stává součástí tebe, platí to i pro samotné božstvo. Nestuduj nic, leda s vědomím, že jsi to už dávno věděl. Nic neuctívej, pouze v obdivu ke svému skutečnému já. A ničeho se neboj –“ tady se Maestro zarazil a zachvěl, jako by měl nejasnou předtuchu, „– neboj se ničeho kromě jistoty, že jsi původce svého nepřítele a jeho jediná naděje na polepšení. Budeš si to pamatovat?“ Chlapec působil nejistě. „Jak jen budu moci,“ odpověděl. „To bude muset postačit,“ řekl Maestro. „A teď… zmiz odsud, než přijdou provést čistku.“

Pustil chlapcova ramena a Cobbitt se vzdaloval po schodech, pozpátku jako plebejec před králem, otočil se a pádil pryč, teprve když stanul na konci schodiště.

Bouřka jim zuřila přímo nad hlavou a jakmile chlapec odešel a vzal s sebou svůj kanálový puch, vůně elektřiny převládla. Svíčka, kterou Jemný držel, se mihotala a na zlomek vteřiny měl za to, že uhasne a oznámí konec vzpomínání, alespoň pro dnešní noc. Ale přece ne.

„To bylo laskavé,“ nechalo se slyšet Pie’oh’pah a on se k němu otočil. Mystif stál na patře nad schodištěm. Vyměnil zašpiněné šaty za své tradičně vybrané, ovšem jednobarevná košile i kalhoty, které mel na sobě, byly jedinou parádou, kterou potřeboval – ke svému dokonalému zjevu. V Imagice není tvář krásnější téhle, blesklo hlavou Jemnému, a zrovna tak postavy půvabnější. Obrazy hrůzy a vzájemného obviňování, které přivála bouřka, měly při pohledu na něj chabou účinnost. Ale Maestro, kterým tehdy byl, dosud neudělal tu chybu, že by dopustil, aby se mu jeho zázrak ztratil, a když viděl mystifa, spíše ho trápilo, že vyšly najevo jeho podvody.

„Bylo jsi tu, když přišel Godolphin, Pie?“ zeptal se.

„Ano.“

„Takže víš o Judith?“

„Mohu se dohadovat.“

„Tajil jsem to před tebou proto, že jsem věděl, že bys to neschválilo.“

„Nepřísluší mi schvalovat, ani nic podobného. Nejsem vaše žena, abyste se musel bát mých výtek.“

„A přece se bojím. A myslel jsem si, že až skončíme s Usmířením, bude to vypadat jako drobná radost a ty si třeba řekneš, že jsem si to zasloužil – za to, čeho jsem dosáhl. Teď to vypadá jako zločin a přeju si, aby to šlo vrátit.“

„Tohle si přejete? Opravdu?“ podivil se mystif.

Maestro k němu vzhlédl.

„Ne, nepřeju,“ řekl tónem člověka překvapeného skutečností. Začal stoupat do schodů. „Zřejmě bych měl věřit tomu, co jsem řekl Godolphinovi, že je to naše…“

„Vítězství,“ napovídalo Pie a udělalo úkrok stranou, aby umožnilo svému vyvolavateli vkročit do meditačního pokoje. Byl (jako ostatně vždycky) prázdný.

„Mám vás nechat o samotě?“ zeptalo se Pie.

„Ne,“ řekl Maestro chvatně. Potom dodal tišeji: „Prosím, ne.“ Šel k oknu, ze kterého ve stoje po tolik večerů pozoroval nymfu Allegru u jejího toaletního stolku. Větve stromů, skrz které ji špehoval, tloukly zuřivě do okenní tabulky.

„Můžeš zařídit, abych zapomněl, Pie’oh’pah? Jsou přece takové zaklínači formule?“

„Samozřejmě. Ale jste si jistý, že to chcete?“

„Ne, to, co doopravdy chci, je smrt, ale té se právě teď až příliš bojím. Takže… bude to muset být zapomnění.“

„Pravý Maestro zahrnuje bolest do svých zkušeností.“

„Pak tedy nejsem pravý Maestro,“ opáčil. „Na to nemám odvahu. Zařiď, abych zapomněl, mystife. Odděl mě od toho, co jsem udělal a co jsem, navždy. Odříkej zaklínadlo, které bude jako řeka mezi mnou a tím-to okamžikem, tak, aby mě to nikdy nelákalo ji překročit.“

„Jak budete žít?“

Maestro nad tím chvilku dumal.

„Po troškách,“ konečně odvětil. „Každý úsek mého života bude postrádat povědomí o tom předchozím. Uděláš to pro mne?“

„Jistě.“

„Totéž jsem udělal se ženou, kterou jsem stvořil pro Godolphina. Každých deset let vymaže svůj život a zmizí. Pak si vytvoří nový a bude si ho žít, aniž by věděla, co za sebou nechala.“

Když tak poslouchal sám sebe, jak osnuje život, kterým žil, Jemný ve svém hlase slyšel zvrácené uspokojení. Odsoudil se ke dvěma stům let marnosti, ale dobře věděl, co dělá. Na vlas stejné podmínky při-chystal i pro druhou Judith a pro její dobro promyslel veškeré možné důsledky. Nebyla to jen zbabělost, která ho přinutila k tomu, aby se těmto vzpomínkám vzpíral. To, že poslal svou budoucnost do stejného předpeklí, jaké vymyslel pro jím samotným stvořenou bytost, byl jistý druh odplaty sobě samému za to, že neuspěl.

„Budu si užívat, Pie,“ prohlásil. „Budu se toulat světem a užívat si okamžiků, jen nebudu mít jejich souhrn.“

„A co já?“

„Až skončíš, jsi volný,“ řekl.

„A co budu dělat? Čím budu?“

„Děvkou – nebo zabijákem, to je mi jedno,“ řekl Maestro.

Poznámka byla vyslovena ledabyle –jistě nebyla míněna jako příkaz mystifovi. Ale je snad otrokovou povinností rozlišovat mezi rozkazem vydaným prostě jen tak z legrace a jiným, kterého musí bezvýhradně uposlechnout? Ne, povinností otroka je poslušnost, zvláště když příkaz vyjde, tak jako teď, z milovaných úst. Právě touhle nahodilou poznám-kou zpečetil pán osud svého sluhy na dvě století, ponoukl ho ke skutkům, které si nepochybně ošklivil.

Jemný viděl, jak se v mystifových očích zaleskly slzy, a ucítil utrpení jako kladivo bušící do jeho srdce. A tehdy se sám nenáviděl, pro svou aroganci a bezstarostnost, za to, že neviděl zlo, které spáchal na bytosti, která ho chtěla pouze milovat a být blízko něj. A toužil víc než kdy předtím po sjednocení s Pie, aby ho mohl prosit o odpuštění za svou krutost.

„Zařiď, abych zapomněl,“ řekl znovu. „Chci tohle skončit.“

Mystif něco říkal, jak Jemný viděl, ovšem jestli to byla zaříkadla, která jeho rty tvořily, byla řečena hlasem, který neslyšel. Avšak dech, jenž je nesl, rozkomíhal plamen na podlaze a zatímco mystif nořil svého pána do zapomnění, vzpomínky vyhasly zároveň s oním plamenem.

Jemný našel krabičku sirek a jednu škrtl, využil jejího světla, aby našel čadící knot a opět ho zapálil. Ale bouřlivá noc sklouzla zpět do minulosti a Pie’oh’pah – krásné, poslušné, milující Pie’oh’pah – zmizelo s ní, Posadil se před svíčkou a čekal, jestli náhodou nezazní koda. Ale dům byl mrtvý, od sklepení po okap.

„Tak,“ řekl si pro sebe. „A co teď, Maestro?“

Odpovědi se mu dostalo od jeho žaludku, taky jedno menší zahřmění.

„Chceš jídlo?“ zeptal se ho a on zase zakručel. „Já taky,“ řekl.

Vstal a pustil se dolů po schodech, připravuje se na návrat do moderních časů. Jakmile sešel na konec, zaslechl, jak se kdosi krade po holých parketách. Zvedl svíčku – a pozvedl i hlas.

„Kdo je tady?“

Světlo ani jeho žádost nepřinesly žádnou odpověď. Ale zvuk neustával, přidaly se k němu jiné – a žádný z nich nebyl příjemný. Hluboké, mučivé zasténání; plačtivý, táhlý zvuk; pisklavé vdechování. Jaké další drama se mu to chystá sehrát jeho paměť, pomyslel si, že je jí třeba podobných otřepaných prostředků? Před časem by ho možná vystrašily, ale dnes ne. Stanul tváří v tvář příliš mnoha hrůzám, než aby ho zmrazily imitace.

„Co se děje?“ zeptal se přízraků a trochu ho překvapilo, že se na tuto otázku dočkal odpovědi.

„Dlouho jsme na vás čekali,“ řekl mu sípavý hlas.

„Občas jsme si mysleli, že se domů nikdy nevrátíš,“ připojil se jiný. Ten hlas zněl pisklavě, žensky,

Jemný postoupil o krok blíž k ženě a okraj světelného kruhu ze svíce se dotkl něčeho, co vypadalo jako lem nachových šatů, který se chvatně stáhl zpátky. Na místě, kde spočíval, zůstala čerstvá krev. Dál nepokročil ani o píď, ale zaposlouchal se, zda neuslyší další prohlášení přízraků. Dočkal se brzy. Tentokrát to nebyla žena, ale ten, kdo tak podivně sípal.

„Vina padá na vaši hlavu,“ řekl. „Ale bolest byla naše. Všechny ty roky, co jsme na vás čekali.“

Byl sice pokřivený mukami, ale i tak mu zněl povědomě. Slýchával jeho kadenci právě v tomto domě.

„Abelove?“ řekl.

„Vzpomínáš si na tu straku?“ řekl muž, potvrzuje svou totožnost. „Kolikrát jsme si myslel: to byla moje chyba, že jsem jí přitáhl do domu. Tyrwhitt s ní nechtěl mít nic společného a přežil, není to snad pravda? Zemřel sešlostí věkem. A Roxborough, a Godolphin – i vy. Vy všichni jste žili a zemřeli v klidu. Kromě mě, já jsem si to zkrátka protrpěl tady, když jsem letěl proti sklu, ovšem ne dost tvrdě, abych zemřel.“ Zasténal a ačkoli jeho výtka byla stejně absurdní jako tenkrát, když ji vyslovil poprvé, teď se Jemný zatřásl. „Nejsem pochopitelně sám,“ řekl Abelove. „Je tu Ester. A Flores. A Byam-Shaw. A Bloxhamův švagr. Pamatuješ si na něho? Budeš mít rozhodne velkou společnost.“

„Já tady nezůstávám,“ ozval se Jemný.

„Ale ano,“ řekla Ester. „To je to nejmenší, co můžete udělat.“

„Zhasněte svíčku,“ nakázal Ábelové. „Ušetřte se zármutku při pohledu na nás. Zhasneme vaše oči a můžete s námi žít slepý.“

Nic takového,“ řekl Jemný a pozvedl světlo tak, aby rozhodilo své sítě do větší šířky.

Vynořili se na vzdálenějším okraji, zář zachytila jejich útroby. To, co považoval za Esteřinu sukni, byla vlečka z živého masa, napůl stažená z jejího boku a stehen. Rychle si ji vytahovala nahoru a kolem sebe, pokoušela se zahalit před ním svůj klín. Bylo to směšné, ale třeba Jem-ného pověst sukničkáře během let tak nabobtnala, že věřila, že by ho mohla vzrušit, dokonce i v tomhle děsivém stavu. Došlo ale i na horší věci. V Byam-Shawovi by stěží poznal člověka a Bloxhamův švagr vypadal, jako by ho rozsápali tygři. Ale i přes sebezbídačenější stav byli připraveni k pomstě, o tom nebylo pochyb. Na Abeloveho pokyn se kolem něho začali stahovat.

„Už jste si vytrpěli dost,“ řekl Jemný. „Nechci vás zraňovat podruhé. Radím vám, abyste mě nechali projít.“

„Nechat vás projít, abyste mohl dělat co?“ opáčil Abelove, jehož hrozné poranění bylo zřetelnější s každým dalším krokem, který udělal. Kůže na temeni vzala za své a jedno z očí se mu vylouplo z tváře. Když zvedl paži, aby vmetl Jemnému do tváře nové obvinění, použil malíček, ten jediný mu zůstal na ruce. „Chcete to zkusit znova, viď? Nepokoušejte se a zřekněte se toho! Vy máte v plánu to zopakovat!“

„Zemřeli jste pro Usmíření,“ řekl Jemný. „Copak se nechcete stát svědkem jeho úspěšného završení?“

„To je sprostota!“ zahřímal Abelove. „To se nikdy nemělo stát! Naše smrt je toho důkazem. Když se o to pokusíte, naše oběť bude tím pádem bezcenná, a pak znovu skončíte fiaskem.“

„Neskončím,“ odvětil Jemný.

„Ne, už ne,“ opravila ho Ester, na to pustila svou sukni a odvinula škrtící motouz ze střev. „Protože nebudete mít příležitost.“

Díval se z jedné rozryté tváře na druhou a docházelo mu, že nemá tu nejmenší naději, že by se mu podařilo jim jejich úmysl rozmluvit. Nečekali tolik let, aby se nechali odradit řečmi. Čekali na pomstu. Neměl na vybranou, musel je zastavit pneumatem, třebaže ho strašlivě mrzelo zhoršovat jejich utrpení. Přendal svíčku z pravé ruky do levé, ale v té chvíli se někdo za ním natáhl a přivázal mu ruce k trupu. Svíčka mu vypadla z ruky a kutálela se po podlaze k jeho žalobcům. Ještě než se mohla udusit ve svém vlastním vosku, Abelove ji sebral ze země svou jednoprstou rukou.

„Dobrá práce, Floresi,“ řekl Abelove.

Muž, který držel pevně Jemného, souhlasně zabručel a zalomcoval svou obětí na důkaz, že je bezpečně lapená. Jeho ruce byly pevné a držely Jemného jako ocelové obruče. Abelove se zmohl na cosi jako úsměv, i když s volnými laloky místo tváří a puchýři místo rtů to byla nepředložená věc.

„Nebojuješ,“ divil se, přistupuje k Jemnému se svíčkou vysoko zdvi-ženou. „Pročpak to? Už ses přichystal, že se k nám připojíš, nebo si myslíš, že se necháme dojmout tvým mučednictvím a propustíme tě?“ Byl teď velmi blízko u Jemného. „To je hezké,“ řekl. Vykulil trochu oko a povzdechl si. „Jak tenhle obličej milovali,“ pokračoval. „A tu hruď! Jak se ženy praly o to, aby na ni mohly položit hlavu!“ Vklouzl pařátem, který měl místo ruky, Jemnému za košili a roztrhl ji. „Směšně bledá! A bez chlupů! To není italské maso, co myslíte?“

„Záleží na tom?“ řekla Ester. „Jestli to krvácí, proč se staráš?“

„Nikdy se neuvolil a nic nám o sobě nepověděl. Museli jsme věřit jeho slovům, protože měl v rukou a hlavě moc. Je jako malý bůh, říkával Tyrwhitt. Ale i malí bohové mají své otce a matky.“ Abelove se naklonil blíž a přistrčil svíčku tak blízko k Jemného řasám, že už je skoro ožehával. „Kdo jste doopravdy?‘’ pokračoval Abelove. „Nejste Ital. Jste Holanďan? Mohl byste být klidně Holanďan. Nebo Švýcar. Chladný a puntičkářský. Co? Jste?“ Odmlčel se. „Nebo jste Ďáblovo dítě?“

„Abelove,“ zaprotestovala Ester.

„Chci to vědět,“ vyštěkl Abelove. „Chci ho slyšet, jak se přiznává, že je Luciferovo dítě.“ Podíval se na něj z ještě větší blízkosti. „No tak,“ řekl. „Přiznejte to.“

„Nejsem,“ řekl Jemný.

„V křesťanském světě nebyl jediný Maestro, který by se vám mohl rovnat znalostmi zaklínačích formulí. Taková moc musí odněkud pocházet. Od koho jste ji měl, Sartori?“

Jemný by mu to rád pověděl, kdyby znal odpověď. Ale neznal ji.

„Co na tom záleží, kdo jsem,“ řekl. „Jestli jsem se něčeho špatného…“

„Špatného, říká!“ opovržlivě vyplivla Ester. „Poslechněte si ho! Špatného! Špatného!“

Odstrčila Abeloveho stranou a přehodila Jemnému přes hlavu smyčku ze svých střev. Abelove protestoval, ale zdržoval už dost dlouho. Ze všech stran ho překřičeli – a Esteřino ječeni bylo nejhlučnější. Upevnila Jemnému smyčku kolem krku, energicky za ni zatáhla a chystala se ho porazit. Spíš cítil než viděl své požírače, jak vyčkávají, až padne. Cosi se mu drápalo po noze; něco jiného začalo bušit pěstí do jeho varlat. Bolelo to pekelně, začal zápasit a kopat. Jenže ho drželo příliš mnoho rukou, střev, paží a zubů. Nemohl bojovat – a nezískal svým odporem ani centimetr volnosti. Za rudou mazanicí Esteřina běsnění zachytil obraz Abeloveho, jak ho překračuje a svou jednoprstou rukou pozvedá svíčku k ústům.

„To ne!“ zařval Jemný. Málo světla bylo pořád lepší než žádné. Když ho Abelove uslyšel křičet, podíval se vzhůru a pokrčil rameny. Potom sfoukl svíčku. Jemný ucítil, jak se to mokré maso kolem něj zvedá jako vina připravená ho srazit na zem. Pěst, která ho bila do varlat, přestala a místo toho je drapla. Zaskučel bolestí a jeho řev se zvedl o celou oktávu ve chvíli, kdy ho někdo začal kousat do podkolenní šlachy.

„Dolů!“ slyšel, jak Ester ječí. „Dolů s ním!“

Její smyčka zdusila všechno až na poslední zasyčení dechu. Dušený, drcený a požíraný se převrátil a hlava se mu zvrátila dozadu. Vezmou si jeho oči, jak jen se k nim dostanou, a to bude jeho konec. Zbaven mužství by mohl žít dál; ale ne slepý. Koleny dopadl na parkety, zasekly se do něho prsty snažící se vydrápat až k jeho očím. S vědomím, že mu zbývají už jen vteřiny vidění, otevřel oči doširoka, jak jen to šlo, a civěl do tmy nad hlavou s nadějí, že snad objeví nějakou poslední věc, kterou se potěší. Paprsek měsíčního světla s prachovými částečkami; pavučinu, která se zavlnila při tom pozdvižení, které natropili. Ale tma byla příliš hluboká. Oči mu vydloubnou a nestačí je ani naposledy použít.

A potom… pohyb ve tmě. Cosi se nad ním začalo rozvinovat, cosi jako vinoucí se kouř, který se formoval do smyšlené podoby. Výplod jeho bolesti, bezesporu, ale přece trochu zmírnilo jeho hrůzu, když se díval na tvář, na tvář blaženého dítěte, které na něj shora upíralo pohled.

„Otevři se mi,“ slyšel, jak říká. „Přestaň bojovat a nech mě do sebe vstoupit.“

Další klišé, pomyslel si. Sen o zakročení shůry, postavený proti noční můře, která ho co nevidět vykastruje a oslepí. Ale jedno je skutečné –jeho bolest toho je důkazem – tak proč ne tohle druhé?

„Vpusť mě do své hlavy a svého srdce,“ říkaly rty nemluvněte.

„Nevím jak,“ zařval a jeho výkřik okamžitě parodoval Abelove a jeho druhové.

„Jak? Jak? Jak?“ vyvolávali.

Dítě odpověď znalo. „Přestaň se bránit,“ řeklo.

To není tak obtížné, pomyslel si Jemný. Beztak neměl šanci. Co ještě mohl ztratit? S očima upřenýma na dítě uvolnil Jemný každý sval v těle. Ruce zatnuté v pěst se rozevřely; paty přestaly kopat. Hlava se zvrátila dozadu, ústa se otevřela.

„Otevři své srdce a mysl,“ slyšel nemluvně.

„Ano,“ odvětil.

Už když pronášel tuhle výzvu, u ucha se mu mihla jako molí křídlo pochybnost. Nemělo tohle všechno náhodou od samého počátku příchuť melodramatu? A neplatí to snad pořád? Duše odnesená z Očistce cheru-bínem; otevření, spása těsně před úplným koncem. Ale jeho srdce bylo široké a spasitelské dítě se sneslo střemhlav na ně dřív, než ho stačily pochyby zas opevnit. Ochutnal ve svém hrdle jinou mysl a cítil ve svých žilách její chlad. Vetřelec byl laskavý jako jeho slova. Cítil, jak jeho mučitelé kolem roztávají, jejich sevření a jekot opadávaly jako mlžný opar.

Padl na podlahu. Dotkl se jí tváří – byla suchá, ačkoli ani ne před několika vteřinami se do ní vsakovala Esteřina sukně. Ve vzduchu nezůstala ani stopa po zápachu vycházejícím z té bytosti. Překulil se a opatrně se natahoval ke svým kolenům. Byl v pořádku. A varlata, o kterých si myslel, že budou napůl rozdrcená, ani nezabolela. Úlevně se rozesmál nad tím, že se se sebou shledal celý, a zatímco se smál, tápal rukama po svíčce, kterou upustil. Halucinace! Od začátku to byla halucinace! Jakýsi šílený myšlenkový pochod, režírovaný jeho rozumem tak, aby dokázal zatlačit svou vinu a čelit své budoucnosti Usmiřitele nezatížený břemenem. No, přízraky vykonaly své. Byl teď volný.

Jeho prsty nahmataly svíčku. Zvedl ji, tápal po sirkách, jednu zapálil a přiložil oheň ke knotu. Dějiště, které vyplnil upíry a cherubínem, zelo od parket až k chodbě prázdnotou. Postavil se na nohy. Ačkoli si zranění představoval, zápas, který s ním svedl, byl sdostatek skutečný a jeho tělo – které nebylo po yzordderrexských násilnostech zdaleka uzdravené – na tom zásluhou jeho odporu bylo o to hůř. Když se potácel ke dveřím, zaslechl znovu cheruba.

„Konečně sami,“ pronesl.

Otočil se. Hlas přicházel odněkud za jeho zády, ale schodiště bylo opuštěné. Stejně tak i podesta a chodba vedoucí do sálu. Hlas se ovšem ozval znovu.

„Není to ohromné?“ řekl anděl. „Slyšet a nevidět. Už to samo by stačilo, aby se z toho člověk zbláznil.“

Jemný se znovu otočil do kola, plamen svíčky se při tom rozkomíhal.

„Jsem pořád tady,“ pokračoval cherub. „Budeme spolu poměrně dlouhou dobu, jen ty a já, takže bychom si asi měli radši jeden druhého oblíbit. O čem si rád povídáš? O politice? Jídle? Jsem pro cokoli… kromě náboženství.“

Tentokrát po otočce Jemný koutkem oka zahlédl svého trýznitele. Odhodil svou iluzi anděla. To, co viděl, připomínalo malou opici, její tvář byla buďto chudokrevná, nebo napudrovaná, oči – černé korálky, pusa obrovitá. Než by mrhal silami a pokoušel se pronásledovat něco tak mrštného (ještě před chvilkou to viselo ze stropuj, Jemný zůstal rozvážně stát a čekal. Trýznitel byl pěkně užvaněný – však se zase ozve; nakonec se ukáže v celé své kráse. Dlouho čekat nemusel.

„Ti tví démoni museli být ale děsiví,“ řekl. „Jak jsi kopal a proklínal.“

„Tys je neviděl?“

„Ne. Ani nechci.“

„Ale chytil ses drápkem v mojí hlavě, ne?“

„Ano. Ale nevrtám se ti v ní. To se mě netýká.“

‚A co se tě týká?“

„Jak vůbec bydlíš v takovém mozku? Je tak malý a upocený.“

„Co se tě týká?“

„Dělám ti společnost.“

„Co nevidět odcházím.“

„No, to asi ne. Samozřejmě, to je jen můj názor…“

„Co jsi zač?“

„Říkej mi Tíživý pocit.“

„To je jméno?“

„Můj otec byl žalářník. Tíživý pocit byla jeho oblíbená cela. Vždycky jsem tvrdil, že děkuju bohu, že nedělal jako svoje řemeslo obřízku, nebo bych…“

„Přestaň.“

„Jen se snažím trochu náš hovor odlehčit. Vypadáš velice rozrušený. Není třeba. Neženeš se do žádného nebezpečí, pokud by ses ovšem nechtěl vzpírat mému Maestrovi.“

„Sartorimu.“

„Právě tomu. Dobře odhadl, že sem přijdeš, víš. Říkal, že budeš hynout touhou a nadouvat se pýchou… že to ale uhodl, klobouk dolů. Ve tvojí hlavě není nic, co by nebylo i v jeho. Kromě mě, pro přesnost. Musím ti poděkovat za dochvilnost, mimochodem. On říkal, že budu muset trpělivě čekat, ale koho to nevidím po necelých dvou dnech. Určitě jsi byl hrozně moc nedočkavý, abys ty vzpomínky už uviděl.“

Stvoření pokračovalo podobným tónem, brebentilo si v temeni Jemného hlavy, ale sotva si toho byl vědom. Soustředil se na to, co podnikne nyní. Tahle bytost, ať je co je, si vymámila do něho přístup – Otevři mi svou mysl a srdce, řekla a on to do puntíku udělal, blázen stará; vydal se jí všanc – a teď musí najít nějaký způsob, jak se jí zbavit.

„Je jich daleko víc, víš,“ říkala právě.

Dočasně ztratil nit jejího monologu a nevěděl, o čem to žvatlá.

„Čeho je víc?“ řekl.

„Vzpomínek,“ odpověděla. „Chtěl jsi minulost, ale dostal ses teprve k ubohým střípkům. To nejlepší má teprve přijít.“

„Nestojím o to,“ řekl.

„Proč ne? Jsi to ty, Maestro, ve všech svých podobách. Měl bys mít, co ti patří. Nebo se bojíš, že se utopíš v tom, čím jsi byl?“

Neodpověděl. Stvoření vědělo zatraceně dobře, kolik spoušti by mohla nadělat minulost, kdyby se na něho navalila příliš naráz; právě na to se chystal, ještě než vešel do domu. Tíživý pocit musel zřejmě zaslech-nout jeho zrychlený puls, protože řekl:

„Je mi jasné, proč tě to vyděsilo. Je toho fůra, za co se máš stydět, co? Vždycky je toho hodně.“

Musí se spakovat a zmizet, blesklo mu hlavou. Pobýváním tady, kde minulost byla až příliš přítomná, si koleduje o neštěstí.

„Kam jdeš?“ zeptal se Tíživý pocit, když Jemný vyrazil ke dveřím.

„Rád bych se trochu prospal,“ řekl. Vcelku nevinná prosba.

„Můžeš se vyspat tady,“ odvětil jeho majitel.

„Není tu postel.“

„Tak si lehni na podlahu. Zazpívám ti ukolébavku.“

„A není tu nic k jídlu ani k pití.“

„Nepotřebuješ potravu hned teď,“ přišla odpověď.

„Mám hlad.“

„Tak nějaký čas drž půst.“

Pročpak tolik prahne po tom, abych zůstal tady? přemítal. Chce mě jednoduše uondat ospalostí a žízní, dřív než vůbec vykročím ven? Nebo oblast jeho vlivu končí na prahu dveří? Ta naděje v něm poskočila, ale snažil se ji nedávat najevo. Mel tušení, že ta bytost, třebaže mluví o vstoupení do jeho hlavy a srdce, nemá přístup ke všem myšlenkám v jeho lebce. Kdyby měla, nebylo by jí zapotřebí podobných výhrůžek, aby ho tu zadržela. Jednoduše by navedla jeho údy, aby se proměnily v olovo a stáhly ho na zem. Jeho záměry patří pořád ještě jemu, i když tahle kreatura má na povel jeho vzpomínky, a pak ho napadla myšlenka, že se možná stihne dostat ke dveřím, pokud bude dost rychlý, a ocitne se mimo jeho dosah dřív, než otevře stavidla. Aby ho tudíž mohl ukolébat alespoň po tu dobu, dokud nebude schopný akce, otočil se zas zpátky zády ke dveřím.

„Tak dobře, zůstanu,“ prohlásil.

„Nakonec máme jeden ve druhém dobrou společnost,“ řekl Tíživý pocit. „Ačkoli… aby bylo jasno, vymezuju jasnou čáru, pokud jde o tělesné vztahy, i kdybys byl kdovíjak nadržený. Neber to prosím osobně.

Jen prostě znám tvou pověst a chci hned teď, na tomhle místě, prohlásit, Že sex mě nezajímá.“

„To nikdy nebudeš mít děti?“

„Ale to je něco jiného. Kladu je do hlav svých nepřátel.“

„To má být výhrůžka?“ zeptal se ho.

„Vůbec ne,“ odvětil. „Vím bezpečně, že bys mohl ubytovat celou naši rodinu. Všechno Jedno jest, koneckonců. Říkám to správně?“ Opustil na chvilku svůj hlas a dokonale imitoval jeho. „Po smrti nebudeme zmenšeni, Roxboroughu, budeme zvětšeni až do velikosti Tvorstva. Pomysli na mne jako na takové maličké znamení tohoto zvětšení – a sneseme se výborně.“

„Dokud mě nezavraždíš.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože Sartori mě chce vidět mrtvého.“

„Dopustil ses na něm příkoří,“ řekl Tíživý pocit. „Nemám žádné in-strukce, co se týče zabíjení. Jediné, co po mně chce, je, abych tě zdržoval od tvé práce, dokud nepomine slunovrat. Nechce, aby sis hrál na Usmiřitele a vpouštěl do Pátého jeho nepřátele. Může ho za to někdo vinit? Má v úmyslu tady vybudovat Nový Yzordderrex a vládnout Pátému od jednoho pólu ke druhému. Věděl jsi to?“

„Zmínil se mi o tom.“

„A až tohle bude hotovo, jistě tě obejme jako bratra.“

„Ale do té doby…“

„…mám jeho svolení udělat cokoli, abych ti zabránil v Usmiřování. A jestli to pro mě znamená, že tě doženu k šílenství vzpomínkami…“

„…pak to uděláš.“

„Musím, Maestro, musím. Jsem poslušný…“

Jen si kecej, myslel si Jemný, zatímco ten druhý s poetickou květnatostí dál popisoval své služebné ctnosti. Nepřehnu dveřmi, rozhodl se. Pravděpodobně budou zamčené na dva na tři západy. Než tohle, to raději běžet k oknu, kterým sem vlezl. Když bude třeba, klidně jím i proskočit. Jestli si tím zlomí pár kostí, bude to jen malá cena za únik.

Ledabyle se kolem sebe rozhlédl, jako by se rozhodoval, kam složí hlavu, a ani jedinkrát nedovolil svému pohledu, aby zalétl ke dveřím.

Pokoj s otevřeným oknem se nacházel nanejvýš deset delších kroků od místa, kde stál. Jakmile se dostane dovnitř, bude zbývat dalších deset k tomu, aby doběhl k oknu. Tíživý pocit se mezitím dočista zamotával do kliček své vlastní pokory. Teď nebo nikdy.

Udělal klamný krok k úpatí schodiště, potom změnil směr a vypálil ke dveřím. Teprve když urazil tři skoky, uvědomilo si to, co má za lubem.

„Nebuď tak hloupý!“ vyjeklo to.

Jeho odhad byl značně opatrný, došlo mu. Byl ve dveřích po osmi, ne deseti skocích, a pokoj přeběhl šesti.

„Varuju tě,“ pištěl anděl, načež mu došlo, že svými výzvami nedosáhne ničeho – a jednal.

Na krok od dveří pocítil Jemný, jak se mu něco otevírá v hlavě. Prasklina, skrz kterou nechal jen zvolna prosakovat minulost, se náhle rozšířila. Po dalším skoku byl z pramínku proud; po dvou – peřeje; po třech – záplava. Viděl na druhé straně pokoje okno a ulici venku, ale jeho vůle k ní doběhnout byla spláchnuta v povodni minulosti.

Prožil si celkem devatenáct životů, byl Sartorim a byl Zachariasem; jeho nevědomí mystif naprogramoval tak, aby ho uvolnilo z jednoho života do dalšího v míze neznalosti sebe sama, která se nezvedla dřív, než bylo předešlé vykonáno, a on se probudil v cizím městě se jménem ukradeným z telefonního seznamu nebo rozhovoru. Za sebou nechával pochopitelně bolest, kamkoli zavítal. Třebaže vždycky dbal na to, aby si zachovával odstup od svých známých a zastřel za sebou při odchodu stopy, jeho nečekané zmizení nepochybně způsobilo hodně zármutku každému, kdo k němu choval náklonnost. Jediný, kdo unikal bez zranění, byl on sám. Až do tohoto okamžiku. Nyní na něj dolehly všechny ty životy najednou – a bolesti, kterým se úzkostlivě vyhýbal, ho dostihly. Hlava se mu zaplnila fragmenty minulosti; kousky devatenácti nedokončených příběhů, které nechal kdesi za sebou, všechny prožité s neměnnou dě-tinskou chamtivostí po vzrušení, která poznamenala jeho existencí v podobě Johna Furie Zachariase. V každém z těch životů mu byla dopřávána útěcha obdivu. Byl milován a oslavován: pro svůj šarm, svou povahu, svou tajuplnost. Ale tato skutečnost záplavu jeho vzpomínek nezkrotila. Ani ho neuchránila od panického zděšení, které pocítilo jeho maličké já, které znal a které bylo zdrceno už jen samotnou nadbytečností podrobností, které vyvstaly z ostatních minulostí.

Dvě staletí si nikdy nemusel položit otázku, která čas od času o půlnoci sužuje každého druhého: „Kdo jsem? Pro co jsem byl stvořen a co ze mě bude, až zemřu?“

Teď měl až příliš mnoho odpovědí – a to ho svazovalo víc, než kdyby jich měl příliš málo. Neměl jedno já, ale hned celou smečku já, nasazovaných a odkládaných jako masky. Měl fůru plytkých smyslů. Ale přitom se v jeho paměti nenastřádalo nikdy dost roků, aby prozkoumal hlubiny lítosti či výčitek, a o to byl ubožejší. A taky mu chyběla hrozba smrti nebo střízlivá moudrost smutku. Zapomnětlivost byla vždy po ruce, smazala všechny chmury a duch se neměl možnost prokázat.

Přesné jak se bál, nápor výjevů a scén byl k neunesení, a přestože bojoval, aby si udržel jakýs takýs pojem o muži, kterým byl, když do domu vstoupil, byl rychle zastřen něčím jiným. Na půl cesty od dveří k oknu se z něho jeho touha uniknout, která kořenila v potřebě sebeobrany, vytratila. Rozhodnutí z jeho tváře spadlo, jako by to byla jen další maska. Nic ji tentokrát nenahradilo. Stál uprostřed pokoje jako lhostejný noční strážný, bez jiskřičky vnitřní bouře, která by vyburcovala nevzrušenou symetrii tváře.

Přikradly se noční hodiny ohlašované zvonem ze vzdálené kostelní věže, ale jestli ho slyšel, nedal to znát. Až teprve když se do Škálové ulice vplížilo první světlo dne, které proklouzlo oknem, ke kterému se tak zoufale snažil dostat, z něho svět vně jeho popletené hlavy vyloudil nějakou reakci. Plakal. Ne pro sebe, ale spíš kvůli křehkosti toho jantarově žlutého světla dopadajícího v měkkých kalužích na tvrdou podlahu. Při pohledu na něj ho nejasně napadlo, že by měl vykročit ven do ulice a hledat zdroj tohoto zázraku, ale v jeho hlavě byl někdo, hlas silnější dokonce i než to zmatené svinstvo, které se tam proplachovalo, hlas, který po něm v prvé řadě žádal odpověď na otázku, než mu povolí jít ven si hrát. Byl to vlastně prostý dotaz.

„Kdo jsi?“ chtěl vědět.

Odpověď byla obtížná. Měl v hlavě šňůru jmen a kousků života s nimi propojených, ale které z nich patří jemu? Musel by se probrat tolika zlomky, než by si jakž takž začal rozumět, a to by byl příliš hloupý úkol – pro den jako je ten dnešní, kdy se v okně rozvalují sluneční paprsky a lákají ho ven, aby vypátral jejich otce na Nebesích.

„Kdo jsi?“ řekl hlas znovu a on byl přinucen říct jednoduchou pravdu:

„Nevím.“

Dotazujícího se to, jak se zdálo, uspokojilo.

„Tak to si můžeš klidně jít,“ řekl. „Ale rád bych, kdyby ses tu občas zastavil, jenom tak na návštěvu. Uděláš to?“

Odpověděl, že samozřejmě přijde, a hlas opáčil, že je volný a může si jít kam chce. Nohy měl ztuhlé, a když se pokusil jít, místo toho upadl a musel se k místu, kde slunce osvětlovalo parkety, doplazit. Tam si nějakou chvíli poležel a potom, sotva se cítil silnější, prolezl oknem ven do ulice.

Kdyby vlastnil spolehlivou paměť a věděl, co se stalo předešlé noci, došlo by mu, když seskákal dolů na chodník, že jeho úsudek co se týče Sartoriho pomocníka byl správný, že jeho pravomoc opravdu končí záro-veň s obvodem domu. Ale on skutečnost svého úniku naprosto nechápal. Včera večer vstoupil do čísla dvacet osm jako člověk s jistým záměrem, přišel jako Usmiřitel Imagiky, přišel se utkat s minulostí a nechat se posílit znalostí sebe sama. Opouštěl jej tímto poznáním rozháraný a stál na ulici jako blázen civící do slunce, aniž by tušil, že jeho dráha vyzna-čuje nachýlení roku ke slunovratu, a tudíž k hodině, kdy cílevědomý muž, kterým předtím byl, musí jednat, nebo vše jednou provždy zmaří.

KAPITOLA DEVÁTÁ

1

Přestože Jude nespala po Clemově návštěvě dobře (trápily ji sny o žárovkách vyjadřujících se v kódu přerušovaného blikání, který nedokázala dešifrovat), probudila se časně a do osmé hodiny měla promyšlený plán pro ten den. Zajede do Highgate, rozhodla se, a pokusí se najít nějakou cestu do vězení pod Věží, kde trpí jediná žena v Pátém, která by jí mohla pomoci nabýt sil. Věděla teď o Celestine víc než tehdy, když poprvé navštívila Věž na Silvestra. Dowd ji sehnal pro Nespatřeného, nebo tak to alespoň tvrdil, unesl ji z londýnských ulic a odvezl ji k hranicím Prvního. Už to, že ta traumata vůbec přežila, bylo ojedinělé. Že by se na jejich konci ještě mohla shledat se svým zdravým rozumem, po božském znásilnění a staletích uvěznění, byla však patrně příliš smělá naděje. Ale třeba i šílená Celestine byla velice žádoucím zdrojem poznatků a Jude si skálopevně umínila, že podstoupí všechno, co bude muset, aby slyšela tu ženu promluvit.

Věž byla tak dokonale anonymní, že ji přejela dřív, než jí to došlo. Vrátila se po silnici, zaparkovala v postranní ulici a došla k ní pěšky. Na předním nádvoří nestála žádná auta a v žádném z oken neobjevila známky života, ale přesto přistoupila k přednímu vchodu a stiskla zvonek, doufajíc, že třeba existuje nějaký správce, který ji vpustí dovnitř. Odvolá se na Oscara, řekla si. Ačkoli věděla, že si zahrává s ohněm, nebyl čas něco vymýšlet. Ať už ambice Jemného jako Usmiřitele vešly ve známost nebo ne, nejbližší dny budou nabity možnostmi.

Věci zpečetěné praskají ve švech; věci zamlklé nabírají dech k promluvě.

Dveře zůstaly zavřené, přestože zvonila a tloukla na ně několikrát. S pocitem bezmoci zamířila okolo, k zadnímu traktu budovy. Pěšina byla ještě zarostlejší než minule, samý bodavý osten a žahavý list. Stín Věže ochlazoval zem, kde Clara padla a zemřela, a tato půda byla mi-zerně odvodňovaná a páchla hnilobou. Než došla sem, nenapadla ji vlastně myšlenka na to, že by mohla najít úlomky modrého oka, ale možná to byla součást jejích nevědomých úmyslů od samého počátku. Když zavrhla veškeré naděje na přístup dovnitř z této strany budovy, obrátila pozornost k pátrání po kouscích kamene. Třebaže její vzpomínky na to, co se tu odehrálo, byly silné, zdaleka nedokázala přesně stanovit místo, kde Dowdovi roztoči kámen rozežrali, a brouzdala se kolem dobrou hodinu, pátrajíc ve vysoké trávě po nějaké stopě. Její trpělivost byla ale nakonec odměněna. Mnohem dál od Věže, než by byla kdy hádala, objevila to, co po sobě požírači zanechali. Bylo to o něco větší než oblázek, který by kdokoli jiný přešel bez povšimnutí. Ale pro její oči byla jeho modř nezaměnitelná, a když poklekala, že ho sebere, chovala se téměř uctivě. Vypadá jako vejce, pomyslela si, jak tam tak leží v travnatém hnízdečku a čeká na teplo těla, které by v něm vznítilo život.

Jakmile se napřímila, uslyšela z druhé strany budovy zvuk – zaklaply dveře od auta. S kamenem v dlani se kradla zpátky podél Věže. Uslyšela hlasy: nějací muži a ženy si vyměňovali pozdravy na přivítanou. Od rohu si je mohla z dálky prohlédnout. Tady ji máme: Tabula Rasa. Ve svých představách je povýšila na Velké Inkvizitory, strohé a nemilosrdné soudce, jejichž nelítostnost je vyryta na jejich tvářích. Snad jen jeden z tohoto kvartetu – nejstarší ze tří mužů – by se nevyjímal v taláru absurdně, ale ostatní měli fádní rysy a neohrabané chování, se kterými by působili směšně v jakémkoli šatu kromě toho nejvšednějšího. Žádný z nich nevypadal, jako že je se svým osudem nějak výjimečně spokojen. Soudě podle velkých kruhů pod očima jim spánek v poslední době nebyl nakloněn. Zrovna tak nemohly jejich drahé obleky (všechny byly lesklé, uhlově hnědé a černé) zatajit letargii v jejich pohybech.

Počkala si na rohu, dokud nezmizeli v předním vchodu, a doufala, že poslední nechal pootevřeno. Ale dveře byly znovu zamčené. Tentokrát si klepání rozmyslela. Zatímco si mohla přidrzle prosadit nebo vylichotit na správci vstup do domu, žádný ze čtveřice by jí nenechal ani centimetrovou mezeru. Když odstoupila ode dveří, na cestě obloukem přijelo další auto a vplulo do nádvoří. Jeho řidič byl muž a byl nejmladší z příchozích. Bylo pozdě uskočit někam do ústraní, takže zvedla jakoby hravě ruku a místo chůze začala hopsat. Jen co se přiblížila k předku vozu, auto zastavilo. Ona ne. Jakmile ho minula, uslyšela, že se dveře vozu otevírají; a medově sladký, ale povýšený hlas zavolal: „Vy tam! Co tu děláte?“

Klusala dál, odolala pokušení se rozeběhnout, i když za sebou slyšela jeho kroky na štěrku, potom další hluk, když se vydal za ní. Nevšímala si ho až do té doby, než došla k hranici pozemku a on se k ní nedostal na dosah. Pak se obrátila a s roztomilým úsměvem řekla: „Volal jste?“

„Tohle je soukromý pozemek,“ řekl místo odpovědi. „Omlouvám se, musím mít špatnou adresu. Vy asi nejste gynekolog?“ Odkud se tahle smyšlenka vzala, to netušila, ale zbarvila jeho tváře ve vteřině do ruda. „Nutně potřebuji navštívit lékaře, ihned, pokud možno.“ Potřásl v rozpacích hlavou. „Tohle není nemocnice,“ zadrmolil. „Ta je v půli kopce.“

Bůh žehnej Angličanům, blesklo jí hlavou, kteří div nezalézají někam pod zem při pouhé zmínce o pohlavních záležitostech.

„Určitě nejste doktor?“ řekla, vyžívajíc se v jeho zmatku. „Ani student? Mně by to nevadilo.“

Teprve v té chvíli ustoupil o krok dozadu, jako by na něho chtěla skočit a požadovat prohlídku na místě. „Ne, litu-lituji.“

„Já se vlastně musím omluvit,“ řekla a napřáhla ruku. Byl příliš popletený, než aby odmítl, a potřásl jí. „Sestra Chlípnostka,“ představila se. „Bloxham,“ odvětil.

„Měl byste být gynekolog,“ prohlásila uznale. „Máte krásně teplé ruce,“ a tak, celého zrudlého, ho tam zanechala.

2

Když se vrátila domů, na telefonním záznamníku měla vzkaz od Chestera Kleina, který ji zval na koktejlový večírek v jeho domě ten večer – na oslavu, jak on to nazval, Parchantíkova návratu do země Živých. Zpočátku byla ohromená, že se Jemný přece rozhodl spojit se se svými přáteli po všech řečech o neviditelnosti, pak ji ale potěšilo, že se řídil podle její rady. Možná, že ho zatratila příliš zbrkle. I v tak krátkém čase, který strávila v Yzordderrexu, ji město přinutilo přemýšlet a jednat tak, jak by nikomu v Pátém netolerovala. Což teprve Jemného, jehož seznam dobrodružství v dominiích by zaplnil tucet deníků. Teď, když se ocitl zpátky v Pátém, se tak třeba vypořádává s těmi bizarnějšími vlivy, jako člověk navrátivší se do civilizace z nějakého zapomenutého kmene, který smývá válečné barvy a učí se nosit znovu boty. Zavolala Kleinovi a pozvání přijala.

„Ty moje beruško, ty jsi balzám pro mé ztrápené oči,“ řekl, když se ten večer zjevila na jeho prahu. „Nedomrlá přesně podle trendu! Podvýživa à la mode. Dokonalost sama.“

Hezky dlouho se už neviděli, ale nepamatovala si, Že by kdy předtím používal tak nechutné lichotky. Políbil ji na obě tváře a vedl ji domem na zadní zahradu. Zapadající slunce stále hřálo a Kleinovi další hosté –dva z nich znala, zbylé dva ne – usrkávali na trávníku koktejly. Zahrada byla sice malá a obehnaná vysokou zdí, ale její porost byl až skoro tropicky bujný. Ovšemže Klein přesně podle své povahy nadržoval kvetoucím druhům, keř nebo rostlina nebyly vítány, pokud nekvetly nestřídmě a okázale. Představil ji jednomu po druhém, počínaje Vanessou, jejíž tvář – třebaže se hodné změnila od doby, kdy se setkaly naposledy –byla jednou z těch dvou, které znala. Celkem slušně přibrala a přibylo i makeupu, jako by chtěla zakrýt jeden přebytek jiným. Jude si všimla, sotva se pozdravily, že její oči jsou oči ženy, která pouze ze slušnosti zadržuje plačtivý výlev.

„Je Jemný s tebou?“ to byla Vanessina první otázka.

„Ne, není,“ řekl Klein. „A dej si teď zase něco jiného k pití a jdi se pomazlit s růžemi.“

Žena se pro jeho blahosklonnost nijak neurazila, zamířila přímo k láhvi šampaňského, zatímco Klein představoval Jude dvěma cizincům. Prvního, plešatícího muže ve slunečních brýlích, představil jako Duncana Skeeta.

„Malíř,“ řekl. „Přesněji řečeno impresionista. Je to tak, Duncane? Děláš přece imprese? Modiglianiho, Corota, Gauguina…“

Pointa se ztrácela až někde na konci, ale Jude se chytla. „Není to nezákonné?“ řekla.

„Jen když o tom nemluvíš,“ odvětil Klein – a ta poznámka si vysloužila hurónský smích u chlapíka, který s padělatelem konverzoval: byl to muž s hustým knírem a s přízvukem, jménem Luis.

„Kdo tu není ani trochu malíř… Ty, Luisi, ty nejsi vůbec nic, ne?“

„Co třeba požírač lotofág?“ nadhodil Luis. Vůně, kterou Jude přisuzovala květům v koutech zahrady, byla ve skutečnosti Luisova voda po holení.

„Na to se napiju,“ řekl Klein a popostrčil Jude k poslednímu hostovi. Přestože Jude ženinu tvář znala, nedokázala ji zařadit, dokud Klein neprozradil její jméno – Simoně. Vzpomněla si na rozhovor u Clema a Taylora, který skončil tím, že tato žena odplula za nějakou vyhlídnutou kořistí. Klein je nechal, ať si povídají, a sám šel do domu, aby načal novou láhev šampaňského.

„Potkaly jsme se na vánoce,“ řekla Simoně. „Nevím, jestli si to pamatuješ?“

„Hned jsem si vzpomněla,“ odpověděla Jude.

„Nechala jsem si od tý doby zastřihnout vlasy nakrátko a namouduši mě polovina známých nepozná.“

„Sluší ti to.“

„Klein říká, že jsem si měla vlasy schovat a nechat si z nich udělat ozdobu. Říká, že na přelomu století byly příčesky vysoce módní záležitost.“

„Jen jako memento moři,“ řekla Jude. Simoně se dívala bezduše. „Ty vlasy byly obvykle po někom, kdo zemřel.“

Strnule zírající ženě i tak trvalo nějakou chvilku, než vzala na vědomí, co jí bylo řečeno, ale jakmile pochopila pointu, pohoršeně se ohradila.

„Předpokládám, že tomuhle on říká vtip,“ řekla. „Do prdele, ten chlap nemá ani páru o slušnosti.“ Klein se v té chvíli zjevil v zadních dveřích a nesl šampaňské. „Jo, ty!“ řekla Simoně. „Ty nebereš smrt vážně?“

„O něco jsem přišel?“ řekl Klein.

„Jsi občas nevkusnej starej zapšklík!“ pokračovala Simoně, přistoupila k němu ráznými kroky a mrštila mu sklenku k nohám.

„Co jsem provedl?“ zeptal se Klein.

Luis mu přispěchal na pomoc, sametovým hlasem hovořil se Simonou, aby ji uklidnil. Jude netoužila se zaplést do rozepře. Uchýlila na konec jedné pěšinky a rukou zajela do hlubin kapsy u sukně, kde spočívalo vejce modrého oka. Sevřela kolem něho dlaň a sklonila se, že přivo-ní k jedné z těch bezchybných růží. Vůbec nevoněla; dokonce ani životem. Promnula mezi palci okvětní lístky. Byly suché. Znovu se napřímila a přelétla očima scenérii s květy. Falešné, do posledního.

Simonino ječeni za jejími zády ustalo současně s Luisovým tlacháním. Jude se ohlédla. Ze zadních dveří domu vycházel do teplého večerního světla Jemný.

„Zachraň mě,“ slyšela, jak Klein žadoní, „než ze mě zaživa stáhnou kůži.“

Jemný přebil trumfem svého úsměvu slunce a rozevřel Kleinovi náruč.

„Už žádné hádky,“ řekl a objal toho muže.

„To pověz Simoně,“ opáčil Klein.

„Simono. Ty se zlobíš na Kleina?“

„Choval se jako parchant.“

„Ne, to já jsem parchant. Pojď mi dát pusu a řekni mi, že mu odpouštíš.“

„Odpouštím mu.“

„Mír na zemi, vše dobré Chesterovi.“

Ze všech stran se ozval smích, Jemný procházel společností, hýřil polibky, objetími a potřásáním rukou, a schovával si nejdelší a snad nejdrsnější sevření v náruči pro Vanessu.

„Někoho jsi vynechal,“ řekl Klein a nasměroval Jemného pohled k Jude.

Na ni úsměvem neplýtval. Dobře věděla, oč běží, i on to věděl. Místo toho jí nabídl téměř omluvný pohled a pozvedl sklenku, kterou mu do ruky podstrčil Klein. Vždycky býval jako měňavka (snad to dělal ten Maestro v něm, vyplouvající na povrch v podobě nějaké podružné dovednosti) a za těch ani ne čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy se rozloučili, zářil zas novotou. Střapaté kučery měl přistřižené, příšerný obličej umytý a oholený. Byl oblečený do bílého – vypadal jako hráč kriketu, který se vrátil od odpalovací mety a září nadšením z vítězství. Civěla na něho a hledala na něm nějakou stopu po onom znepokojeném muži, kterým byl ještě minulý večer, ale on své obavy odsunul zcela do ústraní, za což ho mohla jen obdivovat. Víc než obdivovat. Dnes večer byl milencem, kterého si představovala, když ulehla do Quaisoiřina lože, a nemohla si pomoci, prostě ji pohled na něho dojal. Už jednou v minulosti ji sen dohodil do jeho náruče a důsledkem, pochopitelně, byla bolest a slzy. Byla to forma masochismu, přát si zopakovat takovou zkušenost – a rovněž únik od závažnějších věcí.

A přece; a přece. Nebylo nakonec nezbytné, aby dříve či později našli znovu cestu do náruče toho druhého? A pokud ano, možná pak tato hra s letmými pohledy je ještě daleko větším šílenstvím, protože jejich cílům poslouží lépe obejít se bez koketování a přijmout fakt, že jsou nerozluční. Tentokrát, místo aby byli otloukáni minulostí, kterou ani jeden z nich nechápal, znali historii svého vztahu a mohli stavět na pevných základech. Totiž, pokud se jemu do toho bude chtít.

Mával na ni Klein, ale zůstala ve svém loubí z falešných květů, když viděla, jak celý nedočkavý sleduje rozvíjení dramatu, které sám zrežíroval. On, Luis a Duncan byli pouze diváky. Scénou, na kterou se přišli podívat, byl Paridův soud; Vanessa, Simoně a ona samotná byly obsazeny do rolí Bohyň a Jemný jako hrdina byl nucen mezi nimi volit. Bylo to groteskní. Zatvrdila se, že se do této frašky nezapojí, a místo toho šla co noha nohu mine ke vzdálenému konci zahrady. Mezitím na trávníku pokračovala zábava. Těsně u zdi narazila na podivnou věc. V umělé džungli byla vytvořena mýtina a v ní byl zasazený malý keř s růžemi – skutečný, ale o poznání méně přepychový než imitace, která ho obklopovala. Když se nad ním zastavila, po jejím boku se vynořil Luis se sklenkou šampaňského.

„Jedna jeho kočka,“ vysvětlil Luis. „Gloriana. V březnu ji zabilo auto. Odrovnalo ho to. Nemohl spát. Ani s nikým nemluvil. Myslel jsem si, že se zabije.“

„Je to podivín,“ řekla Jude a vrhla pohled zpátky na Kleina, který rukou objímal Jemného kolem ramen a halasně se smál. „Předstírá, že všechno je pouhá hra…“

„To proto, že si všechno moc bere,“ odvětil Luis.

„To sotva,“ ušklíbla se.

„Dělám s ním kšefty jednadvacet, no, skoro dvaadvacet let. Hádáme se. Dáváme se dohromady. Znovu se hádáme. Je to dobrej chlap, věř mi. Ale tolik se bojí citů, že musí všechno obrátit v žert. Ty nejsi Angličanka, že ne?“

„Ale ano, jsem.“

„Takže tomu rozumíš,“ řekl. „Ty sama máš taky někde ukrytý svoje pidihrobečky.“ Zasmál se.

„Tisíce,“ prohlásila a zahlédla Jemného, jak opět vchází do domu. „Omluvíš mě na chvilku?“ řekla a spěšně přešla zahradu. Luis se jí držel v patách. Klein se jí postavil do cesty, ale ona mu jednoduše podala prázdnou sklenici a vešla dovnitř.

Jemný byl v kuchyni a přehraboval se v ledničce. Odkrýval víčka misek a nakukoval do nich.

„Takže neviditelnost, co?“ ušklíbla se Jude.

„Byla bys radši, kdybych nepřišel?“

„Jinými slovy, i kdybych tě požádala, ty bys tak jako tak přišel?“

Zazubil se, jelikož objevil něco, co uspokojí jeho mlsný jazyk.

„Jinými slovy,“ poznamenal, „ostatní nemají nárok. Jsem tady, protože jsem věděl, že tu budeš.“

Strčil do formy, kterou si vytáhl, ukazovák i s prostředníkem a položil si na jazyk kopeček čokoládové šlehané pěny.

„Chceš?“ zeptal se.

Původně nechtěla, dokud neviděla, s jakým gustem jí. Jeho chuť byla nakažlivá. Vydloubla si prstem ještě větší kus než on. Bylo to sladké a krémovité.

„Dobrý?“ zjišťoval.

„Hříšně,“ odvětila. „Proč jsi změnil názor?“

„Na co?“

„Na to, že se budeš schovávat.“

„Život je příliš krátký,“ prohlásil, a úšklebek upatlaný od čokolády vypadal skoro jako bezzubý. Švihák, kterého viděla vstupovat do zahrady teprve před několika minutami, se tady proměnil v hltavého kluka.

„Máš čokoládu po celý puse,“ řekla.

„Chceš mi ji slíbat?“ opáčil.

„Proč ne,“ připustila, neviděla důvod, proč by měla zastírat své pocity. Tajemství jim v minulosti nadělalo zle vrchovatě.

„Tak proč jsme pořád tady?“ podivil se.

„Klein nám do smrti neodpustí, že jsme se vypařili. Večírek je na tvoji počest.“

„Budou si moct o nás povídat, když budeme pryč,“ řekl, postavil formu na podlahu a otřel si hřbetem dlaně ústa. „Vlastně jim to tak bude vyhovovat víc. Já říkám, že bysme měli jít rovnou, než nás někdo zmerčí. Plýtváme čas řečněním…“

„…zatímco bychom se mohli milovat.“

„Měl jsem za to, že to já jsem tu čtenář myšlenek,“ řekl.

Když otevřeli přední dveře, uslyšeli, jak je volá Klein, a Jude pocítila provinilé píchnutí, jenže hned nato si vzpomněla na majetnický výraz, který viděla na Kleinově tváři, když se Jemný objevil a on věděl, že se mu obsazení pro povedenou frašku sešlo. Provinilost ustoupila zlosti, a tak práskla prudce dveřmi, aby měla jistotu, že je uslyší.

3

Jen co dorazili zpátky do bytu, Jude pootevírala okna a vpustila dovnitř vánek, který pořád konejšivě voněl, přestože se dávno snesla noc, ať si vane dovnitř i ven. Z ulice zároveň s ním sem samozřejmě dolétaly různé zvěsti, ale nic veledůležitého: obligátní houkačky; klábosení z chodníku; jazz z klubu kousek dál na ulici, jehož okna byla rovněž otevřená. Jakmile byla všechna okna dokořán, posadila se na postel k Jemnému. Bylo na čase, aby si promluvili bez postranních myšlenek a na rovinu.

„Nenapadlo by mě, že takhle skončíme,“ řekla. „Tady. Spolu.“

„Jsi ráda?“

„Jsem ráda,“ přiznala po kratší pauze. „Připadá mi to správné.“

„Dobře,“ nechal se slyšet. „Mně to taky připadá naprosto přirozené.“

Pohladil ji rukou po zádech, proplétal se prsty jejími vlasy, začal kroužit rukou po kůži na hlavě. Vzdychla.

„Líbí se ti to?“ zeptal se.

„Líbí.“

„Chceš mi říct, co si myslíš?“

„O čem?“

„O mně. O nás.“

„Řekla jsem ti to, připadá mi to správné.“

„To je všechno?“

„Ne“

„Co ještě?“

Zavřela oči, vemlouvavé prsty jako by z ní uvolňovaly slova.

„Jsem ráda, že jsi tady, protože si myslím, že se jeden od druhého můžeme učit. Možná se i zas milovat. Jak to připadá tobě?“

„Podle mě je to bezva,“ řekl jemně.

„A co ty? Co se honí v hlavě tobě?“

„Že jsem zapomněl, jak je tohle dominium zvláštní. Že potřebuju tvou pomoc, abych znovu zesílil. Myslím na to, že se bojím, že někdy možná budu jednat podivně, dělat chyby – a chci, abys mě hodně milovala, abys mi dokázala odpustit, kdyby se to stalo. Budeš?“

„Vždyť víš, že ano,“ usmála se.

„Chci se s tebou podělit o své vize, Judith. Chci, abys viděla, co ve mně klíčí, a nebála ses toho.“

„Já se nebojím.“

„To moc rád slyším,“ řekl. „To rád slyším.“ Sklonil se k ní a přiblížil se ústy těsně k jejímu uchu. „Od nynějška diktujeme pravidla,“ zašeptal.

„A svět naslouchá. Ano? Neexistuje žádný jiný zákon než my. To, co chceme. To, co cítíme. Necháme se tím strávit a plamen se rozšíří. Uvidíš.“

Políbil ucho, do něhož chrlil tyhle nezvyklé svůdnosti, potom tvář a nakonec rty. Začala mu polibky oplácet, uchopila jeho hlavu do rukou tak jako on a hnětla kůži, ze které mu vyrůstaly vlasy, a vnímala jejich pohyb po lebce. Měl teď ruce na límci její halenky, ale nezatěžoval se s jejím rozepínáním. Místo toho ji roztrhl, nikoli v záchvatu vášně, nýbrž rytmicky, dírku po dírce, jako by prováděl rituál odkrývání. Jakmile se objevila její obnažená prsa, přisál se k nim ústy. Měla rozpálenou kůži, ale jeho jazyk žhnul palčivěji, pomalovával ji spirálovitými cestičkami slin, potom rty stiskl bradavky, až byly tvrdší než jazyk, který je škádlil. Jeho ruce proměňovaly její sukni v cáry stejným úsporným způsobem, jakým roztrhal její halenku. Zvrátila se dozadu na postel a rozcupovaná halenka a sukně zůstaly pod ní. Díval se na ni dolů a pokládal jí dlaň na rozkrok, který byl před jeho dotekem stále chráněný tenkou látkou spodního prádla.

„Kolik mužů tohle mělo?“ zeptal se jí. Zašeptal tuhle otázku bez citu. Proti bledému světlu z okna viděla jeho hlavu jen jako obrys, nemohla proto rozluštit jeho výraz. „Kolik?“ řekl a posouval semknutou dlaň v krouživém pohybu. Kdyby tu otázku položil někdo jiný, urazila by ji, nebo by ji dokonce rozzuřila. Ale jeho podivínství se jí zamlouvalo.

„Pár.“

Přeběhl prsty do prostoru mezi jejíma nohama a prostředníkem se propracoval pod látku tak, že se mohl dotýkat jejího druhého otvoru. „A tohle?“ zeptal se a přitlačil na to místo.

Po tomhle dotazu, vyjádřeném slovy i prsty, se cítila méně příjemně, ale on trval na odpovědi. „Pověz mi to,“ řekl. „Kdo byl tady?“

„Jen jediný,“ řekla.

„Godolphin?“ hádal.

„Ano.“

Odtáhl prst a vstal z postele.

„Rodinná tradice,“ podotkl.

„Kam jdeš?“

„Jdu jenom zatáhnout záclony,“ řekl. „K tomu, co budeme dělat, se hodí spíš tma.“ Zatáhl závěsy, aniž by zavřel okno. „Máš na sobě nějaké šperky?“ zeptal se jí.

„Jenom náušnice.“

„Sundej si je,“ řekl.

„Nemůžeme si nechat trochu světla?“

„Už i takhle je ho moc,“ odpověděl, třebaže ho ona stěží viděla. Zatímco se svlékal, nespouštěl z ní oči, tolik alespoň viděla. Neušlo mu, že vyvléká z dírek v lalůčcích náušnice a že vzápětí vyklouzla ze spodního prádla. Ve chvíli, kdy byla úplně nahá, na tom byl on stejně.

„Nechci malou část tebe,“ řekl, přibližuje se k nohám postele. „Chci tě beze zbytku, do poslední částečky. A chci, abys chtěla beze zbytku i ty mě.“

„To chci,“ vydechla.

„Doufám, že to myslíš vážně.“

„Jak to můžu dokázat?“

Jeho šedivá postava se ztratila v přítmí pokoje. Řekl, že bude neviditelný, a v té chvíli byl. Přestože vnímala, jak se rukou lehce dotýká jejího kotníku, a podívala se k čelu postele, aby ho našla, nikde ho neviděla. Rozkoš se však od jeho doteků rozlévat nepřestala.

„Chci tohle,“ ozval se, když jí hladil chodidlo. „A tohle.“ Teď byla na řadě holeň a stehno. „A tohle…“ Pohlaví, „…tolik jako to ostatní, ale ne víc. A tohle a tohle.“ Břicho, prsa. Jeho dotek pocítila na všech těch místech, takže u ní musel být velice blízko, ale přesto zůstával neviditelný. „A tenhle rozkošný krk a tvou nádhernou hlavu.“ V tomto okamžiku se ruce svezly dolů po pažích. „A tohle,“ řekl. „Až po konečky prstů.“ Dotek se vrátil k chodidlu, ale kde všude byl – což znamenalo na celém jejím těle –, tam se chvěla očekáváním nového doteku. Zvedla z polštáře hlavu podruhé a myslela, že svého milence třeba zahlédne.

„Lehni si,“ řekl jí.

„Chci tě vidět.“

„Jsem tady,“ odpověděl a jeho oči při těch slovech uzmuly kdesi paprsek světla; viděla dva jasné body v prostoru, který mohl být, kdyby nebyla přesvědčená o opaku, docela dobře neohraničený. Dál se dostal ke slovu už jen jeho dech. Nemohla se ubránit tomu, aby nesrovnala svůj vlastní rytmus vdechů a výdechů s jeho, s uspávající pravidelností, jejíž intervaly se pomalu a jistě prodlužovaly.

Když uběhla chvilka, zvedl si její nohu k ústům a táhle jí olízl chodidlo od paty k prstům. Pak znovu nastoupil dech, ochlazující tekutinu, kterou ji omyl, a zas v dvoudobém taktu o něco zpomaloval, až její organismus kolísal mezi vyhasnutím ke konci každého dechu – teprve nadechnutím byl opět zlákán k životu. Tohle je podstata okamžiku, došlo jí; tělo – nemající nikdy jistotu, zda ten další nádech do plic nebude tím posledním – se setinu vteřiny vznášelo mezi zhasnutím a trváním. A v tomhle rozpětí mezi výdechem a nádechem byly snadné zázraky, protože živá hmota ani rozum nezasahovaly se svými diktáty. Ucítila, jak se jeho ústa doširoka rozevřela, tak, že mohl obsáhnout její prsty, a potom, třeba se to zdálo nemožné, si zasunul chodidlo do krku.

On mě spolkne, napadlo ji, a při tom jí zároveň znovu vytanula na mysl kniha, kterou našla v Estabrookově pracovně, s prstencem milenců stravovaných žárem vášní; požíráním tak strašným, že končilo vzájemným pohlcením. Teď jí ta vidina nepřipadala nijak nepříjemná. Tohle nebyla záležitost hmatatelného světa, kde i sám strach zešpekovatěl, poněvadž se jím dalo tolik získat, ale i ztratit. Tohle bylo místo pro milence, kde existoval vždy jen zisk.

Cítila, jak si přitahuje k hlavě také její druhou nohu a noří ji do stejného žáru; nato cítila uchopení na bocích, s jehož pomocí se na ni mohl napíchnout, centimetr po centimetru. Snad že on zmohutněl: měl obrovitou tlamu, hrdlo bylo jako tunel; nebo to ona byla možná poddajná jako hedvábí a on ji do sebe soukal jako kouzelník opatrně zastrkující umělou kytku do hůlky. Natáhla se po něm do tmy a chtěla se toho zázraku dotknout, ale její prsty si nedokázaly vysvětlit, co že to pod nimi vře. Bylo to její tělo, nebo jeho? Kotník, nebo tvář? Nedalo se to nijak poznat. Ovšem po pravdě řečeno, nebylo potřeba to vědět. Jediné, co právě chtěla, bylo počínat si stejně jako milenci v knize a přidružit se k jeho pohlcování svým vlastním.

Napnula se ke kraji postele a mírně se pootočila, zvrátivši ho tak vedle sebe. Třebaže měla oči otupělé tmou, uviděla teď obrysy jeho těla, vpité do její vlastní siluety. Nic v jeho anatomii se nezměnilo. Přesto, že ji pohlcoval, jeho tělo nebylo nijak znetvořeno. Ležel vedle nijako kdyby spal. Putovala k němu rukou a chtěla se ho dotknout podruhé, aniž by čekala, že jí Jemného tělo bude dávat velký smysl, ale zjistila, že dává. Tohle je jeho stehno; tohle holeň; tohle kotník a chodidlo. Jak mu přejížděla dlaní po těle, provázela její hlazení zároveň křehká vlna změn a zdálo se, jako by jeho substance pod dotekem měkla. Vůně jeho potu byla lákavá. Urychlila tvorbu šťáv ve svém krku a břiše. Přisunula se hlavou k jeho noze a přitiskla rty k esenci jeho osobnosti. Pak se napájela; rozvinovala kolem něho svůj hlad, jako by otevírala ústa a obemy-kala jeho lesklou kůži svou myslí. Zachvěl se, když ho pojala do sebe, a jakmile pocítila vlastní narůstající vzrušení, ucítila i jeho. Sám ji pozřel až k bokům, ale ona se jeho chuti rychle přizpůsobovala a vsoukala do sebe jeho nohy a spolykala mu úd i břicho, na kterém ztuhle ležel. Zbožňovala výstřednost a absurdnost toho, co prováděli, to, že se jejich těla vzpírají fyzice i tělesnosti, nebo spíš že nečekaně stvrzují obojí – ve chvíli, kdy se sestava uzavře sama do sebe. Bylo kdy něco snadnějšího než láska – a přece tolik nemožného? A co bylo tohle, když ne tentýž paradox, rozložený na prostěradle? Jemný zpomalil své polykání, aby ho mohla dohnat, a v tom okamžiku zakončili smyčku dvojího stravování se, až se z jejich těl staly nehorázné výplody a oni byli ústy k sobě. Cosi ve hmotném světě – výkřik na ulici, trpký rozložený akord saxofonu –ji znovu uvrhlo do věrohodného světa a ona se dopátrala kořenů, ze kterých vyrašila tahle smyšlenka. Bylo jimi úplně běžné spojení: nohy zkřížené kolem boků, jeho erekce hluboko v ní. Neviděla mu do tváře, ale věděla, že on s ní v tomto utečeneckém světě není. On si pořád ještě snil o jejich stravování. Zazmatkovala, toužila po návratu do vize, ale nevěděla jak. Zpevnila sevření kolem jeho trupu a podnítila jeho boky k pohybu. Začal se v ní pohybovat sám, dýchal pomalu, těsně u jejího obličeje. Zapomněla na paniku a zpomalovala svůj rytmus, až se přizpůsobil jeho. Zároveň s tím se rozplynul pevný svět a ona se vrátila do místa, ze kterého byla přivolána, a zjistila, že se smyčka každým okamžikem utahuje a jeho mysl pokrývá její hlavu, stejně tak jako ona halila jeho, jako plátky nějaké neskutečné cibule, každý další menší nežli ten, který zakrýval; záhada, jež mohla existovat jen tam, kde se hmota smrskla na pouhopouhou mysl, jež naléhavě prosila o svou existenci.

Tato blaženost ovšem nemohla být zachována navěky. Zanedlouho začala opět ztrácet svou čistotu, poskvrněna dalšími zvuky z vnějšího světa, a tentokrát vycítila, že Jemný rovněž povoluje své pouto k deliriu. Možná časem, až se naučí být znovu milenci, najdou způsob, jak tento stav prodloužit; strávit dny a noci pohroužení do prostoru mezi výdechem a vdechem. Ale prozatím se bude muset spokojit s extází, kterou prožili. Neochotně dopustila, aby tropickou noc, v níž se vzájemně požírali, pohltila prostší tma, a aniž by neomylně věděla, kde vlastně počíná a končí vědomí, usnula.

Když se vzbudila, byla v posteli sama. Až na tohle zklamání se cítila čilá a svěží. To, oč se spolu podělili, bylo zboží lépe prodejné než léky proti chladu každodennosti: opilost bez kocoviny. Posadila se, natáhla se po přikrývce, kterou by se omotala, ale než se stačila zvednout, uslyšela z šera, jaké bývá před úsvitem, jeho hlas. Stál u okna, držel záclonu mezi prostředníčkem a ukazovákem a oko měl u škvíry, kterou pootevřel.

„Je na čase, abych se dal do práce,“ řekl tiše.

„Je ještě brzo,“ namítla.

„Slunce je skoro nahoře,“ odvětil. „Nemůžu mrhat časem.“

Nechal závěs spadnout a přešel k posteli. Posadila se a objala ho kolem pasu. Chtěla s ním strávit delší čas, lebedit si ve vyváženosti, kterou cítila, ale jeho pud byl zdravější. Oba měli svou práci.

„Radši bych zůstal tady, než abych se vracel do ateliéru,“ řekl. „Nebude ti to vadit?“

„Vůbec ne,“ odpověděla. „Vlastně byla bych ráda, kdybys zůstal.“

„Budu ale přicházet a odcházet… porůznu.“

„Jen když najdeš čas od času zpáteční cestu do postele,“ usmála se.

„Zůstanu s tebou,“ řekl, sjel rukou dolů po jejím krku a třel jí břicho. „Odnynějška budu s tebou ve dne v noci.“

KAPITOLA DESÁTÁ

1

Přestože Judiny vzpomínky na noc byly živé, nevzpomínala si, že by ona nebo Jemný vyvěšovali telefon, a teprve v půl desáté následujícího dne, když se rozhodla, že zavolá Clemovi, jí došlo, že jeden z nich to nicméně udělal. Zavěsila sluchátko zpátky do vidlice a jen o pár sekund později se telefon rozezvonil. Na druhém konci drátu se ozval hlas, na který už málem zapomněla a přestala čekat, a po delší době opět uslyšela: Oscarův. Zpočátku si myslela, že se zadýchal, ale po pár škobrtá-vých větách ji trklo, že jeho sípáni jsou potlačované vzlyky.

„Kde jsi byla, miláčku? Volal jsem ti pořád – od chvíle, kdy jsem našel tvůj vzkaz. Myslel jsem, že jsi mrtvá.“

„Telefon byl vyvěšený, to je všechno. Kde jsi?“

„Doma. Přijdeš? Prosím. Potřebuju tě tu.“ Mluvil se vzrůstající panikou, jako by přerušovala jeho prosby odmítáním. „Nemáme moc času.“

„Přijdu, spolehni se,“ uklidňovala jej.

„Hned,“ trval na svém. „Musíš přijít hned.“

Řekla mu, že bude u něho přede dveřmi do hodiny, a na to on odpověděl, že bude čekat. Odložila hovor s Clemem, lehce se namalovala a vyrazila. I když se nechýlilo ještě ani k poledni, slunce už pálivě žhnulo a během jízdy si vzpomněla na monolog, kterému ona a Jemný čelili při zpáteční cestě z Pozemku. V průběhu celého léta se objevovaly monzuny a vlny horka, jak škarohlíd předpovídal; a jaký nacházel ve svých věštbách požitek! Tehdy přisuzovala jeho legrační rozpálení malicherné mysli utápějící se v apokalyptických fantaziích. Ale teď, po včerejší výjimečné noci, kterou prožila s Jemným, se přistihla, že se ponořila do úvah o tom, jak je možné, že i tyto jasné ulice odrážejí zázraky předešlé noci: ulice, z nichž všemocný déšť zahnal vozidla, teď zjemněly slunečními paprsky, a jednolitá hmota proudila jako teplá melasa a město rozdělené na místa veřejná a soukromá, na gheta zámožných a spodiny se proměnilo v cosi jednolitého. Tohle snad měl Jemný na mysli, když mluvil o tom, že s ním bude sdílet vize? Jestli ano, rozhodně byla připravena na víc.

Regenťs Park Road byla hlučnější než obvykle. Na chodníku si nehrály žádné děti, a přestože se ze začátku hezky zapotila, než prokličkovala dopravou o pouhé dvě ulice dál, na půl kilometru od Oscarova domu neparkoval jediný vůz. Stál přehlížen, to jen ona si ho všimla. Nemusela klepat. Ještě než došlápla na schod, dveře se otevřely a v nich stál Oscar, vypadající zpustle, a vybízel ji, aby vešla dovnitř. Otevřel dveře návštěvě se suchýma očima, ale jakmile je dovřel a zamkl a zasunul zástrčku, sevřel ji v náručí a spustily se mu slzy, táhlé vzlyky otřásaly jeho zavalitým tělem. Znovu a znovu jí opakoval, jak moc ji miluje, jak mu chybí a jak ji potřebuje, teď víc než kdy jindy. Objala ho a utěšovala ho, jak jen nejlépe dovedla. Po nějakém čase se ovládl a zavedl ji do kuchyně. Světla svítila po celém domě, ale po denním jasu vypadala jejich záře tak nějak zapškle a nelichotila mu. Tvář měl pobledlou –aspoň tedy tamf kde nebyla zbarvená modřinami; ruce měl opuchlé a drsné. Odhadovala, že by se pod jeho nevyžehleným oblečením našla i jiná zranění. Když ho tak pozorovala, jak dává na čaj, postřehla, že mu po tváři při každém prudším pohybu přeletěl neklidný výraz. Hovor se, pochopitelně, záhy stočil k jejich odloučení u Ústupu.

„Nepochyboval jsem o tom, že ti Dowd podřízne krk, sotva budete v Yzordderrexu…“

„Ani se mě nedotknul,“ řekla. Potom dodala: „To vlastně není zas tak úplně pravda. Později ano. Ale když jsme dorazili, byl dost vážně zraněný.“ Odmlčela se. „A ty taky.“

„Byl jsem na tom pěkně bídně. Vrátil jsem se sem, vyhrabal zbraň, lízal si chvilku rány, a potom jsem přešel. Jenže mezitím jste zmizeli.“

„Takže jsi šel za námi?“

„Samozřejmě. Copak sis myslela, že tě nechám v Yzordderrexu?“

Postavil před ni veliký hrnek čaje a med na oslazení. Obyčejně se sama takhle nehostila, ale ráno nesnídala, a tak si dávala do čaje jednu lžičku za druhou, až z něho udělala voňavý sirup.

„Než jsem se dostal k Hříšníkovu domu,“ pokračoval Oscar, „byl prázdný. Venku se bojovalo. Nevěděl jsem, kde bych tě měl začít hledat. Byl to zlý sen.“

„Víš o tom, že Autarcha byl svržen?“

„Ne, to jsem nevěděl, ale nepřekvapuje mě to. Na Nový rok Hříšník pokaždé prohlásil: tenhle rok potáhne. Mimochodem, co se stalo s Dow-dem?“

„Je mrtvý,“ oznámila s nepatrným úsměvem zadostiučinění.

„To víš jistě? Jeho druh se těžko zabíjí, moje milá, to mi věř. Mluvím z hořké zkušenosti.“

„Říkal jsi…“

„Ano? Copak jsem říkal?“

„Že jsi nás sledoval a našel Hříšníkův dům opuštěný.“

„A půlku města v plamenech.“ Povzdechl si. „Podívaná to byla tragická. Vidět je takhle. Všechno to bezmyšlenkovité ničení. Odplatu proletářů. Já vím, měl bych oslavovat vítězství demokracie, ale co zbyde? Můj milovaný Yzordderrex… suť. Díval jsem se na něj a říkal jsem si: tohle je konec jedné epochy, Oscare. Po tomhle bude všechno jiné. Temnější.“ Vzhlédl od čaje, do něhož civěl. „Přežil Hříšník, nevíš?“

„Chystal se odejít s Chátrou. Předpokládám, že odešel. Vyklidil sklep.“

„Ne, to jsem byl já. A jsem rád, že jsem to udělal.“

Vrhl zběžný pohled k okennímu parapetu. Mezi domácí drobnou veteší stála spousta miniaturních figurek. Talismany, usoudila; část mamonu z Hříšníkova sklepa. Pohledy některých směřovaly do pokoje, jiné se dívaly ven. Všechny se tvářily agresivně a křiklavě pomalované obličeje měly přesvědčivě líté vzezření.

„Ale ty jsi má nejlepší ochrana,“ řekl. „Jen to, že tě mám tady, mi dává pocit, že máme šanci tenhle bordel přežít.“ Položil ruku na její.

„Když jsem dostal tvůj vzkaz a věděl jsem, že jsi naživu, začal jsem trochu věřit. Potom jsem tě ovšem nemohl zastihnout a začal jsem si představovat to nejhorší.“

Podívala se nahoru od jeho ruky a uviděla na jeho ztrápeném obličeji rodinnou podobu, která jí dosud unikala. Měl v sobě něco z Charlieho; Charlieho z hampsteadského útulku, sedícího u okna a rozmlouvajícího o tělech, která vykopávají venku v dešti.

„Proč jsi jednoduše nešel do bytu?“ podivila se.

„Nemohl jsem odsud odejít.“

„To jsi tak moc zraněný?“

„V tom to není, to mě tady nedrželo,“ řekl a položil si ruku na prsa. „Ale to kvůli tomu, co je tam venku.“

„Pořád si myslíš, že po tobě Tabula Rasa půjde?“

„Chraň bůh. To jsou ty nejposlednější obtíže. Vlastně jsem tak přemýšlel, že bych jednoho nebo dva z nich varoval; anonymně, víš. Ne Shalese nebo McGanna, ani toho idiota Bloxhama. Ti ať se smaží v pekle. Ale Lionel byl vždycky přátelský, dokonce i když byl střízlivý. A dámy. Nelíbí se mi představa, že bych je měl mít na svědomí.“

„Tak před kým se schováváš?“

„Totiž, to já nevím,“ připustil. „Vidím v Číši výjevy a nedovedu si je uspokojivě vysvětlit.“

Na Bostonskou číši i s jejími čmouhami kmitajících věšteckých kamenů zapomněla. V současné době Oscar zjevně visel na každém jejich zachrastění.

„Něco přešlo sem z dominií, moje milá,“ řekl. „To vím bezpečně. Viděl jsem, jak to jde za tebou. Pokoušelo se tě to udusit…“

Vypadal, jako by ho měly zase přemoci slzy, ale ona ho už předem utišila, lehce mu poklepávala po ruce, jako by byl nějaký senilní stařec.

„Nic se mi nestane,“ ubezpečovala jej. „V posledních dnech jsem toho příliš mnoho přežila.“

„Za celý svůj život jsi takovou sílu neviděla,“ varoval ji. „A Páté jakbysmet.“

„Jestli to přešlo z dominií, tak v tom má prsty Autarcha.“

„Říkáš to hodně jistě.“

„To proto, že vím, kdo to je.“

„Poslouchala jsi Hříšníka,“ řekl. „Má haldu teorií, miláčku, ale nestojí ani za vindru.“

Jeho ne zrovna přehlédnutelná blahosklonost ji popudila, a tak vytáhla svou ruku zpod jeho.

„Můj zdroj je třikrát spolehlivější než tvůj Hříšník,“ prohlásila.

„Vážně?“ Došlo mu, že se jí nechtěně dotkl, a ustoupil. „Kdo je to?“

„Quaisoir.“

„Quaisoir? Jak ses ksakru dostala k ní?“

Jakkoli byla jeho kapitulace předstíraná, jeho překvapení vypadalo nefalšovaně. „Nic tě nenapadá?“ zeptala se ho. „Dowd s tebou nikdy nemluvil o dávnější minulosti?“

Začal si svůj výraz hlídat; byl téměř podezřívavý.

„Dowd sloužil celým generacím Godolphinů,“ pokračovala. „Jistě jsi o tom věděl. Počínaje přímo Joshuou. Ve skutečnosti byl ten chlap Joshuovou pravou rukou, jestli vůbec můžu použít slovo chlap.“

„To jsem věděl,“ přiznal tiše Oscar.

„Musel jsi tedy vědět i o mně?“

Neřekl nic.

„Věděls to, Oscare?“

„Nepřebíral jsem tě s Dowdem, jestli myslíš tohle.“

„Ale nebylo žádným tajemstvím, proč mě ty a Charlie vydržujete v rodině?“

Teď byla řada na něm, aby se urazil; zašklíbil se nad její volbou slov.

„Tohle přesně to bylo, Oscare. Když jste se o mě ty s Charliem handrkovali; protože jste prostě věděli, že jsem vázaná zůstat s Godolphiny. Možná bych se na nějaký čas zatoulala a užila bych si pár románků, ale dříve nebo později bych se k rodině vrátila.“

„Oba jsme tě milovali,“ řekl – a jeho hlas byl stejně prázdný jako grimasa, kterou ji nyní počastoval. „Věř mi, ani jeden z nás nechápal, jaké jsou za tím intriky. Bylo nám to jedno.“

„Vážně?“ řekla se zjevnými pochybami.

„Všechno, co vím, je: miluju tě. Je to ta jediná jistota, co mi v životě zbyla.“

Byla v pokušení přikyselit mu to umělé sladidlo přesnou znalostí rodinných intrik proti ní, ale čemu by to posloužilo? Před sebou mela zlomeného muže, uzamčeného ve svém domě ze strachu z toho, co asi může slunce pozvat dovnitř přes jeho práh. Stav věcí ho již sám o sobě zdrtil. Přisazovat si ještě víc, to by od ní bylo potměšilé, a i když nepochybovala o tom, že v něm vězí dost, pro co by si ho mohla ošklivit –jeho kecy o pomstě proletářů nasadily všemu korunu –, prožili spolu mnoho hezkého v tom nejbližším možném vztahu, který ji velice uspokojoval, takže nedokázala být krutá. Kromě toho měla ještě v rukávu jednu zprávu, která zasadí těžší ránu, než kdyby mu něco vyčítala.

„Nezůstanu, Oscare,“ prohlásila. „Nepřišla jsem sem, abych se tu zavřela na petlici.“

„Ale venku není bezpečno,“ řekl. „Viděl jsem, co je na spadnutí. Je to v Číši. Chceš se na to podívat sama?“ Vstal. „Změníš názor.“

Vedl ji nahoru do schodů, pak do pokoje s poklady a při chůzi stále mluvil.

„Cíše si žije vlastním životem od té doby, co se tahle síla dostala do Pátého. Nepotřebuje, aby se na ni někdo díval, prostě jen opakuje dokola stejné motivy. Panikaří. Ví, co je na spadnutí, a panikaří.“

Slyšela ji – a to ještě vůbec nebyli u dveří: hluk podobající se bubnování krup na sluncem vypraženou půdu.

„Nebylo by myslím rozumné ji pozorovat moc dlouho,“ upozornil. „Hypnotizuje.“

S těmi slovy otevřel dveře. Cíše stála uprostřed podlahy obklopená prstencem votivních svící, jejichž plameny poskakovaly podle toho, jak se vzduch rozhýbal tím, co osvěcovaly. Věštecké kameny se pohybovaly jako roj rozzuřených včel v Číši a nad ní, a Oscar ji byl tudíž nucen obsypat nánosem hlíny, aby zabránil tomu, že by se kvůli prudkosti kamenů převrhla. Vzduch voněl po něčem, co nazval jejich panikou: hořká vůně smíšená s kovovou pachutí, jaká předchází blesku při bouřce. Třebaže bylo přemisťování kamenů poměrně uvážené, držela se od Číše co nejdál ze strachu, že si nějaký pomatený kámen najde cestičku ven z toho rejdění a udeří ji. Při rychlosti, jakou se pohybovaly, by ji i ten nejmenší hravě připravil o oko. Přestože kolem stály police s poklady, upoutával pohyb kamenů veškerou pozornost. Zbytek pokoje, včetně Oscara, se stal nevýznamným a horečná činnost kamenů ji připoutala k sobě.

„Chvilku si asi počkáme,“ říkal právě Oscar. „Ale výjevy tam jsou.“

„Aha,“ kývla.

Ve změti se již objevil Ústup, jeho kopule byla zčásti skrytá za zástě-nou mlází. Výjev trval krátce. Chvíli na to zabrala jeho místo Věž Tabuly Rasy, ovšem ta byla zas vytlačena třetí budovou, zcela odlišnou od dvojice, která předtím zmizela, až na to, že i tahle byla zčásti ukrytá v listoví – v tomto případě to byl jediný strom vysazený na chodníku.

„Co je tohle za dům?“ zeptala se Oscara.

„Nevím, ale neustále se to opakuje. Je to někde v Londýně, to vím stoprocentně.“

„Jak si můžeš být jistý?“

Dům nebyl ničím pozoruhodný: tři podlaží, ploché průčelí, a pokud mohla posoudit, byl ve zchátralém stavu. Mohl stát v kterémkoli městě v Anglii; nebo případně i v Evropě.

„Kruh se uzavře v Londýně,“ odvětil Oscar. „Tady to všechno začalo a tady také všechno skončí.“

Poznámka v ní vyvolala vzpomínku: viděla Dowda u zdi na Bledém kopci, když mluvil o opakující se historii; a Jemného a ji jen před pouhými pár hodinami, když pohlcovali jeden druhého v dokonalém splynutí.

Obraz domu se záhy zamlžil, ale ihned se objevil znovu, jasně osvětlený. Jak viděla, kdosi stál na venkovních schodech s rukama podél těla a hlavou zvrácenou k nebi. Výjev nebyl dost ostrý, aby si mohla dát dohromady jeho rysy. Třeba to byl jen nějaký náhodný vzývač slunce, ale o tom pochybovala. Každičká drobnost měla v téhle přehlídce svůj význam. V tomto okamžiku se obraz opět rozplynul a polední scéna s třpytivým listím a svěží oblohou ustoupila valivému přízraku dýmu, celému černému a šedivému.

„Tady to je,“ slyšela Oscara.

Z dýmu se zvedaly postavy, sesychaly se a padaly jako popel, ale jejich povaha se vzpírala jakékoli její interpretaci. Sotva si uvědomovala, co dělá – a postoupila k Číši o další krok.

„To ne, miláčku,“ ozval se Oscar.

„Co je tohle?“ zeptala se, přecházejíc jeho výstrahu bez povšimnutí.

„Nějaká síla,“ řekl. „Blíží se do Pátého. Nebo už přímo sem.“

„Ale to není Sartori.“

„Sartori?“ nechápal.

„Autarcha.“

Nedbal vlastního varování, došel až k ní a znovu řekl: „Sartori? Ten Maestro?“

Neohlédla se na něho. Přízrak si žádal její naprostou pozornost. Jakkoli si to připouštěla strašně nerada, Oscar měl pravdu, když mluvil o nepoměrných silách. Tohle nemělo nic společného s lidskou činností. Šlo o sílu ohromných rozměrů přibližující se krajinou, o níž si zpočátku myslela, že je pokryta strniskem popelavé trávy, ale v této chvíli pochopila, že to je ve skutečnosti město a jeho křehké budovy s komíny se sesouvaly, jak síla vypalovala jejich základy a převracela je.

Žádný div, že se Oscar třese za zamčenými dveřmi; pohled na to byl děsivý a v žádném případě na něj nebyla připravená. Ať páchal Sartori sebevětší zvěrstva, byl to prostě jen jeden z tyranů v dlouhé a špinavé historii tyranie; jeden z mužů, z nichž strach z vlastní zranitelnosti udělal zrůdy. Ale tohle byla hrůza docela jiného ražení, vymykající se možnosti nápravy, ať už politickým krokem nebo třeba zásahem traviče. Nezvladatelná, nemilosrdná síla schopná smést všechny Maestry a kru-tovládce, kteří vytesali svá jména na tvář světa, aniž by se chvilku pozastavili a zapřemýšleli o tóra. Spustil tyhle běsy Sartori? přemýšlela. To byl tak chorý, že si myslel, že takovou zkázu přežije a svůj Nový Yzordderrex vystaví na rumišti, které za sebou zanechá? Nebo bylo jeho šílenství daleko důmyslnější? Byl tenhle přízrak tím pravým městem, o němž snil: metropole bouře a dýmu, která bude stát do Konce světa, protože to bylo její skutečné jméno?

Nyní byl výjev pohlcen naprostou tmou a ona ulehčeně vypustila dech, který zadržovala.

„To není všechno,“ zašeptal Oscar nedaleko jejího ucha.

Tma se začala v několika místech trhat a skrz pruhy viděla osamocenou postavu ležící na podlaze. Byla to ona; hrubé zpodobnění, ale byla poznat.

„Varoval jsem tě,“ řekl Oscar.

Tma, ve které se zjevil tenhle obraz, se nerozplynula úplně, ale setrvávala jako mlha a z ní vystoupila druhá postava a klesla dolů na ni. Věděla už před tím, než se odehrál tento začátek, že se Oscar zmýlil, když si myslel, že tohle je věštba zla. Přízrak mezi jejíma nohama nebyl žádný zabiják. Byl to Jemný a nynější výjev byl v hlášení Cíše proto, že Usmiřovatel znamenal symbol naděje oproti zoufalství, které se odvíjelo předtím. Zaslechla Oscarovo zasténání, to když se po ní ona milencova figurína natáhla, sáhla jí rukou mezi nohy, potom zvedla chodidlo k ústům a začala s požíráním.

„Zabíjí tě,“ zvolal Oscar.

Pozorováno takhle zpovzdálí to vypadalo jako logický výklad. Ale nebyla to smrt, samozřejmě, tohle byla láska. A nebyla to věštba, byla to minulost; právě ten akt, který završili předešlou noc. Oscar na to hleděl jako dítě, které vidí své rodiče při milování a myslí si, že se v manželské posteli děje násilí. Byla za jeho omyl svým způsobem vděčná, zbavil ji tím problému, jak mu tohle páření vysvětlit.

Ona a Usmiřovatel se rychle propletli, přičemž akt provázely závoje tmy a zatemnily jejich promíchané stíny a z milenců se stal jeden uzel, který se scvrkával a scvrkával, až konečně docela zmizel, zatímco kameny neustávaly ve svém rachocení.

Byl to podivně důvěrný závěr scény. Od Chrámu, Věže a domu k bouři to byl ponurý vývoj, ale od bouřky k vidině lásky šlo o vcelku optimističtější předpověď; snad znamení toho, že sjednocení by mohlo ukončit tmu, která předtím nastala.

„Tohle je všechno,“ ozval se Oscar. „Pak prostě začíná odznovu. Dokola a dokola.“

Odvrátila se od Číše ve chvíli, kdy lomoz kamenů, jenž se ztišil, sotva byla nastíněna v hrubých obrysech milenecká scéna, nabýval postupně opět na hlučnosti.

„Vidíš, v jakém jsi nebezpečí?“ řekl.

„Myslím, že jsem pouze dodatek,“ poznamenala a doufala, že ho odvede pryč od rozboru toho, co bylo zaneseno v Číši.

„Ne, pro mě ne,“ opáčil a sevřel ji v náručí. I přes zranění nebyl mu žem, kterému je možno se snadno ubránit. „Chci tě chránit,“ řekl. „Je to moje povinnost, to je mi teď jasné. Vím, že jsme s tebou zacházeli špatně, ale já se můžu postarat o nápravu. Mohu tě schovat tady, v bezpečí a zdravou.“

„Ty si myslíš, že se tady můžeme zahrabat v díře a Armageddon prostě jen pomine?“

„Máš lepší nápad?“

„Ano. Budeme se bránit, za každou cenu.“

„Proti něčemu takovému neexistuje šance na vítězství,“ řekl.

Uslyšela kamenné hřmění za sebou a věděla, že zas vyjevuje bouři.

„Tady máme alespoň nějakou obranu,“ pokračoval. „Mám u všech dveří a oken strážné duchy. Všimla sis těch v kuchyni? To jsou ti nejmenší.“

„Všechno jsou to mužští, co?“

„Co to s tím má společného?“

„Ti tě neochrání, Oscare.“

„Jsou to jediné, co máme.“

„Možná jsou to jediné, co máš ty…“

Vysmekla se mu z náručí a namířila si to ke dveřím. Šel za ní na podestu a dožadoval se vysvětlení, co tím myslela, až se nakonec, roz-ohněná jeho zbabělostí, otočila a řekla:

„Celé roky jsi měl vlivnou moc přímo pod nosem.“

„Jakou moc? Kde?“

„Zazděnou pod Roxboroughovou Věží.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Ty nevíš, o koho jde?“

„Ne,“ odsekl nazlobeně. „To je přece nesmysl.“

„Viděla jsem ji, Oscare.“

„A jak asi? Nikdo kromě Tabuly Rasy se do Věže nedostane.“

„Mohla bych ti ji ukázat. Vzít tě na to místo.“

Začala mluvit tišeji a zkoumala při tom Oscarovu znepokojenou tvář. „Myslím si, že je to nějaká Bohyně. Snažila jsem se ji dostat ven dvakrát a nepodařilo se mi to. Potřebuju pomoc. Potřebuju tvou pomoc.“

„To nejde,“ odvětil. „Věž je pevnost. Teď víc než kdy jindy. Povídám ti že tenhle dům je jediné bezpečné místo ve městě. Pro mě by to byla sebevražda, vyjít odtud.“

„No, tak to bysme měli,“ uzavřela a nehodlala s tím uzlíčkem strachu něco dál dojednávat. Vyrazila ze schodů a nechávala jeho volání, aby počkala, bez povšimnutí.

„Nemůžeš mě opustit,“ žadonil jakoby ohromeně. „Miluju tě. Slyšíš? Miluju tě.“

„Jsou důležitější věci než láska,“ opáčila a pomyslela si při tom, že tohle se říká snadno, když na ni doma čeká Jemný. Ale také to byla pravda. Viděla tohle město obrácené naruby a rozdrcené v prach. Zabránit tomuhle bylo skutečně důležitější než láska, hlavně pak ten Oscarův bezpáteřný druh lásky.

„Nezapomeň za mnou zamknout,“ řekla, když došla dolů. „Nikdy nevíš, co ti zaklepe na dveře.“

2

Cestou domů se zastavila nakoupit potraviny, což nikdy nepatřilo k jejím oblíbeným povinnostem, ale dnes to povznesl do království fantaskna pocit předtuchy, kterou si s sebou nesla. Pachtila se tu s nakupováním domácích nezbytností, zatímco se jí v hlavě převracel zabijáčky mrak. Ale život musel jít dál, i když za kulisami čekalo zapomnění. Potřebovala mléko, chleba a toaletní papír; potřebovala deodorant a odpadkové sáčky k vystlání koše v kuchyni. To jenom v literatuře se opomíjí každodenní rutina bytí, tak, aby centrum dění mohly ovládnout významné události. Její tělo by hladovělo, scházelo únavou, potilo se a trávilo, dokud by se nesnesl príkrov na rakev. V téhle myšlence objevila kupodivu útěchu, a třebaže ji tma shlukující se za prahem jejího světa měla spíš odvést od triviálností, její přítomnost měla přesně opačný účinek. Byla víc než jindy vybíravá, když si kupovala sýr, a přivoněla k půl tuctu deodorantů, než našla vůni, která se jí líbila.

Jakmile nakoupila, spěchala domů ulicemi bzučícími starostmi dne zalitého sluncem a přemítala za chůze o Celestine. Jelikož jí Oscar jednoduše nechtěl pomoci, bude muset hledat oporu jinde, a protože se okruh jejích důvěrných přátel hodně scvrkl, zbývali pouze Clem a Jemný. Usmiřovatel má svou vlastní práci, pochopitelně, ale po slibech z uplynulé noci – zavázal se, že zůstanou spolu a podělí se o bázeň i vize – určitě pochopí její potřebu osvobodit Celestine, i kdyby tím měli jen objasnit tuhle záhadu. Rozhodla se, že mu poví všechno, co ví o Roxboroughově vězni, jen co se naskytne příležitost.

Když dorazila domů, nenašla ho tam, což ji vůbec nepřekvapilo. Upozornil ji, že se bude během příprav na Usmíření vracet nepravidelně a pozdě. Uvařila něco k obědu, pak jí došlo, že nemá vůbec chuť, a Šla do ložnice, kde se dala do úklidu, protože zůstala po noci v hrozném nepořádku. Když urovnala povlečení, zjistila, že skrývá maličkého obyvatele: modrý kámen, nebo –jak o tom raději uvažovala – vejce, které bylo v jedné z kapes jejího zmačkaného oblečení. Pohled na ně ji odvedl od ustýlání postele, posadila se na kraj matrace, přehazovala si vejce z jedné ruky do druhé a dumala o tom, jestli by ji třeba nedokázalo přenést, třeba i krátce, do kobky, v níž byla Celestine zamčená. Dowdovi roztoči kámen samozřejmě o hodně zmenšili, ale už tenkrát, když ho našla v Estabrookově sejfu, to byl úlomek něčeho většího, a přece měl určitou moc. Platí to pořád?

„Ukaž mi Bohyni,“ řekla a stiskla pevně vejce. „Ukaž mi Bohyni.“

Sotva tuhle jednoduchou prosbu vyslovila, představa přemístění její mysli z fyzického světa a jejího letu se zdála absurdní. Takhle svět nefunguje, možná s výjimkou kouzelných půlnocí. Teď bylo odpoledne a k otevřenému oknu stoupal lomoz dne. Ale strašně nerada by šla a zavřela ho. Nemohla emigrovat ze světa pokaždé, když si zamanula změnit své vědomí. Ulice a lidé v ní – špína a rámus a letní obloha – to všechno se musí připojit jako součást mechanismu nadsmyslna, nebo jinak spláče nad výdělkem podobně jako její sestra, svázaná a slepá ještě dávno před tím, než vůbec byla její hlava připravena o oči.

Jak bylo jejím zvykem, začala sama se sebou rozmlouvat; škemral o zázrak. „Jednou už se to povedlo,“ řekla. „Může se to povést znovu Buď trpělivá, ženská.“

Ale čím déle seděla, tím silnější jí přepadal pocit směšnosti. Duševním zrakem si vybavila obraz své idiotské oddanosti. Sedí na posteli a zírá na kus mrtvého kamene; vzor vší pošetilosti.

„Blázne,“ řekla sama sobě.

Najednou, unavená celým tím fiaskem, vstala z postele. Ještě než se napřímila, došel jí její omyl. Duševní zrak jí její vlastní pohyb ukázal z perspektivy, jako by byl od ní oddělený a vznášel se poblíž okna. Pocítila náhlé bodnutí panické hrůzy a podruhé během třiceti vteřin se nazvala bláznem. Ne pro marnění času s vejcem, ale za to, že nepoznala, že obraz, který považovala za stvrzení svého neúspěchu (to, jak seděla a čekala na něco, co se má přihodit), byl ve skutečnosti důkazem opaku. Její zrak se odpoutal od těla tak polehounku, že ani nevěděla, že je pryč.

„Kobka,“ pronesla, udávajíc pokyny svému křehkému oku. „Ukaž mi kobku Bohyně.“

Přestože bylo na krok od okna a mohlo vyletět odtamtud, vystartovalo její oko místo toho závratnou rychlostí nahoru, takže na sebe shlížela ze stropu. Dívala se na své tělo, jak se pod ní kolébá, protože jí let způsobil závrať. Potom se její zrak snášel zase dolů. Vrcholek hlavy se pod ní rýsoval jako planeta a ona poté byla svržena do své lebky, dolů, dolů do tmy svého vlastního těla. Cítila své zděšení všude kolem sebe: horečné lopocení jejího srdce, plíce sotva natahující vzduch. Nic z oné jasnosti, kterou našla v Celestinině těle, žádná známka světélkující modře, již měla Bohyně s kamenem společnou. Pouze tma a v ní chaos. Chtěla dát vejci najevo jeho omyl a vyzvednout své oko nahoru, pryč z téhle díry, ale pokud vůbec rty vyslovovaly ony prosby, o čemž pochybovala, nebyly brány na vědomí a její pád pokračoval do větší a větší hloubky, jako by z jejího zraku byl náhle mušinec ve studni, který bude padat hodiny, aniž by dosáhl jejích útrob.

A pak, pod ní, se objevil maličký světelný bod, který se postupně zvětšoval, zatímco se ona přibližovala, aby se zanedlouho ukázalo, že to není bod, nýbrž pruh rozvlněného osvětlení, nejčistší piktogram, který si lze představit. Co v ní dělalo tohle? Byl to nějaký pozůstatek obřadu, který ji stvořil? Zlomek Sartoriho kouzelné formule odpovídající Jemného podpisu skrytému v tazích štětce na jeho padělaných plátnech? Šla po tom, nebo spíš už byla v tom. Jeho jas vydával takovou záři, že přiměl její duševní zrak k přimhouření.

A z této záře se nořily… výjevy. A jaké výjevy! Netušila nic o jejich původu ani účelu, ale byly natolik ojedinělé, že kvůli nim zapomněla na chybné nasměrování, které ji zavedlo sem, a ne k Celestine. Zdálo se jí, že je v rajském městě, tak trochu zarostlém nádhernou flórou, jejíž rozmařilost byla napájena vodami tryskajícími na všech stranách jako oblouky a kolonády. Nad hlavami poletovaly houfy hvězd a přímo nad zenitem vytvářely bezchybné kruhy; u kotníků se jí držely mlhy, jež jí pokládaly své závoje pod nohy, aby se jí měkce našlapovalo. Procházela tím městem jako zasvěcená dcera a mířila si odpočinout do prostorné, vzdušné místnosti, kam dveřmi dopadal jako vodopád osamocený sluneční záblesk rozehrávající duhu. Tam se posadila a vypůjčenýma očima hleděla na vlastní tvář. Nahoře se tyčila obrovitá ňadra vymodelovaná skoro do podoby chrámů. Vytékalo jí z bradavek mléko; a zpívala… co? Ukolébavku? Tak jí to připadalo; ale její pozornost těkala z prsou na tvář příliš rychle, než aby si mohla být jistá. Její pohled se stočil k protější stěně komnaty. Kdosi vstoupil: muž tak pochroumaný a špatně pospravovaný, že ho nejdřív nepoznala. Teprve když byl téměř u ní, došlo jí, kdo to sem zavítal. Byl to Jemný, neoholený a vyhládlý, ale zdravil ji se slzami radosti v očích. Nevěděla, jestli si něco řekli, neslyšela žádná slova, ale každopádně před ní padl na kolena a její upřený pohled putoval od jeho zakloněného obličeje k monumentálnímu portrétu za ní. Nebyla to, přeci jen, věc z barevného kamene, ale v této vizi byla stvořená z živé hmoty, pohybovala se, plakala, dokonce shlížela dolů na svého uctívatele, kterým byla ona sama.

To všechno bylo poněkud divné, ale k podivnějšímu mělo teprve dojít, když se obrátila zpátky k Jemnému a uviděla ho, jak z ručky, příliš drobounké na to, aby patřila jí, převzal právě ten kámen, který jí dal tento její sen. Chopil se ho s vděčností a jeho slzy konečně ustaly. Hned potom vstal, a když zamířil zpátky ke dveřím, rozzářil se za nimi den a výjev odplavilo světlo.

Cítila, že ten zázrak, ať znamenal cokoli, pomíjí, ale nebylo v její moci, aby tomu zamezila. Piktogram v jejím jádru se objevil před ní a ona se z něho zvedala jako potápěč od nějakého pokladu, který hlubiny nevydají, nahoru tmou a ven do prostoru, který opustila.

V pokoji se nic nezměnilo; ale ve vnějším světě se spustilo náhlé hromobití, jehož příval stačil bohatě k tomu, aby spustil zástěnu z vody mezi okno a parapet. Postavila se na nohy, svírajíc kámen. Z té cesty se jí však točila hlava a věděla, že kdyby se pokusila zajít do kuchyně a vnutit žaludku nějakou potravu, nohy se pod ní podlomí, a proto se natáhla na postel a svěřila svou hlavu na chvilku polštáři.

3

Nemyslela si, že spí, ale podobně jako v Quaisoiřině loži bylo obtížné rozpoznat spánek a bdělost. Vize, jež viděla ve tmě svého vlastního břicha, měly vytrvalost prorockého snu a zůstaly u ní, hudba deště byla této vzpomínce dokonalým průvodcem. Teprve když se mračna pohnula, odebírajíce se se svou potopou na jih, a když se mezi prosáklými záclonami objevilo slunce, přemohl ji spánek.

Probudila se až při zvuku Jemného klíče v zámku. Byla noc, tak kolem půlnoci, a on rozsvítil v přilehlém pokoji světlo. Posadila se a chystala se, že na něho zavolá, hned si to však rozmyslela a místo toho se pouze dívala pootevřenými dveřmi. Zahlédla jeho tvář jen na vteřinu, ale i letmý pohled ji dovedl k přání, aby do ní vstoupil s polibky. Neudělal to. Místo toho přecházel tam a zpátky k vedlejším dveřím a masíroval si ruce, jako by ho bolely, přičemž si mnul nejprve prsty, potom dlaně.

Nakonec jí trpělivost došla, a tak vstala a ospale zamumlala jeho jméno. Zpočátku ji neslyšel a musela to zopakovat, než si uvědomil, že na něho volá. Až pak se otočil a usmál se.

„Ještě vzhůru?“ řekl něžně. „Neměla jsi zůstávat tak dlouho.“

„Jsi v pořádku?“

„Ano. Ano, to víš, že ano.“ Zakryl si rukama obličej. „Je to děsně zapeklité, víš. Nečekal bych, že to bude tak obtížné.“

„Chceš mi o tom povědět?“

„Až někdy jindy,“ zamumlal a přikročil ke dveřím. Vzala jeho ruce do svých. „Co je tohle?“ zeptal se.

Pořád ještě držela v ruce vejce, ovšem vzápětí už to neplatilo. Vzal jí ho z ruky s lehkostí kapsáře. Chtěla po něm sáhnout a získat ho zpátky, ale potlačila svůj pud a dovolila mu, aby si svou kořist důkladně prohlédl.

„Hezké,“ prohodil. Pak ostřeji dodal: „Odkud se to tady vzalo?“

Proč váhala s odpovědí? Protože vypadal tak utahaně a nechtěla ho zatěžovat novými záhadami, když měl sám všeho až nad hlavu? Částečně snad proto; bylo tu ale i něco jiného, co jí bylo podstatně méně jasné. Melo to spojitost se skutečností, že ve své vizi ho viděla zlomenějšího, než opravdu byl, zraněného a zbídačeného, a nějak jí přišlo, že proto tato okolnost musí zůstat jejím tajemstvím, alespoň na čas.

Dal si vejce k nosu a přičichl.

„Cítím tě,“ řekl.

„Ne…“

„Ano, cítím. Kde jsi ho měla schované?“ Strčil jí druhou ruku mezi nohy. „Tady?“

Nápad nebyl zas tak vyšinutý. Vážně by ho mohla vložit do téhle kapsy, až ho dostane zpátky, a těšit se z jeho váhy.

„Ne?“ řekl. „No, na beton by si to přálo, abys to udělala. Myslím, že půlka světa by se tam ráda prodrala, kdyby mohla.“ Přitlačil na ni rukou. „Ale je to moje, nemám pravdu?“

„Je.“

„Nikdo se sem nedostane, jenom já.“

„Ne.“

Odpovídala mechanicky, myšlenkami byla zčásti u problému, jak má zas dostat zpátky vejce, zčásti u jeho majetnického řečnění.

„Máš něco, čím se můžeme zkouřit?“ zeptal se.

„Měla jsem trochu trávy…“

„Kde?“

„Řekla bych, že jsem zbytek dokouřila. Nejsem si jistá. Chceš, abych se podívala?“

„Prosím tě.“

Napřáhla ruku po vejci, ale než se ho její prsty mohly zmocnit, přiložil si je ke rtům.

Chci si ho nechat,“ prohlásil. „Chvilku ho nasávat. Nevadí ti to? Nebo vadí?“

„Ráda bych ho měla zpátky.“

„Dostaneš ho zpátky,“ řekl s lehkým nádechem blahosklonnosti, jako by její přivlastňování bylo dětinské. „Ale potřebuju dárek na památku; něco, co mi tě bude připomínat.“

„Dám ti kus svého spodního prádla,“ navrhla.

„To je něco docela jiného.“

Přiložil vejce k jazyku, otáčel jím a povlékal ho svými slinami. Pozorovala ho a on její pohled opětoval. Věděl zatraceně dobře, že chce svou hračku zpátky, ale nehodlala se snížit k tomu, že o ni bude žadonit.

„Říkala jsi něco o trávě,“ připomenul.

Šla znovu do ložnice, rozsvítila lampu vedle postele a prohledala vrchní zásuvku toaletního stolku, kam naposledy schovala svou marihuanu.

„Kde jsi dneska chodila?“ zeptal se jí.

„Šla jsem k Oscarovi.“

„Oscarovi?“

„Godolphinovi.“

„A jak se má Oscar? Má se k světu?‘

„Nemůžu tu trávu najít. Musela jsem ji všechnu vykouřit.“

„Povídala jsi o Oscarovi.“

„Zamkl se v domě.“

„Kde bydlí? Možná bych ho měl navštívit. Povzbudit ho.“

„Nepozve tě dál. Nepozve nikoho. Myslí si, že svět se blíží ke konci.“

„A co si o tom myslíš ty?“

Pokrčila rameny. Tiše na něho zuřila, ale nevěděla jistě proč. Vzal si na chvilku vejce, ale to přece není žádný zločin. Pokud mu ten kámen poskytne trochu ochrany, proč by se měla chovat tak chamtivě? Byla malicherná a přála si, aby tomu tak nebylo, ale na druhé straně, teď, když mezi nimi nebyl žár sexu, zdál se jí omezený. To nebyla zrovna vada, kterou by u něho očekávala. Bůh ví, že ho svého času nařkla z mnoha chyb, ale že by mu chyběl říz, to tedy ne. Jestli mu něco mohla vytknout, pak to, že byl příliš uhlazený, vypočítavý, diskrétní a uctivý.

„Povídala jsi mi o konci světa,“ napověděl jí.

„Povídala?“

„Postrašil tě Oscar?“

„Ne. To, co jsem viděla, to mě polekalo.“

Pověděla mu ve stručnosti o Číši a jejích proroctvích. Naslouchal bez jediné poznámky a nato řekl:

„Páté balancuje na laně. To víme oba. Ale nás se to netýká.“

Stejné nebo hodně podobné postoje si vyslechla od Oscara. Oba dva jí nabízeli přístřeší před bouří. Mělo by jí to lichotit. Jemný se podíval na hodinky.

„Musím zas ven,“ prohlásil. „Tady budeš ale v bezpečí, ne?“

„Budu v pořádku.“

„Měla bys jít spát. Posilnit se. Nastanou temné časy, než se zas rozjasní, a podobnou tmu najdeme jeden ve druhém. Nakonec… to je úplně přirozené. Nejsme koneckonců andělé.“ Uchechtl se. „Totiž, možná, že ty ano, ale já ne.“

S těmi slovy si zastrčil vejce do kapsy.

„Vrať se zas do postele,“ řekl. „Přijdu ráno. A neboj se, nic se k tobě nepřiblíží, jenom já. Namouduši. Jsem pořád s tebou, Jude. A neber to jako zamilované žvanění.“

Potom se na ni usmál a byl pryč a ona se jen podivila, o čem to zas mluvil – pokud to nebylo o lásce.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

1

„Hej, kdo kurva seš?“ vyptávala se zašpiněná, zarostlá tvář cizince, který měl tu smůlu, že se přichomýtl před tyhle zakalené oči.

Muž, kterého se ptal a kterého chytl pod krkem, zavrtěl hlavou. Krev mu tekla z ran a škrábanců kolem obočí, jak tloukl lebkou o kamennou zeď ve snaze umlčet spletenec hlasů, které mu zněly mezi spánky. Nepomáhalo to. Stále uvnitř zbývalo moře jmen a obličejů na výběr. Svému vyšetřovateli mohl odpovědět jen jediným způsobem, zavrtěním hlavy. Kdo byl? Nevěděl.

„Koukej vodsuď vodprejsknout,“ houkl chlap.

V ruce držel láhev levného vína a jeho zápach, smíšený ještě s horší hnilobou, mu ulpíval v dechu. Přitlačil svou oběť na betonové stěny podchodu a zblízka na něho vyjel.

„Nemůžeš si chrápat, kde se ti zamane, ty šmejde. Jestli se chceš natáhnout, tak to nejdřív musíš křápnout něco mně. Já tu rozhoduju o tom, kdo tady chrní. No nemám pravdu?“

Loupl krví podlitýma očima po tlupě, která se vyštrachala z postelí z odpadků a novin, aby mohl sledovat, jak se jejich vůdce předvádí. Poteče krev, to bezpečně. Vždycky tekla, když se Tolland nakrknul, a z nějakého důvodu ho tenhle nezvaný host naštval víc než ostatní, co tu bez jeho svolení složili ty své tulácké kosti.

„No nemám pravdu?“ zopakoval. „Ire? Pověz mu! Nemám pravdu?“

Muž, kterého oslovil, zamumlal cosi nesouvislého. Žena hned vedle něho, s vlasy odbarvenými tak, že skoro nebyly vidět, ale u kořenů černými, si dovolila něco, za co jí mohl Tolland ublížit – čin, k němuž se odvážilo pouze pár jedinců –, a řekla:

„To teda jo, Tolly. To jo.“ Bez lítosti se zahleděla na oběť. „Myslíš, že to je žíďák? Má žiďáckej nos.“

Tolland si notně přihnul vína.

„Seš icik, ty pojebanče?“ vyhrkl.

Někdo v hloučku nadhodil, že by ho měli svléknout a podívat se. Žena, které se říkalo různými jmény, ale které Tolland říkal Carol, když se s ní muchloval, hodlala udělat přesně to, ale lípnul jí jednu a ona ucouvla.

„Pracky pryč,“ křikl Tolland. „Von nám to poví. Že jo, brouku? Povíš nám? Seš ty pojebanej icik, nebo nejsi?“

Popadl muže za klopy saka.

„No tak, bude to?“

Oběť úporně hledala nějaké slovo.

„…Jemný…“ vykuckal úporně.

„…Němý?“ řekl Tolland. „Fakt? Ty a neměj? Jenže mně je u prdele, co jsi zač! Nechci tě tady.“

Ten druhý přikývl a snažil se odtrhnout Tollandovy prsty, ale jeho věznitel dosud neskončil. Odhodil muže na zeď tak tvrdě, že mu vyrazil dech.

„Ire? Podrž mi tu pitomou flašku.“

Ir vzal Tollandovi z rukou láhev a ustoupil zpátky, aby se kumpán mohl rozmáchnout.

„Nezabíjej ho,“ řekla žena.

„Co se do píči staráš?“ vyštěkl Tolland a zasadil do solaru Jemného dva tři dloubance – a po nich kopanec kolenem do varlat. Muž přišpendlený ke zdi za krk by se zmohl jen na chabou sebeobranu, ale ani tu nevyvinul a přijímal trest bez hnutí, třebaže se mu z očí kutálely slzy. Díval se přes ně pohledem plným údivu a jeho bolestné výkřiky doprovázely každou ránu.

„Ten je na hlavu, Tolly,“ houkl Ir. „Dyť se na něho podívej! Je na hlavu, ubožák.“

Tolland se na Ira ani nepodíval, ani nezpomalil bití, a zasadil oběti další kanonádu ran pěstí. Tělo Němého v tomto okamžiku viselo zplihle za véchýtky rukou, výraz jeho tváře byl s každým úderem tupější.

„Slyšíš mě, Tolly?“ řekl Ir. „Je to cvok. Necítí to.“

„Ty se do toho neser.“

„Proč ho nenecháš být…?

„Je koženej, do prdele,“ odsekl Tolland.

Odtáhl si Němého od zdi a trhnutím ho otočil. Malý hlouček zas couvl, aby uvolnil svému vůdci prostor na hrátky. Jakmile se přestal Ir ozývat, nikdo další už nezaprotestoval. Tollandovi byla ponechána volná ruka k tomu, aby zbil Němého do bezvědomí. Přišel na řadu příval kopanců. Jeho oběť si sevřela rukama hlavu a stočila se do klubíčka, aby se tak chránila, jak nejlépe mohla. Kňučela. Ale Tolland nemínil dopustit, aby mužova tvář ušla pošramocení. Natáhl se dolů, odtáhl ruce stranou a zvedl botu. Dřív než se cokoli dalšího mohlo přihodit, Tollandova láhev dopadla na zem a víno se rozlilo, jak se roztříštila na kusy. Obrátil se na Ira.

„O co ti do píči de?“

„Neměl bys mlátit padlý na hlavu,“ odvětil muž a soudě podle tónu už litoval, že se do toho míchal.

„Ty se mi do toho budeš montovat?“

„Jen jsem povídal…“

„Ty mi budeš odporovat?“

„Nemá to v hlavě v pořádku, Tolly.“

„Tak do něho nakopám trochu rozumu,“ opáčil Tolly.

Pustil paže oběti a obrátil veškerou svou napůl šílenou pozornost k rebelantovi.

„Nebo to chceš udělat ty?“ zeptal se.

Ir zavrtěl hlavou.

„No tak,“ zavrčel Tolland. „Pro mě to uděláš.“ Překročil Jemného a popošel k Irovi. „No tak…“ říkal znovu. „No tak…“

Ir začal couvat, Tolland se na něho sápal. Němý se mezitím převrátil a začal se plazit někam do ústraní, z čerstvě obnovených ran na čele a z nosu mu crčela krev. Nikdo mu nepřišel na pomoc. Když Tolland běsnil, jako teď, jeho vztek neznal mezí. Kdo mu vstoupil do cesty – ať muž, žena, nebo dítě – byl odepsaný. Lámal lebky a kosti bez dlouhého rozmýšlení; jednou zapíchl někomu do oka rozbitou láhev, ani ne dvacet metrů od tohoto místa, pouze za ten zločin, že se na něho příliš dlouze díval. Nebyl ani jeden slum na sever ani na jih od řeky, kde by ho neznali a kde by neodříkávali modlitby v naději, že k nim nezavítá.

Ještě než mohl Ira drapnout, muž rozhodil omluvně ruce.

„Dobrá, Tolly, dobrá,“ soukal ze sebe. „Byla to moje chyba. Namouduši mě to mrzí.“

„Do píči, roztřískal jsi mi láhev.“

„Donesu ti jinou. Fakt. Skáknu pro ni hned.“

Ir znal Tollanda déle než kdokoli jiný z jejich kruhu a znal pravidla usmiřování. Přemrštěná omluva v přítomnosti co nejvíce svědků z Tollandovy tlupy. Taktika nebyla bláznovzdorná; ale dnes to zabralo.

„Mám ti teď dojít pro láhev?“ zeptal se Ir.

„Dones dvě, ty prašivěj zmrde.“

„Přesně to jsem, Tolly. Jsem prašivěj zmrd.“

„A jednu pro Carol,“ řekl Tolland.

„Jasně.“

Tolland na Ira výhružně ukázal prstem.

„A nechci, aby ses mi ještě někdy motal pod nohy, jinak ti utrhnu koule.“

Po tomhle slibu se Tolland otočil zpátky ke své oběti. Když viděl, že se od něho Němý už odplazil na slušnou vzdálenost, vyrazil nesrozumitelné zuřivé zavřeštění a ti z hloučku, kteří postávali poblíž přímky vedoucí mezi ním a jeho terčem, ustoupili do stran. Tolland nespěchal, díval se, jak se zraněný Němý pracně zvedá na nohy a dává se na vrávoravý útěk přes změť krabic a hadrů.

Daleko vpředu, zhruba šestnáct metrů, klečel na zemi klučina a barevnou křídou pomalovával betonové desky pod sebou kresbami a při tom odfukoval ze svého mistrovského díla pastelový prášek. Byl pohroužený do svého umění a nijak si nevšímal řežby, která upoutala pozornost druhých, ale nyní uslyšel Tollandův hlas, který k němu nesla podchodem ozvěna, jak zavolal jeho jméno:

„Pondělí, ty tupoune! Chyť ho!“

Klučina se podíval nahoru. Vlasy měl krátce sestřižené na tmavé chmýří; jeho kůže byla poďobaná od neštovic, uši trčely ven jako kliky. Pohled měl ale bystrý, navzdory stopám po kolech, které mu znetvořily ruce, a trvalo mu sotva vteřinku, než se zorientoval. Když toho krvácejícího muže srazí, odrovná ho. Když ne, odrovná sám sebe. Aby získal krápět víc času, předstíral zmatek a přiložil dlaň k uchu, jako by neporozuměl Tollandově příkazu.

„Zastav ho!“ donesl se mu rozkaz surovce.

Pondělí se počal škrábat na nohy a zároveň šeptal uprchlíkovi: „Vypadni vodsuď.“

Ale ten idiot se potácivě zarazil a oči upřel na obraz, který Pondělí kreslil. Byl štípnutý z novinové fotky začínající hvězdičky s velikýma očima, pózující s medvídkem koala v náručí. Pondělí vystihl ženu se zbožnou přesností, ale medvěda zvrzal – udělal z něj zvíře s jedním žhnoucím okem v zadumané tváři.

„Tys mě neslyšel?“ řekl Pondělí.

Muž ho neposlouchal.

„To je tvůj funus,“ hlesl a teď už se napřímil, jen co se přiblížil Tolland, odstrkuje muže od kraje malůvky. „Tak běž,“ syčel, „nebo mě zmydlí! Padej!“ Strkal silně, ale muž stál jako přikovaný. „Cákáš mi na to krev, ty kriple!“

Tolland zakřičel na Ira a ten k němu přiklusal, lačný po nápravě.

„Co, Tolly?“

„Drapni toho pitomýho kluka.“

Ir byl poslušný, vystřelil přímo k Pondělímu a popadl ho za límec. Tolland mezitím doběhl Němého, který se nehnul ze svého místa na kraji barevně pomalované dlažby.

„Ať na to nekrvácí!“ škemral klučina.

Tolland šlehl po mladíkovi okem, potom šlápl na obraz a šoupal bota-rna po pečlivě vystínovaném obličeji. Pondělí nesouhlasně zaskučel, když musel přihlížet tomu, jak pomalu ze svítivých křídových barev zbývá jen šedohnědý prach.

„Ne, ne!“ žadonil.

Ale jeho prosby ničitele ještě víc rozzuřily. Při pohledu na Pondělího tabákovou plechovku s křídami v dosahu jeho bot Tolland vymrštil nohu, že je rozdupe, ale Pondělí, který se vytrhl Irovi ze sevření, sebou praštil na zem, aby je zachránil. Tollandův kopanec skončil v slabinách hocha, který se svalil s roztaženýma rukama a válel se v křídovém prachu. Tolland nakopl botou plechovku i s jejím obsahem a potom se vrhl na jejich obránce podruhé. Mezi Tollanda a něj se ale postavil hlas Němého.

„Nedělej to,“ řekl.

Nikdo ho nevěznil a mohl se podruhé pokusit o útěk, dokud se Tolland zabýval Pondělím, ale on zatím stál pořád na okraji obrazu a jeho pohled už nebyl upřen na něj, ale na jeho ničitele.

„Co jsi to, ty svině, řek?“ Tollandova huba se otevírala jako ozubená rána v houštině vousů.

„Řekl jsem… nedělej… to.“

Jestli se předtím Tolland ve svém trapičství jen vyžíval, teď s tím byl konec – a mezi přihlížejícími nebyl jediný, kdo by to nevěděl. Legrace, která by bývala skončila ukousnutým uchem nebo pár zlomenými žebry, se změnila v něco úplně jiného, a několik diváků z hloučku se vzdálilo z míst v prvních řadách, protože neměli žaludek na to, k čemu se schylovalo. Dokonce i ti nejdrsnější couvli o pár kroků dozadu, neboť jejich sfetované, opilé nebo prostě jen jalové hlavy mdle tušily, že přijde něco mnohem horšího než pár ran.

Tolland se otočil k Němému a zároveň sáhl do saka. Vytasil nůž, jehož devíticentimetrové ostří bylo samý zub a škrábanec. Při pohledu na něj se stáhl také Ir. Zažil Tollandův nůž v akci předtím pouze jedinkrát, ale stačilo mu to.

Dloubance a škádlení šly tímto okamžikem stranou, Tollandovo hromotlucké tělo sešlé opilstvím se vztyčilo před obětí a chystalo se srazit muže k zemi. Němý couvl, když se na scéně vynořil nůž, a jeho oči putovaly ke kresbám pod jeho nohama. Podobaly se obrazům, které zaplňovaly jeho mysl, až téměř přetékala: světlo rozmáznuté v šedivý prach. Ale někde ve středu tohoto prachu si upamatoval na podobné místo. Prozatímní město přeplněné špínou a vztekem, kam si někdo nebo cosi přišlo pro jeho život a mělo to v hlavě oheň. A to jediné, co on, ten Němý, jak říkají, měl na svou ochranu, byly prázdné ruce.

Nyní je zvedl. Byly poznamenané stejně jako nůž, který držel jeho kat. Jejich hřbety byly zakrvácené, jak se snažil zastavit proud krve z nosu. Roztáhl je, jako to dělal mnohokrát předtím, nabíral dech, rozhodl se pro pravačku, ne pro levačku, a aniž by chápal, proč to dělá, přiložil ji k ústům.

Pneuma vyšlehlo dřív, než dostal Tolland příležitost zvednout nůž, a zasáhlo ho do ramene takovou silou, že ho povalilo na zem. Šok mu na několik vteřin sebral hlas, nato jeho ruka vylétla k rozťatému rameni a on ze sebe vyrazil spíš zapištění než zařvání. Těch pár svědků, kteří zůstali, aby viděli zabíjení, přimrzlo na místě, jejich oči už nespočívaly na padlém vůdci, nýbrž na jeho odpůrci. Později, když tuhle historku vyprávěli, každý popsal to, co se stalo, jinak. Někteří hovořili o noži vytaseném z tajné kapsy, který odvedl svou práci, a pak zas zmizel tak mrštně, že to oko stěží postřehlo. Jiní o kulce, kterou Němý vyplivl. Ale nikdo nepochyboval o tom, že během oněch vteřin se odehrálo něco výjimečného. Objevil se mezi nimi vládce kouzel a přemohl tyrana Tollanda, aniž by se ho vůbec dotkl.

Jenže poraněný muž se nenechal tak snadno odbít. Přestože mu nůž vypadl z prstů na zem (a okamžitě jej sebral Pondělí), pořád měl při sobě svou tlupu, která ho bude bránit. Hned je začal svolávat rozzuřeným ječením.

„Vidíte, co udělal? Na co, do píči, čekáte? Na něj! Drapněte toho zmrda! Tohle mi nikdo dělat nebude! Ire! Ire! Kde krucinál vězíš? Tak mi ksakru někdo pomozte!“

Jen žena mu přišla na pomoc, ale odstrčil ji od sebe.

„Kde je ten chcípák Irská?“

„Jsem tady.“

„Chytni toho parchanta,“ nakázal Tolland.

Ir se ani nehnul.

„Slyšíš? Pomohl si proti mně nějakým zkurveným trikem. Viděl jsi ho, ne? Nějakej trik to byl.“

„Viděl jsem ho,“ řekl Ir.

„Udělá to znova! Udělá to tobě!“

„O tom pochybuju, jestli udělá něco ještě někomu jinýmu.“

„Rozmlať mu ciferník!“

„Můžeš to udělat sám, když to tak chceš,“ odtušil Ir. „Já na něho nešáhnu.“

I přes zranění se Tolland vyšvihl na nohy v několika vteřinách a rozehnal se na svého někdejšího pobočníka jako rozzuřený býk, ale ruka Němého mu dopadla na rameno ještě dřív, než se jeho prsty stačily sevřít kolem mužova krku. Zastavil se a divákům se naskytl pohled na druhý zázrak dne: strach v Tollandově tváři. Zprávy o tomhle druhém zázraku se ovšem už vůbec v ničem nerozcházely. Když se roznesly ven do města – stalo se tak během hodiny, byly předávány od jednoho útulku, kde za sebou Tolland zanechal krev, k dalšímu –, jejich kostra, třebaže vyprávěním více či méně přikrášlená, byla v základě zachovaná. Tollandovi skápla z pusy slina, říkalo se, a jeho obličej se olepil potem. Někteří tvrdili, že mu spodkem nohavic vytekly chcanky a natekly do bot.

„Nech Ira být,“ řekl mu Němý. „Vlastně… nech nás na pokoji.“

Tolland neodpovídal. Jednoduše se díval na ruku, která mu spočívala na rameni, a zdálo se, že se scvrkává. Jeho nehybnost se nedala přičíst na vrub zranění, ani strachu z toho, že na něj Němý zaútočí podruhé. Vylízal se z poranění mnohem horších než byla rána na rameni a nakonec ho to jen ještě rozpálilo k dalšímu šílení. Hlavně před dotekem se stáhl: před dotekem Němého ruky, jemně položené na jeho rameno. Odvrátil se, udělal krok nazpátek od původce svého zranění a vrhl při tom pohled do všech stran, snad doufal, že se najde někdo, kdo ho podpoří. Ale všichni, včetně Ira a Carol, se rozestoupili.

„Tohle si nedovoluj…“ zachrčel, když zvětšil vzdálenost mezi sebou a Němým na pět metrů. „Mám přátele všude! Postarám se, aby ses z toho nedostal živej, zmrde! To si piš! Živej se z toho nedostaneš!“

Němý se k němu jednoduše otočil zády a sehnul se, aby zvedl ze země rozházené úlomky Pondělího kříd. Tohle ledabylé gesto bylo svým způsobem výmluvnější než jakákoli výhrůžka nebo ukázka moci, naznačilo totiž jeho naprostý nezájem o přítomnost druhého muže. Tolland na jeho ohnutá záda několik vteřin civěl, jako by zvažoval, jaké riziko mu hrozí při novém útoku. Potom, jakmile byl s kalkulací hotov, se obrátil a utekl.

„Je pryč,“ řekl Pondělí, který se krčil vedle Němého a nakukoval mu přes rameno.

„Máš jich víc?“ zeptal se cizinec a převaloval si křídy v dlani.

„Ne. Ale můžu nějaký sehnat. Kreslíte?“

Němý se napřímil. „Občas,“ řekl.

„Kopírujete věci jako já?“

„Nepamatuju se.“

„Můžu vás to naučit, když budete chtít.“

„Ne,“ odvětil Němý. „Budu dělat kopie z hlavy.“ Podíval se dolů do ruky. „Tak ji třeba vyprázdním.“

„Dokázal byste to samý dělat i s olejovejma barvama?“ zeptal se Ir, když Němého pohled přeskakoval po Šedivém betonu kolem.

„Sehnal bys barvu?“

„Já a tady Carol seženeme všechno. Co budeš chtít, Neměj, my ti to schrastíme.“

„Tak… chci všechny barvy, jaký najdete.“

„To je všechno? Nechceš něco k pití?“

Ale Němý neodpověděl. Co noha nohu mine došel k pilíři, ke kterému ho Tolland hned na začátku přišpendlil, a začal na něj nanášet barvu. Křída v jeho prstech byla žlutá – tou barvou začal kreslit sluneční kruh.

2

Když se Jude probudila, bylo před polednem; přibližně jedenáct hodin uběhlo od chvíle, kdy přišel Jemný a zabavil jí vejce, které ji na prchavý okamžik dalo poznat nirvánu, načež opět vyrazil do noci. Díky světlu byla celá nějaká lenivá a rozbolavělá. I když zavřela horkou vodu a nechala téct jen tenký pramínek, až byla voda bezmála ledová, nepodařilo se jí se úplně probrat. Ručníkem se zběžně osušila a kráčela naboso a nahá do kuchyně. V té bylo otevřené okno a vánek v ní vyvolal husí kůži. Tohle je alespoň známka života, pomyslela si, i když zanedbatelná.

Postavila na kávu a zapnula televizi, přepínala kanály z jedné plytkosti na druhou, potom ji nechala zrnit v doprovodu zurčení z překapávače a sama se oblékala. Když hledala druhou botu, zazvonil telefon. Na druhém konci drátu se ozvalo hučení dopravy, ale žádný hlas, a po pár vteřinách spojení ohluchlo. Položila sluchátko, čekala u přístroje a přemítala, jestli to nebyl Jemný a nepokoušel se s ní spojit. Třicet vteřin poté zazvonil telefon znovu. Tentokrát v něm někoho slyšela: muže, jehož hlas se omezil na pouhý vyčerpaný šepot.

„Prokristapána.

„Kdo je to?“

„…ach, Judith… bože, bože… Judith?… tady Oscar.“

„Kde jsi?“ řekla. Rozhodně nebyl zamčený ve svém domě.

„…Jsou mrtví, Judith.“

„Kdo?“

„Teď půjdu já. Teď bude chtít mě.“

„Tomu nerozumím, Oscare. Kdo je mrtvý?“

„…Pomoz mi… musíš mi pomoct… Nikde není bezpečno.“

„Přijď ke mně do bytu.“

„Ne… ty přijď sem…“

„A kde je – sem?“

„Jsem u Svatého Martina. Znáš to?“

„Co tam, ty blázne, děláš?“

„Počkám vevnitř. Ale spěchej. Najde si mě. Najde si mě.“

Doprava kolem náměstí byla zablokovaná, jako tomu často v poledne bývalo, větřík, který sotva před hodinou vyvolával mrazení, byl teď příliš mírný, než aby rozehnal mlhovinu výfukových plynů a záchvaty vášně prchlivých řidičů. Ani vzduch v kostele nebyl o nic méně zatuchlý, přestože šlo o čistý ozón ve srovnání s pachem strachu, který přicházel od muže sedícího poblíž oltáře, jenž své tlusté ruce spínal tak pevné, až mu skrz sádlo prosvítaly klouby.

„Myslela jsem, že jsi tvrdil, že se z domu nehneš,“ pošťouchla ho.

„Něco si pro mě přišlo,“ řekl Oscar s vypoulenýma očima. „Uprostřed noci. Pokoušelo se to dostat dovnitř, ale nemohlo. Potom dneska ráno – za denního světla – jsem slyšel, jak papoušci vyvádějí, a zadní dveře byly vyrvané z pantů.“

„Viděl jsi, co to bylo?“

„Myslíš, že bych byl tady, kdybych to viděl? Ne, ale po té první příhodě jsem byl připravený. Jakmile jsem zaslechl ty ptáky, běžel jsem k předním dveřím. Pak ten hrozný randál a všechna světla zhasla…“ Rozpojil ruce a silněji chytl za paži.

„Co mám dělat?“ ptal se. „Najde si mě, dřív nebo později. Všechny ostatní to zabilo…“

„Koho?“

„Copak jsi neviděla titulky? Všichni jsou mrtví. Lionel, McGann, Bloxham. Dokonce i ženy. Shales byl v posteli. Rozsekaný na kusy ve vlastní posteli. Ptám se tě… jaký druh bytosti tohle dělá?“

„Tichošlápek.“

„Jak si můžeš dělat legraci?“

„Já si dělám legraci, ty se potíš. Každej se s tím vypořádává, jak umí.“ Vzdychla. „Ty jsi přece lepší mužskej, než co mi teď předvádíš, Oscare. Neměl by ses skrývat. Ceká na nás spousta práce.“

„Hlavně mi nevykládej, Judith, o tý svý zpropadený Bohyni. To je ztracený případ. Z Věže zbude do té doby jen rumiště.“

„Jestli pro nás existuje pomoc,“ řekla, „tak je právě tam. Vím to. Půjdeš se mnou, ano? Dřív jsi byl statečný. Co je to s tebou?“

„Nevím,“ zarazil se, „kéž bych to věděl. Celé ty roky, co jsem přecházel do Yzordderrexu a pendrek jsem se staral o to, do čeho jsem se zaplétal, nestaral jsem se, jestli riskuju, nebo ne, jen když jsem nacházel novou a novou podívanou. Byl to jiný svět. Možná, že taky jiné mé já.“ ‚A tady?“

V obličeji se mu usadil popletený výraz. „Tohle je Anglie,“ řekl, „bezpečná, deštivá, nudná Anglie, kde hrají špatný kriket a mají teplé pivo. Tohle nemá být nebezpečné místo.“

„Ale je, Oscare, ať se ti to líbí nebo nelíbí. Tady je temnota hlubší než cokoli v Yzordderrexu. A zavětřila tvou stopu. Není úniku. Jde po tobě. A po mně, pokud je mi známo.“

„Ale proč?“

„Třeba má za to, že jí můžeš nějakým způsobem ublížit.“

„Co můžu asi tak dělat? Nevím vůbec nic.“

„Ale můžeme se učit,“ řekla. „A jestli máme zemřít, nebude to aspoň v nevědomosti.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Navzdory Oscarovým předpovědím Věž Tabuly Rasy stála. Veškeré stopy jedinečnosti, kterými snad kdysi oplývala, stíralo slunce žhnoucí dnes poledním Žárem ještě dlouho po třetí hodině. Jeho úpornost si vybrala daň na stromech zastiňujících Věž ze silnice, takže jejich listy visely z větví jako hadry na mytí nádobí. Pokud vůbec v listoví našli přístřeší nějací ptáci, byli moc vyčerpaní, než aby vyzpěvovali.

„Kdy jsi tu byla naposledy?“ zeptal se Oscar Jude, když vjeli do opuštěného nádvoří.

Pověděla mu o svém setkám s Bloxhamem a snažila se vyždímat ze svého vyprávění tu zábavnější stránku, doufajíc, že odvede Oscara od jeho ustrašenosti.

„Nikdy jsem Bloxhama neměl moc v lásce,“ řekl na to Oscar. „Příliš se zabýval jen sám sebou. Vlastně, to my všichni…“ Jeho hlas odezněl. S nadšením někoho, kdo přistupuje k popravčímu špalku, vystoupil z auta a zavedl ji k přednímu vchodu.

„Neslyším poplašné zvonění,“ poznamenal. „Jestli vevnitř někdo je, musel si odemknout.“

Vytáhl z kapsy svazek vlastních klíčů a vybral jeden.

„Víš jistě, že je to rozumné?“ zeptal se jí.

„Ano, vím.“

Smířený s její potřeštěností odemkl dveře a po nepatrném zaváhání vstoupil dovnitř. Vstupní hala byla studená a šerá, ale lezavo jen pomohlo Jude se probrat – cítila se teď čilejší.

„Jak se dostaneme do sklepa?“ řekla.

„Ty chceš jít přímo dolů?“ nadhodil. „Neměli bychom to nejdřív zkontrolovat nahoře? Někdo by tu mohl být.“

„Ten někdo tu je, Oscare. Je ve sklepě. Ty si to jdi klidně zkontrolovat nahoru do patra, ale já jdu dolů. Čím míň času promarníme, tím dříve odsud vypadneme.“

Tohle byl přesvědčivý argument a on na něj přikývl. Poslušně zalovil ve svazku klíčů podruhé a když vybral nový, přešel k nejzastrčenějším a nejmenším ze tří zamčených dveří před nimi. Dával-li si na čas s vybíráním toho správného klíče, ještě mnohem víc situaci napínal, když ho zasouval do zámku a přemlouval ho, aby se protočil.

„Kolikrát jsi tam dole byl?“ zeptala se ho, zatímco se pachtil.

„Jen dvakrát,“ odpověděl. „Je to hezky zapšklé hnízdo.“

„To vím,“ připomenula mu.

„Na druhé straně, můj otec si zřejmě udělal ze svého bádání dole skoro koníčka. Víš, existují pravidla a nařízení o tom, že nikdo nesmí sám pročítat svazky v knihovně – pro případ, že by ho četba k něčemu navedla. On stoprocentně překročil zákazy všechny. A!“ Klíč se otočil. „Tohle je jeden z nich!“ Vybral druhý klíč a pustil se do dalšího zámku.

„Mluvil s tebou někdy tvůj otec o sklepě?“ zeptala se ho.

„Jednou nebo dvakrát. Věděl o dominiích daleko víc, než by měl. Myslím dokonce, že znal nějaké kouzelné formule. Tím si ovšem nemůžu být jistý. Byl to tajnůstkář. Ale ke konci, když blouznil v horečkách, mumlal tahle jména. Patashoqua, vzpomínám si. Opakoval to pořád dokola.“

„Co myslíš, přešel někdy do dominií?“

„Pochybuji.“

„Takže ses k tomu, jak se tam dostat, dobral sám?“

„Našel jsem ve sklepě pár knih a propašoval jsem je ven. Nebylo těžké zařídit, aby začal kruh fungovat. Magie nezahnívá. To je asi tak jediné…“ odmlčel se, něco zareptal, zatlačil na klíč „…tenhle nejde.“ Otáčel se, ale neprotočil se. „Papínkovi by se myslím Patashoqua líbila,“ pokračoval. „Ale pro něho to bylo vždycky jen jméno. Chudák.“

„Po Usmíření to bude jiné,“ poznamenala Jude. „Je mi jasné, že pro něho je to dost pozdě…“

Naopak,“ řekl Oscar a zároveň vytvářel grimasy, jak se snažil pomoci klíči. „Z toho, co slýchávám, jsou mrtví zrovna tak uvěznění jako ostatní. Všude jsou duše, podle Hříšníka, a všechny vztekle křičí.“

„Dokonce i tady?“

Hlavně tady,“ odpověděl.

V té chvíli zámek povolil a klíč se otočil dokola.

„Tak,“ vydechl. „Na vlas jako kouzlo.“

„To je báječné.“ Poklepala mu po zádech. „Jsi génius.“

Zazubil se na ni. Ten zarytý, poraženecký muž, kterého objevila před hodinou zpoceného na kostelní lavici, nyní viditelně pookřál, teď když se objevilo něco, čím bylo možné ho odvést od myšlenek na rozsudek smrti. Vytáhl klíč ze zámku a vzal za kliku. Dveře byly masivní a těžké, ale otevřely se bez většího odporu. Předešel ji do tmy.

„Pokud si pamatuji správně,“ uvažoval, je tu světlo. Ne?“ Posouval ruku po zdi po straně dveří. „Aha! Počkat!“

Cvakl vypínač a rozsvítila se řada holých žárovek visících na kabelu. Místnost byla velká, obložená dřevem a strohá.

„Tohle je jediná dosud neporušená část Roxboroughova domu, kromě sklepení.“ Uprostřed místnosti stál jednoduchý dubový stůl a okolo něj osm židlí. „Tady se pravděpodobně scházeli: první Tabula Rasa. A scházeli se tu dlouho, léta, dokud nebyl dům zbořen.“

„To bylo kdy?“

„Na konci dvacátých let.“

„Takže sto padesát let dřepěly godolphinské zadky na jednom z těch sedadel?“

„Počítáš správně.“

„Včetně Joshuy.“

„Podle všeho.“

„Docela by mě zajímalo, kolik z nich jsem znala?“

„Ty se nepamatuješ?“

„Kéž bych si pamatovala. Pořád čekám, že se mi vzpomínky vrátí. Vlastně už taky přemýšlím, jestli na to vůbec někdy dojde.“

„Možná máš pro jejich potlačování důvod?“

„Jaký? Protože jsou tak děsivé, že bych jim nedokázala čelit? Protože jsem se chovala jako děvka; dovolila jsem, aby si mě posílali okolo stolu s portským, zleva doprava? Ne, vůbec si nemyslím, že to je v tom. Nedokážu si vzpomenout, protože jsem ve skutečnosti nežila. Žila jsem jako náměsíčník a nikdo mě nechtěl vzbudit.“

Podívala se na něho, bezmála ho ponoukala, aby rodinné vlastnictví její osoby nějak hájil. Neřekl na to nic, pochopitelně. Místo toho přešel k rozložitému roštu a sehnul se pod krbovou římsu, když předtím vybral za chůze třetí klíč. Slyšela, jak zapadá do zámku a otáčí se; slyšela pohyb zubů a protizávaží, které jeho pootočení spustilo; a nakonec uslyšela zasténání tajných dveří, když se začaly otevírat. Ohlédl se na ni přes rameno.

„Jedeme?“ pobídl ji. „Buď opatrná. Schody jsou příkré.“

Schodiště bylo nejen strmé, ale také dlouhé. Té trochy světla vrženého z pokoje nahoře po dvanácti schodech ubylo do té míry, že dvojnásobek schodů, které zatím sešli, pak sestupovala ve tmě – aspoň dokud Oscar nenašel dole vypínač a světlo se nerozběhlo do labyrintu. Projel jí vítězoslavný pocit. Svou touhu najít cestu do tohoto podsvětí odložila už mnohokrát od chvíle, co ji sen modrého oka dovedl k Celestinině kobce; ale nikdy neodumřela. Teď konečně směřovala tam, kde měla svůj snový obraz, napříč tímhle dolem knih se slojemi sahajícími až ke stropu – k místu, kde spočívá Bohyně.

„Tohle je jediná úplná sbírka sakrálních textů od dob knihovny v Alexandrii,“ řekl Oscar hlasem průvodce v muzeu – měla podezření, že se tím brání před pocitem slavnostního okamžiku, který s ní sdílel. „Jsou tu knihy, o jejichž existenci nemá tušení ani Vatikán.“ Ztišil hlas, jako by tu mohli být další knihomolové, které by rušil, kdyby mluvil příliš hlasitě. „Tu noc, kdy zemřel, mi papá řekl, že tu objevil knihu napsanou Čtvrtým králem.“

„Kýmže?“

„V Betlémě byli tři králové, pamatuješ? Podle evangelií. Ale evangelia lhala. Byli čtyři. Hledali Usmiřitele.“

„Kristus byl Usmiřitel?“

„Tohle papá tvrdil.“

„A ty tomu věříš?“

Papá neměl žádný důvod lhát.“

Ale ta kniha, Oscare, ta kniha mohla lhát.“

Zrovna tak i bible. Papá mi řekl, že tenhle svatý král sepsal svůj příběh proto, že věděl, že byl vyňat z evangelií. Právě tenhle muž dal jméno Imagice. Napsal to slovo do své knihy. Poprvé v historii bylo svěřeno papíru. Papá říkal, že při čtení brečel.“

Jude přehlédla bludiště, které se rozbíhalo od úpatí schodiště, s novým respektem.

„Pokusil ses tu knihu najít?“

„Nebylo třeba. Když papá zemřel, šel jsem hledat skutečnost. Cestoval jsem tam a zpátky, jako kdyby Kristus uspěl a Páté bylo usmířené. A také že tam byla: kupa sídel Nespatřeného.“

Tohle zároveň byl nejzáhadnější hráč v tomto mezidominiálním dramatu: Hapexamendios. Jestliže byl Kristus Usmiřovatel, dělalo to z Nespatřeného Jeho otce? Byla tato síla, skrytá za mlhami Prvního dominia, pánem všech pánů, a jestli ano, proč zlikvidoval Bohyně v celé Imagice, jak praví pověst? Otázka vybízela k dalším a dalším otázkám. Žádný div, že Roxborough ty knihy ukryl.

„Víš, kde se skrývá ta tvá záhadná žena?“ optal se Oscar.

„Vlastně ani ne.“

„Tak to se uhledáme k smrti.“

„Vzpomínám si, že se tady dole miloval nějaký párek. Jeden z nich byl Bloxham.“

„Hnusná potvůrka. Takže bychom měli asi hledat na zemi nějaké skvrny, to myslíš? Navrhuji, abychom se rozdělili, jinak tu zůstaneme trčet do konce léta.“

Rozešli se u schodů a vydali se každý jinam. Jude záhy zjistila, že se v tunelech nese divně zvuk. Někdy slyšela Godolphinovy kroky tak zřetelně, až si myslela, že ji sleduje. Pak zatočila za roh (nebo pro změnu on) a klapot se pouze neztišil, ale utichl docela, takže jí společnost dělalo jen ťukání jejích vlastních podrážek po chladném kameni. Byli moc hluboko v zemi, než aby sem pronikl hluk z ulice; ani se nedalo předpokládat, že by půda kolem nich vydávala nějaké zvuky. Žádné šumění kabelů, žádné splachování kanalizace.

Několikrát byla v pokušení vytáhnout namátkou nějaký svazek z police, jelikož si myslela, že snad ji k deníku Čtvrtého krále postrčí vrozené štěstí. Ale odolala, poněvadž věděla, že i kdyby měla čas tu prohlížet a pročítat knihy, svazky jsou napsány ve slavných jazycích teologie a filozofie: latině, řečtině, hebrejštině a sanskrtu; a pro ni byly všechny čtyři nesrozumitelné. Jako v průběhu celé cesty bude muset proniknout k pravdě jedině instinktem a důvtipem. Nikdo jí neobdařil něčím, čím by si mohla posvítit na cestu, až na modré oko – a to bylo v tomto okamžiku u Jemného. Vezme si ho zpět, jen co ho znovu uvidí; dá mu jako talisman něco jiného: chloupek z jejího přirození, jestli chce právě tohle. Ale ne její kámen, ne její chladivý, modrý kámen.

Možná ji právě tyto myšlenky zavedly na místo, kde ten den milenci stáli; nebo šlo možná o stejné vrozené štěstí, které by jí, jak věřila, neomylně vedlo ruku i ke knize Čtvrtého krále. Jestli ano, tohle vedení bylo zdařilejší. V tomto okamžiku totiž stála před zdí, kde Bloxham a jeho milenka souložili; poznala ho bez nejmenší pochyby. Poznávala police, k nimž se tiskla ta žena, zatímco se její komický milý lopotil, aby ji naplnil. Mezi knihami, které nesly, byla malta zbarvená tím nejneznatelnějším nádechem modré barvy. Nevolala na Oscara, ale šla k policím a sundala několik sloupků knih, potom položila prsty na zbarvení. Zeď byla mrazivě chladná, ale malta se pod jejím dotekem začala drolit, jako by její pot byl činitelem postačujícím k rozložení jejích složek. Byla zděšená tím, co způsobila, a potěšená, když odstoupila od zdi a zjistila, že se zvěst o rozkladu začala s neobyčejnou rychlostí šířit. Malta se sypala zpod cihel jako ten nejjemnější písek, jehož tenounké pramínky se proměnily v tu ránu v silný proud.

„Jsem tady,“ oznámila vězeňkyni za zdí. „Bůh ví, že mi to trvalo. Ale jsem tady.“

Oscar Judina slova nezachytil, dokonce ani tu nejtišší ozvěnu. Jeho pozornost upoutal dvě tři minuty předtím hluk odněkud shora a on se rozhodl vylézt do schodů, aby zjistil jeho původ. Za posledních pár dní udělal mužskému pokolení ostudy až dost, když se ukrýval jako vystrašená baba, a pomyšlení, že snad získá zpět určitou úctu, kterou v Judiných očích ztratil, když se postaví neznámému narušiteli, dalo honbě smysl. Ozbrojil se kusem latě, kterou objevil u úpatí schodiště, a cestou se skoro modlil, aby ho uši nešálily a nahoře skutečně bylo něco hmatatelného. Měl po krk života ve strachu z klevet a výjevů zhlédnutých letmo v kmitajících kamenech. Jestli je tu něco k vidění, chce to vidět, a buď na ten pohled doplatí, nebo ho tentýž pohled vyléčí ze strachu.

Na nejvyšším schodu zaváhal. Světlo, které unikalo dveřmi z Roxboroughova pokoje, se velice nepatrně vlnilo. Sevřel lať oběma rukama a překročil práh. Pokoj se zásluhou světla také pohupoval, pevný stůl a židle jako by z toho pohybu dostávaly závrať. Přelétl pokoj od jednoho rohu ke druhému. Jakmile shledal, že všechny kouty jsou prázdné, pohnul se ke dveřím, jež vedly ven do foyeru, tak zlehka, jak jen mu to jeho zavalitost umožňovala. Kolébání světla se ustálilo, když šel dál, a než došel ke dveřím, znehybnělo úplně. Sotva jimi prošel, zachytil chřípím vůni tak sladkou, jako byla nepříjemná náhlá ostrá bolest v boku. Chtěl se otočit, ale útočník bodl podruhé. Lať mu vypadla z ruky a ze rtů mu vyklouzl výkřik…

„Oscare?“

Nechtělo se jí opustit zdi Celestininy kobky, když se teď s takovou chutí rozpadaly – cihly spadávaly jedna za druhou, jak se postupně malta mezi nimi oddrolovala, police vrzaly a chystaly se zřítit – ale Oscarův výkřik si vynutil její pozornost. Vyrazila labyrintem nazpátek, zatímco se hluk spojený s kapitulací zdí rozléhal chodbami a mátl ji. Ale po určité době přece našla cestu ke schodišti. Volala za běhu na Oscara. Z knihovny samotné nedostala žádnou odpověď, takže se rozhodla, že znovu vyšplhá nahoru do přijímacího pokoje. Ten byl tichý a prázdný stejně jako vzápětí foyer, když do něho vstoupila. Jedinou známkou toho, že tudy Oscar prošel, byla dřevěná kulatina ležící kousek od dveří. Co to k čertu vyváděl? Šla se podívat ven, jestli se z nějakého důvodu nevrátil k autu, ale na slunci po něm nebylo ani stopy, což zúžilo možnosti na jedinou: Věž nahoře.

Naštvaně, i když trochu ustaraně, se zadívala na otevřené dveře, které vedly zpátky do sklepa, rozpolcená mezi touhou vrátit se a přivítat Celestine, a touhou následovat Oscara nahoru do Věže. Tak bytelně stavěný mužský jako on se dokáže dobře ubránit sám, uvažovala, ale nemohla si pomoci, aby necítila trochu zodpovědnosti – to přece ona ho přemluvila, aby sem s ní ihned šel.

Jedny ze dveří odhadla na výtah, ale když k nim popošla, slyšela, že jsou jeho motory v provozu, takže než aby čekala, pustila se raději po schodech. Přestože bylo schodiště zahalené ve tmě, nenechala se jí zpomalovat a vybíhala schody po třech nebo čtyřech najednou, dokud nedorazila ke dveřím, které vedly do nejvyššího patra. Ve chvíli, kdy hmatala po klice, zaslechla z řady pokojů dole hlas. Slova se nedala rozluštit, ale hlas zněl kultivovaně; jako vystřižený z encyklopedie. Nepřežil nakonec někdo z Tabuly Rasy? Třeba Bloxham, Casanova ze sklepa?

Opřela se do dveří. Na druhé straně bylo světleji, i když ne o moc. Všechny pokoje podél chodby byly zatuchlé díry se zataženými závěsy. Ale hlas ji vedl dál do šera, ke dvojitým dveřím, z nichž jedny byly pootevřené. Za nimi žhnulo světlo. Obezřetně se přiblížila. Koberec pod nohama byl dost hustý, aby ztlumil její našlapování. I když pak mluva na krátkou chvíli přerušil svůj monolog, pokračovala v postupu. Zdráhání bude nanic, napadlo ji, až stane na prahu. Beze slova strčila do dveří.

V pokoji byl stůl a na něm ležel ve dvojí kaluži Oscar. Jedna byla světelná, druhá z krve. Nevyjekla, ani se jí neudělalo zle, ačkoli tam ležel rozpáraný jako pacient v půli operace. Její myšlenky proletěly mimo tu hrůzu k muži a jeho mukám. Žil. Viděla jeho srdce, jak tluče jako ryba v červené kaluži a jak zalykavě nabírá své poslední nádechy.

Skalpel byl pohozený na stole vedle něho a jeho majitel, který byl právě zalezlý ve stínu, řekl:

„Tady jsi. Pojď dál, pročpak stojíš? Pojď dál.“ Položil čisté ruce na stůl: „To jsem já, lásko.“

„Dowde…“

„Ach! Být chován ve vzpomínkách. Taková drobnost, řeklo by se. Ale není. Vážně není.“

Stará teatrálnost z jeho chování nevymizela, ale medovost hlasu byla ta tam. Představoval vlastně parodii sebe sama. Tvář měl jakoby hrubě osekanou sekerou.

„Jen se k nám přidej, milánku,“ řekl. „Jedeme v tom koneckonců všichni.“

Ať ji setkání s ním vylekalo jakkoli (ale copak ji Oscar nevaroval, že jeho druh se obtížně zabíjí?), zastrašit se nedala. Jeho fígle a podfuky a gesta už prokoukla; a také ho viděla viset přes okraj propasti a Škemrat o život. Byl k smíchu.

„Mimochodem, na Godolphina bych nesahal,“ poznamenal.

Jeho radu nebrala na vědomí a bez váhání přistoupila ke stolu.

„Jeho život visí na vlásku,“ pokračoval Dowd. „Jestli se s ním pohne, namouduši, že jeho vnitřnosti jednoduše vyhřeznou. Radím ti, nech ho ležet. Těš se z tohoto okamžiku.“

„Těšit se?“ vydechla – a nechuť, kterou pociťovala, se stupňovala, ačkoli věděla, že tohle je přesně to, co ten hajzl chce slyšet.

„Ne tak nahlas, milánku,“ řekl Dowd, jako by ho trápilo, že mluví tak hlučně. „Vzbudíš dítě.“ Uchechtl se. ‚Je to dítě, no vlastně ano, ve srovnání s námi. Tak malý život…“

„Proč jsi to udělal?“

„Čím mám začít? Malichernými důvody? Ne. Tím hlavním. Udělal jsem to, abych se osvobodil.“

Naklonil se k ní a jeho tvář pod lampou byla šerosvitnou skládankou.

„Až vydechne naposledy, milánku – a to bude už brzo –, bude to znamenat konec Godolphinů. Až bude v tahu, nebudeme zotročováni nikým.“

„V Yzordderrexu jsi byl volný.“

„Ne. Možná na dlouhém vodítku, ale přece ne svobodný. Vnímal jsem jeho přání, cítil jsem jeho nepohodlí. Část mého já věděla, že bych s ním měl být doma, vařit mu čaj a vysoušet kůži mezi prsty na nohou. V srdci jsem byl pořád otrokem!“ Znovu se podíval na tělo. „Tohle je ovšem skoro zázrak, že se mu daří přežívat.“

Natáhl se pro nůž.

„Nech ho na pokoji!“ vyštěkla a on překvapivě čile ucukl.

Nahnula se nad Oscara a bála se ho dotknout, aby jeho zmučenému organismu nepřitížila a nezabila ho. V tváři mu cukalo a jeho bílé rty se třásly.

„Oscare?“ zašeptala. „Slyšíš mě?“

„No to se podívejme, milánku,“ cukroval Dowd. „To je mi starostlivost. Vzpomeň si, jak tě zneužíval. Jak tě utiskoval.“

Sklonila se k Oscarovi ještě víc a vyslovila jeho jméno znovu.

„Neměl rád ani jednoho z nás,“ nepřestával Dowd. „Byli jsme jeho zboží a movitý majetek. Část jeho…“

Oscarovy oči se zachvěly.

„…dědictví,“ řekl Dowd, ale slovo bylo stěží slyšet. Když se oči otevřely, Dowd ustoupil o krok dozadu a skryl se ve stínu.

Oscarovy bílé rty zformovaly slabiky Judithina jména, ale pohyb nedoprovázel žádný zvuk.

„Ach bože,“ zašeptala. „Slyšíš mě? Nechci, aby sis myslel, že tohle všechno bylo k ničemu. Našla jsem ji. Rozumíš. Našla jsem ji.“

Oscar slabě přikývl. Potom si s trýznivou opatrností přejel jazykem rty a dostatečně se nadechl, aby mohl říct:

„…to nebyla pravda…“

Pochytila slova, ale ne jejich význam.

„Co nebyla pravda?“ zašeptala.

Znovu si olízl rty, obličej svraštělý úsilím promluvit. Tentokrát vyšlo jen jediné slovo.

„…dědictví…“

„Že nejsem jen dědictví?“ kývla. „To vím.“

Vykouzlil ten nejmenší z nejmenších úsměvů a jeho zrak putoval po její tváři od čela k bradě, přes tváře ke rtům, pak zpátky k očím, s nimiž se v poklidu střetl.

„Já… jsem tě… miloval,“ vydechl.

„Já vím,“ zašeptala.

Nato jeho zrak ztratil jas. Srdce ve svém krvavém lůžku přestalo bít; svraštělá tvář se zase vyhladila – ve chvíli, kdy skonal. Odešel do nenávratna. Poslední z rodu Godolphinů ležel mrtvý na stole Tabuly Rasy.

Napřímila se, nemohla odtrhnout oči od mrtvoly, přestože jí ten pohled dost drásal srdce. Jestli ji kdy lákalo pohrávat si s temnotou, tato podívaná by ji měla z podobného pokušení vyléčit. V téhle scéně nebylo nic poetického ani vznešeného, jen zmar.

„Tak – a je to,“ ozval se Dowd. „Švanda. Moje pocity se vůbec nezměnily. Zřejmě to asi chvíli potrvá. Předpokládám, že svobodě se musí jeden učit, jako čemukoli jinému.“ V jeho blekotání slyšela zoufalství, povrchně utajené. Něco ho trápilo. „Měla bys něco vědět…“ začal.

„Nechci to slyšet.“

„Ne, poslouchej, milánku, chci, abys věděla… že tohle přesně mi udělal on, právě na tomhle stole. Vykuchal mě před Spolkem. Třeba je to správné, chtít pomstu, ale potom, já jsem jen komediant… co já vím?“

„Tys je všechny zabil kvůli tomuhle?“

„Koho?“

„Ty ze Spolku.“

„Ne, zatím ne. Ale k nim se dostanu. Kvůli nám oběma.“

„Máš zpoždění. Jsou už mrtví.“

Tohle ho umlčelo na dobrých patnáct vteřin. Když znovu spustil, bylo to jen další žvanění, prázdné jako ticho, které chtěl zaplnit.

„Za to může ta zatracená čistka; tou si nadělali zbytečně mnoho nepřátel. V nejbližších dnech jim začnou odevšad vylézat na světlo podřadní Maestrové. Ale že je to výročí! Já se zpiju do němoty. A co ty? Jak ty budeš oslavovat? Sama nebo s přáteli? S tou ženskou, co jsi našla, například. Potrpí si na večírky?“

Jude se mlčky proklínala za to, že nemlčela.

„Kdo je to?“ pokračoval Dowd. „Neříkej nic… Clara měla sestru?“ Zasmál se. „Omlouvám se, neměl bych se smát, ale byla střelená, to ti přece teď musí být jasné. Ona tě nechápala. Nikdo tě nechápe, jenom já, milánku, a já ti rozumím…“

„…protože jsme jedno a totéž.“

„Přesně. Nikomu už nepatříme. Jsme strůjci svého života. Budeme dělat, co budeme chtít, kdy budeme chtít, a na následky se vybodneme.“

„Tak tohle je svoboda?“ řekla unaveně, konečně odpoutala oči od Oscara a pohlédla na Dowda. Vypadal poničeně.

„Nepokoušej se mi tvrdit, že se ti to nelíbí,“ prohlásil Dowd. „Nežádám po tobě, abys mě za tohle milovala, tak hloupý nejsem, ale aspoň připusť, že to bylo spravedlivé.“

„Proč jsi ho prostě dávno nezabil v jeho posteli?“

„Nebyl jsem dost silný. Vím, že právě asi nezářím zdravím a výkonností, ale hodně jsem se změnil od té doby, co jsme se viděli naposledy. Ležel jsem tam dole s mrtvými. Bylo to velmi… poučné. A zatímco jsem byl dole, začalo pršet. To ale byl lijavec, milánku, to ti řeknu. Chceš se podívat, co na mě padalo?“

Vykasal si rukáv a strčil paži do kužele světla. Teď se jí nabídlo vysvětlení jeho nenadálého zjevení. Ruka a podle všeho i celé jeho tělo byly jako sešité z kousků. Narychlo slátaná tkáň byla přetažená přes kamenné úlomky, které si nastrkal do ran. Ihned poznala iridescenci, která probíhala úlomky a propůjčovala svůj lesk jeho poničenému tělu. Déšť, který se snesl na jeho hlavu, byly ve skutečnosti odštěpky z Čepu.

„Víš, co to je, vid?“

Nesnášela lehkost, s jakou jí četl z tváře, ale ničemu by neprospělo, kdyby popřela, co ví.

„Ano, vím,“ řekla. „Byla jsem ve Věži, když se začal bortit.“

„Hezký dar boží, co? Brzdí mě to, to zas ano, nosit se s takovou váhou, ale po dnešku už nebudu pro nic běhat ani nebudu nic nosit, takže co na tom, jestli mi bude trvat půl hodiny přejít pokoj? Mám v sobě sílu, milánku, a nebude mi proti srsti, když se o ni podělím…“

Zarazil se a stáhl ruku ze světla.

„Co to bylo?“

Neslyšela nic, ale i tak věděla: vzdálené rachocení přicházející zdola.

„Copak jsi to tam dole asi prováděla? Doufám, že jsi nelikvidovala knihovnu. To potěšení jsem si chtěl nechat pro sebe. Ale co, naskytne se jistě halda příležitostí, kdy si budu moci zahrát na barbara. Je to ve vzduchu, co myslíš?“

Judiny myšlenky se rozletěly k Celestine. Dowd byl určitě schopný jí ublížit. Musí se vrátit dolů a Bohyni varovat; patrně i najít nějaký způsob obrany. Mezitím se přizpůsobí.

„Kam teď půjdeš?“ zeptala se Dowda co možná nejmírnějším hlasem.

„Měl jsem v plánu jet zpátky do Regenťs Park Road. Můžeme se vyspat v posteli našeho pána. Co to říkám? Prosím tě, nemysli si, že chci tvé tělo. Vím, že si zbytek světa myslí, že máš v klínu ukrytý ráj, ale já jsem držel celibát dvě stě let a úplně jsem zapomněl, co to vůbec je neodbytná touha. Můžeme žít jako bratr a sestra. To přece nezní tak spatně, no řekni?“

„Ne,“ řekla a zápolila s chutí plivnout mu znechuceně do ksichtu. „Ne, to ne.“

„Poslyš, co kdybys na mě počkala dole? Ještě mě čeká kus práce. Rituály je potřeba dodržovat.“

„Jak chceš,“ odvětila.

Nechala ho, ať si odbude loučení, ať tím myslí cokoli, a zamířila zpátky ke schodům. Rachocení, které upoutalo jeho pozornost, ustalo, ale přesto sbíhala betonové schody rychle a s obrovskou nadějí. Tušila, že je kobka odkrytá. Než se naděje, spatří Bohyni a snad (tohle bylo stejně důležité) věnuje Celestine pohled i Jude. V jistém smyslu bylo to, co Dowd vyslovil tam nahoře, pravda. Po Oscarově smrti z ní doopravdy spadla kletba jejího stvoření. Bylo na čase se poznat – a dát se poznat.

Když prošla pokoji Roxboroughova domu a zamířila ke schodům do sklepa, vycítila změnu, která se udala s bludištěm pod ní. Kobku hledat nemusela; energie ve vzduchu se pohybovala jako neviditelný příliv odplavující ji ke svému zdroji. A tam přímo před ní, místo zdí kobky, byla hromada trosek a sutě; spára, kterou vytvořilo její zborcení, se táhla až ke stropu. Rozpad, jenž zapříčinila, stále pokračoval. Dokonce i když se přiblížila, odpadávaly další cihly a jejich malta byla na drobno rozdrolená. Odvážila se tam, přelezla přes rozvaliny a nakoukla do kobky. Uvnitř byla tma, ale její oči záhy objevily mumifikovanou postavu vězeňkyně ležící ve špíně.

Tělo ani v nejmenším nejevilo známky života. Přistoupila k němu a svezla se na kolena, aby roztrhala tenounká vlákénka, kterými Roxborough, nebo jeho zástupci, Celestine spoutali. Byla na její prsty příliš pevná, a tak se do nich pustila zuby. Vlákna byla hořká, ale její zuby zas ostré, a jakmile povolilo jedno, další následovala hned vzápětí. Tělem projelo škubnutí, jako by si vězeňkyně uvědomila osvobození. Podobně jako to bylo s cihlami, zvěstování o rozkladu bylo nakažlivé a ve chvíli, kdy ona teprve překousala chumel vláken, ostatní se už začala napínat a lámat o své vlastní vůli, podporována pohyby těla, které svazovala. Jeden jí šlehl do obličeje a byla přinucena odstoupit, když se rozbíjení okovů začalo šířit, vlákénka i po odlomení zachovávala zvlněný tvar a jejich bolestivě zkroucené konečky jasně svítily.“

Záškuby v Celestinině těle se teď změnily v křeče sílící zároveň se stupňujícím se úsilím vláken. Nemrskají sebou jen tak zbůhdarma, došlo Jude; natahovala se do všech stran, nahoru ke stropu a ke stěnám. Jelikož jim už jednou přišla do rány, jediný způsob, jak se vyhnout dalšímu nechtěnému kontaktu, bylo couvnout až k otvoru, kterým sem vlezla. Potom vyklopýtala přes rozvaliny ven.

Sotva se vynořila, zaslechla kdesi v labyrintu za sebou Dowdův hlas: „Co jsi dělala, milánku?“

Pravdou bylo, že si sama nebyla jistá, co dělala. I když byla sama původcem tohoto rozplétání, neříkalo jí paní. Uponkům poroučela jejich vlastní urputnost, a ať už to byla Celestine, kdo jimi hýbal, nebo Roxborough, který do nich zaklel rozkaz zničit každého, kdo by se pokusil vězně osvobodit, nenechají se uklidnit ani zkrotit. Některé chňapaly po krajích otvoru a vytrhávaly z nich další cihly. Jiné předváděly pružnost, jakou by u nich nečekala, čenichaly kolem rumiště a převracely při tom kameny a knihy.

„Ach můj bože,“ uslyšela Dowda a otočila se. Stál v chodbě asi dvanáct metrů od ní se skalpelem v jedné ruce a zakrvaveným kapesníkem ve druhé. Vůbec poprvé si ho mohla prohlédnout od hlavy k patě – břímě odštěpků Čepu, jež vláčel, bylo ihned patrné. Vypadal dost neohrabaně, ramena měl každé v jiné výšce a jeho levá noha byla stočená dovnitř, jako by byl špatně smontován.

„Co je vevnitř?“ řekl a belhal se k ní. „Tohle je ta tvoje přítelkyně?“

„Radši se nepřibližuj,“ poradila mu.

Nebral ji vůbec vážně. „Roxborough někoho zazdil? Podívej se na ty mršky! Je to Oviatka?“

„Ne“

„A co teda? O tomhle mi Godolphin nikdy neřekl.“

„Nevěděl o tom.“

„Ale ty ano?“ řekl, ohlížeje se přes rameno, ale pořád bez zastavení se přibližoval k úponkům, aby si je mohl prostudovat. „Klobouk dolů. Koukám, že jsme si oba dva zachovali nějaké to tajemství.“

Jedno z chapadýlek se zjevilo vzadu za štěrkem a on uskočil zpátky, z ruky mu vypadl kapesník. Ten se během pádu rozvinul a kousek Oscarovy tkáně, kterou do něj zabalil, přistál ve špíně. Byl scvrklý, ale znala ho víc než dobře. On si odřízl tu jeho kuriozitu a odnesl si ji jako dárek na památku.

Neubránila se znechucenému zavrčení. Dowd se shýbl a chtěl kuriozitu zvednout, ale její vztek, který pro Celestinino dobro tajila, vybuchl.

„Ty chlíváku!“ zařvala a vrhla se na něho s oběma rukama semknutýma nad hlavou.

Byl ztěžklý odštěpky a nestihl se včas napřímit, aby se vyhnul ráně. Zasáhla ho zezadu do krku, zasadila mu úder, který ji samotnou pravděpodobně bolel víc než jeho, ale zbavil ho rovnováhy, protože jeho tělo teď bylo asymetričtější, než bylo záhodno. Zavrávoral, vzdal se gravitaci a padl celou vahou do drtě. Uvědomil si své nedůstojné postavení a rozvzteklil se.

„Ty pitomá náno!“ zařval. „Pitomá, sentimentální náno! Zvedni to! No tak, zvedni to! Vem si to, když to chceš.“

„Nestojím o to.“

„Ne, trvám na tom. Je to dárek od bratra sestře.“

„Nejsem tvoje sestra! Nikdy jsem nebyla a nikdy nebudu!“

Zatímco tak ležel v drti, začali se mu ven z pusy rojit roztoči, někteří z nich mocí, kterou nosil ve své kůži, ztloustli jako švábi. Jestli si je chystal pro ni, nebo měli chránit jeho před přítomností čehosi za zdí, to nevěděla, ale sotva je uviděla, ustoupila o krok dozadu.

„Odpustím ti to,“ řekl velkodušně. „Jsi přetažená, já vím.“ Natáhl k ní ruku. „Pomoz mi vstát,“ poručil. „Řekni, že se omlouváš, a je to zapomenuté.“

„Nesnáším všechno, co představuješ,“ zasyčela.

Roztoči jí sice naháněli strach, ale k mluvení ji dohnal pud sebezáchovy, ne odvaha. V tomto místě prodlévala síla. Pravda jí zde poslouží lépe než lež, jakkoli by byla taktická.

Stáhl ruku zpět a začal se zvedat na nohy sám. Během té chvíle zas ona pokročila o dva kroky vpřed a chopila se zakrváceného kapesníku. Sebrala ze země poslední zbytek z Oscara. Když se zase narovnala, téměř provinile kvůli tomu, co právě udělala, zaregistrovala mihnutí ve zdi. Ve tmě kobky se rýsovala sinalá postava, zralá a zakulacená, jako byla zeď, která ji obklopovala, nerovná. Celestine se vznášela, nebo spíš byla nadnášena ve vzduchu na stužkách z živé tkáně. Úponky, jež ji předtím dusily, lnuly k jejím údům jako zbytky kabátu a neřasily se jí kolem hlavy do podoby živé kápě. Tvář pod ní měla vystouplé lícní kosti, ovšem byla strohá, a krása, kterou snad kdysi oplývala, byla pokažena šílenstvím, které z ní vyzařovalo. Dowd se pořád ještě snažil vstát ze země, a tak se jen otočil a sledoval dráhu Judina pohledu. Jen co skončil u zjevení, tělo ho zradilo a on dopadl zpátky do rozvalin na břicho. Z úst chrlících roztoče vyšlo jediné bázlivé slovo.

„Celestine?“

Žena se přemístila blíže k hranicím své kobky a v této chvíli zvedla ruce, aby se dotkla cihel, které ji tak dlouho držely uvnitř. Přestože se o ně otřela pouze zlehka, zdálo se, že od jejích prstů přímo odlétávají a přidávají se k ostatním. Měla kolem sebe hodně prostoru a ven se vyšvihla snadno, ale chtěla si udržovat odstup, a promluvila proto z přítmí, zřítelnice se jí posedle míhaly sem a tam, rty se ohrnovaly a odkrývaly zuby, jako by si přezkušovala nějaké šokující odhalení. Přizpůsobila se Dowdově stručnému projevu vlastním slovem: „Dowde!“

„Ano…“ blekotal, „…jsem to já.“

Takže přece jen mluvil alespoň zčásti o svém životopisu pravdu, pomyslela si Jude. Znala ho, přesně jak to tvrdil.

„Kdo ti to udělal?“ řekl.

„Proč se mě ptáš,“ pronesla Celestine, „když ses těch pletich sám účastnil?“ V jejím hlase byla slyšet pomatenost i klid, ta směs se podobala té, kterou vyzařovalo její tělo, a ony medové tóny doprovázelo třepetání představující jakoby druhý hlas, jenž hovořil unisono s tím prvním.

„Nevěděl jsem o tom, přísahám,“ mumlal Dowd. Natáhl krk a otočil se prosebně na Jude. „Řekni něco,“ pobídl ji.

Celestinin kolísavý pohled přeběhl k Jude.

„Ty?“ řekla. „To ty ses proti mně spikla?“

„Ne,“ odvětila Jude. „Já jsem tě vysvobodila.“

„Vysvobodila jsem se sama.“

„Ale já jsem to začala,“ opáčila Jude.

„Přistup blíž. Ať si tě lépe prohlédnu.“

Jude otálela, na Dowdově tváři se nepřestávali hemžit roztoči. Ale Celestine poručila znovu a Jude uposlechla. Žena napřímila hlavu, když Jude popošla víc dopředu, a zakroutila hlavou doleva doprava. Snad tak přemlouvala své strnulé svaly k životu.

„Jsi Roxboroughova manželka?“ zeptala se.

„Ne.“

„Ale jsem blízko,“ řekla. „Čí tedy? Komu z nich patříš?“

„Nepatřím nikomu z nich,“ odpověděla Jude. „Všichni jsou mrtví.“

„I Roxborough?“

„Ten je mrtvý dobrých dvě stě let.“

Konečně se oči přestaly míhat a jejich klid, teď když nastal, byl mnohem zneklidňující než předtím pohyb. Měla pohled, který by dovedl řezat ocel.

„Dvě stě let?“ pronesla. Nebyla to otázka, nýbrž výčitka. A výčitka nepatřila Jude, ale Dowdovi. „Proč jsi pro mě nepřišel?“

„Myslel jsem, že jsi mrtvá,“ vysvětlil.

„Mrtvá. Ne. To by byla laskavost. Porodila jsem dítě. Nějakou dobu jsem ho vychovávala. Tos přece věděl.“

„Jak asi? Netýkalo se mě to.“

„Tvým vlastním přičiněním se tě týkám,“ řekla. „Ode dne, kdy jsi mne unesl a předal rně Bohu. Neprosila jsem se o to a nechtěla jsem to…“

„Byl jsem jenom sluha.“

„Pes je daleko přesnější slovo. Kdo tě teď drží na obojku? Tahle žena?“

„Nesloužím nikomu.“

„Dobře. Tak můžeš sloužit mně.“

„Jemu nevěř,“ vložila se do toho Jude.

„Komu bych raději měla důvěřovat, pověz,“ odvětila na to Celestine, aniž by se ráčila na Jude podívat. „Tobě? To asi sotva. Máš na rukách krev a smrdíš koitem.“

Tato poslední slova proložila takovým zhnusením, že se Jude nedokázala održet a odsekla.

„Neprobudila by ses, kdybych tě nenašla.“

„Ty mně budeš děkovat za to, že budeš moci tohle místo opustit,“ odvětila Celestine. „Moc dlouho bys o moji společnost nestála.“

Tomu Jude dokázala snadno uvěřit. Po všech těch měsících čekání na jejich setkání se nekonalo žádné odhalení: vyšla najevo pouze Celestinina nepříčetnost a ledový chlad její zloby.

Dowd se mezitím vyškrábal na nohy. Sotva se mu to podařilo, z přítmí se rozvinula jedna z ženiných stužek a natahovala se po něm. Navzdory svým předchozím protestům se jim nepokoušel uhýbat. V jeho chování se zračila podezřelá pokora. Nejenže se nijak nebránil, dokonce k Celestine napřáhl ruce, přiložil je křížem, aby je mohla ovinout. Nepohrdla jeho nabídkou. Úponky její tkáně se mu omotaly kolem zápěstí, pak se utáhly, přitáhly si ho k sobě a nakonec ho vyzdvihly na val z cihel.

„Buď opatrná,“ varovala ji Jude. „Je silnější, než vypadá.“

„Všechno je to kradené,“ odbyla ji Celestine. „Jeho triky, jeho dobré způsoby, jeho síla. Nic z toho mu nepatří. Je to herec. Nebo se mýlím?“

Jakoby v tichém souhlasu sklonil Dowd hlavu. Ale současně s tím se zapřel patami do sutě a nenechal se vytáhnout už ani o kousek. Jude chtěla vyslovit druhé varování, ale dřív než bylo venku, jeho prsty se jí zaryly do masa a prudce trhly. Využil Celestininy nepozornosti a vlekl ji k drsnému okraji otvoru, a ještě než si mohla pomoci zbylými úponky, Dowd zvedl zápěstí nad hlavu a úporně kousl do masa, které ho svazovalo. Celestine zaskučela bolestí a couvla do svatyně své kobky, vlekouc za sebou napadenou živou stužku. Nenechal ji ale vydechnout a vrhl se ihned za ní, a zatímco se drápal přes navršenou suť, řval:

„Nejsem tvůj otrok! Nejsem tvůj pes! A ty nejsi žádná Bohyně, ty svině! Ty jsi čubka!“

Potom zmizel s vřeštěním ve tmě kobky. Jude se odvážila přistoupit o několik kroků blíž k díře, ale bojující dvojice se uchýlila do jejího zastrčeného kouta, takže nic z jejich zápasu neviděla. Zato slyšela všechno; sípění dechu vypouštěného bolestí, zvuk těl přirážených ke kameni. Zdi se otřásaly a knihy po celé délce chodby popadaly z polic, příliv síly se zmocnil volných papírů, až vířily ve vzduchu jako ptáci v hurikánu, přičemž těžší svazky upustil se zlámanými vazbami na podlahu.

A potom bylo znenadání po všem. Rozruch v kobce úplně ustal a následovalo několik vteřin hrobového ticha, které porušilo až zasténání a objevení se ruky šátrající z šera po rozvalené zdi. O zlomek vteřiny později do zorného pole vklopýtal Dowd, druhou rukou si držel obličej. Přestože odštěpky, které v sobě nosil, měly velkou moc, tkáň, v níž se usadily, byla slabá a Celestine vyzkoušela její zranitelnost s důkladností válečníka. Půlka tváře mu chyběla docela a jeho tělo bylo vyvrženo dokonaleji než mrtvola, kterou zanechal na stole nahoře: v břišní dutině zela obrovská díra, údy měl rozdrcené.

Sotva se vynořil, padl na zem. Než by se pokoušel zvednout – beztak pochybovala, že by to svedl –, plazil se přes suť jako slepec, rukama před sebou bezcílně tápal. Tu a tam vzlykl a zakňučel, ale snaha o únik spotřebovávala rychle i ten ždibec síly, který mu ještě zbýval, a než se doplazil na rovnou zem, jeho skučení zesláblo. Po chvilce i on sám. Podlomily se pod ním paže, svalil se obličejem přímo na zem a zůstal ležet obklopený roztrhanými knihami.

Jude pozorovala okamžik jeho tělo, a pak se pohnula ke kobce. Ve chvíli, kdy od ní byla na dva metry, postřehla nějaký pohyb a strnula na místě. V Dowdovi ještě přetrvával život, ovšem ne jeho vlastní. Z otevřených úst se rozutíkávali do stran roztoči, jako blechy spěchající pryč z vychládajícího hostitele. Unikali také nosními dírkami a ušima. Bez vůle, která by je řídila, byli pravděpodobně neškodní, ale nehodlala si ten předpoklad ověřovat. Míjela je z co možná největší vzdálenosti, k prahu do Celestinina blázince šla raději oklikou, kolem navršeniny sutě.

Přítmí zhoustlo o prach, který tancoval ve vzduchu. Ten byl důsledkem sil, které se uvnitř vybouřily. Ale Celestine byla i ve tmě patrná, ležela zkroucená u protější zdi. Ublížil jí, o tom nebylo pochyb. Její bledá kůže byla sežehlá a natržená na stehně, boku a rameni. Roxboroughův očistný zápal měl ve Věži stále určitou moc, blesklo hlavou Jude. V rozmezí jedné hodiny viděla na zemi bezmocně ležet tři odpadlíky: jednoho v patře a dva dole. Z těch tří zřejmě trpěla jeho vězeňkyně Celestine nejméně. Přestože byla ošklivě poraněná, nechyběla jí vůle k tomu, aby stočila své ohnivé oči Judiným směrem a zeptala se:

„Přišla ses pošklebovat?“

„Snažila jsem se tě varovat,“ řekla Jude. „Nechci, abychom byly nepřátelé, Celestine. Chci ti pomoct.“

„Na čí rozkaz?“

„Na svůj vlastní. Proč hned usuzuješ, že každý je něčí otrok, nebo děvka, nebo něčí pes?“

„Protože tak to na světě chodí,“ zasyčela.

„To se změnilo, Celestine.“

„Co? Lidi už nejsou?“

„Být otrokem není lidem vlastní.“

„Co ty o tom víš?“ ušklíbla se žena. „Necítím v tobě moc člověčiny. Ty jsi, tuším, nějaká nastrčená loutka. Stvořil tě tvůj Maestro.“

Vyslechnout si toto zavržení od někoho jiného by Jude zamrzelo, avšak od ženy, která pro ni tak dlouho zosobňovala maják naděje na uzdravení, to bylo zatracení z nejtrpčích. Jak úporně se snažila, aby byla víc než jen pouhá napodobenina vyrobená mužem v jakési umělé děloze. A zatím z ní Celestine několika slovy udělala pouhou fatu morganu.

„Dokonce nejsi ani součást přírody,“ potvrdila.

„Ani ty ne,“ odsekla Jude.

„Ale kdysi jsem byla člověk,“ řekla Celestine. „A toho se držím.“

„Držet se toho můžeš klidně do aleluja, nic to na skutečnosti nezmění. Žádná normální ženská by tady nedokázala přežít dvě staletí.“

„Živila mě má touha po odplatě.“

„Na Roxboroughovi?“

„Na všech, kromě jednoho.“

„Koho?“

„Maestra… Sartoriho.“

„Tys ho znala?“

„Vlastně málo,“ přiznala Celestine.

V odpovědi vycítila Jude tíhu smutku, kterou nechápala, ale znala způsob, jak jej utišit, a prese všechnu předchozí nelítostnost nemínila ony dobré zprávy zamlčovat.

„Sartori není mrtvý,“ řekla.

Celestine předtím odvrátila tvář ke zdi, ale nyní se opět podívala na Jude.

„Není mrtvý?“

„Najdu ti ho, jestli chceš,“ navrhla Jude.

„Udělala bys to?“

„Ano.“

„Ty jsi jeho milenkou?“

„Ne tak docela.“

„Kde je? Je tady?“

„Nevím, kde je. Někde ve městě.“

„Ano. Dojdi pro něho. Prosím, dojdi pro něho.“ Opřela se o stěnu a postavila se na nohy. „Nezná mé jméno, ale já ho znám.“

„Co mu mám tedy říct o tom, kdo jsi?“

„Zeptej se ho… zeptej se ho, jestli si pamatuje na Prozatímní Nirvánu.“

„Na koho?“

„Jen mu řekni tohle.“

„Prozatímní Nirvánu?“

„Přesně tak.“

Jude vstala a vrátila se k díře ve zdi, ale když se chystala ji prolézt, Celestine na ni zavolala.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Judith.“

„Tak tedy, Judith, nejen že páchneš koitem, ale držíš v ruce kus masa, od kterého se nemůžeš odtrhnout. Ať je to, co je, pusť už to.“

Jude se s úlekem podívala na ruku. Dosud se kuriozity nezbavila a ta jí vyčnívala ze zaťaté pěsti. Zahodila ji do prachu.

„Divíš se, že jsem tě měla za děvku?“ poznamenala Celestine.

„Zmýlily jsme se obě dvě,“ odvětila Jude a ohlédla se za sebe. „Myslela jsem si, že jsi moje spása.“

„Tvůj omyl byl větší,“ uznala Celestine.

Jude se nesnížila k tomu, aby její poslední bodnutí nějak komentovala, a zamířila ven z kobky beze slova. Roztoči, kteří opustili Dowdovo tělo, stále bezduše lezli okolo a hledali si novou schránku, ale tělo, které evakuovali, se zčistajasna zvedlo a bylo to tam. Ani ji to nepřekvapilo. Dowd byl do morku kostí herec. Bude odkládat své klanění tak dlouho, jak jen to půjde, v naději, že bude středem zájmu, až spadne ve finále opona. Nereálný cíl – s ohledem na velikost jeho spoluhráčů. A cíl, který nesdílela, poněvadž nebyla tak bláhová. Čím víc pronikala do zápletky dramatu, které se tu rozehrávalo a jehož kořeny sahaly do báje o Kristu Usmiřiteli, tím víc byla svolná hrát jen malou roli, nebo spíš žádnou. Podobně jako Čtvrtý král, odehnaný od Zrození Páně, nebyla v evangeliu, které se mělo brzy psát, vítána; a jelikož viděla ono žalostné místo, na němž skončila Králova poslední vůle, neměla nejmenší chuť psát vlastní.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

1

Pro dnešek si Clem své povinnosti odbyl. Běhal venku od sedmi hodin minulého večera a vyřizoval záležitosti, kvůli kterým musel ven pravidelně den co den: sháněl jako ovečky ty městské bezdomovce, kteří byli příliš choulostiví anebo mladí, a nepřežili by tudíž na ulici jen tak, na betonu a na lepenkovém kartounu místo postele. Do slunovratu zbývaly dva dny, noci byly krátké a relativně hřejivé, ale kromě zimy existovali ještě jiní, ne tak viditelní dravci, kteří kořistnili na slabých – všechno to byli lidé – a jeho pachtění se za tím, aby jim byla jejich kořist upřena, ho přeneslo přes prázdné hodiny po půlnoci, a když k ránu končíval, tak jako teď, byl vyčerpaný, zato ale tolik přeplněný pocity, že nedokázal složit hlavu a usnout. Za poslední tři měsíce práce s bezdomovci viděl tolik lidské bídy jako za čtyři předešlá desetiletí. Lidi žijící v kritických podmínkách chudoby na krok od nejokázalejších symbolů městské spravedlnosti, víry a demokracie: bez peněz, bez naděje a mnohým (tihle patřili k těm nejubožejším) nezbývalo moc zdravého rozumu. Když se po nočních štrekách vracel domů (díra v jeho nitru, která zbyla po Taylo-rově smrti, zůstávala nezaplněná, ale alespoň na okamžik zapomenul), měl v hlavě pocit takového zoufalství, že jeho vlastní, které se mu ukazovalo v zrcadle, mu připadalo málem rozpustilé.

Dnes večer se však zdržel v potemnělém městě déle než obyčejně. Jakmile vyšlo slunce, věděl, že už má pramalou, nebo žádnou šanci usnout, ale spánkem si v této chvíli moc hlavu nezatěžoval. Od návšte vy, která ho poslala za Judith s báchorkami o andělech, uběhly dva dny a od té doby se Taylor víckrát nezjevil. Ale objevil jiné známky, ne přímo v domě, ale právě venku v ulicích, svědčící o tom, že síly, kterých byl jeho milý Taylor součástí, skutečně překročily hranice svých světů.

Přesvědčit se o tom mohl docela nedávno. Těsně po půlnoci jistý muž jménem Tolland, zjevně velice obávaný mezi tlupami, které se shromažďovaly ke spánku pod mosty a na zastávkách ve Westminsteru, opět řádil v Sohu. V zastrčených uličkách zranil dva alkoholiky – a jejich jediným přečinem přitom bylo, že se mu připletli do cesty, když byl právě rozparáděný. Clem nebyl svědkem ani jednoho, ale dorazil na místo poté, co Tollanda zavřeli, a chtěl se pokusit ze Špíny ulice vytáhnout někoho z těch, jejichž postel a věci byly zničeny. Nikdo s ním ale jít nechtěl a během jeho marného přemlouvání se na něho usmála mluvčí z jejich řad, žena, kterou až doposud neviděl jinak než uslzenou, a řekla, že by s nimi měl dnešní noc zůstat venku pod širákem, a ne se schovávat v posteli, protože brzy přijde Bůh a lidé z ulice Jej uvidí jako první. Nebýt Taylorova nenadálého zjevení, Clemm by nad ženiným blaženým tlacháním mávl rukou, ve vzduchu se však vznášely spousty nezmě-řitelných veličin, a nerad by proto opominul třeba jen nepatrný ukazatel vedoucí k zázračnu. Zeptal se ženy, jaký že to měl přijít Pán, a ona odpověděla, vcelku rozumně, že na tom nezáleží. Proč se trápit tím, jaký to bude Pán, hlavně když přijde!

Zbývala hodina do úsvitu a on se vláčel přes Waterloo Bridge, protože se doslechl, že se psychopatický Tolland obvykle zdržuje na jižním břehu a že se musí přihodit něco hodně zvláštního, aby ho to zahnalo přes řeku. Mizivá stopa, to tedy určitě, ale i tak nedovolila Clemovi, aby se zastavil, ačkoli domácí krb a polštář ležely opačným směrem.

Betonové bunkry bloků na jižním břehu byly pro Taylora oblíbeným terčem, do jejich ošklivosti se navážel pokaždé, když se v konverzaci narazilo na téma současné architektury. Tma právě zakrývala jejich fádnost, znečištěné omítky, ale rovněž proměnila bludiště podchodů a chodníků v okolí v území, do něhož by žádný měšťák nevkročil ze strachu o život nebo peněženku. Čerstvá zkušenost Clema naučila si podobné obavy nepřipouštět. Sklady, jako byl tento, obyčejně ukrývaly lidi, kteří se stávali daleko častěji sami terčem útoků, než aby byli agresivní; duše, jejichž křik fungoval jako ochrana před smyšlenými nepřáteli, a jejichž tirády, jakkoli budily hrůzu, když se vynořili ze tmy, povětšinou končily v slzách.

Vlastně od chvíle, kdy sešel z mostu, nezaslechl jediné hlesnutí. Lepenkové město bylo viditelné v místech, kde předměstí vyhřezávala do matného světla pouličních lamp, ale jeho rozlehlost zůstávala mimo dohled, v pozadí za chodníky, a byla zcela ztichlá. Pojal podezření, že potrhlý Tolland není jediným nájemníkem, který opustil svou partu a přesídlil na sever, a když se sehnul a nahlédl do krabic na okraji, tušení se potvrdilo. Zamířil do tmy a zalovil v kapse pro baterku, kterou si posvítil na pěšinu. Na zemi se povalovaly zbytky všeho možného: zkažené nedo-jedené jídlo, rozbité láhve, fleky po zvratcích. Ale krabice a postele z novin a uválené pokrývky v nich osiřely. Byl teď zvědavější víc než kdy jindy, brouzdal se tím smetištěm a tajně doufal, že objeví nějakého živáčka, příliš slabého nebo pomateného, než aby odešel, který by mu toto stěhování objasnil. Ale prošel celým městem a nenašel jediného obyvatele, načež došel k plácku, který plánovači tohoto betonového pekla navrhli jako dětské hřiště. Vše, co z jejich dobrého záměru zbylo, byl osamocený plášť klouzačky a hrazení na šplhání. Dlažba za ním se ale skvěla pestrými barvami, a když se Clem přiblížil, ocitl se uprostřed kýčovité výstavy: všude pod nohama měl hrubé křídové kopie portrétů filmových hvězd a půvabných dívek.

Klusal s paprskem svítilny stočeným na zem a sledoval stopu obrazů. Dovedla ho ke zdi, která byla rovněž pomalovaná, ale tentokrát odlišnou rukou. Tady už nešlo o práci plagiátora. Tento výjev měl tak fantastický záběr, že to Clemovi nedalo a musel po něm přejíždět paprskem sem a tam, aby si dokázal srovnat v hlavě úžasnost objevu. Skupinka dobročinných nástěnných malířů se zřejmě ujala úkolu oživit zdejší podsvětí a výsledkem byla snová krajina se zelenou oblohou, s pruhy svítivé žluté, a pod ní oranžová a červená pláň. Ohrazené město s fantaskními věžičkami vsazené do pouště. Paprsek baterky se na malbě zablýskl a Clem popošel až ke zdi, kde zjistil, že nástěnní malíři zanechali práce teprve nedávno. Barevné skvrny byly ještě lepkavé. Při pozornějším přezkoumání budilo autorské pojetí dojem neobyčejné leda-bylosti. Na zachycení města a jeho věží bylo použito stěží šesti sedmi tahů, jediná klikatá čára naznačovala silnice, které vybíhaly z bran.

Když odtrhl paprsek od obrazu a osvětlil si zem před sebou, Clem pochopil, proč byli nástěnní malíři tak ledabylí. Vzali si do práce všechny dostupné stěny a vytvořili přehlídku svítivě barevných výjevů se zelenou oblohou. Po Clemově levici stál jakýsi muž s dvěma sepjatýma rukama místo hlavy, mezi dlaněmi mu přeskakovaly blesky; po jeho pravici byla rodinka strašáků s tvářemi porostlými chlupy. Ještě o kus dál vysokohorská scenérie posunutá do fantaskna přidáním několika nahotinek vznášejících se ve vzduchu; za ním se rozprostírala hlavami posetá step s vlakem v dálce, který do oslňujícího nebe bafal kouř, a ještě za ní bylo seskupení ostrovů uprostřed moře zčeřeného jednou jedinou vlnou, v jejíž pěně se dala vysledovat něčí tvář. Všechny byly namalovány se stejným vášnivým chvatem jako první a právě ten jim propůjčil naléhavosti skic a přidal na dynamičnosti. Snad kvůli hrozné únavě, nebo prostě zásluhou bizarní sestavy této výstavy, se Clem přistihl, že ho obrazy nějak podivně dojímají. Nebylo na nich nic podbízivého ani sentimentálního. Nabízely nahlédnutí do myslí neznámých lidí a shledání s podobnými divy ho osvěžilo.

Jelikož předtím neodtrhl pohled od obrazů, ztratil naprosto přehled o směru, kterým se ubíral, ale když vypnul baterku a rozhlédl se po lampách, uviděl přímo před sebou poblíž hořet malý oheň, a protože neměl jiná vodítka, vydal se k němu. Ti, kdo oheň rozdělali, obsadili jednu ze zahrádek vsazených do betonu. Kdysi se možná mohla chlubit záhonem růží nebo kvetoucími keři a lavičkami, snad ji postavili na počest nějakého zemřelého otce města. Ale dnes tu byl jen žalostný trávník, který jen stěží pokrýval zelení hlínu, z níž vystrkoval růžky. Na něm se shromáždili osadníci lepenkového města, vlastně jejich část. Většina z nich totiž spala zachumlaná do kabátů a pokrývek. Ale pět nebo šest jich bdělo, postávali okolo ohně a nechávali za hovoru mezi sebou kolovat cigaretu.

Na nízkou zídku vedle zahradní branky se vysoukal černoch s pletenými copánky, a sotva Clema uviděl, svezl se dolů a byl rozhodnutý hájit vchod. Clem se nenechal zastrašit. V mužově postoji nepostřehl výhrůžku ani nic podobného, cítil jen klid v zahradě za jeho zády. Spáči oddechovali tiše, zdály se jim laskavé sny. Diskutující kolem ohně mluvili šeptem. Když se zasmáli, čas od času, nebyl to ten zemitý, šílený řehot, který obyčejně mezi tlupami tohoto ražení slýchával.

„Co seš zač, frajere?“ zeptal se ho černoch.

„Jmenuju se Clem. Zabloudil jsem.“

„Nevypadáš na to, že by ses dobře vychrápal, frajere.“

„Nespal jsem.“

„A co tu šmejdíš?“

„Jak jsem řekl: zabloudil jsem.“

Chlap pokrčil rameny. „Zastávka Waterloo je támdletím směrem,“ řekl a ukázal ledabyle zpátky na cestu, po níž Clem přišel. „Ale na první vlak si teda pěkně počkáš.“ Všiml si Clemova pohledu do zahrady. „Promiň, frajere, dovnitř nesmíš. Jestli máš svou postel, šupej do ní.“

Clem se ale nehnul. Cosi na jednom z mužů u ohně, který stál zády k brance, mu nedovolilo odejít.

„Kdo je ten, co teď mluví?“ zeptal se hlídače.

Chlap se otočil.

„To je Němý,“ řekl.

„Němý?“ podivil se. „Asi myslíš Jemný.“

Nijak hlas nezvýšil, když muže pojmenovával, ale poklidné povětří muselo slabiky zanést až k němu, protože jen co vyšly z Clemových rtů, mluvčí se zarazil a pomalu se otočil k bráně. Poněvadž mu za zády hořel oheň, jeho rysy se daly těžko rozpoznat, ale Clem věděl bezpečně, že se nezmýlil. Muž se otočil zpět ke svým spolubesedníkům a prohodil k nim něco, co Clem nepochytil. Potom se odpojil od ohně a kráčel k brance.

„Jemný?“ zvolal přidušeně návštěvník. „To jsem já, Clem.“

Černoch ustoupil a uvolnil bránu, aby mohl muž, kterého nazval Němým, vyjít ze zahrady. A pak se tento muž zastavil a prohlížel si příchozího.

„Znám tě?“ řekl. V jeho hlase nebylo nepřátelství, ale také žádná vřelost. „Znám, že jo?“

„Znáš, kamaráde,“ odvětil Clem. „Znáš.“

Šli se spolu projít podél řeky a zanechali spáče a oheň za zády. Brzy vyšlo najevo, jak moc se Jemný změnil. Zdaleka nešlo jen o to, že nevěděl, kdo je, ale ještě mimo to se udály i jiné změny – a ty, jak Clem vycítil, byly daleko hlubší. Vystačil s prostou řečí i výrazem na obličeji, což působilo střídavě zneklidňujícím a uklidňujícím dojmem. Část Jemného, kterou znali on a Taylor, byla pryč, možná navždy. Ale na cestě bylo cosi nového, co mělo ztrátu nahradit, a Clem chtěl být u toho, až k tomu dojde; chtěl být andělem střežícím toto něžné já.

„To tys namaloval ty obrazy?“ zeptal se.

„S kamarádem Pondělím,“ kývl Jemný. „Dělali jsme je společně.“

„Nikdy předtím jsem tě neviděl malovat podobným způsobem.“

„Jsou to místa, kde jsem byl,“ řekl Jemný. „A lidi, který jsem znal. Začne se mi to všechno vracet, když držím v ruce barvy. Ale jde to pomalu. Nosím toho v hlavě tolik…“ položil si prst na čelo, na němž byla řada špatně zhojených tržných ran, „…to mě mate. Oslovuješ mě Jemný, ale kromě tohohle mám taky jiný jména.“

„John Zacharias?“

„To je jedno z nich. Pak mám v sobě muže jménem Joseph Bellamy a dalšího, kterému říkali Michael Morrison, a ještě Almotha a Fitzgeralda a taky Sartoriho. Vypadá to, že tihle všichni… že to jsem pořád já, Cleme. Ptal jsem se Pondělího, Caroly a taky Ira a oni tvrdí, že lidi mají dvě jména, někdy tři, ale nikdy deset.“

„Třeba jsi žil víc životů, Jemný, a vzpomínáš si na ně.“

„Jestli je to pravda, nechci si na ně pamatovat. Moc to bolí. Chci vědět, kde začínám a kde končím, místo tohohle nekončícího života.“

„Co je na tom tak strašného?“ zeptal se Clem – a skutečně se mu bez falše nedařilo přijít na kloub tomu, v čem ta jeho hrůza z délky života spočívá.

„Prostě se bojím, že nepřijde nikdy konec,“ vysvětlil Jemný. Mluvil bez přestávek, jako metafyzik, který dospěl ke srázu a s klidem popisuje propast pod sebou pro dobro těch, kdo tam s ním nemohou nebo netouží být. „Mám strach, že jsem napojený na všechno ostatní,“ řekl. „A tím pádem jsem ztracený. Chci být buď tenhle chlap, anebo jiný, ale nechci být všichni dohromady. Když budu všichni, nebudu nikdo a nic.“

Porušil pravidelnost svých kroků, obrátil se ke Clemovi a položil mu ruce na ramena.

„Kdo jsem?“ řekl. „Tak pověz. Jestli mě máš rád, pověz mi to. Kdo jsem?“

„Jsi můj přítel.“

Nebyla to výřečná odpověď, ale tahle jediná Clema napadla. Jemný studoval okamžik obličej svého společníka, jako by zvažoval sílu toho axiomu. A pomaličku, zatímco očima bedlivě zkoumal Clemovy rysy, se mu koutky úst prohnuly úsměvem a v ocích se mu zaleskly slzy.

„Ty mě vidíš, nemám pravdu?“ řekl jemně.

„Jasně, že tě vidím.“

„Nemyslím zrakem, myslím duší. Žiju v tvý hlavě.“

„Čistý jako křišťál,“ řekl Clem.

Teď to mělo k pravdě blíž než kdy předtím. Jemný přikývl a úsměv se protáhl od ucha k uchu.

„Někdo se mě tohle snažil naučit,“ řekl. „Ale já jsem to nechápal.“ Odmlčel se a chvilku dumal. Nato prohlásil: „Na tom nesejde, jak se jmenuju. Jména neznamenají nic. Jsem to, co jsem uvnitř tebe.“ Paže nechal sklouznout z Clemových ramen a objal ho. „Jsem tvůj přítel.“

Silně Clema stiskl a potom poodstoupil. Slzy zmizely.

„Kdo to byl, kdo mě to učil?“ zapřemítal nahlas.

„Možná Judith?“

Zavrtěl hlavou. „Její tvář vídám pořád,“ řekl. „Ale ta to nebyla. Byl to někdo, kdo odešel.“

„Tak Taylor?“ pomáhal Clem. „Vzpomínáš si na Taylora?“

„Ten mě taky znal?“

„Měl tě hrozně rád.“

„A kde je teď?“

„To je na dlouhé vyprávění – a s tímhle nesouvisí.“

„Myslíš?“ uvažoval Jemný. „Nebo to všechno tvoří jeden celek?“

Šli podél řeky a za chůze se jeden druhého střídavě ptali a odpovídali si. Na Jemného prosbu Clem převyprávěl Taylorův příběh, jeho život až po smrt a ze smrtelné postele ke světlu, a Jemný na oplátku nabídl vodítka, co se týče charakteru cesty, z níž se vrátil. Přestože si dokázal vybavit jen neúměrně málo podrobností, věděl, že na rozdíl od Taylora jeho nic ke světlu nepřivedlo. Během své pouti ztratil mnoho přátel –jejich jména motal se jmény z životu, které prožil –, přihlížel smrti spousty jiných. Ale mimo to na vlastní oči viděl divy, které namaloval na zdi. Oblohu bez slunce, zeleně a zlatě se třpytící; zrcadlový palác na způsob Versailles; rozsáhlé, tajemné pouště a ledové chrámy plné zvonků. Když tak Clem poslouchal Jemného cestovatelské vyprávění a představoval si scenérie z dosud neznámých světů, rozprostírajících se do všech světových stran, cítil, jak jeho někdejší nenucenost spojená s představou vysvobozeného já, které jde za nekončícím dobrodružstvím, klopýtla. Tytéž hranice, které se na počátku tohoto líčení snažil Jemnému vymluvit, teď vypadaly lákavě. Ale tvořily past – a on to věděl. Jejich útěcha ho zadusí a bude ho nakonec omezovat. Bude se muset od svých starých, zapšklých způsobů myšlení oprostit, jestliže má cestovat po boku tohoto muže do míst, kde se mrtvé duše mění ve světlo a bytí je nástrojem myšlenky.

„Proč ses vracel?“ zeptal se Jemného po určité době.

„To kdybych věděl,“ odvětil Jemný.

„Měli bychom najít Judith. Řekl bych, že ví víc než my oba dohromady.“

„Nechci tyhle lidičky opustit, Cleme. Přijali mě mezi sebe.“

„To chápu,“ řekl Clem. „Ale Jemný, oni ti teď nepomůžou. Nechápou, co se děje.“

„To ani my ne,“ připomenul mu Jemný. „Ale poslouchali mě, když jsem jim všechno vyprávěl. Dávali pozor, když jsem maloval, a pokládali mi otázky; a když jsem jim řekl, jaké mám vize, neposmívali se mi.“ Zarazil se a ukázal přes řeku k Parlamentu. „Zanedlouho se tam sejdou zákonodárci,“ řekl. „Svěřil by ses jim s tím, co jsem ti před chvílí pověděl? Kdybysme jim řekli, že se mrtví vracejí ve slunečních paprscích a že existují světy, kde je obloha zelená a zlatá, co by řekli?“

„Řekli by, že jsme blázni.“

„Přesně. A vyšoupli by nás s Pondělím a Carolou a Irem a všema ostatními na ulici.“

„Oni nejsou na ulici proto, že měli vize, Jemný,“ řekl na to Clem.

Jsou na ulici proto, že s nima ostatní špatně nakládali, anebo oni sami se sebou špatně nakládali.“

„A to znamená, že se nedokážou tak jako ostatní vypořádat s beznadějí. Nemají od svých bolestí žádné úlevy. Proto se opíjejí a vymývají si mozek, a jsou tím pádem příští den ještě ztracenější, než byli den předtím. A přece bych radši věřil jim než všem těm biskupům a ministrům. Aťsi jsou na mizině, ale není snad právě tohle svatý stav?“

„A taky zranitelný,“ zdůraznil Clem. „Nemůžeš je zatahovat do války.“

„Kdo mluvil o válce?“

„Judith,“ odvětil Clem. „Ale i kdyby to neřekla ona, visí to ve vzduchu.“

„Ona tuší, kdo bude naším nepřítelem?“

„Ne. Ale bude to tuhý boj, a jestli ti jde o tyhle lidičky, nepošleš je přece do prvních linií. Tam budou, až vojna skončí.“

Jemný si to okamžik přemílal v hlavě. Konečně prohlásil: „Budou to míroví vyjednavači.“

„Proč ne? Můžou to být právě oni, kdo rozhlásí dobré zprávy.“

Jemný přikývl. „To se mi líbí,“ řekl. „A jim se to jistě bude taky líbit.“

„Tak co, půjdeme a podíváme se po Judith?“

„To by bylo jenom dobře. Ale nejdřív se musím rozloučit.“

Začalo svítat – ve chvíli, kdy se obrátili a kráčeli zase zpátky podél břehu směrem, kterým přišli –, a když došli k podchodu, přítmí už nebylo černé, ale šedě modré. Betonovými mosty a hrazeními se propletlo pár paprsků a obroubilo kraje zahrady.

„Kde jste všude chodili?“ zeptal se Ir, který vyšel svému Němému naproti k brance. „Mysleli jsme, že ses vypařil.“

„Rád bych vás seznámil se svým přítelem,“ řekl Jemný. „Tohle je Clem. Cleme, tohle je Ir, tohle Carol a Benedict. Kde je Pondělí?“

„Spí,“ řekl Benedict, strážce zahrady.

„Clem je zkrácenina čeho?“ zeptala se Carol.

„Clementa.“

„Už jsem tě někde viděla,“ prohlásila. „Nenosil jsi nám polívku? Že jo, že mám pravdu? Na tváře já nezapomínám.“

Jemný vešel brankou do zahrady. Oheň dohasínal, ale na rozehřátí prokřehlých prstů se našlo ještě dost žhavých uhlíků. Podřepí k ohni a zavrtal do něho klackem, aby rozdmýchal aspoň malý plamínek, a při-volával posunkem Clema, aby se také přišel zahřát. Ale sotva se Clem mírně pokrčil, ihned se zarazil.

„Copak?“ řekl Jemný.

Clem odpoutal oči od ohně a zaletěl pohledem k zachumlaným postavám podřimujících. Dvacet i víc jich bylo stále ponořených do spánku, i když se přes ně dávno šplhalo světlo.

„Poslouchej,“ šeptl.

Jeden ze spáčů se smál, docela tichounce, že ho téměř neslyšeli.

„Kdo je to?“ zeptal se Jemný. Zvuk byl nakažlivý a vyloudil vzápětí úsměv také na jeho tváři.

„To je Taylor,“ řekl Clem.

„Mezi náma se nikdo nemenuje Taylor,“ ozval se Benedict.

„Jenže je tady,“ opáčil Clem.

Jemný se postavil a rychle přeletěl očima spáče. V odlehlém koute zahrady ležel natažený na zádech Pondělí s přikrývkou jen tak tak zakrývající jeho oblečení pocákané barvou. Mezi betonovými pilíři si našel přímou, zářivou cestičku paprsek ranního světla a usadil se mu na hrudi, Škrtaje okrajem i o bradu a rty. A jako by jeho zlacení lechtalo, Pondělí se ze sna smál.

„To je ten kluk, co se mnou maloval,“ podotkl Jemný.

„Pondělí,“ vzpomněl si Clem.

„Správně.“

Clem se sebral a namířil si to napříč noclehárnou k mládenci. Jemný šel za ním. Než ale ke spáči došli, smích odezněl. Úsměv Pondělího však zůstal uchován a ve světlém chmýří nad horním rtem se mu uchytilo slunce. Jeho oči nebyly otevřené, ale když promluvil, jako by viděl.

„Vida, Jemný,“ řekl. „Cestovatel se vrátil. No ne, vážně jsem z toho vedle, fakt.“

Nebyl to úplně přesně Taylorův hlas – hlasivky, které ho produkovaly, byly naneštěstí o plných dvacet let mladší –, ale kadence patřila jemu, stejně jako poťouchlá vřelost.

„Clem se podle všeho asi zmínil, že jsem tady.“

„Jasně,“ řekl Clem.

„Divný časy, eh? Vždycky jsem říkal, že jsem se narodil v blbý době. Ale vypadá to, že jsem zemřel do správný. Něco získáš. Něco ztratíš.“

„Kde mám začít?“ zeptal se Jemný.

„Ty jsi Maestro, Jemný, já ne.“

„Maestro, já?“

„Teprve se rozpomíná, Tayi,“ vysvětlil Clem.

„Fajn, ale měl by sebou hodit,“ mluvil dál Taylor. „Dovolený sis už užil habaděj, Jemný. A teď se musíš hezky postarat o nějaký to ozdravění. Na svou příležitost čeká pěknej flák nicoty, jestli to pohnojíš. A jestli ji dostane…“ úsměv z Pondělího tváře zmizel, „…jestli ji dostane, ve světle nebudou už žádný duše, protože prostě nebude žádný světlo. Mimochodem, kde máš svýho pomocníka?“

„Koho?“

„Mystifa.“

Jemnému se zrychlil dech.

„Jednou jsi ho ztratil a já jsem se ti po něm poohlídnul. Taky jsem ho našel, truchlil tehdy nad svými dětmi. Pamatuješ?“

„Kdo to byl?“ zeptal se Clem.

„Tys ho ještě nepotkal,“ řekl Taylor. „Jinak by sis ho zapamatoval.“

„Nemyslím, že by si Jemný zrovna vzpomínal,“ poznamenal Clem s pohledem upřeným na Maestrův ztrápený obličej.

„Mystif tam někde je,“ pokračoval Taylor. „Jednou zahlédneš a do smrti nezapomeneš. No tak, Jemný. Jakpak se jmenoval, no řekni. Máš to na jazyku.“

Výraz Jemného se změnil v úporný.

„Je to tvoje celoživotní láska, Jemný,“ řekl Taylor, napomáhaje Jemnému. „Jméno. Řekni jméno.“

Jemný se zamračil a otevíral naprázdno ústa. Ale nakonec hrdlo vydalo své rukojmí.

„Pie…“ zašeptal.

Taylor se z tváře Pondělího rozzářil.

„Jo…“

„Pie’oh’pah.“

„Co jsem ti říkal? Jednou zahlédneš a do smrti nezapomeneš.“ Jemný zopakoval to jméno ještě jednou a znovu a vydechoval ho, jako by ty slabiky tvořily magickou formuli. Vzápětí se obrátil ke Clemovi. „Ta lekce, kterou jsem se nikdy nenaučil,“ řekl. „To Pie mě učilo.“

„Kde je mystif teď?“ zeptal se Taylor. „Nemáš ponětí?“ Jemný se sklonil k Tayovu spícímu hostiteli. „Je pryč,“ povzdech si a chtěl rukama obemknout sluneční kužel. „To nedělej,“ řekl Taylor tiše. „Takhle chytneš jenom tmu.“ Jemný zas ruce stáhl a nechal světlo prostě ležet v dlani. „Říkáš, že mystif zmizel?“ pokračoval Tay. „A kam, propánajána? Jak ho můžeš ztratit podruhé?“

„Pie odešlo do Prvního dominia,“ odvětil Jemný. „Zemřelo a šlo tam, kam já jsem nemohl.“

„To je mi líto.“

„Ale zas ho uvidím, až skončím své dílo,“ dodal Jemný. „No sláva, takže se k tomu konečně dopracováváme,“ řekl Tay. „Jsem Usmiřitel,“ řekl Jemný. „Přišel jsem, abych otevřel dominia.“

„Přesně tak, Maestro,“ souhlasil Tay. „…v den slunovratu.“

„Jdeš na to dobře, svítá ti. Slunovrat je zítra.“

„To se dá stihnout,“ podotkl Jemný a napřímil se. „Už vím, kdo jsem. Teď už na mě nemá vliv.“

„Kdo?“ zeptal se Clem. „Můj nepřítel,“ odvětil Jemný a nastavil tvář slunci. „Mé já.“

2

Ani ne po týdnu stráveném ve městě začal tento nepřítel, bývalý Autarcha Sartori, tesknit po loudavých svítáních a zasmušilých soumracích dominia, které opustil. Den tu nastával rozhodně ukvapeně a se stejným spěchem zhasínal. To bude třeba změnit. Mezi jeho plány na Nový Yzordderrex byl palác postavený ze zrcadel a skel, která budou ovládat formule, jež polapí záři zdejších prchavých rozbřesků a budou ji věznit až do večera, kdy bude vyslána naproti soumračnému šeru. Potom tady bude moci být šťastný.

Byl si jistý, že se ujme vlády nad Pátým a že to proti němu vyvine pouze mizivý odpor. Soudil tak podle lehkosti, s jakou mu podlehli členové Tabuly Rasy. Všichni, až na jednoho, byli v této chvíli po smrti, chyceni ve své noře jako vzteklá škodná. Žádný z nich ho nezdržel déle než pár minut a on s jejich životy skoncoval rychle, jeho oběti jen sem tam vzlykly a ještě vzácněji se pomodlily. Nepřekvapilo ho to. Jejich předchůdci byli lidé s pevnou vůlí, ale ta řízná krev generace po generaci slábla a děti dětí jejich dětí byly poseroutkové bez víry.

Jediným překvapením, které v tomto dominiu zažil, a milým, byla žena, do jejíž postele se navracel: věčná, neporovnatelná Judith. Poprvé ji okusil v Quaisoiřině loži, když si ji spletl se ženou, s níž se oženil, a pomiloval se s ní na loži mezi závoji. Teprve později, když se chystal odejít z Yzordderrexu, ho Rosengarten informoval o Quaisoiřině zohavení a pokračoval zprávou o přítomnosti dvojnice v chodbách paláce. Toto hlášení bylo Rosengartenovým posledním coby poslušného velitele. Když o několik minut později dostal přikázáno připojit se ke svému Autarchovi na cestu do Pátého, odmítl. Druhé dominium je jeho domov, prohlásil, a Yzordderrex jeho pýchou, a jestli má zemřít, tak chce, aby se tak stalo před zraky Komety. Třebaže měl Sartori nutkání toho muže za jeho odepření služby potrestat, rozhodně nemínil vstoupit do nového světa s krví na rukou. Propustil ho tedy a odjel do Pátého s vírou, že žena, s níž se miloval na Quaisoiřině loži, pobývá někde v tomtéž městě jako on. A jen co si nasadil masku bratrova života, setkal se s ní znovu, v Klemově zahradě s květinami bez vůně.

Nikdy v minulosti si netroufl nebrat na vědomí osudová znamení, ať už dobrá či zlá. Judithino vkročení do jeho života bylo potvrzením toho, že patří k sobě, a zdálo se, že ona zcela bezděčné cítí totéž. To ona byla právě ženou, pro jejíž lásku započal celý ten žalostný soupis smrti a osamění, a v její přítomnosti se cítil jako znovuzrozený, jako by pohled na ni připomínal jeho buňkám nějaké já, kterým kdysi dávno byl, než tak hluboko klesl. Dostal druhou šanci; příležitost začít od začátku s bytostí, kterou miluje, a vytvořit říši, jež vymaže veškeré vzpomínky na předchozí krach. O jejich vzájemné snášenlivosti se přesvědčil při milování. Dokonalejší splynutí erotických impulsů by si jen těžko dokázal představit. Potom odjel do města, kde potřeboval vyřídit svou vražednou agendu, nabitý energií víc než kdy jindy.

Pochopitelně nějaký čas potrvá, než ji přesvědčí, že tohle je sňatek, o němž rozhodl osud. Věří totiž, že on je ten druhý, a rázem se promění v pomstychtivou fúrii, sotva jí tu domněnku vyvrátí. Ale dá si ji do pořádku včas. Musí. Dokonce i v tak lehkovážném, městě měl strach z nesnesitelných věcí: šepotů zapomnění, které by i z nejošklivějšího Oviata, jakého kdy v minulosti vyhrabal, udělaly půvabnou bytost. Ona ho před nimi mohla spasit; slízat mu pot z těla a ukolébat ho do spánku. Vůbec se nebál, že by ho odmítla. Měl na ni nárok, který už ji donutí, aby odložila morálku a ohledy: totiž jeho dítě, které do ní zasadil před dvěmi nocemi.

Bylo to jeho první. Přestože se s Quaisoir mnohokrát pokoušeli založit dynastii, opakovaně potratila a později si poškodila organismus velkými dávkami kreauše, takže prostě odmítal vyprodukovat další vajíčka. Ale tahle Judith byla zázrak. Nejen že se s ním nepřekonatelně pomilovala, z jejich spojení navíc vzešel plod. A až nadejde čas jí všechno povědět, jakmile bude ten otrapa Oscar Godolphin po smrti, potom sama nahlédne dokonalost jejich spojení a ucítí kopání v děloze.

3

Jude se nevyspala, neboť čekala, až se Jemný vrátí z další protoulané noci. Výzva, kterou přinášela od Celestine, jí nedala spát; chtěla mít celou záležitost vyřízenou a skončenou, aby mohla odsunout myšlenky na onu ženu stranou. Také nechtěla promeškat chvíli, kdy přijde. Vidina jeho příchodu a toho, že by ji třeba ve spánku pozoroval, ji před dvěma nocemi uklidňovala, ale nyní tomu bylo naopak. Jemný jí ukradl vejce. Jen co dostane svůj majetek zpátky a on odjede do Highgate, odpočine si, ale ne dřív.

Den se užuž vkrádal do pokoje, když se konečně ukázal, ale ještě nesvítilo dost světla, aby si jeho výraz mohla důkladněji prostudovat, to mohla udělat teprve, když zůstal stát jen pár metrů od ní, a v té době už nasadil úsměv. Něžně jí vyčinil za to, že zůstala vzhůru. Nebylo třeba, řekl; byl v naprostém bezpečí. Ovšem tím milá slovíčka vyčerpal. Všiml si jejího neklidu a chtěl vědět, co se stalo.

„Byla jsem v Roxboroughově Věži,“ řekla mu.

„Sama ne, doufám. Tamějším lidem se nedá věřit.“

„Šla jsem s Oscarem.“

„Jak se mu vede?“

Neměla náladu na přikrašlování. „Je mrtvý,“ utrousila.

Jeho smutek vypadal upřímně. „Jak se to stalo?“ zeptal se.

„Na tom nesejde.“

„Mně ano,“ naléhal. „Prosím. Chci to vědět.“

„Objevil se tam Dowd. Ten Godolphina zabil.“

„Zranil tě?“

„Ne. Zkusil to. Ale nezranil.“

„Neměla jsi tam chodit beze mne. Co tě to propána popadlo?“

Vyložila mu to co nejjednodušeji.

„Roxborough někoho věznil,“ řekla. „Jednu ženu. Zahrabal ji pod Věží.“

„Tuhle zvrhlůstku si nechával pro sebe,“ poznamenal Jemný. Měla pocit, jako by v jeho hlase slyšela špetku obdivu, ale potlačila pokušení se proto do něho navážet. „Takže jsi tam šla vykopat její kosti?“

„Šla jsem ji vysvobodit.“

V té chvíli na ní přímo visel očima. „Nechápu.“

„Není mrtvá.“

„Potom není člověk.“ Odměřeně se pousmál. „Co ten Roxborough asi vyváděl? Choval hurisky?“

„Nevím, co to je.“

„To jsou božské děvky.“

„To se Celestine netýká.“ Hodila návnadu se jménem, ale on se nezakousl. „Ona je člověk. Nebo aspoň byla.“

‚A co je teď?“

Jude pokrčila rameny. „Něco… jiného. Vlastně nevím tak docela co. Ale je silná. Skoro zabila Dowda.“

„Proč?“

„Bylo by asi nejlíp si to poslechnout přímo od ní.“

„Proč bych to dělal?“ řekl bezstarostně.

„Chtěla tě vidět. Tvrdila, že tě zná.“

„Vážně? Řekla odkud?“

„Ne. Ale říkala, že se mám zmínit o Prozatímní Nirváně.“

Jemný se tomu pro sebe zasmál.

„Jsi z toho moudrej?“ zeptala se Jude.

„No jasně. To je pohádka pro děti. Ty ji neznáš?“

„Ne.“

Už ve chvíli odpovědi jí docházelo proč, ale s vysvětlením si pospíšil

Jemný.

„Samozřejmě, že se nepamatuješ,“ řekl. „Nikdy jsi vlastně dítětem nebyla, vid?“

Studovala pečlivě jeho obličej a přála si vědět bezpečně, že je k ní krutý úmyslně, ale pořád si nebyla jistá, zda se tato hrubost, kterou v něm vycítila už dřív a kterou teď vnímala znovu, nedá přičíst na vrub nově nalezené bezelstnosti.

„Tak co, půjdeš za ní?“

„A pročpak? Neznám ji.“

„Ale ona zná tebe.“

„Ale, ale?“ podivil se. „Snažíš se mi podstrčit nějakou jinou ženskou?“

Postoupil k ní o krok, a třebaže chtěla zakrýt rozpaky nad tím, zda přijímat jeho doteky nebo ne, nedařilo se jí to.

„Judith,“ začal. „Přísahám, že žádnou Celestine neznám. Já myslím na tebe, když tu nejsem…“

„O tom se teď bavit nehodlám.“

„Z čeho mě podezříváš?“ řekl. „Nic jsem neudělal. Namouduši.“ Dal si obě ruce na prsa. „Zraňuješ mě, Judith. Nevím, jestli to děláš záměrně, ale je to tak. Zraňuješ mě.“

„To je pro tebe novota, co?“

„Tak o tohle jde? Citová výchova? Jestli ano, tak tě prosím, abys mě zrovna teď nemučila. Máme i tak příliš mnoho nepřátel, než abychom se ještě hádali mezi sebou.“

„Já se nehádám. Nechci se hádat.“

„No dobrá,“ řekl a rozevřel náruč. „Tak pojď ke mně.“

Nehnula se.

„Judith.“

„Chci, aby ses sešel s Celestine. Slíbila jsem jí, že tě najdu, a uděláš ze mě lhářku, jestli nepůjdeš.“

„V pořádku, půjdu,“ souhlasil. „Ale já se vrátím, lásko, to si piš. Ať je to, kdo je, ať vypadá, jak chce, já chci tebe.“ Odmlčel se. „Teď víc než kdy jindy,“ zakončil.

Věděla, že od ní očekává, že se ho zeptá proč, a dobrých deset vteřin mlčela a odpírala mu to potěšení. Ale výraz na jeho tváři byl tak napjatý, že se prostě zvědavostí neudržela a svěřila otázku jazyku.

„Proč právě teď?“

„Neměl jsem zatím v úmyslu ti to říct…“

„Říct co?“

„Budeme mít dítě, Judith.“

Zůstala na něho civět a čekala na lepší vysvětlení: že našel sirotka na ulici nebo si dovezl dítě z dominií. Ale tohle vůbec neměl na mysli –a její bušící srdce to tušilo. Měl na mysli dítě, které zplodili oni dva.

„Bude to moje první,“ řekl. „Tvoje taky, vid?“

Chtěla ho obvinit z prolhanosti. Jak to může vědět on, když to neví ona? Ale on si byl svým tvrzením stoprocentně jistý.

„Vyroste z něho prorok,“ pokračoval, „uvidíš.“

Vlastně už měla tu čest, došlo jí. Vstoupila do jeho drobounkého života, když jí vejce prve uvrhlo vědomí do hlubin jejího vlastního těla. S pomocí jeho burcujícího ducha spatřila město v džungli a živé vody; zraněného Jemného, který si přišel převzít vejce z malinkých prstíků. Bylo snad tohle jedno z jeho prvních proroctví?

„Milovali jsme se tak, jak by to žádní jiní lidé v tomhle dominiu nesvedli,“ říkal zrovna Jemný. „Dítě vzešlo z toho.“

„Ty jsi věděl, co děláš?“

„Doufal jsem.“

„A já jsem do toho neměla co mluvit? Aha, já jsem jenom děloha, co?“

„Tak to nebylo.“

„Chodící děloha!“

„Děláš z toho grotesku.“

„Je to groteska.“

„Co to říkáš? Jak může být něco, co vzniklo z nás obou, něco míň než dokonalost sama?“ Mluvil s bezmála nábožným zanícením. „Měním se, drahoušku. Objevuju, co je to milovat a radovat se a plánovat do budoucna. Vidíš, jak mě měníš?“

„Z čeho? Ze skvělého milence ve skvělého otce? S novým dnem nový Jemný?“

Vypadalo to, jako by měl na jazyku odpověď, ale spolkl ji.

„Víme, co pro sebe znamenáme,“ řekl. „O tom by se měl uchovat důkaz. Judith, prosím…“ Jeho náruč zůstávala rozevřená, ale ona se do ní odmítala schoulit. „Když jsem sem přišel, řekl jsem ti, že jsem dělal chyby, a žádal jsem tě, abys mi odpustila. A teď tě prosím ještě jednou.“

Sklonila hlavu a zakroutila jí. „Jdi pryč,“ řekla.

„Sejdu se s tou ženskou, jestli si to přeješ. Ale ještě než půjdu, chci, abys mi něco slíbila. Chci, abys mi slíbila, že se nepokusíš ublížit tomu, co je v tobě.“

„Táhni k čertu.“

„To ne kvůli mně. Ani ne kvůli dítěti. Je to kvůli tobě. Kdyby sis měla jakkoli ublížit kvůli čemukoli, co jsem udělal, můj život by nestál za nic.“

„Nehodlám si podřezat žíly, jestli máš na mysli tohle.“

„Ne, to ne.“

„A co tedy?“

„Jestli se pokusíš dítě potratit, nepůjde pasivně. Má v sobě náš záměr; má naši sílu. Bude o svůj život bojovat, takže může zároveň s tím připravit o život i tebe. Chápeš, co ti říkám?“ Zatřásla se. „Tak řekni něco.“

„Nemám ti co říct. Nic, co bys rád slyšel. Jdi a promluv si s Celestine.“

„Nepůjdeš se mnou? Proč?“

„Prostě nepůjdu. Jdi! Pryč!“

Zvedla hlavu. Slunce za ním si našlo stěnu a na ní se rozzářilo. Ale on zůstával ve stínu. Přes všechny své velkolepé záměry byl pořád nucen se chovat jako uprchlík, lhář a podvodník.

„Chci se vrátit,“ řekl.

Nereagovala.

„Jestli nebudeš tady, budu vědět, co ode mě chceš.“ Neřekl už nic, přešel ke dveřím a vyrazil ven. Teprve když uslyšela bouchnutí dveří, setřásla ze sebe otupělost a uvědomila si, že s sebou odnesl vejce. Ale koneckonců jako všichni, kdo mají rádi zrcadla, si potrpěl na symetrii a zřejmě ho těšilo mít kousek z ní v kapse, když věděl, že ona má v sobě, na daleko hlubším místě, kousek z něj.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

1

Jemný se sice znal s tlupou z jižního břehu teprve několik hodin, ale rozloučení pro ně snadné nebylo. V jejich společnosti se za krátkou dobu cítil bezpečněji než s ne právě malou řádkou mužů nebo žen, které znal léta. Tihle byli, z jejich pohledu, na ztráty navyklí – ztráta něčeho byla hlavním námětem skoro každého životního příběhu, který vyslechl –, nedošlo proto na žádné teatrálnosti ani na výčitky; pouze se rozhostilo tíživé ticho. Jen Pondělí, jehož ohrožení předtím vyburcovalo cizince z jeho pasivity, se pokusil Jemného zadržet.

„Zbejvá pomalovat už jenom pár zdí,“ řekl, „a pokryjeme je všechny. Pár dnů. Nanejvejš tejden.“

„Kdybych měl tolik času,“ odvětil Jemný. „Jenže už nemůžu odkládat práci, kvůli které jsem se vrátil.“

Pondělí samozřejmě spal, když Jemný mluvil s Tayem (a když se probudil, byl velice vyjevený z úcty, kterou mu prokazovali), ale ostatní, hlavně Benedict, nyní mohli svou slovní zásobu, co se zázraků týče, obohatit o nová slova.

„A co jako dělá Usmiřitel?“ zeptal se Jemného. „Koukej, jestli totiž pudeš do dominií, my tam chceme s tebou taky.“

„Neopouštím Zemi. Ale až na to dojde, vy budete první, kdo se to dozví.“

„Co dyž tě už nikdy neuvidíme?“ řekl Ir.

„Tak to jsem neuspěl.“

„A bude po tobě?“

„Přesně tak.“

„On to nezvorá,“ ozvala se Carol. „Že ne, lásko?“

„Ale co máme dělat s tím, co víme?“ zeptal se Ir, viditelně ztrápený břemenem záhad. „Až budeš v trapu, nebudeme z toho dvakrát moudrý.“

„Ale budete,“ oponoval mu Jemný. „Protože to budete předávat dál, jiným lidem, a takhle ta myšlenka zůstane při životě, dokud se dveře dominií neotevřou.“

„Jo, to znamená, že to budeme vykládat lidem?“

„Komukoli, kdo bude poslouchat.“

Z hloučku se ozvalo uznalé šuškání. Konečně před sebou viděli smysl; vazbu, spojující pohádku, kterou slyšeli, s jejím vypravěčem.

„Esli nás budeš kvůli něčemu potřebovat,“ ozval se Benedict, „víš, kde nás najdeš.“

„To teda vím,“ řekl Jemný a stál s Clemem už u branky.

„A co dyž tě tu bude někdo hledat?“ volala za nimi Carol.

„Pověz jim, že jsem byl praštěnej kokot a skopla si mě z mostu.“

Vysloužil si několik pobavených úšklebků.

„Řeknem jim to, Maestro,“ houkl Ir. „Ale to ti povidám, jestli si pro nás brzo nepřijdeš, my si tě najdem.“

Jakmile se rozloučili, Clem s Jemným rázně vykročili k Waterloo Bridge a tam potom vyhlíželi taxi, které by je zavezlo do města k Judině bytu. Táhlo na šestou, ale ačkoli proud dopravy směřující na sever od okamžiku, kdy se objevili první ranní řidiči dojíždějící z předměstí, ustavičně houstl, k mání nebylo žádné taxi, a tak vyrazili pěšky přes most, mysleli si totiž, že narazí na nějaký ve Strandu.

„Ze všech možných smeček, ve kterých jsem tě mohl najít,“ poznamenal Clem za chůze, „byla tahle na beton ta nejšibnutější.“

„Ale právě tam jsi šel hledat,“ zdůraznil Jemný, „musel jsi tudíž mít nějaké tušení.“

„Zřejmě ano.“

„A vážně nelžu, ocitl jsem se už v stokrát praštěnějších spolcích.“

„Tomu věřím. Někdy v příštích dnech bys mi mohl povědět všechno o své cestě. Co ty na to?“

„Pokusím se. Ale bez mapy to bude těžké. Pořád jsem Pie říkal, že jednu nakreslím – pro případ, že bych znovu dominii procházel a ztratil se…“

„…a mohl ses tím pádem najít.“

„Tak.“

„A tu mapu jsi nakonec udělal?“

„Ne. Nikdy nebyl tak nějak čas. Vždycky se našlo něco nového, co mě od toho odvedlo.“

„Povíš mi všechno, na co jsi… Koukni, tamhle je taxík!“

Clem vstoupil do silnice a mávl na vůz. Oba nastoupili a Clem udal řidiči směr. Muž poslouchal jeho instrukce, ale pak se podíval do zrcátka a řekl: „Tamtoho neznáte?“

Ohlédli se na most a spatřili, jak k nim pádí Pondělí. Za okamžik měli barvami pocákaný obličej přímo za okýnkem taxíku a Pondělí žadonil, aby mu dovolili se k nim připojit.

„Musíš mě nechat jít s tebou, šéfe. To by přece nebylo férový, kdybys mě s sebou nevzal. Dal jsem ti svý barvy, nebo ne? Kde bys byl bez mejch barev?“

„Nemůžu riskovat, že se ti něco stane,“ zavrhl prosbu Jemný.

„Jestli se mi něco stane, bude to mý zranění a moje chyba.“

„Tak jedem, nebo nejeděm?“ chtěl vědět řidič.

„Nech mě jet, šéfe. Prosím.“

Jemný pokrčil rameny, potom přikývl. Škleb, který prosby z Pondělího tváře zahnaly, se vítězoslavně vrátil – a Pondělí se natlačil do vozu a chrastil při tom tabatěrkou s křídami jako s amuletem.

„Vzal jsem barvy,“ řekl, „kdybysme je třebas potřebovali. Člověk nikdá neví, kdy budeme muset rychle nahodit dominium, no nemám pravdu?“

Jízda k Judithině bytu trvala sice poměrně krátce, ale všude byly k vidění známky toho (většinou nepatrné, ale bylo jich tolik, že jejich součet byl významný), že dny jedovatého vedra spolčeného se špinavou bouřkou daly městu i jeho obyvatelům řádně zabrat. Na každém druhém rohu probíhaly halasné, ostré výměny názorů, některé přímo uprostřed ulice; na tvářích všech lidí, kteří je míjeli, se usadily chmury.

„Tay tvrdil, že se blíží nicota,“ podotkl Clem, když byli na jedné křižovatce nuceni počkat, až se dva řidiči přestanou škrtit. „Patří k tomu i tohle?“

„Todlencto je kurva tak akorát potřeštěnost,“ zapletl se jim do hovoru taxikář. „Za poslední roky se nestalo tolik mordů jako za minulejch pět dnů. Někde jsem to čet. A nejsou to jenom mordy, taky si lidi hodně házej mašli. Jeden můj kámoš, jako vod droček, byl v úterý u Arsenalu a nějaká ženská mu skočila pod auto. Rovnou pod přední kola. Tragédie, kurva.“

Rváči byli od sebe konečně odtrženi a odvedeni každý na jiný chodník.

„Nemám nejmenší ponětí, kam ten svět spěje. To je naprostý šílenství.“

Jakmile si řekl svoje, zapnul rádio. V té chvíli se doprava opět pohnula a on si začal pohvizdovat falešný doprovod k baladě, kterou začali hrát.

„Dokážeme tohle zarazit?“ zeptal se Clem Jemného. „Nebo to bude už jenom horší a horší?“

„Věřím, že to Usmíření zarazí. Ale nemůžu to vědět určitě. Naše dominium bylo tak dlouho uzavřené, že se přidusilo vlastními sračkami.“

„Zkrátka musíme ty zdi, co by nás dostaly pod drn, strhnout,“ řekl Pondělí rozradostněně, jako rozený likvidátor. Znovu zachrastil tabatěrkou s barvami. „Ty je voznačíš,“ řekl, „a já je zbořím. Hračka.“

2

Jejich dítě, řekl Jemný Jude, v sobě má víc vědomí než většina ostatních – a ona tomu věřila. Ale co to znamená – kromě možnosti, že bude riskovat jeho nepříčetnost, když se ho pokusí vyhostit? Poroste rychleji než jiní? Zvětší se jí snad objem břicha ještě do soumraku a plodová voda z ní vyjde před úsvitem? Ležela právě v ložnici (žárem dne celá zmaluplnejší věc. Jemný jí dal špatný popis dvojníka, když jí vykreslil muže tak poskvrněného svými skutky, že sotva mohl být člověkem. Ale v jeho klamu nebyla zlomyslnost; jen touha kategoricky se oddělit od muže, s nímž sdílel podobu. Teď si svou chybu uvědomil a byl docela prostě zahanbený. Držel se zpátky a pozoroval ji. Její tělo se mezitím přestávalo třást. Měla ve svalech ocel a ta ji teď držela na nohou; dala jí sílu zakončit vyprávění. Tajit zbylou část Sartoriho podvodu před Jemným i Clemem nemělo smysl. Co nevidět beztak vyjde najevo. Položila si ruku na břicho.

„Jsem těhotná,“ řekla. „Jeho dítě. Sartoriho dítě.“

V racionálnějším světě by snad dokázala rozluštit výraz na Jemného obličeji, když přijal tuhle novinu, ale jeho složitost jí vzdorovala. Nade vší pochybnost byl v té spleti hněv; a také úžas. Ale byla tam rovněž špetka žárlivosti? Po návratu z dominií o její společnost nestál; poslání Usmiřitele vyhladilo jeho libido. Ale jakmile věděl, že se jí dotýkal ten druhý a že to byl on, kdo ji utěšoval – vyčetl odněkud z tváře její provinění, zastírala ho stejně nemotorně jako on svou žárlivost –, pociťoval píchání trnů majetnickosti. Jak se stalo pravidlem v jejich vztahu, jediný cit neušel tomu, aby nebyl také poskvrněn paradoxem. Bylo na Clemovi, milovaném, konejšícím Clemovi, aby otevřel náruč a řekl:

„Objetí nebude? Ani náhodou?“

„Ach bože, ano,“ řekla. „To víš, že jo.“

Přešel k ní a zahalil ji do náruče, až se oba zakolébali.

„Měla jsem to vědět,“ špitla, ale příliš potichu, než aby ji zaslechl Jemný nebo chlapec.

„Ono by se to radilo,“ řekl a políbil ji do vlasů. „Já jsem vůbec šťast-nej, že jsi naživu.“

„Vůbec mi nevyhrožoval. Ani se mě nedotknul, pokud…“

„…sis o to neřekla?“

„Nemusela jsem si říkat. On věděl.“

Zvuk znovu se otevírajících dveří ji přinutil, aby zvedla hlavu nad Clemovo rameno. Jemný vyšel ven na slunce a za ním v patách následoval mladíček. Jakmile byl na ulici, podíval se vzhůru, zaclonil si dlaněmi čelo a studoval oblohu. Přitom si Jude uvědomila, kdo byl oním pozorovatelem oblohy, kterého zahlédla v Bostonské číši. Vcelku nepodstatné rozuzlení, ale nehodlala se ušklíbat nad uspokojením, které vyvolalo.

„Sartori je bratr Jemného, je to tak?“ ozval se Clem. „Obávám se, že se pořád orientuji v jeho rodinných poměrech jen mlhavě.“

„Nejsou bratři, jsou jako dvojčata,“ řekla Jude. „Sartori je jeho dokonalý dvojník.“

„Jak dokonalý?“ zeptal se Clem a díval se na ni s drobným, téměř uličnickým pousmáním na tváři.

„No… hodně.“

„Takže to nebylo tak zlé, to, že byl tady?“

Zavrtěla hlavou. „Vůbec to nebylo zlé,“ odpověděla. Potom – po chvilce: „Řekl, že mě miluje, Cleme.“

„Panejo.“

„A já mu věřila.“

„Kolik tuctů mužských ti už tohle řeklo?“

„No jo, ale on byl jiný…“

„Jako bych už tohle někde slyšel.“

Dívala se chvíli na muže pozorujícího slunce a hloubala přitom nad klidem, který se v ní rozhostil. Stačila snad pouhá připomínka pouta, jež ho k ní vázalo, aby zmírnila veškeré hrozby?

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se jí Clem.

„Že On cítí něco, co Jemný v životě ne,“ odvětila. „Jemný to možná ani nesvede. Než něco řekneš, je mi naprosto jasné, že ti to bude připadat nechutné. Je to ničitel. Vyhladil celé národy. Jak vůbec k němu můžu něco cítit?“

„Chceš slyšet fráze?“

„Sem s nima.“

„Cítíš to, co cítíš. Některé ženské letí na námořníky, jiné se zabouchá-vají do chlapů v gumových oblecích s kožešinovými límci. Děláme právě to, co děláme. Nic nevysvětluj, za nic se neomlouvej. Basta. To jediné ti zbývá.“

Vzala jeho obličej do dlaní a políbila ho.

„Jsi poklad,“ řekla. „Nějak bylo, nějak bude, ne?“

„Přežijem a bude se nám dařit,“ prohlásil. „Ale měli bysme asi najít toho tvýho fešáka, pro dobro vš…“ Zmlkl, sotva její stisk opětoval. Stopy po radosti jí z tváře vyprchaly. „Co je?“

„Celestine. Poslala jsem ho do Roxboroughovy Věže.“

„Promiň, nechápu.“

„Špatné zprávy,“ řekla, vyvlékla se mu z objetí a chvátala ke vchodu.

Jemný na její zavolání zanechal pozorování slunce a vrátil se ke schodům, kde mu zopakovala to, co právě pověděla Clemovi.

„Co je v Highgate?“ řekl.

„Jedna žena odtamtud tě chtěla vidět. Říká ti něco jméno Prozatímní Nirvána?“

Jemný nad tím chvilku uvažoval.

„To je postava z pohádky,“ řekl.

„Ne, Jemný. Ona je skutečná. Je naživu. Nebo aspoň byla.“

3

K tomu, aby si nechal na stěny paláce namalovat tak krásně a dopodrobna ulice Londýna, nedohnala Autarchu Sartoriho jen samotná sentimentalita. V tomto městě pravda pobyl jen krátce – ne déle než týdny, od narození až do odjezdu do Usmířených dominií –, ale Londýn a Temže ho jako otec a matka vychovali vpravdě královsky. Pochopitelně byla metropole, když se díval shora z Highgate, kde nyní stál, rozlehlejší a šedivější, než bylo město, kterým se tehdy v minulosti procházel, ale i tak přetrvalo dost stop, burcujících z poklidu některé palčivé a sžíravé vzpomínky. V těchto ulicích se naučil vše o sexu, a to u profesionálek v Drury Lane. Na břehu řeky se pozorováním těl vyplavených vodou do bahna v nedělním ránu po mordování v sobotu v noci naučil zabíjet. Zběhlý v zákonu se stal v putyce Lincolďs Field a v Tyburnu se zas díval na to, jak je spravedlnost vykonávána. Všechno to byly důkladné lekce, jejichž zásluhou se mohl stát právě tím mužem, kterým byl. Pouze jednu z nich si nepamatoval, ale zřejmě ji musel absolvovat, buď v místních uličkách, a nebo někde jinde, lekci Jak se stát architektem. Někdy v té době na to musel mít nějakého soukromého učitele, domníval se. Koneckonců nebyl on mužem, jehož vize vybudovaly palác, který se zapíše do pověstí, i když z jeho věží patrné zbyla už jen suť? Kde se – v tavící peci jeho genů, nebo v historii – vykřesala podněcující jiskra tohoto génia? Možná, že najde odpověď, jen když postaví nový Yzordderrex. Bude-li trpělivý a pozorný, tvář jeho instruktora se jednou objeví na zdech.

Bude ovšem muset nejprve přikročit k rozsáhlé demolici, než položí základy, a banálnosti jako věž Tabuly Rasy, k níž se nyní přiblížil na dohled, budou první na řadě. Přešel nádvoří ke vchodu a při chůzi si pískal, přemítal, zda žena, kvůli které si Judith postavila hlavu, že ji prý musí navštívit – ta Celestine –, slyší jeho trylek. Dveře byly dokořán, ale pochyboval o tom, že by se dovnitř odvážil vejít nějaký zloděj. Ovzduší kolem prahu bylo slabě protkáno mocí, což mu připomnělo jeho milovanou Věž s Čepem.

Nepřestal si pískat, prošel vstupní halou, přistoupil ke druhým dveřím a vkročil jimi do místnosti, kterou znal. Po těchto starobylých parketách se procházel všeho všudy dvakrát v životě. Poprvé to bylo den před Usmířením, když se tu zjevil před Roxboroughem a vydával se za Maestra Sartoriho, čistě kvůli zvrácenému potěšení z toho, že si potřese rukama s Usmiřitelovými patrony ještě předtím, než je sabotáž, kterou chystal, odpraví do pekla. Podruhé to bylo noc po Usmíření a za bouřky, která potrhala oblohu od Hadriánova valu až k okraji pevniny. Tehdy sem přišel s Chantem, svým novým pomocníkem, a měl v úmyslu zabít Lucia Cobbitta, chlapce, z něhož si udělal svůj nevědomý nástroj k sabotáži. Když ho hledal ve Skálové ulici a zjistil, že je pryč, odvážil se do bouřky (vytrhala stromy i s kořeny a zdvihla je do vzduchu, jakéhosi muže spálil na Highgateském kopci blesk), jenže našel Roxboroughův dům prázdný. Cobbitta nikdy nenašel. Když ho jeho Maestro vyhnal z bezpečí, mládenec se patrně jako mnoho jiných tu noc stal obětí bouřky.

Pokoj v tomto okamžiku ztichl a on se přizpůsobil. Páni, kteří tento dům postavili, i jejich děti, které nad ním vztyčily Věž, byli mrtví. Hrobové ticho uvítal; v něm bude čas na koketování. Přešel ke krbové římse a začal sestupovat ze schodů, scházel do knihovny, o jejíž existenci do chvíle nevěděl. Snad by ho i lákalo se v ní pozdržet, podrobně prostudovat prohnuté police, ale pronikavá energie, již vnímal už od vchodu, byla v těchto zákoutích mnohem silnější a táhla ho dál. Jeho zvědavost vzrůstala čím dál víc.

Zaslechl ženin hlas ještě dřív, než ji uviděl, vycházel z místa, kde byl poletující prach tak hustý, že projít jím se podobalo chůzi v mlze říční delty. Skrz něj bylo možné spatřit obrázek bohapustého vandalismu: z knih, pergamenů a rukopisů zbyly jen cáry, některé skončily pod hromadou polic, na nichž původně ležely. A za sutí vězela v cihlách díra a z díry se ozvalo zvolání:

„To je Sartori?“

„Ano?“ reagoval.

„Pojď blíž. Ať si tě prohlédnu.“

Ukázal se jí, ale zastavil se těsně u hromady sutě.

„Myslela jsem si, že tě nenašla,“ řekla Celestine. „Nebo že jsi odmítl přijít.“

„Jak bych mohl odmítnout takovou výzvu?“ namítl jemně.

„Myslíš si, že mi jde o poměr?“ opáčila. „Nějaké tajné dostaveníčko?“

Hlas jí z prachu zhrubl a ztrpkl. Líbil se mu jeho zvuk. Ženy, které v sobě chovaly hněv, byly vždycky zajímavější nežli jejich spokojené sestry.

„Pojď dál, Maestro,“ vybídla ho. „Dovol, ať tě uvedu na správnou míru.“

Přelezl kameny a nahlédl do temnoty. Kobka byla prachobyčejná, mizerná díra, špinavá jako všechno, co se nacházelo pod jeho palácem, ale žena, která ji obývala, nebyla žádná poustevnice. Její tělo nebylo vězněním postižené a vypadalo i přes šrámy svěže. Úponky lnoucí k tělu zvýrazňovaly její ladnost, svíjely se na stehnech, prsou a břiše jako lepkaví hadi. Některé se přichytily na hlavě a dvořily se jejím medovým rtům; jiné ležely blaženě mezi nohama. Cítil na sobě její něžný pohled a ten mu dělal dobře.

„Pěkný,“ ohodnotila.

Pochopil lichotku jako pozvání, aby postoupil ještě blíž, ale sotva tak učinil, cosi neklidně zamručela, a tak se na místě zarazil.

„Co má znamenat ten stín v tobě?“ otázala se.

„Nic, čeho by ses musela bát,“ řekl jí.

Pár živých nitek se pohnulo, úponky se rozvinuly, jako by byly součástí jejího těla, za jejími zády se přitiskly k drsné stěně a postavily ji na nohy.

„Jako bych tohle někde slyšela,“ poznamenala. „Když muž říká, že se není čeho bát, lže. Dokonce i ty, Sartori.“

„Dál už nepůjdu, když tě to obtěžuje,“ ustoupil.

K poddajnosti s ním nepohnul ohled na ženino nepohodlí, nýbrž pohled na stužky, které ji nadnášely. Podobné přídavky získala Quaisoir, vybavil si, po svých důvěrnostech s ženami v Banuské Pevnosti. U druhého pohlaví se průkazně projevovaly určité schopnosti, které nijak zvlášť nechápal; pozůstatek společenství, jež byla do jednoho Hapexa-mendiem z Usmířených dominií vykázána. V mezidobí po jeho odchodu z Pátého musely projít novým, jedovatým rozkvětem. Dokud si neověří rozsah její moci, bude obezřelý.

„Rád bych se na něco zeptal, smím?“ řekl.

„Hm?“

„Jak víš, kdo jsem?“

„Ještě předtím mi pověz, kde jsi celé ty roky vězel?“

Zmocnilo se ho pokušení, aby jí pověděl pravdu a vytasil se se svými úspěchy, jelikož věřil, že na ni zapůsobí. Ale přišel sem v převleku za své druhé já a podobně jako u Judith bude muset příhodný okamžik k sejmutí masky volit pečlivě.

„Cestoval jsem,“ začal. Nebyla to zas vysloveně nepravda.

„Kde?“

„V Druhém dominiu a příležitostně ve Třetím.“

„Byl jsi v Yzordderrexu?“

„Občas jsem tam zajel.“

„A v poušti za městem?“

„Tam taky. Proč se ptáš?“

„Kdysi jsem tam byla. Než ses narodil.“

„Jsem starší, než na kolik vypadám,“ řekl jí. „Vím, že se to nezdá…“

„Vím, jak dlouho jsi na světě, Sartori,“ odvětila. „Přesně na den.“

Její jistota přiživila neklid vyvolaný pohledem na úponky. Dokáže ta žena číst jeho myšlenky? Jestli ano – jestli ví, co je zač a co všechno udělal –, proč před ním neustupuje v uctivé hrůze?

Předstíráním lhostejnosti nad skutečností, že zřejmě hodně ví, mohl sotva co získat. Na rovinu, ale zdvořile se jí optal (a současně si chystal proud omluv, pokud bude pouze jednou z mnoha Maestrových nahodilých trofejí a bude ho vinit za to, že na ni zapomněl), jak to může vědět. Ale obvinění, když na něj došla řada, bylo dočista jiného rázu.

„Ty jsi za svého života napáchal něco špinavostí, nemám pravdu?“ řekla mu.

„Ne víc než ostatní,“ ohradil se krotce. „Měl jsem slabost pro pár výstřelků, to je fakt. Ale nemá snad každý nějakou svou slabost?“

„Pár výstřelků?“ zvolala. „Myslím, že ses dopustil víc než jen toho. Máš v sobě zlo, Sartori. Cítím ho v tvém potu stejně, jako jsem cítila koitus v tamté ženě.“

Zmínka o Judith – kdo jiný mohl být tou ženou? – mu připomněla proroctví, které před ní vyslovil před dvěma nocemi. Najdou jeden ve druhém temnotu, řekl; a to byla stoprocentně lidská vlastnost. V té chvíli vyzněl argument pádně. Proč ne teď?

„To bude lidskost, co ve mně cítíš,“ řekl Celestine.

Viditelně ji to nepřesvědčilo.

„Ale ne,“ opáčila. „Tvojí lidskou částí jsem já.“

Chtěl tuto absurdnost odbýt smíchem, ale její zarytý pohled ho umlčel.

„Jakou mojí částí jsi?“ zašeptal.

„Ty to ještě nevíš?“ řekla. „Dítě, já jsem tvá matka.“

Když vstoupili do haly ve Věži, do čela se okamžitě zařadil Jemný. Z budovy se odnikud neozýval žádný hluk, zdola ani shora.

„Kde je Celestine?“ zeptal se Jude – a ona ho dovedla ke dveřím vedoucím do zasedací místnosti Tabuly Rasy, kde jim všem řekl: „Tohle se týká jen mě. Bratr proti bratrovi.“

„Já se nebojím,“ hrnul se dopředu Pondělí.

„Ty ne, ale já ano,“ prohodil Jemný s úsměvem. „A nerad bych, abyste mě viděli při tom, až si křápnu do kalhot. Zůstaňte tady nahoře. Budu hned zpátky.“

„Ale na beton,“ přidal se Clem. „Nebo tě odtamtud dostaneme.“ Jemný jim to slíbil a protáhl se dveřmi do toho, co zbylo z Roxboroughova domu. Ačkoli – co se vzpomínek týče – necítil při vstupu do Věže nic, nyní se mu začaly v hlavě rojit. Nebyly tak hmatatelné jako ty, co ho poctily návštěvou ve Skálové ulici, kde snad i parkety zachovaly záznam o duších, jež po nich chodily. Teď to byly nejasné vzpomínky na časy, kdy popíjel a debatoval u velikého dubového stolu. Nenechal se ale zdržovat nostalgií, prošel místností jako člověk otravovaný obdivovateli s pažemi zvednutými k obraně před jejich lichocením, a pak zmizel ve sklepě. Nechal si od Jude zdejší labyrint a skladované zboží (všechno vázané v kůži, lidské nebo jiné) popsat, ale podívaná ho beztak ohromila. Tolik moudrosti – a je pohřbená ve tmě. Bylo se co divit, že imagický život v Pátém je tak chudokrevný, když veškeré likéry, jež ho mohly posílit, byly uschované tady? Ale nepřišel sem pročítat knihy, třebaže by to byla báječná vyhlídka. Přišel za Celestine, která si proto, aby ho sem dostala, vybrala ze všech možných právě jméno Prozatímní Nirvána. Neměl tušení proč. Na jméno si sice matně pamatoval a věděl, že se k tomu jménu pojí nějaký příběh, jenže si nedokázal vzpomenout ani na zápletku, ani si nedokázal vybavit, na čím klíně ho slyšel poprvé. Možná, že odpověď zná ona.

Cítil tu přítomnost jedinečného elektrického náboje. Dokonce ani prach se nesnesl na zem a neznehybněl, poletoval v závratných konstelacích, které on za chůze rozděloval. Ani jednou neodbočil špatně, ale trasa od schodů k místu, kde se Celestine nacházela, byla i tak dlouhá, a než k němu došel, zaslechl výkřik. Nebyl to ženský výkřik, aspoň tak usoudil, ale ozvěna ho mohla zkomolit, takže si nebyl jistý. Přidal do kroku a co chvíli odbočil za roh, věděl, že jeho dvojník ho už na různých úsecích cesty předešel. Po prvním výkřiku další nenásledovaly, ale zato se na dohled před ním objevil cíl – vypadalo to jako jeskyně nedbale vysekaná ve zdi, jako obydlí proroka – a zaslechl teď odlišný zvuk: zvuk cihel drhnoucích o sebe celými plochami. Ze stropu padala vysušená malta, jen po troškách, zato ale ustavičně, a půda se lehce chvěla. Začal šplhat přes hromadu vypadaných kamenů, na níž se jako na bitevním poli povalovaly vykuchané knihy, a dospěl k vyzývavě zející prasklině.

Jakmile se ocitl na druhé straně, koutkem oka zachytil uvnitř prudký pohyb, který ho popohnal, a spěšně se s klopýtáním přemístil ke vchodu. „Bratře?“ řekl ještě dřív, než Sartoriho v šeru našel. „Co to děláš?“ V tom okamžiku své druhé já uviděl: blížilo se k ženě v koutě jeskyně. Byla téměř nahá, ale zdaleka ne bezbranná. Z ramen a zad jí vyrážely stužky podobné cárům servaným ze svatebního závoje, ovšem tyhle byly z živé tkáně a jejich síla byla očividně větší než jejich křehkost dávala tušit. Některé se přimkly ke stěně nad její hlavou, ale většina se protáhla k Sartorimu a omotala se mu jako Škrtící smyčka kolem hlavy. Oháněl se po nich a snažil se proniknout prsty mezi ně, aby je mohl pořádně chytit. Z rozsekané tkáně vytékala tekutina a za své díky jeho pěstem vzalo několik chuchvalců hmoty. Bylo jen otázkou času, kdy se vysvobodí, a až se tak stane, nebude ji rozhodně šetřit.

Jemný na svého bratra podruhé nevolal; proč taky, ten muž byl v téhle chvíli hluchý. Místo toho se rozeběhl a zezadu Sartoriho chytil, odtáhl bratrovy ruce a přitiskl mu je k bokům. Při tom si stačil všimnout Celestinina pohledu, přeskakujícího z jednoho na druhého, jak je tak měla před sebou, a buď z otřesu z toho, čeho byla svědkem, a nebo z vyčerpání vzala její síla za své. Poraněné úponky povolily a svezly se jako věnce Sartorimu kolem krku, odkrývajíce tím ten druhý obličej, čímž se jen utvrdila ve svém zmatku. Stáhla k sobě úponky úplně a poskládala si je do klína.

Jakmile se mu navrátil zrak, Sartori otočil toporně hlavu o sto osmdesát stupňů, aby zjistil, kdo je jeho věznitel. Sotva uviděl Jemného, okamžitě se vzdal boje, nesnažil se mu už vymanit ze sevření a zůstal v Usmiřitelových pažích poslušně stát.

„Pročpak tě pokaždé přistihnu ve chvíli, když pácháš zlo, bratře?“ zeptal se ho Jemný.

„Bratře?“ řekl Sartori. „Odkdy jsme bratři?“

„Nejsme snad?“

„V Yzordderrexu ses mě snažil zabít, nebo jsi zapomněl? Něco se změnilo?“

„Ano,“ přitakal Jemný. „Zapomněl jsem.“

„Ale!“

„Jsem připraven přijmout naše… příbuzenství.“

„Vznešené slovíčko.“

„Vlastně přijímám svou zodpovědnost za všechno, čím jsem kdy byl, jsem nebo budu. Ale za to patří moje díky tomu tvému Oviatovi.“

„To rád slyším,“ řekl Sartori. „Zvlášť v téhle společnosti.“

Věnoval pohled Celestine. Pořád stála, ale to jen zásluhou úponků, lnoucích ke zdi, které ji podpíraly – spíš než nohy. Její přivřené oči se chvěly a tělem probíhal třas. Jemný vycítil, že potřebuje pomoc, ale nemohl podnikat nic, dokud mu bude Sartori překážet, a proto se obrátil a odhodil bratra ke vchodu do jeskyně. Sartori od něho odlétl jako panenka a zvedl ruce, aby ještě v poslední chvíli ztlumil pád.

„Pomoz jí, jestli chceš,“ zavrčel a uraženě civěl na Jemného. „Moje krev to není.“

Potom se nadzvedl. Na vteřinu si Jemný myslel, že pomýšlí na odplatu, a nabral dech na svou obranu. Ale druhý pouze řekl: „Ležím na břiše, bratře. Takhle bys mi něco udělal?“ Jako by chtěl dokázat, jak hluboko klesl a že je se svým stavem smířený, začal se jako had vyhnaný z doupěte plazit po zemi.

„Přivítá tě,“ řekl a zmizel do světlejšího šera za rohem.

Celestininy oči se mezitím zavřely docela, než se k ní Jemný vrátil pohledem, její tělo na houževnatých úponcích bylo bezvládně svěšené. Vykročil k ní, ale jen co se přiblížil, víčka se zdvihla.

„Ne…“ hlesla. „…Nechci… tě… u sebe.“

Mohl jí to mít za zlé? Jeden muž s jeho podobou se ji předtím snažil zabít, nebo znásilnit, nebo obojí. Proč by měla věřit druhému? Jenže nebyl ani čas na to, aby ji přesvědčil o své nevině; potřebovala pomoc, ne omluvy. Jenže od koho? Jude víc než jasně popsala, jakým způsobem ji ta žena odehnala, a něco podobného čekalo teď i jeho. Možná by tu ženu mohl ošetřit Clem.

„Pošlu někoho, aby ti pomohl,“ řekl a vyběhl do chodby.

Sartori se vypařil; vstal a vzal nohy na ramena. Zpátky ke dveřím šel Jemný zase jednou v jeho stopách. Urazil sotva polovinu vzdálenosti, když se před ním objevili Jude, Clem a Pondělí. Jejich zamračená čela se rozjasnila, jen co Jemného spatřili.

„Mysleli jsme si, že tě zabil,“ řekla Jude.

„Na mě nesáhl. Ale zranil Celestine a ta mě k sobě nepustí. Cleme, podíváš se, jestli by se jí dalo nějak pomoct? Ale buď opatrný. I když vypadá nemocná, má sílu.“

„Kde je?“

„Jude tě tam zavede. Já si vezmu na starost Sartoriho.“

„Běžel nahoru do Věže,“ poradila mu Jude. Pronesla to skoro uraženě. „Vyklopýtal ven a hrnul se ke schodům. Co jsi mu sakra udělal?“

„Nic.“

„Takový výraz jsem u něho neviděla. Ani u tebe, když jsme u toho.“

„Můžu vědět jaký?“

„Zdrcený,“ doplnil Clem.

„Možná vyhrajeme rychleji, než jsem si myslel,“ odtušil Jemný a už byl na cestě ke schodišti.

„Počkej,“ zastavila ho Jude. „Tady se nemůžeme o Celestine postarat. Budeme ji muset odvézt někam, kde je bezpečněji.“

„Souhlasím.“

„Co třeba do ateliéru?“

„Ne,“ zamítl Jemný. „Znám jeden dům v Clerkenwellu, kde je bezpečno. On mě z něj jednou vyštval. Ale je můj. Teď se tam vrátíme. Všichni.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Slunce, které vyšlo naproti Jemnému do vstupní haly, mu připomnělo Taylora, jehož radami předanými prostřednictvím spícího chlapce začal dnešní den. Svítání se zdálo vzdálené celé století, hodiny po něm byly plné cestování a zjevení. Odhadoval, že to tak potrvá až do Usmíření. Londýn, kterým se ve svých mladých letech procházel a který překypoval možnostmi (o tomhle městě Pie jednou prohlásilo, že ukrývá víc andělů nežli Boží roucho), byl nyní opět dějištěm mnoha zjevení a on z toho měl radost. Dodávalo to jeho nohám energii, když vybíhal schody po dvou po třech najednou. Bylo to zvláštní, ale v podstatě se nemohl dočkat, až Sartoriho tvář zase uvidí, až si promluví se svým dvojníkem a zjistí, na co myslí.

Jude ho připravila na to, co najde v nejvyšším patře: holé chodby vedoucí ke stolu Tabuly Rasy a těla povalující se okolo. Zápach Godolphinova rozkladu na něho zaútočil už na chodbě. Odporná upomínka toho (přestože sotva nějakou potřeboval), že zjevení má svou stinnou stránku a že ony poslední idylické dny, kdy byl nejchvalořečenějším metafyzikem v Evropě, skončily zvěrstvy. Podruhé se to nestane, přísahal sám sobě. Posledně byly obřady svedeny na cestu slz bratrem, který na něho čeká na konci této chodby, a jestli bude nucen spáchat bratrovraždu, aby vyloučil nebezpečí, že se to stane znovu, budiž. Sartori je zhmotnělým duchem jeho vlastních nedostatků. Zabít ho bude znamenat očistu – a ta bude vítaná; možná pro ně pro oba.

Jak postupoval dál chodbou, puch Godolphinova hnijícího těla, z něhož se mu zvedal žaludek, sílil. Zadržel dech a tiše došel ke dveřím. Nicméně se zprudka otevřely, jen co k nim přistoupil, a vlastní hlas ho zval dovnitř. „Tady ti nic nehrozí, bratře; ode mne ne. A nemusím tě vidět ležet na břiše, abys dokázal své dobré úmysly.“

Jemný vešel do pokoje. Všechny závěsy byly zatažené před sluncem, ale i ta nejhustší látka obyčejně skrz tkanivo propouští nějaké světlo. Ne tak tady. Pokoj byl zetemněn ještě čímsi podstatně rafinovanějším, než jsou záclony a cihly, a v této tmě seděl Sartori, jeho silueta byla patrná jen proto, že dveře zůstaly pootevřené.

„Posadíš se?“ vyzval ho. „Je mi jasné, že tohle není zrovna zdravotně nejnezávadnější tabule…“

Tělo Oscara Godolphina bylo odklizeno, zbytky krve a hnijícího masa však zůstaly v kalužích a mazlavých skvrnách.

„…ale já mám rád obřadnost. Měli bychom vyjednávat jako civilizované bytosti, co říkáš?“

Jemný na to kývnutím přistoupil a zároveň zamířil ke druhému konci stolu, kde se posadil a byl svolný projevit dobrou vůli tak dlouho, dokud se Sartori nepokusí o nějaký podraz. Pak se nebude rozpakovat a bude jednat nemilosrdně.

„Kam se podělo tělo?“ zeptal se.

„Je tady. Zahrabu ho, až skončíme. Tohle není místo, na jakém by měl chlap hnít. Nebo možná je to zrovna dokonalé místo, co já vím. Můžeme o tom později hlasovat.“

„Najednou jsi demokrat.“

„Tys říkal, že ses změnil. Já taky.“

„Máš k tomu nějaký zvláštní důvod?“

„K tomu se dostaneme později. Nejdřív…“

Zalétl pohledem ke dveřím a ty se s bouchnutím zavřely a uvrhly je do naprosté tmy.

„Nevadí ti to, doufám,“ řekl Sartori. „Při téhle konverzaci bychom si asi neměli vidět do tváře. Zrcadlo je už dost mizerná věc…“

„V Yzordderrexu ti to nevadilo.“

„Tam jsem byl Něco. Tady se cítím… nehmotný. Ale mimochodem, vážně na mě udělalo dojem to, co jsi v Yzordderrexu vykonal. Jediné slovo a jednoduše se rozdrolil.“

„To byla tvoje práce, ne moje.“

„Ale ale, nebudeme si přece hrát na nechápavce. Oba víme, co poví historie. Na politiku se z vysoká, víš co. Řekne, že přišel Usmiřitel a hradby se sesypaly. A ty to vyvracet nebudeš. Přiživí to tvou legendu; udělá to z tebe Mesiáše. Tohle ve skutečnosti chceš, vid? Otázka je: pokud ty jsi Usmiřitel, co jsem já?“

„Nemusíme být nepřátelé.“

„Copak jsem v Yzordderrexu nenavrhoval přesně totéž? A nepokusil ses mě zabít?“

„Měl jsem k tomu důvody.“

„Prozraď mi jeden.“

„Pokazil jsi první Usmíření.“

„Nebylo to první. Pokud je mi známo, kromě tohohle byly ještě další tři.“

„Bylo to moje první. Moje Velké Dílo. A tys ho zkazil.“

„Od koho ses o tom dozvěděl?“

„Od Lucia Cobbitta,“ odvětil Jemný.

Nato se rozhostilo ticho a během něho se Jemný nemohl zbavit utkvělé domněnky, že slyší, jak se tma hýbe, neznatelný šelest, jakoby hedvábí o hedvábí. Ale jeho hlava nebyla v těchto dnech právě nejtišší, a než si mohl v šelestu najít cestičku, Sartori opět nasel ztracenou rovnováhu.

„Takže Lucius je naživu,“ pronesl.

„Jen ve vzpomínkách. Ve Škálové ulici.“

„Ten sráč Tíživý Pocit tě slušně zřídil, co? Však já mu to spočítám.“ Povzdechl si. „Víš, chybí mi Rosengarten. Byl velice věrný. A Racidio a Mattalaus. V Yzordderrexu jsem měl známé. Lidi, kterým jsem mohl věřit; lidi, kteří mě milovali. To dělá ta tvoje tvář, řekl bych; vzbuzuje oddanost. Toho sis musel všimnout. Dělá to ten tvůj božský původ, a nebo je to tím, jak se smějeme? Odmítám teorii, že jedno je příznakem druhého. Hrbáči můžou být světci a krasavci dokonalými zrůdami. Ty sis toho nevšiml?“

„Ale jasně.“

„Vidíš, na čem všem se spolu shodneme? Sedíme tady ve tmě a povídáme si jako přátelé. Opravdu si myslím, že kdybychom už nikdy nevyšli na slunce, po čase bychom se i naučili mít se vzájemně rádi.“

„Jenže to se nestane.“

„Proč ne?“

„Protože mám práci a nedovolím, abys mě zdržoval.“

„Naposledy jsi nadělal hroznou paseku, Maestro. Pamatuj na to. Jen si vzpomeň. Vzpomeň si, jak to vypadalo, jaké bylo vidět trhající se In

Ovo…“

Podle zvuku Sartoriho hlasu Jemný usuzoval, že jeho dvojník vstal. Ale zase – bylo těžké vědět to bezpečně, když tma byla tak neproniknutelná. Sám se postavil a židle za ním se převrhla.

„In Ovo je svinský místo,“ pravil v té chvíli Sartori. „A věř mi, nechtěl bych, aby se jím zaneřádilo tohle dominium. Ale obávám se, že to bude nezbytné.“

Teď si byl Jemný nade vší pochybnost jistý, že se v pokoji děje něco dvojakého. Sartoriho hlas teď nevycházel z jediného zdroje, ale tajuplně se nesl pokojem, jako by se bratr vsakoval do tmy.

„Jestli opustíš místnost, bratře –jestli mě opustíš, v Pátém se strhne strašlivý běs.“

„Tentokrát neudělám chybu.“

„Kdo mluví o chybách?“ řekl Sartori. „Já mluvím o tom, co podniknu pro správnost věci, jestli mě necháš na holičkách.“

„Tak pojď se mnou.“

„Na co? Abych ti dělal žáka? Poslouchal, co říkáš! Mám stejné právo na to, aby mi říkali Mesiáš, jako ty. Proč bych měl být ušlápnutým ministrantem? Udělej mi tu laskavost a pochop mě konečně, aspoň tohle udělej.“

„V tom případě tě musím zabít.“

„Můžeš to zkusit.“

„Nebudu se dlouho rozmýšlet, když mě k tomu donutíš.“

„Já taky ne. Já taky ne.“

Dál se bavit nemá valný smysl, pomyslel si Jemný. Jestli má toho chlapa zabít, a teď to vypadalo, že není zbytí, chtěl si to odbýt rychle a čistě. Ale ke svému činu potřeboval světlo. Vyrazil ke dveřím a hodlal je otevřít, ale sotva udělal krok, cosi se mu otřelo o tvář. Zvedl ruku, aby to lapil, ale to něco bylo dávno pryč, vyletělo to nahoru ke stropu. Co bylo zas tohle za strážce? Když vcházel do místnosti, nezavětřil tu živou duši, tedy kromě Sartoriho. Tma byla nehybná. Buď se propůjčila iluzím a fungovala jako prodloužení dosahu Sartoriho vůle, anebo jeho druhé já využilo tmy jako pláště, pod nímž si cosi vyvolal. Ale co? Nevyslovil žádné zaříkání, ani náznak kouzelné formule. Jestli se mu podařilo vyvolat nějakého ochránce, muselo to být jako pápeří a slaboduché. Slyšel, jak to s pleskáním naráží do stropu jako osleply pták.

„Myslel jsem, že jsme sami,“ řekl.

„Náš poslední rozhovor potřebuje svědky, jak jinak by se svět dozvěděl, že jsem ti dal šanci ho zachránit?“

„Pro změnu životopisci, aha.“

„Ne tak úplně…“

„A co tedy?“ řekl Jemný a jeho předpažená ruka narazila na zeď a svezla se po ní na dveře. „Proč mi je neukážeš?“ zeptal se a vzal dlaní za kliku. „Nebo se tolik stydíš?“

S těmi slovy zatáhl ne za jedno, ale za obě křídla dveří. Úkaz, který se mu naskytl, byl spíš překvapivý než strašný. Chabé světlo v chodbě bylo chvatně vtaženo do pokoje, jako by to bylo mléko vysávané ze stru-ku dne, a tím se krmilo to něco, co čekalo uvnitř. Světlo proletělo kolem něho, okamžitě se rozdělilo a rozutíkalo se do nejrůznějších koutů po pokoji, ke stropu a těsně při zemi. Vzápětí se Jemnému vytrhly kliky z rukou a dveře se zabouchly.

Obrátil se čelem do místnosti, a jen co to udělal, uslyšel, jak se převrátil stůl. Trocha světla se nechala přilákat tím, co leželo vespod. Ležel tam Godolphin, vykuchaný, všude okolo se rozlézala jeho střeva, na ocích měl ledviny, na slabinách srdce. A kolem těla hopkali jacísi tvorové, které toto uspořádání vyvolalo a kteří si nesli zlomky světla nakradeného ve dveřích. Ani z jednoho nebylo Jemného oko dvakrát moudré. Chyběly jim údy, které by se za něco takového daly považovat; rysy neměli žádné; dokonce ve většině případů neviděl ani hlavy, na nichž by ony rysy mohl najít. Byly to nesmyslné cáry, někteří byli svázáni dohromady takovým způsobem, že vypadali jako ucpávka v potrubí, a zaměstnávali se čímsi slabomyslným, jiní budili dojem nabobtnalého ovoce, jež pukalo a pukalo, až se nakonec ukázalo, že je bez pecek.

Jemný se podíval na Sartoriho. Ten si pro sebe neschraňoval ani minimum světla, ale u hlavy mu visela smyčka z červů a ta vrhala dolů zlověstné světlo.

„Cos to udělal?“ zeptal se ho Jemný.

„Existuje magie, k níž by se Usmiřitel nikdy nesnížil. Tohle je ukázka. Ty mršky jsou Oviati. Peripeteria. Jednoduše nelze povolat robustnější mrchy s pomocí mrtvoly, která je studená. Ale tyhle breberky aspoň vědí, co je to poddajnost, nakonec je to to jediné, co jsme ty i já skutečně vyžadovali od svých pomahačů, nebo se mýlím? Nebo od našich drahých, když už jsme u toho.“

„Dobrá, ukázal jsi mi je,“ řekl Jemný. „Můžeš je zas poslat domů.“

„Ale kdepak, bratře. Chci, abys viděl, co dokážou. Jsou to nejmenší z nejmenších, ale i oni mají své děsivé fígle.“

Sartori se podíval nahoru. Smyčka podlosti nad ním se pohnula ze svého místečka a pohybovala se směrem k Jemnému, pak k podlaze. Jejím terčem nebyl ten živý, ale mrtvý. Bleskurychle se přehodila Go-dolphinovi kolem krku a mezitím se ve vzduchu sešikovala aliance jejích stoupenců, formujících se do peristaltického oblaku. Smyčka se zatáhla jako oprátka a zvedala se, nadlehčujíc zároveň Godophina. Ledviny mu spadly z očí; byly vyloupnuté. Srdce sjelo ze slabin; kde bývalo jeho mužství, zela rána. Nato z mrtvoly vyhřezly zbylé vnitřnosti, konzervované v břiše studenou krví. Peripeteria ve vzduchu vytvořila šibenici pro stoupající oprátku, a jakmile ta dospěla do jejich středu, znovu se začala vznášet nahoru, takže chodidla mrtvého muže se dočista přestala dotýkat podlahy,

„Tohle je zvrácenost, Sartori,“ namítl Jemný. „Přestaň s tím.“

„Není to pěkné, že? Ale pomysli na to, bratře, pomysli na to, co asi dokáže taková jejich armáda. Ani tuhle nicotnou hrůzu bys nevyléčil, nemluvě o něčem tisíckrát horším.“

Odmlčel se a potom s upřímnou zvědavotí v hlase řekl: „Nebo bys to dokázal? Mohl bys chudáka Oscara vzkřísit? Z mrtvých, myslím. Dokázal bys to?“

Odlepil se z místa na protějším konci pokoje a zamířil k Jemnému, jeho výraz osvětlený šibenicí byl výrazem nadšení při vidině dané možnosti.

„Kdybys dokázal tohle,“ řekl, „přísahám, že bych se stal tvým poslušným žákem. Slovo na to.“

Minul nyní oběšence a byl od Jemného vzdálen metr nebo dva.

„Přísahám,“ zopakoval.

„Sundej ho dolů.“

„Proč?“

„Protože je to zbytečné a smutné.“

„Možná jsem takový,“ řekl Sartori. „Možná jsem takový od samého počátku a jedinkrát mě to netrklo.“

Tohle je novinka, blesklo hlavou Jemnému. Před pěti minutami se tento muž, jakožto uchazeč o místo Mesiáše, dožadoval náležitého ocenění; teď se oddává sebezříkání.

„Míval jsem tolik snů, bratře. Ach, ta města, která jsem si představoval! Říše! Ale v životě se mi prostě nepodařilo zbavit se té své otravné pochybovačnosti, víš. Toho červa v temeni hlavy, který si pořád mele svoje: nic z toho nevzejde, nic z toho nevzejde. A ty víš, že ten červ má pravdu. Všechno, oč jsem se v minulosti pokoušel, bylo od začátku odepsané – kvůli tomu, čím jsme jeden druhému.“

Zdrcený – tak popsal Clem výraz na obličeji Sartoriho, když vyběhl ze sklepení. A svým způsobem snad i byl. Ale co se to kde naučil, že tak hluboko klesl? Musí to z něho vyhnat, teď nebo nikdy.

„Viděl jsem tvou říši,“ řekl na to Jemný. „Nerozpadla se proto, že byla odsouzena k záhubě. Vystavěl si ji na svinstvu. Proto se zadávila.“

„Ale copak nevidíš, že to je právě ten rozsudek? Já jsem byl architektem, ale současně jsem byl i soudcem, který rozsoudil, že je to celé k ničemu. Od samého počátku jsem stál sám proti sobě a nikdy mi to nedošlo.“

„A teď sis to uvědomil?“

„Je to nad slunce jasnější.“

„Jak to? Ty se v tom svinstvu vidíš? Je to tím?“

„Ne, bratře,“ řekl Sartori. „To je proto, že se teď na tebe dívám…“

„Na mě?“

Sartori na něho nehybně hleděl a oči se mu začaly zalévat slzami.

„Myslela si, že já jsem ty…“ zašeptal.

„Judith?“

„Celestine. Nevěděla, že jsme dva. Jak by to mohla vědět? Když mě uviděla, měla radost. Tedy ze začátku.“

Jeho výpověď ztěžkla bolestí, kterou by Jemný nečekal, a nešlo o přetvářku. Sartori trpěl jako prokletý člověk.

„Pak mě ucítila,“ pokračoval. „Řekla, že smrdím zlem, a znechutilo ji to.“

„Proč si z toho děláš hlavu?“ řekl Jemný. „Beztak jsi ji chtěl zabít.“

„Ne,“ ohradil se. „To vůbec ne. Ani bych na ni nesáhl, kdyby na mě nezaútočila.“

„Najednou jsi nějak naměkko.“

„Mám proč.“

„Nechápu.“

„Neřekl jsi snad, že jsme bratři?“

„To ano.“

„Potom je to taky moje matka. Nemám snad stejné právo na její lásku?“

„Matka?“

„Ano. Matka. Je to tvá matka, Jemný. To ona byla znásilněna Nespatřeným – a ty jsi toho důsledkem.“

Jemný tím byl příliš otřesen, než aby se zmohl na odpověď. V hlavě si shromažďoval hádanky z nejrůznějších koutků – všechny rozlousklo Sartoriho odhalení – a vyřešení ho naplnilo po okraj.

Sartori si otřel hřbetem dlaně tvář.

„Byl jsem zrozen k tomu, abych byl ďábel, bratře,“ řekl. „Peklo proti tvému Nebi. Rozumíš? Každý plán, který jsem dosud vymyslel, každý cíl, který jsem si vytyčil, byla fraška, protože polovina mne, která je po tobě, touží po lásce, slávě a velkých činech – a druhá moje polovina, která je ve skutečnosti náš Otec, ví dobře, že to je všechno na nic, a všechno tudíž kazí. Jsem zároveň ničitel sebe sama, bratře. Jediné, co umím, je žít až do skonání světa ruku v ruce se zkázou.“

V hale v přízemí se Celestininým zachráncům po velikém smlouvání podařilo ženu umluvit, aby s nimi vyšla ven na světlo. Byla sice zesláblá, ale když Clem vkročil do kobky, odmítala jeho utěšování drahnou chvíli a říkala mu, že nestojí ani o jednoho z nich. To raději podzemí, řekla, a tam zemře. Zkušenosti z ulice mu však napověděly, jak zacházet s podobnou paličatostí. Nepřel se s ní, ale ani ji nenechal být. Čekal u díry na příhodný okamžik a mezitím jí přitakal, že má patrně pravdu, že tím nic nezíská, když uvidí slunce. Po určité době se s ním začala handrkovat, že tohle naprosto není její mínění a že kdyby měl v sobě alespoň špetku slušnosti, ulevil by jí trochu v jejím soužení. Chce snad, aby tu chcípla jako zvíře, uvězněná ve tmě? Připustil, že to je jeho chyba –a jestli se tedy chce dostat ven na svět, udělá, co bude moci.

Sotva jeho taktika zabrala, poslal Pondělího, aby zajel s Judiným autem před vchod do Věže, a potom pomohl Celestine vyjít nahoru. U vchodu do kobky nastal choulostivý okamžik, jelikož žena uviděla Jude a skoro odvolala své přání odejít. Řekla, že se nebude spolčovat s tou poskvrněnou ženou. Jude mlčela a Clem, zosobněná ohleduplnost, ji poslal nahoru do auta pro přikrývky a za tu dobu dopravil Celestine až ke schodišti. Šlo to pomalu a ona ho několikrát požádala, aby zastavili, přičemž ho ustavičně bolestivě svírala a vysvětlovala mu, že se ne-třese proto, že by se bála, ale proto, že její tělo není zvyklé na podobnou svobodu, a pokud by někdo, a hlavně pak ta poskvrněná žena, měl její chvění jakkoli komentovat, má je usadit.

Takto se Roxboroughova zajatkyně (tiskla se co chvíli ke Clemovi, ale hned nato si zas vymínila, aby se o ni neopíral, čas od času zpomalovala, ale hned zas zrychlila s nadpřirozenou silou ve svalech) vymanila ze svého vězení a vycházela vstříc světlu.

Ale všechna překvapení Věže, jak nahoře tak dole, ještě nebyla vyčerpána. Když ji Clem vedl přes vstupní halu, zarazil se a nemohl odtrhnout oči od dveří naproti, nebo vlastně od slunečního světla, které jimi proudilo dovnitř. Bylo zahuštěné miliony drobounkých částeček: pylem a semeny stromů a rostlin venku; prachem ze silnice pod kopcem; všechny živě poletovaly.

„Máme návštěvu,“ řekl.

„Tady?“ podivila se Jude.

„Tam nahoře.“

Podívala se na světlo. I když neviděla nic, co by se podobalo lidské postavě, částečky se každopádně nepohybovaly nahodile. Ve světle panoval určitý řád a Clem, jak se zdálo, uhádl jeho jméno.

„Taylor,“ řekl hlasem plným citů. „Je tady Taylor.“

Podíval se na Pondělího, který bez pobízení vešel dovnitř a ujal se části Celestininy váhy. Žena už delší dobu zápolila s bezvědomím, ale nyní zvedla hlavu a dávala jako všichni ostatní pozor, zatímco se Clem od nich odpojil a šel ke dveřím zalitým světlem.

„Jsi to přece ty?“ řekl něžně.

Místo odpovědi hemžení ve světle zesílilo.

„Myslel jsem si to,“ dodal Clem a zůstal stát dva metry od okraje kužele.

„Co chce?“ ozvala se Jude. „Poznáš to?“

Clem se k ní otočil a jeho výraz byl stejně užaslý jako bázlivý.

„Chce, abych ho pustil dovnitř,“ byla jeho odpověď. „Chce být tady.“ Poklepal si na hruď. „Ve mně.“

Jude se usmála. Dnešek mnoho dobrých zpráv nepřinesl, ale tady se naskytla jedna: možnost splynutí, v jaké by nikdy předtím neuvěřila. Přece však Clem váhal a udržoval si od světla odstup.

„Nevím, jestli to svedu,“ povzdechl si.

„On ti neublíží,“ odvětila Jude.

„To vím,“ řekl Clem a ohlédl se ke světlu. Pozlacený prach byl čilejší než dosud. „Nejde o bolest…“

‚A o co tedy?“

Potřásl hlavou.

„Já jsem to zažil,“ ozval se Pondělí. „Prostě zavři oči a mysli na

Anglii.“

Tohle Clema rozesmálo, i když přitom nespustil oči ze světla, ale definitivně ho postrčilo to, co řekla Jude.

„Miloval jsi ho.“

Smích Clemovi zaskočil v krku a do naprostého ticha zamumlal:

„Pořád ho miluju.“

„No tak buď s ním.“

Naposledy se na ni podíval a usmál se. Potom vkročil do světla.

Z Judina pohledu nebylo na tom, co se dělo pak, nic pozoruhodného. Jednoduše viděla dveře a jimi procházel do světla muž. Ale nyní v tom byl zakódovaný význam, který dřív nechápala, a jak se tak dívala, na mysl jí přišlo Oscarovo varování vyřčené v den, kdy se chystali odjet do Yzordderrexu. Po návratu bude jako vyměněná, tvrdil, a uvidí svět, který opustila, čistšíma očima. Teď se o tom přesvědčila. Možná, že světlo bylo odjakživa posvátné a Že dveřní rámy jsou symbolem významnějšího přechodu než jen z pokoje do pokoje. Ale do této chvíle to netušila.

Clem postál v paprscích snad půl minuty, s dlaněmi před sebou a obrácenými vzhůru. Potom se otočil k ní a ona jasně viděla, že s ním přichází také Taylor. Kdyby ji někdo vyzval, aby určila body, kde všude ho vidí, nesvedla by to. V Clemově fyziognomii nedošlo ke změně; nezjistila nic neobvyklého, pokud ovšem nepřehlédla znaky tak nepatrné – úhel sklonu hlavy, semknutost úst –, že je nedokázala postihnout. Ale Taylor v něm byl, o tom nebylo sporu. A rovněž se v něm zrodila ráznost, jaká v Clemovi ještě před chvílí nebyla,

„Vyveďte Celestine ven,“ řekl Jude a Pondělímu. „Nahoře se něco semlelo.“

Odlepil se od prahu a vyrazil ke schodům.

„Budeš potřebovat pomoct?“ zeptala se Jude.

„Ne. Zůstaňte u ní. Ona vás potřebuje.“

Na tohle Celestine zamumlala vůbec první slova od chvíle, kdy vylezla z kobky.

„Bez ní se obejdu,“ řekla.

Clem se otočil, došel zpátky až těsně k ženě a div že se jí nezabodl nosem do jejího.

„Poslyš, je strašně těžké si tě oblíbit, dámo,“ houkl na ni.

Jude se hlasitě rozesmála, když zcela neomylně uslyšela Tayův hněvivý tón. Skoro zapomněla na to, jak přesně do sebe jeho a Clemova nátura zapadaly, než Taylora o jeho pichlavost a nevymáchanou hubu připravila nemoc. „Jsme tady kvůli tobě, na to nezapomínej,“ pokračoval Tay. „A ty by sis doteďka vytrhávala chlupy z pupíku, kdyby nás sem Jude nedovedla.“

Celestine přimhouřila oči. „Odveďte mě zpátky,“ řekla.

„Jenom kvůli ní…“ začal Tay a Jude zatajila dech. To snad ne! „…ti dám velikánskou pusu a velice zdvořile tě požádám, aby sis přestala hrát na babu princmetálovou.“ Lípnul jí pusu na nos. „A teď fofrem,“ postrčil Pondělího, a dřív než se Celestine zmohla na odpověď, rozběhl se ke schodům a zmizel z dohledu.

Bolestné výjevy Sartoriho vyčerpaly natolik, že se od Jemného odvrátil a kráčel zvolna k židli, na níž seděl na začátku jejich rozhovoru. Loudal se a rozdával cestou kopance těm úslužným cárům, které na něm byly závislé, a zastavil se teprve u Godolphinova vykuchaného těla. Jemným šťouchnutím ho rozhoupal a trup ho střídavě zakrýval a odkrýval, zatímco on mířil ke svému malému trůnu. Kolem něj se shromáždila do kruhu patolízalská horda peripeterií, ale Jemný nečekal, až je proti němu pošle. Sartori nebyl pro své zoufalství, které dal najevo, o nic méně nebezpečný; jedině snad že se díky němu oprostil od zbylé naděje na smír mezi nimi. Jemného osvobodil jakbysmet. Tohle musí skončit Sartoriho odpravením, jinak ďábel, jehož si pro sebe určil, podkope jeho Velké Dílo podruhé. Jemný se nadechl. Jakmile se k němu bratr otočí, vyšle na něj pneuma a skoncuje s ním.

„Proč si vlastně myslíš, že mě můžeš zabít, bratře?“ ozval se Sartori, ale neotočil se. „Bůh je v Prvním dominiu a Matka polomrtvá dole. Jsi sám. Jediné, co máš, je tvůj dech.“

Godolphinovo tělo se mezi nimi neustále kývalo, ale dvojník zůstával otočený zády.

„A když mě rozložíš, co tím způsobíš sám sobě? Přemýšlel jsi o tom? Zab mě a možná zabiješ i sebe.“

Jemný věděl, že je Sartori schopen zasévat pochyby třebas celou noc. To byla protiváha jeho vlastního ztraceného svůdcovského umění: tohle trousení různých možností do úrodné půdy. Nedopustí, aby ho zdržovaly. S pneumatem nachystaným v krku se rozeběhl proti tomu muži, ale na zlomek vteřiny ho zbrzdilo zhoupnutí Godolphinovy mrtvoty; pak stanul na druhé straně od ní. Sartori stále odmítal ukázat obličej a Jemný neměl na vybranou, musel promrhat trochu smrtícího dechu mluvením.

„Podívej se na mě, bratře,“ řekl.

Na Sartoriho těle vyčetl úmysl uposlechnout. Neunikl mu pohyb, začínající současně v patách, trupu a hlavě. Ale ještě než se jeho tvář ocitla v zorném poli, Jemný za sebou zaslechl šramot, ohlédl se přes rameno a spatřil třetího herce – mrtvého Godolphina –, jak padá ze Šibenice. Zahlédl ještě v těle Oviaty, vzápětí bylo přímo na něm. Zdálo se mu snadné uhnout se na stranu, jenže potvůrky zatím nelenily, zdaleka se předtím nezaměstnávaly jen uhnízďováním se v mrtvole. Vskutku se v Godolphinových hnijících svalech činily a zrežírovaly vzkříšení, o které předtím Sartori prosil Jemného. Paže mrtvoly po něm chňaply a celý kolos, těžší navíc o váhu parazitů, ho srazil na kolena. Dech z něho vyšel jako neškodné zavanuti, a než se zas stačil nadechnout, jeho ruka uvízla v zajetí a byla mu zkroucena za záda, div že se nezlomila.

„Nikdy se nestav zády k mrtvému,“ pokáral ho Sartori, který konečně ukázal tvář.

V hlase mu nezněl triumf, třebaže nepřítele zneškodnil jediným hbitým manévrem. Pootočil posmutnělé oči k houfu peripeterií, která vytvořila Godophinovu šibenici, a palcem levé ruky opsal kroužek. Stvoření pochopila nápovědu bleskově a tentýž pohyb se započal i v jejich mračnu.

„Jsem pověrčivější než ty, bratře,“ prohlásil Sartori, přičemž sáhl za sebe a převrhl židli. Nezůstala ležet tam, kam spadla, ale kutálela se dál po místnosti, jako by pohyb nad jejich hlavami měl nějakou spojitost s tím, co se dělo na podlaze. „Ani se tě nedotknu,“ pokračoval. „Pro případ, že existují následky pro toho, kdo vztáhne ruce na život svého druhého já.“ Zvedl dlaně vzhůru. „Podívej se, jsem nevinný,“ řekl a ustupoval dozadu k zataženým oknům. „Zemřeš, protože se svět rozpadá.“

Během Sartoriho řeči se pohyb kolem Jemného stupňoval, přesně podle toho, jak si peripeteria vykládala návody svého vyvolavatele. Samostatně to byly nevýznamné bytůstky, ale jejich masa nabyla značné síly. Jejich kroužení se zrychlovalo a postupně tak vznikal proud, který byl po chvíli dost silný, aby zvedl židli, kterou Sartori překotil, do vzduchu. Ze stěn se vyrvala instalace, sebrala s sebou hrudky omítky; utrhly se kliky od dveří a zbylé židle se poddaly víru, připojujíce se k tarantele, v jejímž kole se jedna po druhé rozštípaly na třísky, jak o sebe narážely. Dokonce i stůl se přes všechnu svou mohutnost začal posunovat. Když Jemný zahlédl pouhý počátek této bouře, začal zápasit, aby se uvolnil z Godolphinova studeného objetí. Snad by se mu to i podařilo, kdyby měl víc času, ale kruh a náklad odštěpků se kolem něj nemilosrdně rychle stahoval. Poněvadž nebyl schopen se bránit, poslední, na co se zmohl, bylo sklonit hlavu před krupobitím dřeva, omítky a skla. Přesto mu náraz vyrazil dech. Jen jednou zvedl zrak a podíval se skrz bouři na Sartoriho. Bratr se opíral zády o zeď, hlavu měl zvrácenou dozadu a pozoroval popravu. Jestli se vůbec nějak tvářil, pak jako muž, který je dotčený tím, co vidí, beránek nucený bezmocně přihlížet, jak jeho druh podléhá drtivému stisku.

Vypadalo to, že neslyší hlas přicházející z chodby venku, ale zato Jemný ho slyšel. Patřil Clemovi, který volal Maestrovo jméno a bušil na dveře. Jemnému se nedostávalo sil k odpovědi. Tělo mu viselo zplihle v Godolphinových rukou a kanonáda byla mezitím čím dál nelítostnější, trosky mu bušily do lebky a žeber a stehen. Clem, Bůh mu to zaplať, slyšet odpověď nepotřeboval. Rozeběhl se několikrát po sobě proti dveřím, zámek znenadání pukl a dveře se naráz rozletěly.

Venku bylo pochopitelně mnohem větší množství světla než uvnitř, stejně jako poprvé bylo chvatem vtaženo do potemnělé místnosti a pro-svištělo kolem překvapeného Clema. Peripeteria byla, jakmile na ně dopadlo světlo, bezradná a v jejich vířících řadách zavládl zmatek. Jemný cítil, jak se sevření kolem něho uvolňuje, a to ve chvíli, kdy Oviaté, kteří oživili Godolphinovu mrtvolu, zanechali svého pachtění a připojili se k popletenému chumlu. Sotva se energie v místnosti rozdělily, rotující trosky začaly ztrácet hybnou sílu, ale to vše teprve poté, co kus rozštípnutého stolu zasáhl jedno z otevřených křídel dveří a vyrval je z pantů. Clem blížící se náraz očekával a couvl ještě včas, aby nebyl také zasažen, a jeho poplašný výkřik vyburcoval Sartoriho.

Jemný se ohlédl po bratrovi. Ten zahodil masku nevinnosti a blýskavýma očima si zkoumavě prohlížel cizince na chodbě. Rozhodně nehodlal opustit své místo u zdi. Právě padal déšť trosek a ve vteřině zaneřádil pokoj od jedné stěny ke druhé změtí nejrůznějšího smetí. Viditelně nijak netoužil do tohoto nepořádku šlapat. Místo toho si sáhl do oka pro uredo a chtěl jím pohotově odklidit Clema dřív, než bude moci znovu zasáhnout.

Godolphinovo těžké tělo stahovalo Jemného k zemi, ale on se vypjal, snažil se zpod něho vyvléknout a varoval zároveň výkřikem Clema, který se v té době už opět odvážil k prahu. Clem výkřik slyšel a viděl sám, jak si Sartori sahá do oka. Přestože vůbec netušil, co jeho gesto znamená, bleskurychle se chránil tím, že zapadl za neporušené křídlo dveří, sotva se k němu smrtící rána rozletěla. Ve stejném okamžiku se Jemný vyšvihl na nohy, poněvadž se mu podařilo setřást ze sebe Godolphinovo tělo. Mrkl rychle na Clema, aby se ujistil, že přežil, a když viděl, že ano, vrhl se na Sartoriho. V těle měl teď dechu dostatek a snadno by zvládl vyslat na nepřítele pneuma. Ale ruce si říkaly o víc, dech byl málo. Chtěly maso; chtěly kosti.

Neohlížeje se ani na drť pod nohama, ani na tu, která bez přestání padala ze vzduchu, rozeběhl se proti bratrovi, který však jeho útok vycítil a otočil se k němu. Jemný si stačil všimnout, jak se obličej před ním pochmurně usmál na přivítanou, a nato už skočil po nepříteli. Jeho váha je oba odhodila na závěsy. Okno za Sartoriho zády se roztříštilo, tyč nad nimi se zlomila a s ní sletěly i závěsy.

Tentokrát bylo světlo, které zalilo pokoj, prudké a dopadlo přímo na Jemného tvář. Na chvilku oslepl, ale tělo dobře znalo svůj úkol. Dostrkal bratra k parapetu a vyzvedl ho na něj. Sartori se natahoval po rámu a chytil se spadlého závěsu, ale jeho záhyby mu nebyly nic platné. Plátno se roztrhlo, jakmile se jen mírně převážil přes parapet nadnášený bratrovýma rukama. I pak bojoval, aby zabránil pádu, ale Jemný neměl slitování. Sartori nějakou dobu máchal rukama a chňapal do vzduchu. Pak se Jemnému vyškubl a jeho výkřik padal spolu s ním dolů a dolů a dolů.

Jemný samotný pád neviděl a byl tomu rád. Teprve když křik utichl, odstoupil od okna a zakryl si obličej. Kužel světla za jeho víčky žhnul modře, zeleně a červeně. Když konečně oči otevřel, hleděl na hotovou spoušť. Jedinou neporušenou věcí v pokoji byl Clem, a dokonce i ten byl poněkud přešlý. Zvedl se z podlahy a pozornost věnoval Oviatům, kteří před chvílí tak vehementně zápolili o kousek světla a nyní se kvůli jeho přebytku scvrkávali. Jejich kůže změnila barvu v olivově hnědou a z hop-kání a poletování bylo ubohé plazení, kterým se stahovali od okna.

„Viděl jsem už hezčí sračky,“ poznamenal Clem.

Nato vkročil do pokoje a roztáhl všechny zbylé závěsy. Rozvířený prach se zhmotnil sluncem dopadajícím do místnosti, světlo neponechalo jediný stín, do něhož by mohla peripeteria zalézt.

„Taylor je tady,“ poznamenal, když skončil.

„Ve slunci?“

„Je na tom líp,“ odpověděl Clem. „V mojí hlavě. Myslíme si, že potřebuješ anděly strážný, Maestro.“

„Já si to myslím taky,“ řekl Jemný. „Díky. Oběma.“

Otočil se opět k oknu a podíval se dolů do zpustlé zahrady, kam Sartori dopadl. Nečekal, že uvidí tělo, a ani ho neuviděl. Sartori jistě neprožil celé ty dlouhé roky v roli Autarchy, aniž by objevil stovky formulí, které mu mohly zachránit kůži.

Cestou do přízemí potkali na schodech Pondělího, který zaslechl rozbíjení okna.

„Lekl jsem se, že je po vás, šéfe,“ řekl.

„Málem,“ přišla odpověď.

„Co uděláme s Godolphinem?“ zeptal se Clem, když se trojka pustila dolů společně.

„Nemusíme dělat nic,“ řekl Jemný. „Je tam otevřené okno…“

„Pochybuju, že by mel v úmyslu někam letět.“

„To ne, ale dostanou se k němu ptáci,“ prohlásil obratem Jemný. „Lepší je nakrmit ptáky než červy.“

„Řekl bych, že v tom je krápět morbidity,“ poznamenal Clem.

„A jak se daří Celestine?“ zeptal se Jemný chlapce.

„Je v autě, zabalená, a moc toho nenamluví. Slunce se jí zrovna dvakrát nezamlouvá.“

„Po dvou stech let ve tmě mě to nepřekvapuje. Však si udělá pohodlí, jen co budeme ve Škálové ulici. Je to velká žena, pánové. A taky je to moje matka.“

„Aha, tak odtud ta tvoje tvrdohlavost,“ podotkl Tay.

„Jak moc bezpečno je v tom domě, do kterýho jedeme?“ zeptal se Pondělí.

„Pokud tím máš na mysli, jestli zabráníme Sartorimu, aby do něho vnikl, tak mám pocit, že to nepůjde.“

Došli do haly nádherně zalité sluncem.

„A co myslíš, že ten hajzlík podnikne?“ nadhodil Clem.

„Sem se nevrátí, to vím stoprocentně,“ odpověděl Jemný. „Řekl bych, že se nějaký čas bude toulat po městě. Ale dřív nebo později ho to zavane tam, kam patří.“

„A kam?“

Jemný rozevřel náruč. „Sem,“ odpověděl.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

1

V Londýně jistě za onoho třpytivého odpoledne nestrašilo v žádné jiné ulici víc než právě ve Škálové. Z městských oblastí, jež prosluly svými přízraky, ani ze zbylých anonymních míst – známých jen médiím a dětem –, kde se scházela zjevení, se žádné nemohlo pochlubit větším počtem duší dychtících si probrat události v dějištích jejich skonu, než kolik se jich nacházelo ve stojatých vodách v Clerkenwellu. Ačkoli jen málo lidských očí, vlastně i ty vůči zázrakům pozornější (a auto, které zabočilo do Škálové ulice krátce po čtvrté, vezlo takových očí několik), bylo schopno vidět přízraky jako hmotné bytosti, jejichž přítomnost je vcelku nápadná, vyznačená studenými, strnulými místy v blyštivém oparu stoupajícím z vozovky, a rozdrbanými psy, kteří se slezli v tak velkých smečkách na rozích, přitahováni vysokým hvizdem, jaký ze zvyku někteří z mrtvých vydávali. Skálová ulice se škvařila v žáru dočista svérázném, jehož výheň byla umocněná duchy.

Jemný je všechny upozornil, že je v domě rozhodně nečeká žádné pohodlí. Je bez vybavení, nemá vodu, ani elektřinu. Ale bude tam minulost, řekl, a ta bude na všechny po čase stráveném v nepřátelské Věži působit jako balzám.

„Na tenhle dům si vzpomínám,“ prohlásila Jude, když vylezla z auta.

„Měli bychom být oba opatrní,“ varoval Jemný a vystoupil na schůdky. „Sartori nechal vevnitř jednoho ze svých Oviatů a ten ze mě málem udělal cvoka. Toho bych nejdřív odklidil, než půjdeme dovnitř.“

„Jdu s tebou,“ řekla a pověsila se na něj.

„To asi není rozumné,“ odvětil. „Nech mě, ať se s Tíživým Pocitem nejdřív vypořádám.“

„To je ta Sartoriho potvora?“

„Jo –“

„Tak to ho chci vidět. Neboj se, mně nic neudělá. Tady mám v sobě kousek z Maestra, na to nezapomínej.“ Položila si ruce na břicho. „Mně nic nehrozí.“

Jemný nenamítal nic, ale stoupl si stranou, aby mohl Pondělí vypáčit dveře, což provedl se zručností ostříleného zloděje. Když pak opět chlapec couvl ze schodů, Jude rázně překročila práh a ani trochu se nezalekla zatuchlého, chladného vzduchu.

„Počkej,“ zavolal Jemný a vyrazil za ní do chodby.

„Jak ten tvor vypadá?“ chtěla vědět.

„Jako opice. Nebo jako děcko. Nevím. Ale děsně žvaní, to vím tedy určitě.“

„Tíživý Pocit…“

„Přesně tak.“

„Trefné pojmenování… pro takové místo.“

Došla až k úpatí schodiště a nehnutě se dívala nahoru k Meditačnímu pokoji.

„Buď opatrná…“ ozval se za ní Jemný.

„Já jsem tě slyšela.“

„Jenže pochybuju, že máš vůbec ponětí, jak silný…“

„Tam nahoře jsem se narodila, že ano?“ řekla tónem mrazivým jako místní vzduch. Neodpověděl; aspoň ne dokud se prudce neotočila a nezeptala se ho ještě jednou: „Nemám pravdu?“

„Ano.“

Přikývla a vrátila se ke zkoumání schodiště.

„Tvrdil jsi, že tady čeká minulost,“ nadhodila.

„To je pravda.“

„Moje minulost taky?“

„To nevím. Pravděpodobně ano.“

„Nic necítím. Je to tady jako na hřbitově. Pár neurčitých vzpomínek a to je všechno.“

„To všechno teprve přijde.“

„Jsi si nějak moc jistý.“

„Musíme se očistit, Jude.“

„Co tím myslíš?“

„Musíme se… smířit… se vším, čím jsme kdy byli, než budeme moct pokračovat.“

„Co když se nechci usmiřovat? Co když se chci úplně znovu vymyslet – a to hned teď?“

„To nemůžeš,“ řekl prostě. „Musíme se očistit, pak teprve můžeme jít domů.“

„Jestli je tamto domov,“ pohodila hlavou k Meditačnímu pokoji, „můžeš si ho nechat.“

„Nemyslím kolébku.“

„A co jako?“

„Místo ještě před kolébkou. Nebe.“

„Kašlu na nebe. Ještě nemám jasno se Zemí.“

„To není třeba.“

„To nech na mně… laskavě. Zatím jsem nepřežila ani jeden jediný život, o kterém bych mohla říct, že patří výhradně mně, a ty už mě cpeš do svého velikého plánu. Proste a jednoduše: děkuju, nechci. Chci mít vlastní osud.“

„Můžeš. Jako součást…“

„Součást ničeho. Chci být sama sebou. Zákon sám o sobě.“

„Teď nemluvíš ty. Z tebe mluví Sartori.“

„A i když, tak co?“

„Víš přece, co udělal,“ odvětil Jemný. „Zažila jsi přece ta zvěrstva. Copak se teď od něho učíš?“

„Když bych se přitom měla učit od tebe, to chceš říct? Odkdy jsi tak děsně dokonalý?“ Nezareagoval – a ona jeho mlčení vzala jako další projev jeho nové namyšlenosti. „Přece se nesnížíš k házení špíny, co?“

„O tom si promluvíme později,“ řekl.

„Promluvíme?“ vysmívala se. „Copak, Maestro, dáte nám lekci z etiky? Moc ráda bych věděla, proč jsi asi tak děsně vzácnej.“

„Jsem syn Celestine,“ poznamenal tiše.

Zírala na něho napjatě. „Cože jsi?“

„Jsem syn Celestine. Unesli ji z Pátého…“

„Já vím, kam ji unesli. To má na svědomí Dowd. Myslela jsem si, že mi řekl všechno.“

„Tuhle část ne?“

„Tuhle část ne.“

„Dalo se ti to říct šetrněji. Promiň, že jsem nenašel lepší způsob.“

„Kdepak…“ ovládl a se. „Kde by se našlo příhodnější místo?“

Pohledem se vrátila ke schodišti. Když znovu promluvila, po odmlce, stalo se tak šeptem.

„Máš štěstí,“ řekla. „Domov a Nebe je pro tebe jedno a totéž místo.“

„Třeba to platí u všech,“ uvažoval polohlasně.

„To sotva.“

Následovalo dlouhé ticho přerušované jedině Pondělího marnými pokusy o hvízdání venku na schodech. Nakonec Jude pronesla:

„Už chápu, proč jsi celý žhavý, aby sis to všechno uspořádal. Ty… jak se to říká?… ty kráčíš ve stopách otce.“

„Takhle jsem o tom nepřemýšlel…“

„Ale je to tak.“

„Asi ano. Jenom doufám, že se na to hodím. Jednu chvíli cítím, že to je možné. Pak ale…“

Tázavě si ji prohlížel, zatímco se venku Pondělí znovu pokoušel o melodii.

„Pověz, co si myslíš,“ řekl.

„Přemýšlím o tom, že bych si moc přála, abych nikdy nevyhodila milostné dopisy od tebe,“ odvětila.

Nastala nová bolavá odmlka, potom se k němu otočila zády a odcházela do zadní části domu. On zůstal stát pod schodištěm a přemítal, že by patrně měl jít s ní – pro případ, že se tam někde bude ukrývat Sartoriho špicl, ale bál se, že by ji svým dozorem dál zraňoval. Ohlédla se přes rameno na otevřené dveře a sluneční paprsky na schodech. Do bezpečí to neměla daleko, kdyby jí ho bylo zapotřebí.

„Jak to jde?“ zavolal na Pondělího.

„Je vedro,“ přišla odpověď. „Clem skáknul pro něco k jídlu a pro pivo.

Hodně piva. Měli bysme rozjet mejdlo, šéfe. Řek bych, že si ho kurva zasloužíme.“

„To jo. Jak je Celestine?“

„Spí. Dá se dovnitř už normálně jít?“

„Ještě chvilku počkej,“ odpověděl Jemný. „Ale nepřestávej hvízdat, poslyš. Ta melodie se nemohla jen tak ztratit.“

Pondělí se zasmál a ten zvuk, který byl pochopitelně naprosto všední, přece ale neobvyklý, asi jako velrybí zpěv, ho potěšil. Jestli Tíživý Pocit zůstal v domě, jeho potměšilost nenadělá v tak zázračném dni, jako je dnešní, mnoho škody. Takto uklidněný se pustil nahoru do schodů a za chůze přemítal, jestli třeba denní světlo nezaplašilo všechny vzpomínky do koutů. Ale došel sotva do poloviny schodiště a už měl po ruce důkaz o tom, že ne. Po jeho boku se vykreslená duševním zrakem zjevila pří-zračná postava Lucia Cobbitta. Byl usmrkaný, uslzený, natahoval uši a loudil rozumy. Vzápětí se ozval jeho vlastní hlas, udílející mu rady, které dal chlapci v oné poslední, strašlivé noci.

„Nestuduj nic, leda s vědomím, že jsi to už dávno věděl. Nic neuctívej,…“

Dokončit druhý výrok nestačil, zbytku věty se totiž ujal medový hlas odněkud shora.

„…pouze v obdivu ke svému skutečnému já. A ničeho se neboj…“

Přelud Lucia Cobbitta se pomalu vytrácel, jak Jemný pokračoval nahoru, ale onen hlas zesílil.

„…kromě jistoty, že jsi původcem svého nepřítele a jeho jedinou nadějí na polepšení.“

A spolu s hlasem se dostavilo uvědomění, že ta moudrost, kterou častoval Lucia, vůbec není z jeho hlavy. Pocházela od mystifa. Dveře do Meditačního pokoje byly otevřené, Pie trůnilo na parapetu a usmívalo se na něho z minulosti.

„Kdys tohle vymyslel?“ zeptal se Maestro.

„To jsem nevymyslel já, naučil jsem se to,“ odvětil mystif. „Od matky. A ta se to naučila od své matky, nebo otce, kdo ví? Můžeš to teď předávat dál.“

„A co jsem já?“ zeptal se mystifa. „Tvůj syn, nebo tvoje dcera?“

Pie se podívalo skoro zahanbeně. „Vy jste můj Maestro,“ řeklo.

„A to je všechno? Takže tyhle škatulky zůstávají? Páni a sluhové? To mi neříkej.“

„A co bych měl říkat?“

„To, co cítíš.“

„Ach…“ Mystif se pousmál. „Kdybych vám pověděl, co cítím, byli bychom tu do večera.“

Záblesk uličnictví v jeho očích byl tak okouzlující a vzpomínka tolik živá, že se Jemný musel bránit, aby neudělal nic, a hlavně se držet, aby nešel k němu a neobejmul prostor, kde jeho přítel seděl. Ale čekala ho spousta práce – kráčet ve stopách Otce, jak to pojmenovala Jude – a ta vzpomínky spíš utlačovala, než aby jim přála. Jakmile vyprovodí Tíživý Pocit z domu, vrátí se sem a začne naléhavější lekce: jak postupovat při Usmíření. V tom se potřeboval vzdělat rychle – a vzpomínky z tohoto pokoje jistě bohatě oplývají rozhovory na toto téma.

„Vrátím se,“ řekl bytosti na parapetu.

„Budu čekat,“ odpověděla.

Ještě se na ni podíval a slunce, jež uvízlo v okně za ní, se v tom okamžiku zakouslo do její siluety a ukázalo mu ne celou postavu, ale pouhý zlomek. Zvedl se mu žaludek, poněvadž mu tento obrázek připomněl jiný: Vymazaný kraj ve vířivém zmatku a v povětří nad hlavou skučící cáry jeho milovaného, který se vrátil do Druhého se slovy varování.

„Rozloženi,“ říkalo, zatímco zápasilo s poutem, jež ho vázalo k Vymazanému kraji, Jsme… rozloženi.“

Odpověděl cosi uklidňujícího, co mu bouře uzmula hned ze rtů? Nepamatoval se. Ale znovu si poslechl, jak ho mystif nabádá, aby našel Sartoriho, a upozorňuje na to, že ten druhý ví něco, co on, Jemný, neví. A okamžik nato Pie zmizelo; bylo uchváceno, odvlečeno do Prvního dominia a tam umlčeno.

Srdce mu bušilo jako o závod. Jemný vyhnal tu hrůzu z hlavy a podíval se znovu k oknu. Nikde nikdo. Ale mystifovy prosby, aby našel Sartoriho, mu utkvěly v hlavě. Proč to je tak důležité? I kdyby se nakrásně mystif v Prvním dominiu dopátral pravdy o Jemného původu a nezdařilo se mu tuto skutečnost sdělit, musel přece vědět, že Sartori nemá o tomto tajemství absolutně žádné zdání, zrovna jako jeho bratr. Co tedy byla zač ta informace, kterou podle mystifa Sartori měl, že kvůli ní svévolně přešel hranice Božího Království a naléhavě ho pobízel, aby ji hledal?

Výkřik zdola ho přiměl, aby nechal záhadu záhadou. Jude na něj volala. Kvapně seběhl ze schodů a podle hlasu zamířil do kuchyně, která byla prostorná a ledová. Jude se tiskla k oknu, které už před mnoha lety zpráchnivělo a umožnilo přístup do domu svlačcům rostoucím v zahradě pod ním. Ty po vpádu dovnitř uhnily ve tmě, kterou pomáhaly zahustit vlastní rozpínavostí. Slunce skrz tato tenata listů a dřeva protlačilo jen vlásečnicové paprsky, které ovšem stačily vrhnout světlo na Ženu a jejího zajatce, jemuž přišlápla hlavu k podlaze. Byl to Tíživý Pocit, obrovskou tlamu měl svraštělou jako tragickou masku, oči se upíraly nahoru k Jude.

„To je on?“ zeptala se.

„To je on.“

Jen co se Jemný přiblížil, Tíživý Pocit se vytasil se slabounkým kňouráním, z něhož se pak začala loupat slova.

„…Nicinko jsem neudělal! Zeptej se jí, prosím tě, zeptej se jí, zeptej se jí, jestli jsem něco udělal? Ne, neudělal. Jako obyčejně jsem se jenom klidil stranou, abych nepřekážel.“

„Sartori s tebou není moc spokojený,“ řekl Jemný.

„Taky že jsem neměl moc šancí,“ zaprotestoval. „Proti někomu takovýmu. Proti Usmiřiteli.“

„Takže přece víš aspoň něco.“

„Teď jo. Musíme se očistit,“ citoval, vystihuje mistrně Jemného hlas. „Musíme se smířit se vším, čím jsme kdy byli…“

„Poslouchal jsi.“

„Nemůžu si pomoct,“ kvílel tvor. „Narodil jsem se zvědavý. Jenže jsem to nepochopil,“ pospíšil si s dodatkem. „Nešmíruju, namouduši.“

„Lháři,“ vložila se do toho Jude. Potom se otočila k Jemnému: „Jak ho zabijeme?“

„To nebude třeba,“ řekl. „Bojíš se, Tíživý Pocite?“

„Co myslíš?“

„Přísahal bys na spojenectví, kdyby ti bylo dovoleno žít?“

„Kam se mám podepsat? Ukaž mi kam!“

„Ty ho necháš naživu?“ užasla Jude.

„Ano.“

„K čemu?“ dožadovala se, drtíc vězně patou. „Koukni se na něho.“

„Ne,“ škemral Tíživý Pocit.

„Přísahej,“ poručil Jemný a podřepí si vedle něho na bobek.

„Přísahám! Přísahám!“

Jemný se podíval na Jude. „Zvedni nohu,“ řekl.

„Ty mu věříš?“

„Nestojím tady o smrt. Dokonce ani o takovou. Pusť ho, Jude.“ Nehnula se. „Řekl jsem, pusť ho.“

Jen neochotně zvedla nohu sotva o půl centimetru a Tíživý Pocit se vydrápal na svobodu, načež bez meškání popadl Jemného za ruku.

„K vašim službám, Osvoboditeli,“ přitiskl lepkavé čelo k Jemného dlani. „Má hlava je ve vašich rukou. Přísahám při Hyovi, Herateovi, při Hapexamendiovi, že jsem vám zavázán srdcem.“

„Přijímám,“ řekl Jemný a napřímil se.

„Co mám udělat teď, Osvoboditeli?“

„V horním patře je pokoj. Tam na mě počkáš.“

„Do smrti smrťoucí.“

„Pár minut postačí.“

Couval ke dveřím, nepřestával se uklánět a v mžiku zmizel.

„Jak můžeš někomu takovému věřit?“ divila se Jude.

„Nevěřím mu. Zatím ne.“

„Ale nebráníš se.“

„Je to k ničemu, když nedokážeš odpustit, Jude.“

„Sartorimu bys odpustit dokázal, co?“

„Je to můj… je to můj bratr a je to moje dítě,“ odvětil Jemný. „Jak bych nemohl?“

2

Jakmile bylo v domě bezpečno, přemístil se dovnitř zbytek družiny. Pondělí, věčný vymetač haraburdí, kamsi odběhl a šel prolézt sousední domy a ulice, aby přitáhl všechno, co najde a co by mohlo poskytnout alespoň minimální pohodlí. Vrátil se s úlovkem třikrát, potřetí s sebou vzal Clema. Oba se objevili o půl hodiny později se dvěma matracemi a náručí ložního prádla, kupodivu slušně čistého – na to, že ho nalezli pohozené.

„Minul jsem se povoláním,“ řekl Clem s Taylorovým uličnictvím ve tváři. „Zlodějna je daleko zábavnější než bankovnictví.“

Po této poznámce Pondělí požádal Judith, aby mu půjčila auto, že prý zajede na jižní břeh a vezme si tam věci, které tam, jak spěchal za Jemným, nechal. Odpověděla mu, že ano, ale pobídla ho, aby se vrátil co nejrychleji. I když bylo venku na ulici světlo, než se snese noc, budou potřebovat na obranu domu tolik silných rukou a rozumu, kolik jen mohou dát dohromady. Clem ubytoval Celestine v pokoji, který býval jídelnou, a do něj jí na podlahu položil tu větší ze dvou matrací a poseděl u ní, dokud neusnula. Když z pokoje vyšel, Tayova divokost byla umírněna a muž, který si přisedl na schod k Jude, byl vážný.

„Spí?“ zeptala se ho Jude.

„Nevím, jestli to je spánek, nebo už kóma. Kde je Jemný?“

„Nahoře. Přemýšlí.“

„Hádali jste se.“

„To není nic nového. Všechno ostatní se mění, ale tohle zůstává při starém.“

Otevřel jednu láhev piva a s chutí se napil.

„Víš, čas od času se přistihnu, že se divím, jestli tohle třeba není nějaká halucinace. Ty se v tom asi orientuješ mnohem líp než já – viděla jsi dominia, takže víš, že to je do puntíku pravda –, ale když jsem s Pondělím šel pro matrace, jen o pár ulic dál byli lidi a procházeli se ní sluníčku, jako by byl prosté jenom obyčejný den, a já jsem přemýšlel, že tam vzadu je žena, která byla dvě stě let zazděná zaživa, a její syn, jehož otcem je bůh, o kterém jsem v životě neslyšel…“

„Koukám, že se pochlubil.“

„Jistě. A když jsem o tom přemýšlel, chtělo se mi tak akorát jít domů, zamknout dveře a předstírat, že se nic z toho neděje.“

„Co tě zadrželo?“

„Hlavně Pondělí. Ten si s tím vůbec hlavu neláme. A taky to, že vím, že mám v sobě Taye. I když se mi to zdá hrozně přirozený, jako kdyby tam byl odjakživa.“

„Třeba ano,“ řekla. „Je tam ještě pivo?“

„Je.“

Podal jí láhev a ona s ní klepla o schod stejným způsobem, jako to předtím udělal on. Vršek odletěl, pivo vypěnilo.

„Proč jsi vlastně chtěl utéct?“ řekla, když zahnala žízeň.

„Nevím,“ odvětil Clem. „Zřejmě ze strachu z toho, co přijde. Ale to je hloupý, vid? Jsme na pokraji něčeho jedinečného, přesně jak to sliboval Tay. Z místa, které by nás ani nenapadlo, dopadne na svět světlo. Je to jako Zrození Nepřemoženého syna, ne?“

„Copak synové, ti to mají v suchu,“ podotkla Jude. „Obyčejně mívají.“

„Ale s dcerama už to nevidíš růžově…?“

„Ne, to teda ne,“ řekla. „Hapexamendios totiž pozabíjel Bohyně v celé Imagice, Cleme, nebo se o to přinejmenším pokusil. Teď se dovídám, že je to táta Jemného. To mi, tuším, na dobrém pocitu z toho, že mu pomáhám v jeho mistrovském díle, dvakrát nepřidá.“

„To myslím chápu.“

„Část mé mysli…“ Nechala hlas odeznít do ticha a myšlenku nedokončila.

„Co?“ zeptal se. „Pověz.“

„Část mé mysli říká, že jsme blázni, když těm dvěma věříme. Hapexamendiovi nebo Usmiřiteli. Když to byl takový milující bůh, proč asi napáchal tolik zla? A netvrď mi, že cesty boží jsou křivolaké, protože to je děsná zhovadilost a oba to dobře víme.“

„Už jsi o tomhle mluvila s Jemným?“

„Zkoušela jsem to, ale má myšlenky jen pro jednu věc…“

„Dvě,“ opravil Clem. „Usmíření je jedna. Pie’oh’pah druhá.“

„No jasně, úžasné Pie’oh’pah.“

„Věděla jsi, že si ho vzal?“

„Jo, řekl mi to.“

„To stvoření muselo být Někdo.“

„Obávám se, že jsem trochu zaujatá,“ odtušila suše. „Mě se pokusilo zabít.“

„Jemný tvrdil, že Pie nemělo zabíjení v povaze.“

„Ne?“

„Říkal, že mu sám nakázal, aby se živilo jako zabiják a děvka. Svaluje to celé na sebe. Dává si to za vinu.“

„Viní se, a nebo jen přebírá zodpovědnost?“ řekla. „V tom je rozdíl.“

„To nevím,“ odvětil Clem, který se nemínil nechat zatáhnout do slovíčkaření. „Bez Pie je jistě v koncích.“

K tomu se zdržela jakéhokoli úsudku, jelikož se jí už vkrádalo na jazyk, že ona je také v koncích, že ona se také trápí, ale bála se s tím vyznáním svěřit – dokonce i Clemovi.

„Povídal, že mystifův duch, podobně jako Tayův, je stále naživu,“ říkal zatím Clem, „a až tohle všechno skončí…“

„Napovídá fůru věcí,“ vpadla mu do řeči Jude, unavená tím, jak všichni opakují Jemného rozumy.

„A ty mu nevěříš?“

„Co já vím?“ pokrčila rameny, a v té chvíli byla tvrdá jako kámen. „Do tohohle evangelia nepatřím. Nejsem jeho milenkou a nebudu jeho žákem.“

Šramot za jejich zády. Otočili se a uviděli na chodbě stát Jemného, od schodů se odrážel jas jako světla divadelní rampy. Měl pot na tváři a košili přilepenou k hrudi. Clem se s provinilým chvatem zvedl, patou zavadil o svou láhev. Než ji chytila Jude, stačila se skutálet o dva stupně níž a rozlít při tom zpěněné pivo.

„Nahoře je vedro,“ řekl Jemný.

„A ani se moc neochlazuje,“ odtušil Clem.

„Můžeme si promluvit?“

Jude věděla, že chce mluvit jen s ním – a nechce, aby je ona slyšela, ale Clem byl buď hodně bezelstný, takže mu to nedošlo, o čemž pochybovala, nebo nemínil na jeho hru přistoupit. Zastavil se na schodu a přiměl tak Jemného, aby došel až ke dveřím.

„Až se vrátí Pondělí,“ rozhoupal se, „byl bych rád, kdybyste zajeli na Pozemek a přivezli zpátky kameny z Ústupu. Provedu Usmíření v horním patře, kde mi s ním můžou pomoct vzpomínky.“

„Proč posíláš Clema?“ podivila se Jude, aniž vstala nebo se otočila. „Já znám cestu, on ne. Já vím, jak ty kameny vypadají, on to neví.“

„Myslím si, že bys měla zůstat tady,“ odvětil Jemný.

Teď se obrátila. „Proč? Nikomu nejsem užitečná. Pokud ovšem mě tu nechceš mít proto, abys na mě mohl dohlížet.“

„Vůbec ne.“

„Tak mé nech jet,“ řekla. „Vezmu si na pomoc Pondělího. Clem a Tay můžou zůstat tady. Jsou to tví andělé, nebo ne?“

„Jestli ti to tak bude líp vyhovovat,“ pokrčil rameny. „Mně to vadit nebude.“

„Já se vrátím, neboj se,“ řekla výsměšně a zvedla svou láhev. „Třebas jen kvůli přípitku na zázrak.“

3

Krátce po tomto rozhovoru, když se na ulici začal zvedat modravý příliv šera a vyzdvihl den až k hřebenům střech, ukončil Jemný rozmluvu s Pie a šel si sednout k Celestine. Její pokoj byl lépe stvořený k meditaci nežli ten, z něhož právě vyšel, v něm se totiž vzpomínky daly nejednou vyvolat tak lehce, až bylo chvílemi těžké uvěřit, že tam mystif není z masa a kostí. Clem hned vedle matrace, na které Celestine spala, zapálil svíci. Její světlo ukazovalo Jemnému ženu tak hluboce ponořenou do spánku, že ji jistě netrápil žádný sen. Sice zdaleka nebyla vychrtlá, rysy však měla strohé, jako by její maso bylo zpola proměněné v kost. Nějakou dobu si ji prohlížel a dumal nad tím, jestli i jeho vlastní tvář nebude jednoho dne podobně strohá, načež se vrátil ke stěně u postele a tam si sedl a naslouchal táhlé kadenci jejího oddechování.

V myšlenkách se mu vracelo všechno, co se dozvěděl nebo na co si vzpomněl v pokoji v patře. Totéž, co platilo pro magii, se kterou se krok za krokem seznamoval, platilo i pro procedury Usmíření, nešlo o nijak mimořádný obřad. Zatímco většina z převládajících náboženství v Pátém si libovala v rituálu, který mel oslepit stáda věřících až za hranici chápání – liturgiemi a rekviem, zaklínadly a slavnostními sliby, do jednoho vymyšlenými proto, aby nabubřely maličká zrnka pochopení, kterým se svatí muži ve skutečnosti mohli pochlubit –, ty teatrálnost jsou nadbytečné, pokud se nástroj boží vůle svým viděním dotkl pravdy –a pomocí paměti by se mohl takovým nástrojem opět stát.

Princip Usmíření nebylo těžké pochopit, jak zjistil. Každých dvě stě let, jak to vypadalo, vyprodukovalo In Ovo cosi na způsob květu: lotos s pěti okvětními plátky, který nějakou dobu v oněch smrtonosných vodách plul, imunní vůči jejich jedu i obyvatelům. Této svatyni byla přisouzena rozmanitá jména, ale nejjednodušší a nejčastější z nich bylo Ana. V té se shromáždí Maestrové nesoucí vzorky svých dominií, které každý zastupuje. Jakmile se kousky skládačky sejdou, následující průběh už dostane vlastní spád. Splynou, posilněné Ana vypučí, vytlačí In Ovo a otevřou cestu mezi Usmířenými dominii a Pátým.

„Běh věcí směřuje k úspěchu,“ řekl mystif, promlouvaje z lepších časů. „To je přirozený pud každé porouchané věci, totiž opět se zcelit. A Imagika bude porouchaná, dokud nebude usmířena.“

„Proč potom tolik neúspěchů?“ zeptal se Jemný.

„Tak moc jich zas nebylo,“ odpovědělo Pie. „Ostatně pokaždé bylo Usmíření narušeno vnějšími silami. Kristus doplatil na politikaření. Pinea zlikvidoval Vatikán. Vždycky to byli lidé zvenčí, kdo zhatil Maestrovy nejlepší úmysly. My takové nepřátele nemáme.“

Ironická slova – při zpětném pohledu. Jemný si nemohl znovu dovolit takové uspokojení. Aspoň ne dokud žije Sartori a dokud mu leží v hlavě mrazivý obraz posledního, horečného zjevení Pie u Vymazaného kraje.

Nemělo cenu se k tomu dokola vracet. Zasunul obraz tak hluboko, jak jen dokázal, a raději se díval na Celestine. Bylo obtížné přemýšlet o ní jako o matce. Možná, že k nespočetným vzpomínkám, které v tomto domě sesbíral, přibude jedna matná připomínka toho, jak vrní jako děcko v jejím náručí; tiskne bezzubá ústa k těmto prsům a ty ho krmí. Ale jestli tu měla být, unikala mu. Možná, že mezi přítomností a kojením bylo příliš mnoho roků a životů a žen. Dokázal v sobě vykřesat vděčnost za život, který mu dala, ale bylo obtížné cítit něco víc.

Za chvíli ho noční bdění začalo skličovat. Podobala se až příliš mrtvole, jak tam tak ležela, a on zas poslušnému, avšak nemilujícímu truchlícímu. Zvedl se, že půjde, ale než vyšel z místnosti, postál ještě u jejího lůžka, pak se shýbl a dotkl se její tváře. Nedotkl se její kůže po celých třiadvacet nebo čtyřiadvacet desetiletí – a po dnešku to opět dlouho neudělá. Nebyla studená, jak očekával, ale teplá a on na ní nechal ruku déle, než zamýšlel. Kdesi v hlubině spánku jeho dotek ucítila a zdálo se, že se z ní vyzdvihla do snu o něm. Její přísnost se zjemnila a bledé rty zašeptaly:

„Dítě?“

Nebyl si jistý, zda má odpovědět, ale po okamžiku jeho váhání promluvila znovu, položila stejnou otázku. Tentokrát odpověděl:

„Ano, matko?“

„Zapamatuješ si, co jsem ti říkala?“

Co teď? přemýšlel. „Nevím… jistě,“ řekl. „Pokusím se.“

„Mám ti to zopakovat? Chci, aby sis to pamatoval, dítě.“

„Ano, matko,“ řekl. „To by bylo dobře. Pověz mi to znovu.“

Nato se neznatelně usmála a začala opakovat příběh, zjevně mnohokrát vyprávěný.

„Jednou byla jedna žena, jmenovala se Prozatímní Nirvána…“

Sotva ale začala, sen, který právě snila, se od ní odpoutával a ona se opět propadala do hlubin, a její hlas, zatímco padala, ztrácel na síle.

„Nepřestávej, matko,“ naléhal Jemný. „Chci to slyšet. Jednou byla jedna žena…“

„…ano…“

„…jmenovala se Prozatímní Nirvána.“

„…ano. A ta šla do města plného nepravostí, kde žádný duch nebyl svatý a žádné tělo zdravé. A cosi jí tam velice ublížilo…“

Její hlas nabýval opět na síle, ale úsměv, i ten nejdrobnější náznak, zmizel.

„Co jí kdo udělal, mami?“

„Nemusíš znát tu bolest, dítě. Jednoho dne se to dozvíš a ten den si budeš přát, abys mohl zapomenout. Jen ti ještě vysvětlím, že jde o ránu, kterou pouze muži dovedou způsobit ženám.“

‚A kdo se na ní dopustil násilí?“ zeptal se Jemný.

„Povídala jsem ti to, dítě, muž.“

„Ale co to bylo za muže?“

„Na jménu nesejde. Záleží jen na tom, že mu unikla a vrátila se do rodného města a věděla, že tu špatnost, která na ni byla spáchána, musí obrátit v dobro. A víš, co tím dobrem bylo?“

„Ne, matko.“

„Bylo jím děťátko. Roztomilé, malinké děťátko. A ona ho milovala tak, že po čase vyrostlo, a to už věděla, že ji v budoucnu opustí, a tak pravila: Než půjdeš, povím ti jeden příběh. A víš, co to bylo za příběh? Chci, aby sis ho pamatoval, dítě.“

„Pověz.“

„Jednou byla jedna žena, jmenovala se Prozatímní Nirvána. A ta šla do města plného nepravostí…“

„To je tentýž příběh, matko.“

„…kde žádný duch nebyl svatý…“

„Nedopovědělas ten první příběh. Jen jsi zase začala odznova.“

„…a žádné tělo zdravé. A cosi…“

„Přestaň, matko,“ řekl Jemný. „Přestaň.“

„…jí tam velice ublížilo…“

Jemný, znervóznělý matčiným bludným kruhem, oddálil ruku od její tváře. Ona však s odříkáváním nepřestala, alespoň ne hned. Příběh pokračoval přesně jako ten první: únik z města; špatnost obrácená v dobro; děťátko, roztomilé, malinké děťátko. Ale jelikož už na tváři necítila dotek ruky, Celestine sklouzávala do bezmyšlenkovité dřímoty a její hlas byl čím dál nezřetelnější. Jemný se zvedl a ustupoval ke dveřím, mezitím šeptaný příběh opsal kruh podruhé.

„…a tak řekla: Než půjdeš, povím ti jeden příběh.“

Jemný zašmátral za sebe a otevřel dveře s očima upřenýma na matce.

„A víš, co to bylo za příběh?“ zeptala se. „Chci… aby sis ho pamatoval… dítě.“

Nespustil z ní oči, ani když vyklouzával do chodby. Poslední slabiky, které zaslechl, by uším kohokoli jiného zněly jako blábol, jenže on si ten příběh vyslechl do této chvíle několikrát, a tak poznal, že zatímco se propadala do bezesného spánku, spustila opět od začátku.

„Jednou byla jedna žena…“

Nato dveře přivřel. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu se chvěl a musel na několik vteřin zůstat stát za dveřmi, než třas ovládl. Když se obrátil, na počátku schodiště objevil Clema, který se probíral hromádkou svíček.

„Ještě spí?“ zeptal se, jakmile Jemný došel blíž.

„Ano. Mluvila s tebou o něčem, Cleme?“

„Jen málo. Proč?“

„Právě jsem si poslechl, jak vypráví ze spaní příběh. Cosi o jisté Prozatímní Nirváně. Nevíš, co to znamená?“

„Prozatímní Nirvána. Ví bůh. To je něčí jméno?“

„Patrně. A z nějakého důvodu pro ni musí hodně znamenat. Je to to jméno, se kterým pro mě poslala Jude.“

„A ten příběh, co je to?“

„Je zatraceně zvláštní,“ řekl Jemný.

„Asi se ti líbil víc, když jsi byl malý.“

„Asi…“

„Až ji uslyším zase mluvit, chceš, abych tě zavolal?“

„Ani snad ne,“ řekl Jemný. „Umím to už nazpaměť.“

Pustil se do schodů.

„Budeš tam nahoře potřebovat svíčky,“ poznamenal Clem, „a sirky.“

„To je fakt,“ řekl Jemný a vrátil se.

Clem mu podal půl tuctu svíček, tlustých, podsaditých a bílých. Jemný podal jednu zpátky.

„Pět je magické číslo,“ vysvětlil.

„Nahoře v patře jsem nechal nějaké jídlo,“ řekl Clem, když zas Jemný začal stoupat do schodů. „Není to sice žádná haute cuisine, ale potrava to je. A jestli si ho nevezmeš hned, zmizí v cukuletu, jen co se objeví ten kluk.“

Jemný zavolal dolů z patra, že děkuje, zvedl z podlahy chleba, jahody a láhev piva, které na něj nahoře čekaly, potom zmizel v Meditačním pokoji a zavřel za sebou dveře. Snad proto, že byl stále zahlcený tím, co vyslechl z matčiných úst, ho nečekaly na prahu vzpomínky na Pie. Pokoj byl prázdný; cela přítomnosti. Teprve když Jemný postavil svíčky na krbovou římsu a jednu z nich zapaloval, uslyšel za sebou mystifův tichý hlas.

„Způsobil jsem ti bolest,“ řeklo Pie.

Jemný se obrátil do místnosti a objevil ho u okna, kde tak často pobýval, s výrazem vážného znepokojení na tváři.

„Nemělo jsem se ptát,“ pokračovalo– „Je to jenom nejapná zvědavost. Slyšel jsem, jak se Abelove ptal Lucia, den něho dva to budou, a pořád mi to leželo v hlavě.“

„Co na to Lucius?“

„Řekl, že si pamatuje na to, jak sál z prsu. To byla první věc, na kterou si pamatuje. Cecík u pusy.“

Až nyní se Jemný dovtípil, o čem je řeč. Jeho paměť si opět vybrala zlomek hovoru mezi ním a mystifem, vztahující se k jeho současným starostem. Povídali si v této místnosti o vzpomínkách na dětství a Maestra jejich hovor rozesmutněl stejně jako teď; a z téhož důvodu.

„Ale pamatovat si příběh,“ říkalo Pie, „zvlášť takový, který jsi neměl rád…“

„Ne že bych ho neměl rád,“ oponoval Maestro. „Rozhodně mi nenaháněl strach tak jako duchařské historky. Ty byly horší…“

„Nemusíme o tom mluvit,“ uzavřelo Pie a na okamžik si Jemný myslel, že hovor v tomhle místě zvadne. Zdaleka si nebyl jistý, jestli by mu vadilo, kdyby tomu tak bylo. Ale v domě se zdálo být nepsaným pravidlem, že z odpovědi na jakýkoli dotaz se nevyvléká, i kdyby sebevíc uváděl do rozpaků.

„Ne, chci to vysvětlit, jestli můžu,“ řekl Maestro. „I když, jaké jsou dětské strachy, je někdy těžké porozumět.“

„Pokud nedokážeme naslouchat s dětským srdcem,“ podotklo Pie.

„To je ještě těžší.“

„Můžeme se ale pokusit. Pověz mi ten příběh.“

„Dobrá tedy… pokaždé začínal stejně. Moje matka řekla: Chci, aby sis ho pamatoval, dítě, a já jsem věděl v tu ránu, co bude následovat. Jednou byla jedna žena, jmenovala se Prozatímní Nirvána, a ta šla do města plného nepravostí…“

A Jemný poslouchal příběh znovu, tentokrát z vlastních úst, jež ho vyprávěly mystifovi. Žena, město, zločin, dítě, a potom nevyhnutelně, až se mu udělalo zle, začal příběh zas od začátku, se ženou a městem a zločinem.

„Znásilnění není moc hezké téma pro dětskou pohádku,“ odtušilo Pie.

„To slovo nikdy nepoužila.“

„Ale o tomhle zločinu se přece mluví, nebo ne?“

„Ano,“ souhlasil neslyšně, třebaže to přiznával celý nesvůj. Tohle bylo tajemství jeho matky; matčina bolest. Ale ano, samozřejmě, že Prozatímní Nirvána byla totožná s Celestinou a městem hrůzy bylo První dominium. Vyprávěla dítěti vlastní životní příběh zakódovaný do kratičké ponuré bajky. Ale co bylo podivnější, ona zahrnula do říkanky i posluchače a dokonce vyprávění samotné pohádky, čímž vytvořila kruh, jenž by odolal rozpojení, protože všechny jeho prvky vězely jakoby v kleštích. To tento pocit uvěznění ho jako dítě tolik znepokojoval? Pie mělo ovšem jinou teorii a vyjádřilo se k věci přes propast let.

„Žádný div, že ses tak bál,“ řekl mystif, „když jsi nevěděl, o jaký zločin šlo, ale věděl jsi, že byl hrozný. Jistě tím nemyslela nic zlého. Ale tvoje představivost se musela bouřit.“

Jemný na to neodpověděl, nebo spíš nemohl. Poprvé během rozhovorů s Pie věděl víc, než kolik sděloval sám příběh, a ta nesoudržnost rozbila sklo, skrz které hleděl na minulost. Pocítil hořkou ztrátu, přisazující si k neklidu, který si do tohoto pokoje tak jako tak přinesl. Jako kdyby příběh o Prozatímní Nirváně vymezil rozpor mezi já, které obývalo tyto pokoje před dvěmi sty let, neznalé svého božského původu, a mužem, kterým je nyní, jenž věděl, že příběh o Prozatímní Nirváně je matčin vlastní a zločin, o němž mu vyprávěla, aktem, při němž byl zplozen. Tímto končí pohrávání si s minulostí. Dozvěděl se vše, co potřeboval vědět o Usmíření, a nemohl déle ospravedlňovat otálení. Je na čase opustit útulno vzpomínek a tím i Pie.

Zvedl láhev piva a odrazil víčko. Patrně nebylo moudré pít nyní alkohol, ale chtěl si připít na minulost, ještě než mu beze zbytku zmizí před očima. Musela přece nastat chvíle, kdy s Pie pozvedli sklenky na nové tisíciletí. Dokáže si teď onen okamžik vybavit a spojit naposledy svůj úmysl s minulostí? Nahnul si láhev ke rtům, a zatímco pil, slyšel, jak se ve vzdáleném koutě pokoje směje Pie. Podíval se k mystifovi a tam spatřil svého pomalu už se rozplývajícího milence, ne se sklenicí v ruce, ale s karafou, jak připíjí na budoucnost. Zvedl láhev s pivem a chtěl si s karafou ťuknout, ale mystif se rozplýval nezadržitelně rychle. Než si stačily minulost s přítomností připít, vidění zmizelo. Bylo na čase začít.

Dole v přízemí uslyšel Pondělího, který se právě vrátil a něco vzrušeně vykládal. Jemný odložil láhev na krbovou římsu a šel se podívat na podestu, co má znamenat ten rozruch. Chlapec stál u dveří a právě popisoval Clemovi a Jude stav města. V životě nezažil divnější sobotní večer, prohlašoval. Ulice byly prakticky liduprázdné. Jediné, co se v nich hýbalo, byla světla na semaforech.

„Aspoň budeme mít snadnou cestu,“ řekla Jude.

„Někam jedeme?“

Řekla mu kam a jeho to znatelně potěšilo.

„Na venkově se mi líbí,“ nechal se slyšet. „Mužem si dělat, co se nám kurva zachce.“

„Hlavně když se dostaneme zpátky živí,“ řekla. „Spoléhá na nás.“

„Žádnej problém,“ odpověděl zvesela Pondělí. Potom se otočil ke Clemovi; „Dohlídneš na šéfíka, že jo? Kdyby se přiostřilo, vždycky můžeme poslat pro Ira a ostatní.“

„Řekl jsi jim, kde jsme?“ zeptal se Clem.

„Oni sem nepojedou šmejdit, jestli je tady prázdná postel, neboj,“ uklidňoval ho Pondělí. „Ale podle mýho, čím víc máme přátel, tím líp.“ Otočil se k Jude. „Můžu hned, jak budeš hotová,“ řekl a zmizel zas venku.

„Nemělo by nám to trvat víc než dvě nebo tři hodiny,“ oznámila Jude Clemovi. „Dávej na sebe pozor. A na něho.“

Zaletěla pohledem nahoru na schody, ale svíce zdola vydávaly příliš chabé světlo, než aby dosáhlo až k jejich vrcholu, takže Jemného neviděla. Teprve když vyšla ven a auto hlučně vyrazilo do ulice, se přihlásil.

„Pondělí se vrátil,“ informoval ho Clem.

„Slyšel jsem.“

„Vyrušil tě? Omlouvám se.“

„Ne, ne. Beztak jsem skončil.“

„Dnešní noc je horká,“ řekl Clem a podíval se na oblohu.

„Proč si na chvilku nezdřímneš? Hlídat můžu já.“

„Kde je ten tvůj zatracenej mazlíček?“

„Jmenuje se Tíživý Pocit, Cleme, a je v horním patře. Hlídá tam.“

„Já mu nevěřím, Jemný.“

„Nic zlého nám neudělá. Jdi a lehni si.“

„Jsi s Pie hotov?“

„Myslím, že jsem se dozvěděl, co všechno mám znát. Teď musím zkontrolovat zbytek Sněmu.“

„Jak to provedeš?“

„Nechám své tělo v patře a budu pro změnu cestovat.“

„To zní nebezpečně.“

„Dělal jsem to i dřív. Ale moje tělesná schránka bude po dobu, kdy budu mimo ni, zranitelná.“

„Jakmile budeš připravený odejít, vzbuď mě. Budu tě hlídat jako ostříž.“

„Tak si nejdřív chvilku zdřímni.“

Clem si vzal svíčku, šel si hledat místo, kam by ulehl, a zanechal Jemného o samotě. On zaujal jeho místo u dveří. Seděl na schodu s hlavou opřenou o rám a oddával se lehkému vánku, na který jediný se dnešní noc zmohla. Na ulici nefungovalo osvětlení. Pouze svit měsíce a hvězd sešikovaných kolem něho zvýrazňoval detaily na domech naproti a zablýskl se na bledých spodcích listů, když je obrátil vítr. Propadl se, ukolébán, do lehkého spánku a promeškal padající hvězdy.

„To je krása,“ vydechla dívka. Nemohlo jí být víc než šestnáct, a když se zasmála, k čemuž ji dnešní noc její přítel přiměl mnohokrát, podle smíchu vypadala i mladší. Ale teď se nesmála. Stála ve tmě a nehnutě pozorovala spršku meteorů, zatímco Sartori se obdivně díval.

Narazil na ni před třemi hodinami, když se potloukal po Svatojánské pouti v Hampstead Heathu, a snadno si získal její náklonnost. Pouť si vedla bídně, lidí přicházelo poskrovnu, takže když při prvním nádechu soumraku zavřeli, umluvil ji, aby s ním vyrazila do města. Koupí víno, řekl, a budou se procházet; najdou si někde plácek, sednou si a popovídají si a budou pozorovat hvězdy. Od časů, kdy se v svůdcovství vyžíval, uběhlo hodně vody – Judith představovala docela odlišnou výzvu –, ale triky tohoto řemesla si hbitě osvěžil a zadostiučinění, když mohl pozorovat, jak se její odpor drolí, spolu s vínem, které nasával, vykonaly své a zmírnily bolest z nedávných proher.

Dívka –jmenovala se Monika – byla pěkná a přístupná. Zpočátku se s jeho pohledem střetávala jen plase, ale to patřilo ke hře a jeho ta hra nějakou dobu uspokojovala, bral ji jako rozptýlení před blížící se tragédií. Ačkoli byla velice plachá, neodmítla, když navrhl, že by si mohli udělat procházku po místech se zdemolovanými domy za Shiverick Square, jen poznamenala cosi ve smyslu, že chce, aby s ní zacházel šetrně. To také udělal. Společně šli tmou, až objevil místo, kde nízký podrost prořídl a vytvořil něco jako hájek. Nebe nad hlavou bylo jasné, takže měla ničím nekrytý rozhled na spršku meteorů uvádějících ji do vytržení.

„Tohle ve mně vždycky vyvolá takový strach,“ řekla mu s okouzlujícím cockneyským přízvukem. „Myslím tím – když se dívám na hvězdy.“

„Proč asi?“

„No… my jsme přeci tak malí.“

Už předtím ji požádal, aby mu vyprávěla o svém životě, a ona ze sebe ochotně vysypala útržky životopisu, nejprve o chlapci Trevorovi, který tvrdil, že ji miluje, ale utekl s její nejlepší přítelkyní; pak o matčině sbírce porcelánových žab a o tom, že by strašně ráda žila ve Španělsku, protože tam jsou všichni o moc šťastnější. Ale teď mu bez pobízení řekla, že jí nezáleží ani na Španělsku ani na Trevorovi ani na porcelánových žábách. Je šťastná, prohlásila; a při pohledu na hvězdy, které ji obvykle vystrašily, se jí chce létat. On na to podotkl, že by spolu opravdu mohli letět, stačilo by jediné její slovo.

Nato odtrhla zrak od oblohy s rezignovaným povzdechem.

„Já vím, co chceš,“ řekla. „Všichni jste stejný. Lítání. Takhle sis to pojmenoval?“

Odpověděl, že ho pochopila úplně špatně. Nepřivedl ji sem proto, aby se s ní muchloval. To je pod úroveň obou.

„A proč teda?“ zeptala se.

Odpověděl jí pohybem ruky, příliš rychlým, než aby mohla odporovat. Druhý nejběžnější čin, hned po onom, který mu předhodila jako důvod, proč ji sem zavedl. Její zápas byl téměř stejně rezignovaný jako povzdech, ležela mrtvá na zemi, ještě než uplynula minuta. Shora neustále padaly hvězdy v množství, na jaké si pamatoval ze stejného ročního období před dvěma sty let. Mimosezonní déšť nebeských těles měl zvěstovat zítřejší noc.

S maximální pečlivostí ji rozčtvrtil a vykuchal a podle starobylého obyčeje roznesl kusy po hájku. Nebylo třeba spěchat. Tento obřad se nejlépe provádí v kalných minutách těsně před svítáním – a do toho zbývalo pořád ještě hodně hodin. Když očekávané hodiny nastaly a obřad byl vykonán, podlehl Sartori velké naději. Godolphinovo tělo bylo studené, když ho použil, a jeho vlastník byl stěží neviňátko. Bytosti, jež vylákal z In Ova na tuhle nechutnou návnadu, byly tudíž primitivní. Monika byla oproti tomu teplá a nežila dostatečně dlouho, aby byla nějak významně poskvrněná. Její smrt rozevře v In Ovu hlubší prasklinu než Godolphinova. Doufal, že její pomocí přitáhne speciální druh Oviatů, vysloveně vhodný pro práci, kterou přinese zítřek. Slizký druh s drsným hrdlem, ten mu zítra večer pomůže předvést, co dokáže dítě zrozené k ničení.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Po tom všem, co Pondělí nahlásil o stavu města, Jude předpokládala, že bude úplně vylidněné, ale ukázalo se, že tomu tak není. V době mezi jeho návratem z jižního břehu a jejich odjezdem k Pozemku se ulice Londýna, ochuzené, přesně jak tvrdil Pondělí, o párky turistů a lovců zábavy, změnily v území třetí, zcela netradiční skupiny: skládala se z muži a žen, kteří zkrátka vylezli z postelí a bloumali po ulicích. Bezmála všichni byli sami, jako by pro ně byl neklid, nebo co je vyhnalo do noci, příliš bolestivý a oni se nechtěli svěřovat svým blízkým. Někteří byli oblečeni jako do kanceláře – obleky a kravaty, sukně a polobotky. Jiní se spokojili s minimem nepřekračujícím meze slušnosti; mnozí byli bosí, daleko nejvíc jich chodilo prostovlasých. Všichni bloumali stejnou loudavou chůzí a s očima obrácenýma vzhůru sledovali oblohu.

Z toho, co Jude viděla, se nebesa nevytasila s ničím překvapivým. Zahlédla několik padajících hvězd, ale ty na jasné letní obloze ostatně nebyly zas tak neobvyklé. Mohla se pouze dohadovat, že tyto lidi posedla utkvělá představa, že z výšky přijde zjevení, a sotva se probudili s iracionálním tušením, že je ono zjevení na spadnutí, vyrazili ho vyhlížet do ulic.

Obrázek se tolik nelišil, ani když dojeli na předměstí. Obyčejní muži a ženy v nočním oblečení postávali na rozích ulic nebo na trávnících před domy a pozorovali nebe. Úkaz se postupně vytrácel, čím víc se vzdalovali od centra Londýna – možná i od Clerkenwellu –, ovšem opět se objevil, jakmile dojeli na okraj vesnice Yoke, kde teprve před pár dny stáli s Jemným na kost promočení v budově pošty. Když projížděli uličkami, kterými se za deště vlekli, vzpomněla si, s jak naivním cílem se vrátila do Pátého: možnost obnovení vztahu mezi ní a Jemným. Vracela se teď stejnou cestou a veškeré její naděje byly zchlazeny, jelikož čekala dítě náležející jeho protivníkovi. Dvousetleté námluvy s Jemným byly tudíž nenávratně u konce.

Nízký porost v okolí Pozemku se hrozivě rozrostl a na proklestem cestičky k bráně nestačila jen mačeta, kterou onehdy třímal Estabrook. I přesto, že zeleň bujela, páchla tlením, jako by uhnívala stejnou rychlostí, jakou rostla, pupeny se neproměňovaly v květy, ale v hnilobu. V čele šel Pondělí, sekal nožem napravo nalevo, spolu postupovali k bráně a potom se mezerou ve vlnitém plechu provlékli do rozlehlého parku za ní. Přestože byla hodina můr a sov, v parku se houfovaly všechny možné druhy denních živočichů. Ptáci ve vzduchu kroužili, jako by je změna pólů svedla ze správného směru, takže nevidí svá hnízda. Komáři, včely, vážky a všechny další bludné druhy letního dne poletovaly v zoufalé pomatenosti nad měsícem osvícenou trávou. Podobně jako ti čumilové na ulicích, kolem nichž projížděli, i Příroda vycítila bezprostřední ohrožení a neznala spočinutí.

Judin orientační smysl však sloužil výborně. Ačkoli prořídlé mlází vpředu vyhlíželo v modrošedém světle v podstatě jednolitě, úspěšně zamířila k Ústupu a společně s Pondělím se onoho směru pracně drželi, i když je zpomalovala rozblácená zem a husté traviny. Pondělí si za chůze hvízdal a masakroval melodii se stejnou nehorázností, kvůli níž si z něho před několika hodinami utahoval Clem.

„Víš, co se bude dít zítra?“ zeptala se ho Jude, která mu jeho zvláštní vyrovnanost skoro záviděla.

„Nojo, zhruba,“ řekl. „Jde vo Nebe, ne? Šéf nás tam vezme. Bude to pašáčký.“

„Nebojíš se?“ zeptala se.

„Čeho?“

„Všechno se změní.“

„Dobře tak,“ odvětil. „Je mi na blití z toho, jak je to tu zařízený.“

Pak zase pokračoval v pohvizdování. Prodral se kupředu travou o dobrých sto metrů, načež ho umlčel zvuk vtíravější než byl jeho povyk.

„Tohle si poslechni.“

Hemžení ve vzduchu a trávě zvolna sílilo, jak se blížili k mlází, ale protože vítr foukal v protisměru, hukot srocení, jež si tam porůznu posedalo, nebyl až do této chvíle slyšet.

„Ptáci a včely,“ ucedil Pondělí. „Je jich tam svinsky hodně.“

Jak se přibližovali, velikost sněmu před nimi byla čím dál patrnější. I když měsíční svit nepronikal listovím dostatečně důkladně, bylo nad slunce jasné, že na všech větvích všech stromů v blízkosti Ústupu, až po nejmenší větvičku, hřadují ptáci. Puch téhle valné hromady zaútočil na její chřípí; hluk na uši.

„Zrovínka královsky nám naserou na hlavu,“ nechal se slyšet Pondělí. „Buď to – nebo nás ubodaj k smrti.“

Hmyz tvořil mezi nimi a mlázím čilý závoj, hustý tak, že se po několika rázných krocích vzdali pokusů ho rozehnat. Cely a tvářemi pak spoustě z nich přinesli smrt, jelikož raději nasadili tempo a k cíli doběhli. V trávě našli ptáky, členy dolní sněmovny tohoto ptačího parlamentu, na něž se nedostala sedadla ve větvích. Vznesli se před běžci v jediném vřeštícím mračnu a vyvolali poplach i na stromech. Začalo hřmotné vzlétávání, vlna života byla tak obrovská, že divokost jejího pohybu setřásla k zemi slabší listy. Než Jude s Pondělím doběhli k okraji mlází, běželi dvojím deštěm: jeden byl zelený a padal, druhý se zvedal a byl okřídlený.

Jude přidala, předběhla Pondělího a oběhla Ústup –jeho zdi byly od hmyzu celé zčernalé – ke vchodu. Na prahu strnula. Uvnitř plápolal ohýnek založený v těsné blízkosti mozaiky.

„Nějakej otrapa se sem dostal dřív,“ poznamenal Pondělí.

„Nikoho nevidím.“

Ukázal k chumlu ležícímu na podlaze za ohněm. Jeho oči, zvyklejší vidět život v hadrech, objevily toho, kdo rozdělal oheň, snáze než její. Vešla dovnitř do Ústupu a věděla ještě dřív, než se jeho hlava zvedla, kdo to je. Jak by to nevěděla? Třikrát –jednou tady, podruhé v Yzordderrexu a potřetí, na to se pamatovala živě, ve Věži Tabuly Rasy – se tento muž neočekávaně zjevil, jako by chtěl dokázat to, co tvrdil před nedávném: že totiž jejich životy budou trvale propletené, protože jsou oba stejní.

„Dowde?“

Nehýbal se.

„Nůž,“ řekla Pondělímu.

Podal jí ho. Když se ozbrojila, postupovala dál k chumlu. Dowd měl ruce zkřížené na prsou, jako by očekával, že z něho život na místě vyprchá. Oči měl zavřené, ale to byl zároveň jediný kousek na obličeji, o němž to platilo. Jinak co centimetr kůže, to tržná rána po Celestinině výpadu, avšak navzdory své pověstné hojivé moci nebyl schopný napravit napáchanou škodu. Byl odmaskován až na kost. Přece ale dýchal, i když jen slabě, a tu a tam si pro sebe zasténal, jako by snil o potrestání či pomstě. Ocitla se v slabém pokušení ho ve spánku prostě zabít a hned na místě ukončit jednu hořkou kapitolu. Ale byla zvědavá a chtěla vědět, co tu dělá. Pokoušel se vrátit se do Yzordderrexu, a neuspěl, nebo čekal na někoho, kdo se měl touto cestou vrátit a sejít se tu s ním? Obojí by mohlo mít v nejistotě těchto dnů svůj význam, a i když se ve svém nynějším nenávistném stavu nakrásně cítila schopná ho odpravit, celý život byl pouze prostředníkem činů větších duchů a možná by se pro něho našlo nějaké menší uplatnění v roli posla. Dřepla si vedle něj a vyslovila jeho jméno, snažila se překřičet ptáky vracející se zpět na hřad na střechu. Otevřel oči jen velice pomalu a přidal tak jejich lesk k vlhkosti zmučených svalů.

„Vida,“ hlesl. „Jsi oslňující, milánku.“ To byla citace z jedné bulvární komedie a i přes svůj zbídačený stav ji vyslovil se zápalem. „Já ovsem vypadám jako špína. Nepůjdeš ke mně blíž? Nemám sílu mluvit nahlas.“

Váhala, zda mu má vyhovět. Přestože byl na pokraji smrti, skrýval se v něm neomezený sklon k potměšilosti, a poněvadž měl stále v těle úlomky Čepu, měl také moc škodit.

„Slyším tě docela dobře tam, kde stojím,“ řekla.

„Při takové hlasitost se zmůžu tak akorát na sto slov,“ smlouval. „Když budu šeptat, tak dvakrát tolik.“

„Co si my dva ještě můžeme říct?“

„Ach,“ povzdechl. „Hodně. Myslíš si, žes od každého jeho příběh vyslechla, co? Můj, Sartoriho, Godolphinův. Dokonce teď i Usmiřitelův. Ale jeden ti chybí.“

„Že by?“ řekla a ani ji to nijak zvlášť nezajímalo. „Čípak?“

„Pojď blíž.“

„Poslechnu si to odsud, nebo vůbec.“

Podíval se na ni jedovatě. „Ty jsi ale čubka, namouvěru.“

‚A ty zase plýtváš slovy. Jestli mi máš co říct, tak povídej. Čí příběh mi chybí?“

Chvilku to protahoval, aby ze situace vytěžil co nejvíc dramatičnosti. Nakonec vydechl: „Otcův.“

„Jakého otce?“

„Je jich snad víc než jeden? Hapexamendia. Původního. Nespatřeného. Toho z Prvního dominia.“

„Tenhle příběh ty neznáš,“ řekla.

Vymrštil paži, zcela nečekaně, takže jí sevřel ruku tak rychle, že se nestačila odsunout z dosahu. Pondělí útoku přihlížel a přiběhl na pomoc, ale ještě než se na něho vrhl, zastavila ho a poslala ho sednout si zas k ohni.

„To je v pořádku,“ ubezpečila ho. „Ten mi nic neudělá. Nebo ano?“ Zkoumala Dowda. „Povídám, nebo ano?“ zopakovala. „Nemůžeš si dovolit mě ztratit. Jsem poslední obecenstvo, které máš, a ty to víš. Jestli to nepovíš mně, jinému to už vykládat nebudeš. Ne na téhle straně od pekla.“

Muž tiše kývl na znamení, že zasáhla do černého.

„To je pravda,“ potvrdil.

„Tak povídej. Zbav se břemene.“

Namáhavě se nadechl, potom se opět rozpovídal.

„Viděl jsem ho jednou,“ řekl. „Otce Imagiky. Přišel ke mně v poušti.

„Zjevil se osobně… a tak,“ odtušila – a její skepse vyzněla neskrývaně.

„To ne. Slyšel jsem ho, jak mluví z Prvního. Ale viděl jsem jisté náznaky ve Vymazaném kraji, víš.“

„A jak vypadal?“

„Jako člověk, podle toho, co jsem měl možnost vidět.“

„Nebo co sis představoval.“

„Možná že představoval,“ opáčil Dowd. „Ale to, co mi řekl, jsem si nevymyslel…“

„Že tě pozvedne z bahna. Udělá z tebe Svého prostředníka. Tohle všechno jsi mi už vykládal, Dowde.“

„Všechno ne,“ namítl. „Po tom, co jsem se s Ním viděl, jsem se vrátil do Pátého. Použil jsem zaklínači formuli pro přechod In Ova, kterou mi našeptal, a prolezl jsem křížem krážem celý Londýn kvůli ženě, kterou by jako vyvolenou mezi všemi ženami obtěžkal Svým potomkem.“

„A našel jsi Celestine?“

„Ano. Našel jsem Celestine. Mimochodem v Tyburnu, sledovala popravu. Nevím, proč jsem si vybral ji. Snad proto, že se tak drsně smála, když chlap políbil oprátku, a já jsem si to vyložil tak, že tahle ženská patrně hned tak nepropadne sentimentalitě. Že nebude brečet a kňučet, až ji vezmu do jiného dominia. Nebyla krásná, ani tenkrát ne, ale měla v sobě oduševnělost, víš? Některé herečky ji mají. Mám na mysli Paní herečky. Měla tvář, která by dokázala přetrpět krajní citové vypětí a přece by nevypadala otřepaně. Možná na mě napoprvé silně zapůsobila a já se do ní zamiloval…“ Zachvěl se. „Když jsem byl mladší, uměl jsem i to. No a pak… pak jsem se s ní sblížil a řekl jsem jí, že bych jí chtěl ukázat živoucí sen, takový, na jaký by v životě nezapomněla. Zpočátku vrtěla hlavou, ale za těch časů bych dokázal umluvit i hluchého, a tak mi dovolila, abych ji omámil ovládacími kouzly a odvezl ji s sebou. Byla to pekelná cesta. Čtyři měsíce napříč dominii. Ale nakonec se mi ji tam přece podařilo dopravit, zpátky do Vymazaného kraje…“

„A co se dělo?“

„Hranice se otevřela.“

„A?“

„Spatřil jsem Boží město.“

Konečně narazili na něco, co ji zaujalo.

„Jak vypadalo?“ řekla.

„Viděl jsem ho jen letmo.“

Svou blízkost mu odpírala už poměrně dlouhou dobu, nyní se k němu ale naklonila a zopakovala svou otázku několik centimetrů od jeho zohyzděné tváře.

„Jak vypadalo?“

„Rozlehlé a zářící a jedinečné.“

„Zlaté?“

„Všech barev. Ale trvalo to jen velice krátce. Pak se zdálo, jako když hradby pukly, a cosi se natáhlo po Celestine a chopilo se jí to.“

„Všiml sis, co to bylo?“

„Snažil jsem se vzpomenout si, přemílal jsem ten obraz v hlavě pořád dokola. Někdy si myslím, že to bylo podobné síti, jindy zas mraku, nevím. Ať to bylo co chtělo, zkrátka si ji to vzalo.“

„Ty ses jí ovšem snažil pomoct,“ napovídala Jude.

„Ne, já jsem měl plné kalhoty a odplazil jsem se pryč. Co jsem mohl dělat? Patřila Bohu. A koneckonců, nebyla snad vyvolená?“

„Oběť únosu a znásilnění?“

„Oběť únosu a znásilnění, ale také vyvolená. Zatímco já, který jsem odvedl všechnu práci, co jsem byl já?“

„Pasák.“

„Ano. Pasák. A kromě toho, dočkala se své odplaty,“ řekl trpce. „Podívej se na mě! Pomstila se vrchovatě.“

To byla pravda. Život, který se ani Oscarovi ani Quaisoir nepodařilo v Dowdovi uhasit, Celestine bezmála ukončila.

„A tohle má být ten Otcův příběh?“ podivila se Jude. „Větší část z něho jsem už slyšela.“

„Příběh ano. Ale co je ponaučení?“

„To mi pověz ty.“

Mírně zavrtěl hlavou. „Nevím, jestli se mi neposmíváš.“

„Copak tě neposlouchám? Buď vděčný i za tohle malé milosrdenství. Mohl bys tu klidně ležet i bez posluchače.“

„Jenže to je právě to. Neležím. Mohla jsi přijít, až bych byl už mrtvý. Nebo bys nemusela přijít vůbec. Ale naše životy se ještě naposledy zkřížily. Osud mi tím dává najevo, že bych si měl ulehčit od svého břemene.“

„A jakého?“

„Povím ti to.“ Opět namáhavý nádech. „Celé ty roky jsem přemýšlel: proč Bůh vytáhl ze špíny prašivého, nevýznamného komedianta a poslal ho přes tři dominia pro ženu?“

„Toužil po Usmiřiteli.“

„A nebyl schopný najít žádnou ve svém vlastním městě?“ ušklíbl se Dowd. „Není to trochu divné? Kromě toho, proč mu tolik záleží na tom, aby byla Imagika usmířená?“

Tohle ovšem byla dobrá otázka, uznala v duchu. Existoval Bůh, který se uzavřel ve vlastním městě a nejevil přání hradby mezi Svým dominiem a zbylými strhnout, přece ale neváhal poslat do strašné dálky pro ženu, jež by mu porodila dítě, které by ony hradby strhlo.

„To je každopádně divné“ souhlasila.

„To bych řekl.“

„Znáš na něco z toho odpovéď?“

„Vlastně ne. Ale odhaduji, že musí mít nějaký důvod… proč by se jinak takhle namáhal?“

„Intriky…“

„Bohové neintrikují. Bohové tvoří. Chrání. Odsuzují.“

„Co dělá On?“

„A jsme u jádra věci. Možná na to přijdeš. Možná na to ostatní Usmiřitele dávno přišli.“

„Ostatní?“

„Synové, které vyslal před Sartorim. Třeba jim došlo, o co mu jde, a vzepřeli se mu.“

Zajímavý postřeh.

„Možná, že Kristus nezemřel, když se snažil spasit obyčejné smrtelníky od hříchů…“

„…ale kvůli Otci?“

„Ano.“

Vrátila se v myšlenkách k výjevům, které spatřila v Bostonské číši – k hrůzné podívané na město a s největší pravděpodobností také na dominium ovládané temnotou –, a její tělo, vystavené dlouhotrvající trýzni, která je dohnala až k záchvatům a křečím, se pozvolna zklidňovalo. Vytratila se panika a nervozita, zůstal pouze hlubinný, studený děs.

„Co mám dělat?“

„To nevím, milánku. Máš volné ruce, můžeš si dělat, co budeš chtít, pamatuješ?“

Když před několika hodinami seděla s Clemem na schodech, nepatřičnost její osoby v Evangeliu Usmiřitele ji duševně ubíjela. Ale teď se zdálo, že jí tato skutečnost nabízí křehkou nitku naděje. Jak Dowd rozpáleně vykřikoval, nepatří nikomu. Godolphinové jsou mrtví a Quaisoir rovněž. Jemný se vydal po stopách Krista a Sartori buďto právě staví Nový Yzordderrex, nebo si kope díru, ve které zemře. Ona si vystačí sama – a ve světě, v němž je každý druhý zaslepený posedlostí a závazky, to je důležitý stav. Možná, že jen ona byla schopná vidět děj z odstupu a učinit rozhodnutí nezatížené slibem věrnosti svému pánovi.

„Tohle mi dává alespoň nějakou možnost,“ uvažovala.

„Asi bys raději měla zapomenout, že jsem vůbec něco říkal, milánku,“ sípal Dowd. Jeho hlas byl tenčí a tenčí, ještě ani nedomluvil započatou větu, ale uchoval si pokud možno svůj povznesený tón. „Jsou to jen tlachy komedianta.“

„Jestli se pokusím Usmíření překazit…“

„Postavíš se samotnému Otci, jeho Synovi a podle všeho i Duchu Svatému.“

„A když ne?“

„Přebíráš zodpovědnost za to, co se stane.“

„Jak to?“

„Protože…“ jeho hlas v tom okamžiku natolik zeslábl, že praskot ohně, který zapálil, byl hlasitější, „…protože si myslím, že ho můžeš zastavit jen ty…“

Při řeči jeho ruka ztratila sílu a on pustil její paži.

„…tak…“ polkl, „…tím jsem své splnil…“

Víčka mu s chvěním začala klesat.

„…Ještě něco, milánku…“ řekl.

„Ano?“

„…Možná chci příliš…“

„Co chceš?“

„…Co myslíš… mohla bys mi odpustit? Vím, že je to absurdní… ale nechci zemřít s vědomím, že mě nenávidíš…“

Vybavila se jí krutá scéna, kterou sehrál s Quaisoir, když ho sestra požádala o laskavost. Zatímco váhala, ještě jednou zašeptal:

„…Byli jsme… aspoň maličko… jedno a totéž, ne?“

Pohnula rukou a chtěla se ho dotknout a nabídnout mu tolik útěchy, kolik jen byla schopná, ale dřív než na něho prsty dosáhla, jeho dech se zastavil a oči se zavřely. Z úst jí vyklouzlo neslyšné zasténám. Proti všemu zdravému rozumu pocítila při jeho skonu ztrátu.

„Něco není v pořádku?“ ozval se Pondělí.

Napřímila se. „Přijde na to, jak se na celou věc díváš,“ řekla, vypůjčivši si od muže ležícího jí u nohou nádech komediantského fata-lismu. Vyplatilo by se ten tón si několikrát přezkoušet. Možná ho v nejbližších hodinách bude poměrně často potřebovat. „Můžeš oželet jednu cigaretu?“ zeptala se Pondělího.

Pondělí vylovil balíček a obloukem jí ho hodil. Vytáhla si jednu, hodila balíček nazpátek a vracela se k ohni, tam se sehnula, zvedla hořící větvičku a připálila si.

„Co je s tím chlápkem?“

„Je mrtvý.“

„A co podnikneme teď?“

Opravdu, co? Jestli se někde cesta dělí, tak právě tady. Má zabránit Usmíření – to by nebylo obtížné, kameny jí ležely u nohou – a na dějiny se vykašlat, ať ji kvůli tomu třeba označí za kazisvěta? Nebo mu nemá bránit – a tím pádem riskovat, že to znamená konec dějinám a s nimi i budoucnosti?

„Kolik ještě zbývá do setmění?“ zeptala se Pondělího.

Hodinky, které nosil, pocházely z lupu, který dotáhl do Škálové ulice ze své první potulky. S rozmáchlým gestem se na ně zadíval.

„Dvě a půl hodiny,“ odpověděl.

Na to, aby rychle jednala, zbývalo tak málo času – a ještě méně měla na rozhodnutí. Návrat s Pondělím do Clerkenwellu pro ni byl slepou uličkou, alespoň to bylo jisté. Jemný v nynějších událostech dělal zprostředkovatele Nespatřenému a teď už se nenechá odradit od Otcova díla, nedá na prosby, hlavně pak ne na slova muže jako byl Dowd, který strávil svůj život jako ten, komu je pravda cizí. Přel by se, že ta zpověď měla být Dowdovou pomstou na živých: poslední, zoufalý pokus zkazit slávu, o kterou se nemohl podělit, což dobře věděl. A možná by to byla pravda; možná se nechala napálit.

„Posbíráme ty kameny, nebo co?“ připomněl se jí Pondělí.

„Myslím, že musíme,“ řekla, ale uvnitř nepřerušila tok myšlenek.

„K čemu jsou?“

„Jsou to… dlaždice,“ odpověděla a její hlas vyzněl do ztracena, protože ji právě rozptylovala jediná myšlenka.

Jasně, že to byly dlaždice, našlápne kameny, po jakých se chodí přes potok. Znamenaly zpáteční cestu do Yzordderrexu a ta se jí teď náhle jevila jako volná silnice, na níž by ještě ve zbývajících hodinách mohla najít nějakou radu, která by jí pomohla se rozhodnout.

Odhodila cigaretu do žhavých uhlíků, potom řekla: „Budeš muset odvézt ty kameny do Škálové sám, Pondělí.“

„Kam pojedeš ty?“

„Do Yzordderrexu.“

„Proč?“

„To je moc složité vysvětlování. Jen musíš slíbit, že uděláš přesně, co ti řeknu.“

„Jasně,“ kývl.

„Dobře. Tak poslouchej. Až odjedu, chci, abys vzal ty kameny do Škálové ulice a s nimi donesl i vzkaz. Musíš ho předat jen osobně Jemnému, rozumíš? Nikomu jinému nedůvěřuj. Ani Clemovi.“

„Rozumím,“ řekl Pondělí, zářící potěšením nad tou nečekanou poctou. „Co mu mám vyřídit?“

„Kam jsem jela, to za prvé.“

„Do Yzordderrexu.“

„Správně. Pak mu povíš…“ na okamžik se zamyslela „…povíš mu, že Usmíření není bezpečné a že nesmí s obřadem začít, dokud se s ním znovu nespojím.“

„Není bezpečné a nesmí začít s obřadem…“

„…dokud se s ním nespojím.“

„Mám to. Ještě něco?“

„To je všechno,“ uzavřela. „A teď zbývá jen najít kruh.“

Přelétla očima mozaiku a pátrala po nepatrných odlišnostech v barvě, která by kameny určila. Z předešlé zkušenosti věděla, že jakmile se vyjmou ze svých otvorů, yzordderrexský expres se pohne k odjezdu, a tudíž nakázala Pondělímu, aby čekal venku, dokud ona nezmizí. V té chvíli vypadal už trochu vylekaně, ale uklidnila ho, že se jí nic nestane.

„O to nejde,“ řekl. „Chci vědět, co ten vzkaz znamená. Jestli říkáš, že šéf není v bezpečí, znamená to, že neotevře dominia?“

„Nevím.“

„Ale já chci vidět Patashoquu a L’Himby a Yzordderrex,“ prohlásil a vyjmenovával ta místa jako zaklínadla.

„Já o tom vím,“ usmála se. „A věř mi, že já taky chci, aby se dominia otevřela, stejně moc jako ty.“

Zkoumala ve skomírajícím světle ohně jeho obličej a hledala nějakou známku, zda ho přesvědčila, ale i přes své mládí byl mistrem ve skrývání citů. Bude se muset spolehnout na to, že dá přednost úkolu posla před touhou uvidět Imagiku a předá alespoň to nejpodstatnější z jejího varování, když ne jeho přesné znění.

„Musíš se postarat, aby Jemný pochopil nebezpečí, v jakém je,“ řekla a doufala, že tím posílí jeho svědomitost.

„Provedu,“ slíbil, i když ho trochu popudilo, jak naléhá.

Nechala to téma být a vrátila se k hledání kamenů. Nenabídl se, že jí pomůže, vycouval ke vchodu a odtud zavolal:

„Jak se dostaneš zpátky?“

Měla už čtyři kameny a ptáci na střeše spustili novou kakofonii, která dávala tušit, že i oni pod sebou vycítili záchvěv nějakých změn.

„S tím si budu lámat hlavu, až bude třeba,“ odvětila.

Ptáci zčistajasna vzlétli a Pondělí vyšel z Ústupu ven. Jude se na něho ještě jednou podívala, když vyhrabávala další kámen. V ohni mezi nimi se rozdmýchal osamocený plamen a v té chvíli ožil i popel, začínající se zvedat v prašném oblaku, který dveře zahalil. Bedlivě mozaiku prozkoumala, zkontrolovala, jestli nevynechala nějaký kámen, ale bolesti a píchání, jež si pamatovala od svého prvního přechodu, už plíživě napadalo celé tělo; důkaz toho, že se přechod dal do chodu.

Oscar jí tvrdil, přesně na tomto místě, že nepohodlí přechodu se opakováním zmenšuje, a jeho slova se potvrdila. Měla ještě čas, zatímco se zdi kolem ní rozmazávaly, se zběžně podívat skrz vířící popel na dveře a pozdě si uvědomila, že si měla svět tam venku ještě naposledy prohlédnout, než ho opustí. Potom svatyně zmizela a dolehlo na ni delirium In Ova, jehož vězni se zvedali v celých legiích, aby ji dostihli. Poněvadž cestovala sama, přemisťovala se rychleji, než když absolvovala cestu s Dowdem (alespoň tak jí to připadalo), a ocitla se na druhé straně dřív, než měli Oviaté čas se jejímu piktogramu přilepit na paty.

Zdi sklepa kupce Hříšníka byly světlejší, než jak si je pamatovala. Důvodem byla lampa, která hořela na podlaze metr od kruhu, a za ní stála postava (místo obličeje viděla rozmazanou šmouhu) – a ten někdo se na ni vrhl s klackem. Padla v bezvědomí na zem ještě dřív, než se zmohla na slovo na vysvětlenou.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

1

Na Páté dominium se snášel plášť noci a Jemný našel Čmelíka Syrového poblíž vrcholku hory Lipper Bayak, kde pozoroval, jak z nebe padají tlumené barvy vytrácejícího se dne. Současně jedl, u nohou mu ležela mísa s klobásami a druhá s nakládačkami a mezi oběma stál velký hrnek hořčice, do něhož namáčel maso i zeleninu bez rozdílu. I když sem Jemný přišel v podobě zhmotnělé představy – tělo zůstalo sedět se zkříženýma nohama v meditačním pokoji ve Škálové ulici –, nepotřeboval nos ani jazyk, aby mohl ocenit pikantnost toho jídla; vystačil si s představivostí.

Čmelík sice vzhlédl, když se Jemný přiblížil, ale nijak se nenechal přízrakem pozorujícím ho při jídle vyvést z míry.

„Jsi tu brzy, ne?“ prohodil s pohledem stočeným na kapesní hodinky, které mu visely z kabátu na kousku šňůrky. „Ještě zbývají celé hodiny.“

„Já vím. Jsem tady jenom proto…“

„…abys mě zkontroloval,“ řekl Čmelík Syrový. „Jsem tady, no. V Pátém jste hotoví?“

„Moc už nezbývá…“ řekl Jemný poněkud přiškrceně.

Třebaže absolvoval jako Maestro Sartori nesčetněkrát tuto cestu, kdy jeho mysl posílená kouzelnými formulemi přenesla jeho podobu a hlas přes dominia, a třebaže si nezbytný postup oživil vcelku snadno, pocit, který měl, byl zpropadeně podivný.

„Jak vypadám?“ zeptal se Čmelíka Syrového a současně si vzpomněl, jak se právě na těchto svazích snažil popsat mystifa.

„Nehmotně,“ odvětil Čmelík, zamžoural na něho a pak se vrátil k jídlu. „Což alespoň mně docela dobře vyhovuje, protože není dost klobásy pro dva.“

„Pořád si teprve přivykám na to, co dokážu.“

„No prosím, ale ať ti to netrvá věčnost,“ poznamenal Čmelík. „Čeká nás práce.“

„Mělo mě trknout už při první návštěvě, že jsi součástí našeho díla, ale netrklo – a za to se ti teď omlouvám.“

„Přijímá se,“ řekl Čmelík Syrový.

„Musel sis myslet, že jsem blázen.“

„Rozhodnější mě –jak bych to řekl? – rozhodnější mé zmátl. Trvalo mi několik dní, než mě osvítilo, proč jsi byl tak paličatý. Pie se mnou mluvilo, víš; pokoušelo se mi cosi naznačit. Jenže já na příchod někoho z Pátého čekal tak hrozně dlouho, že jsem ho poslouchal jen na půl ucha.“

„Pie asi doufalo, že mí naše setkání připomene, kdo jsem.“

„Jak dlouho ti to trvalo?“

„Měsíce.“

„Ale to mystif tě původně utajil před sebou samým?“

„No jistě.“

„Pie odvedlo svou práci až příliš dobře. To ho naučí. Kde máš mimochodem tělesnou schránku?“

„V Pátém.“

„Dej na mě, nenechávej ji tam moc dlouho. Začínají se mi bouřit střeva. Mohl by ses vrátit a zjistit, že sedíš v hovnech. Ovšem, to by se dalo přičíst i osobní slabosti.“ Sáhl pro další klobásu, zahryzl se do ní a zároveň se zeptal Jemného, proč vlastně dovolil mystifovi, aby mu vymazal paměť.

„Byl jsem zbabělec,“ odvětil Jemný. „Nedokázal jsem si přiznat nezdar.“

„To je těžké,“ přitakal Čmelík Syrový. „Celé ty roky jsem strávil přemýšlením, jestli jsem nemohl zachránit svého Maestra, kdyby mi to pálilo jen o trochu rychleji. Pořád mi chybí.“

„Zodpovědný za to, co se stalo, jsem já – a nemám pro to omluvu.“

„My všichni jsme měli svá slabá místa, Maestro. Já střeva. Ty zbabělost. Nikdo z nás není dokonalý. Ale předpokládám, že když jsi tady, znamená to, že se nakonec přece ještě jednou pokusíme?“

„Jistě, právě to mám v úmyslu.“

Opět se Čmelík Syrový zadíval na hodinky a mlčky si cosi pro sebe vypočítával, nepřestávaje přitom žvýkat. „Od této chvíle ještě zhruba dvacet kvintodominiálních hodin.“

„Správně.“

„Já budu připravený,“ oznámil a najedno kousnutí spolkl rozměrnou okurku.

„Má ti kdo pomoct?“

S plnou pusou se Čmelík zmohl pouze na: ,,…’epo’ebuju’ikoho.“ Chvilku pak ještě přežvykoval, potom polkl. „Nikdo ani neví, že tady jsem,“ vysvětlil. „Podle zákona mě pořád hledají, i když jsem se doslechl, že Yzordderrex leží v rozvalinách.“

„To je pravda.“

„Také se mi doneslo, že se Čep úplně přeměnil,“ řekl. „Je to pravda?“

„V co?“

„Nikdo se nemůže dostat dost blízko, aby se to zjistilo,“ odvětil. „Ale jestli máš v úmyslu zkontrolovat celý Sněm…“

„Mám.“

„Potom se možná přesvědčíš sám, až budeš ve městě. Druhé dominium zastupoval jakýsi Eurhetemec, pokud se pamatuju..“

„Je mrtvý.“

„Kdo to bude dneska?“

„Věřím, že Scopique někoho našel.“

„Ten je ve Třetím, nebo se pletu? U jámy po Čepu?“

„Přesně tak.“

„A kdo je u Vymazaného kraje?“

„Jistý muž zvaný Chicka Jackeen.“

„O něm jsem v životě neslyšel,“ řekl Čmelík Syrový. „A to je zvláštní. O většině Maestrů se mi přece leccos donese. Víš jistě, že to je Maestro?“

„Bezpečně.“

Čmelík Syrový pokrčil rameny. „Sejdu se s ním, hádám, v Ana. A o mě se neboj, Sartori. Budu tady.“

„Jsem rád, že jsme uzavřeli smír.“

„Přu se o jídlo a ženy, ale nikdy o metafyziku,“ prohlásil Čmelík Syrový. „Kromě toho jsme spojili síly k úžasnému cíli. Zítra touhle dobou budeš moct jít odtud domů pěšky!“

V tomhle optimistickém tónu rozhovor skončil a Jemný zanechal Čmelíka Syrového o samotě, ať pokračuje ve svém bdění, a myšlenkou se nasměroval ke Kwemu, kde –jak doufal – najde Scopiqua, který by měl zaujímat pozici u sídla Čepu. Původně by tam dorazil v čase, během něhož by byl schopen se myšlenkově překlenout přes hranici dominií, ale dovolil si malou odbočku. Když opustil horu Lipper Bayak, myšlenky se mu stočily k Beatrix – a tam se také místo do Kwemu jeho duch rozletěl a přistál na okraji vesničky.

Samozřejmě tu byla rovněž noc. Na temných svazích kolem něho bučely doeki, na krku jim cinkaly zvonky. Beatrix samotná však byla ztichlá, svítilny, které plápolaly v hájcích v okolí domů, zmizely a děti o ně pečující zrovna tak: vše živé vyhaslo. Jemný, rozesmutněn tou depresivní podívanou, div že se neotočil a z vesnice neutekl, ale v dálce zahlédl osamocené světlo, a když se k němu přiblížil, uviděl přes uličku kráčet postavu, kterou poznal, s vysoko zdviženou svítilnou. Byl to Ukol, poustevník z kopce, který Jemnému a Pie obstaral dopravní prostředek, aby si vůbec mohli na Jokalaylau troufnout. Ukol se v půli ulice zastavil, zvedl lampu a pokoušel se prohlédnout tmou.

„Je tam někdo?“ zeptal se.

Jemný chtěl promluvit – uzavřít smír tak jako s Čmelíkem Syrovým a popovídat si o nadějné vyhlídce zítřka –, ale výraz na Ukolově tváři ho odradil. Poustevník mu za omluvy nepoděkuje, myslel si Jemný, ani za řeči o novém dni. Jako tolik jiných ho už víckrát neuvidí. Pokud Ukol nějak vytušil přítomnost návštěvníka, rovněž on ohodnotil setkání jako zbytečné. Prostě jen pokrčil rameny, ruku s lampou svěsil a šel si zas po svých.

Jemný se déle nezdržoval a obrátil se tváří k horám a odmyslel se nejen z Beatrix, ale i z dominia. Vesnice se vypařila a jeho obklopilo prašné denní světlo v Kwemu. Ze čtyř stanovišť, na nichž se podle předpokladů měl shledat se spřízněnými Maestry – Lipper Bayaku, Kwemu, eurhetemeckého Kesparatů a z Vymazaného kraje – bylo toto jediné, kam při svém cestování s Pie nezavítali, a připravil se na to, že bude mít potíže s přesným zjištěním místa. Ale Scopiquova přítomnost působila ve zdejší pustině jako maják. Přestože vítr rozvířil oslepující mračna prachu, krátce po svém příchodu objevil muže skrčeného v jednoduchém přístřeší – v domečku postaveném z několika přikrývek zavěšených na tyčích zapíchnutých do šedivé půdy. I když bylo hodně nevlídno, jako buřič si za svého života protrpěl horší – ne právě nejmenší strádání zakusil v blázinci – a když se postavil, aby Jemného přivítal, učinil tak se sebevědomím zdravého a vyrovnaného člověka. Byl vystrojený, měl na sobě trojdílný oblek a kravatu a jeho obličej – navzdory podivným rysům, nosu skládajícím se stěží ze dvou dírek a vypouleným očím –nebyl zdaleka tolik strhaný, jako býval. Tváře mu zásluhou svištícího větru zrůžověly. Podobně jako Čmelík Syrový hosta očekával.

„Pojď dál! Pojď dál!“ pobízel ho. „I když ty vítr vlastně ani moc necítíš, co?“

I když to byla pravda (vítr profukoval skrz Jemného nanejvýš zvláštním způsobem – tvořil kolem jeho pupíku spirály), připojil se ke Scopiquovi a posadili se v závětří za pokrývkami, že si pohovoří. Jako vždy měl Scopique nepřebernou zásobu zpráv a vychrlil vyprávění a poznatky v nepřerušovaném monologu. Je připravený, řekl, zastupovat své dominium na posvátném místě Ana, třebaže se pozastavil nad tím, jak bude vyváženost obřadu ovlivněna nepřítomností Čepu. Byl postaven do středu pěti dominií, připomenul Jemnému, jako potrubí rozvádějící sílu do celé Imagiky, a snad i jako její tlumočník. Nyní byl ten tam a Třetí bylo tím pádem slabší.

„Podívej,“ řekl, zvedl se a vedl přízračného hosta ke srázu obrovité jámy. „Nezbývá mi než vyvolávat vedle díry v zemi!“

„A ty myslíš, že to bude mít vliv na obřad?“

„Kdo ví? My všichni jsme amatéři, jen předstíráme, že jsme odborníci. Jediné, co mohu dělat, je jeho někdejší působiště vyčistit a věřit, že to dopadne dobře.“

Nasměroval pozornost Jemného od jámy k čadící kostře dost veliké budovy, která se jen sem tam ukázala mezi oblaky prachu.

„Co to bylo?“ zeptal se Jemný.

„Palác toho hajzla.“

„A kdo ho zbořil?“

„Pochopitelně že já,“ řekl Scopique. „Nestojím o to, aby jeho veledílo trčelo nad naším obřadem! Už i tak to bude choulostivá operace, ani se nám do toho nemusí motat s tím svým špinavým vlivem. Vždyť to vypadalo jako bordel!“ Otočil se ke spáleništi zády. „Abys věděl, měli jsme mít na přípravu měsíce, a ne hodiny.“

„To vím…“

„A dál je tu problém s Druhým dominiem. Víš o tom, že mě Pie pověřilo, abych našel náhradu? To všechno bych býval rád prohovořil s tebou, samozřejmě, ale když jsme se naposledy setkali, měl jsi amnézii a Pie mi zakázalo, abych ti vyzradil, kým jsi byl, i když… můžu být upřímný?“

„Mohl bych ti v tom zabránit?“

„Ne. Byl jsem ve velikém pokušení z tebe tu ztrátu paměti vyfacko-vat.“ Scopique zabodl do Jemného tak ohnivý pohled, jako by to snad měl udělat nyní. „Způsobil jsi mystifovi tolik trápení,“ řekl. „A on, ten blázen bláznovatá, tě přesto prese všechno miloval.“

„Měl jsem pro to důvody,“ bránil se Jemný potichu. „Ale mluvil jsi o té náhradě…“

„Ano! Athanasius!“

„Athanasius?“

„Naším mužem v Yzordderrexu, který zastupuje Druhé, je teď on. Nedívej se tak vyděšeně. Zná obřady a je naší věci cele oddán.“

„Scopique, ten přece nemá v celém těle kouska zdravého rozumu! Myslel si, že jsem Hapexamendiův čmuchal!“

„To je ovšem blábol…“

„Pokusil se mě zabít pomocí madon. Je to šílenec!“

„Všichni jsme si vybrali slabší chvilky, Sartori.“

„Takhle mi neříkej.“

„Athanasius je jeden z nejsvatějších lidí, jaké jsem kdy potkal.“

„Jak může věřit v Pannu Marii a současně prohlašovat, že je Ježíš?“

„Proč by člověk nemohl věřit ve vlastní matku?“

„Chceš vážně říct…“

„…že Athanasius je opravdu vzkříšený Kristus? Ne. Jestli mezi sebou máme mít Mesiáše, hlasuji pro tebe.“ Povzdechl si. „Podívej, je mi jasné, že jsi měl s Athanasiem potíže, ale ptám se tě, koho jiného jsem měl najít? Maestrové nerostou jako houby po dešti, Sartori.“

„Řekl jsem ti…“

„Ano, ano, nemáš to jméno rád. No tak mi odpusť, ale dokud budu žít, ty budeš Maestro Sartori, a jestli chceš najít někoho jiného, kdo by si tu sedl místo mě a kdo ti bude říkat pěkněji, najdi si ho.“

„Byl jsi vždycky tak hrozný paličák?“ zeptal se Jemný.

„Ne,“ řekl Scopique. „Chtělo to léta cviku.“

Jemný v beznaději zavrtěl hlavou.

„Athanasius! To je zlý sen.“

„Mimochodem, nebuď si tak jistý, že v sobě nemá Ježíšova ducha,“ prohlásil Scopique. „Přihodily se i jinačí divy.“

„Jestli nepřestaneš,“ rozzlobil se Jemný, „bude ze mě stejný cvok jako z něho! Athanasius! To je konec!“

Zanechal Scopiqua v jeho domku nanejvýš rozezlen, poletoval prachem a nešetřil při tom kletbami, protože optimismus, s nímž se vydával na cestu, došel vážné újmy. Než aby se před Athanasiem zjevil s tak chaotickými myšlenkami, našel si na Ponuré cestě kout, kde chvilku podumal. Situace nebyla v žádném případě povzbudivá. Čmelík Syrový si udržoval pozici na Lipper Bayaku jako psanec, stále ještě mu hrozilo vězení. Scopique byl na pochybách, co se účinnosti místa týká, po tom, co odstranil Čep. A vrchol všeho; ze všech lidí, kteří by se mohli začlenit do Sněmu, má z onoho podhoubí vzejít právě Athanasius, chlap, který to má v hlavě zpřeházené.

„Ach bože, Pie,“ zašeptal v duchu. „Teď bych tě potřeboval.“

Vítr při téhle jeho zastávce pochmurně fičel a hnal se divoce k místu přechodu mezi Třetím a Druhým dominiem, jako by ho měl svými pory-vy postrčit k Yzordderrexu. Ale Jemný jeho přemlouvání odolával a dával si na čas, aby zvážil možné varianty. Byly, jak usoudil, tři. První znamenala vzdát se Usmíření nyní, dřív než se slabé body systému pospojují a vyvolají novou tragédii. Druhá – najít Maestra, který by mohl nahradit Athanasia. Třetí, důvěřovat Scopiquovu úsudku, jít do Yzordderrexu a uzavřít s tím mužem mír. První z možností nebral vůbec vážně. To celé je otcův záměr a jeho svatou povinností je jej uskutečnit. Druhá, totiž hledání náhrady za Athanasia, byla ve zbývajícím čase zhola nereálná. Tím pádem zbývala třetí. Bylo to nestravitelné, ale patrně nevyhnutelné. Bude muset přijmout Athanasia do Sněmu.

Jakmile učinil rozhodnutí, podvolil se poselství větrných poryvů a v myšlenkách s nimi vyrazil po přímé silnici, mezerou mezi dominii a přes deltu do města – do božích útrob.

2

„Chátro?“

Hříšníkova dcera sklopila kyj, rychle před Jude poklekla a ze šilhavých očí se jí valily slzy.

„Je mi to líto, je mi to líto,“ opakovala dokola. „Já nevěděla. Já nevěděla.“

Jude se posadila. Mezi spánky jí koncertovala zvonkohra, ale jinak se jí nic nestalo.

„Co tu děláš?“ zeptala se Chátry. „Myslela jsem, žes odešla s tátou.“

„To ano,“ vysvětlovala, potlačujíc slzy. „Ale na silnici vedoucí z města se mi ztratil. Ven se chtěly probít mraky lidí. Jednu chvíli stál u mě a hned potom byl ten tam. Zůstala jsem tam celé hodiny, hledala ho, a až teprve potom mě napadlo, jestli se nevrátil sem do domu, takže jsem se vrátila taky…“

„Ale nebyl tady.“

„Ne,“ začala opět vzlykat a Jude ji objala kolem ramen a šeptala, že ví, jak jí je.

„Určitě je ještě naživu,“ řekla Chátra. „Jen je prostě rozumný a čeká někde v úkrytu. Venku není bezpečno.“ Vrhla nervózní pohled nahoru ke stropu sklepení. „Jestli se v několika příštích dnech nevrátí, možná bys mě mohla vzít s sebou do Pátého. On za námi může dorazit později.“

„Tam není o nic bezpečněji, na to vem jed.“

„Co se s tím světem děje?“ chtěla vědět Chátra.

„Mění se,“ řekla Jude. „A my se na změny musíme připravit, ať jsou kdovíjak divné.“

„Já chci, aby všechno zůstalo při starém. Taťka a obchod, všechno aby bylo na svém místě…“

„Tulipány na stolku v jídelně.“

„Ano.“

„Takhle to ještě hezkou chvíli nebude,“ odtušila Jude. „Vlastně, pochybuju, že to tak ještě někdy bude.“

Vstala.

„Kam jdeš?“ zeptala se Chátra. „Nemůžeš odejít.“

„Bohužel musím. Přišla jsem sem cosi zařídit. Jestli se chceš ke mně přidat, budu ráda, ale ručíš sama za sebe.“

Chátra hlučně popotáhla. „Rozumím.“

„Tak půjdeš?“

„Sama zůstat nechci,“ odvětila. „Jdu s tebou.“

Jude byla připravena na obraz zpustošení očekávající je za dveřmi Hříšníkova domu, ale už ne tak na nadšené třeštění, které jej doprovázelo. Přestože k nim odněkud z okolí doléhal nářek, a žal nepochybně zavládl v bezpočtu domů po celém městě, ve vonném poledním povětří se vznášelo i jiné poselství.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Chátra.

Neuvědomovala si, že se usmívá, dokud ji na to dívka neupozornila.

„To bude asi tím, že je mi, jako když začíná nový den,“ řekla, ale současně si uvědomovala, že docela dobře může být i poslední. Potvrzovala to možná právě svěžest městského vzduchu: závěrečné omilostnění duše před úpadkem a kolapsem.

Nic z toho neřekla před Chátrou nahlas, samozřejmě. Dívka byla beztak dost vystrašená. Šly po ulici, ona se držela krok za Jude, občas něco bázlivě zabreptala a občas si škytla. Její zármutek by byl ještě mnohem větší, kdyby dokázala vycítit zmatek uvnitř Jude, která, teď, když se ocitla tady, neměla nejmenší ponětí, kde bude hledat nápovědu, pro niž si přišla. Město dávno nebylo bludištěm kouzel, pokud kdy něčím takovým vůbec bylo. Proměnilo se doslova v pustinu, na všech stranách dohořívaly tisíce ohňů, ale nad nimi visel černý príkrov. Na několika místech však světlo Komety proniklo těmi neveselými suknicemi a kam její paprsky dopadly, tam převzaly zbarvení vzduchu, jako úlomky zamazaného skla třpytícího se nad žalem dole. Jelikož nevěděla o lepším místě, kam by zamířila, Jude se vydala k nejbližšímu z těchto míst, které byl od nich vzdáleno ne víc než půl kilometru. Zdaleka ještě nedošly k cíli – a už na ně spadla lehká sprška vody hnané vánkem –a zdroj tohoto jevu jim prozradilo zurčení tekoucí vody.

Ulice pukla a rozšklebila se a dehtovým makadamem probublávala buďto voda z prasklého potrubí, nebo pramen. Podívaná vylákala z trosek řadu diváků, i když velmi málo z nich se odvážilo k vodě přiblížit, ne ze strachu z vody, ale z něčeho mnohem podivnějšího. Voda vyvěrající z pukliny nestékala dolů z kopce, ale naopak tekla nahoru, vyskakovala po schodech s nadšením lososa deroucího se proti proudu. Jedinými svědky, ve kterých tato záhada nevyvolávala strach, byly děti – leckteré z nich se vymanily z rodičovského dozoru a hrály si v proudu odporujícím fyzikálním zákonům, jiné v něm pobíhaly a ještě jiné ve vodě seděly a nutily ji, aby přes ne přeskakovala. Mezi radostnými výkřiky Jude také neomylně zaslechla náznak sexuální rozkoše.

„Co je to?“ řekla Chátra spíš dotčeným než překvapeným tónem, jako by ten výjev někdo zinscenoval s úmyslem urazit ji.

„Co takhle jít a zjistit, o co jde?“ navrhla Jude.

„Ty děti se utopí,“ řekla Chátra poněkud škrobeně.

„V pěti centimetrech vody? Nebuď směšná.“

Jude vyrazila vpřed a Chátře nezbylo než se rozhodnout, zda ji chce následovat. Zjevně se rozhodla, že ano, protože ji opět dohnala, aby byla jen o krok za Jude, a tentokrát její skytání ustalo a ony šplhaly do kopce v tichu, dokud se dobrých dvě stě metrů nebo i dál od místa, kde narazily na proud, neobjevil druhý, který přitékal z jiného směru – a byl dost silný, aby přinesl z nižších míst města lehký náklad. Tvořily jej nejrůznější odpadky – kusy oblečení, pár utopených graveolent, krajíce připáleného chleba – ale mezi naplaveninami byly k vidění i předměty, které zjevně do proudu někdo musel pustit, aby je unášel tam, kam teče, ať je to kam chce. Lodičky dopisů z pečlivě poskládaného papíru; věnečky spletené z trávy ozdobené kvítky; panenka položená do té malé záplavy v plášti ze stužek. Jude jednu papírovou loďku vylovila z vody a rozbalila ji. Psaní uvnitř bylo rozpité, ale čitelné.

Tishalullé, stálo v dopise. Jmenuji se Cimarra Sakeo. Posílám tuhle modlitbu za svou matku a otce a za bratra Boema, který je mrtev. Viděl jsem tě ve snu, Tishalullé, a vím, že jsi dobrá. Chovám tě v srdci. Buď prosím i v srdci matky a otce a utéš je.

Jude podala dopis Chátře a pohledem putovala tam, kam mizely prameny, které se spojily.

„Kdo je to Tishalullé?“ zeptala se.

Chátra neodpověděla. Jude se k ní otočila a zjistila, že dívka civí nahoru do kopce.

„Tishalullé!“ zopakovala Jude.

„To je Bohyně,“ odpověděla Chátra a ztišila hlas, ačkoli nebyl nikdo v doslechu. Upustila dopis při řeči na zem, ale Jude se sehnula a zvedla ho.

„Člověk by měl s modlitbami jiných zacházet šetrně,“ řekla, loďku znovu poskládala a pustila ji na pouť po vodě.

„Nikdy ho nedostane,“ prohlásila Chátra. „Neexistuje.“

„Ale přesto odmítáš vyslovit její jméno nahlas.“

„Nesmíme jmenovat Bohyni – žádnou. To nás učil taťka. Je to zakázáno.“

„Aha, ono je jich víc?“

„Ano. Ještě sestry Delty. A taťka tvrdí, že je také jedna, která se jmenuje Jokalaylau a žije v horách.“

„Odkud je Tishalullé?“

„Myslím, že z Chzercemitské Kolébky. Nevím to ale jistě.“

„Jaké kolébky?“

„To je jedno jezero ve Třetím dominiu.“

Tentokrát si Jude uvědomila, že se usmívá.

„Řeky, sníh a jezera,“ řekla, sedla si u proudu vody a ponořila do něj prsty. „Přišly s vodou, Chátro.“

„Kdo?“

Proud byl chladivý a hrál si s Judinými prsty, vyskakoval jí do dlaně.

„Nedělej, že nechápeš,“ řekla Jude. „Bohyně. Jsou tady.“

„To není možné. I kdyby ještě žily – a taťka mi říkal, že už nežijí –, proč by sem chodily?“

Jude zvedla ke rtům z dlaní utvořený kalíšek plný vody a usrkla. Chutnala sladce.

„Třeba je někdo přivolal,“ nadhodila.

Podívala se nahoru na Chátru, z jejíž tváře nezmizel výraz znechucení nad tím, co právě Jude udělala.

„Někdo odtamtud shora?“ zeptala se dívka.

„Dá to pěknou námahu, vylézt do kopce,“ podotkla Jude. „A zvlášť pro vodu. Jistě se tam nedrápe proto, že je shora hezký rozhled. Někdo ji táhne. A když se jí budeme držet, dříve nebo později…“

„Nemyslím si, že bysme měly udělat právě tohle,“ řekla Chátra.

„Volání se netýká jen vody,“ pokračovala Jude. „Nás zrovna tak. Copak to necítíš?“

„Ne,“ odpověděla dívka odměřeně. „Já bych se mohla klidně sebrat a vrátit se domů.“

„To chceš udělat?“

Chátra se zahleděla do vody metr od svého chodidla. Při vší smůle kolem nich zrovna v tom okamžiku voda unášela méně líbivější část nákladu: loďstvo kuřecích hlaviček a částečně zuhelnatělou mrtvolu psa.

„A tys tohle pila,“ podotkla Chátra.

„Chuť to mělo dobrou,“ odvětila Jude, ale odvrátila se, když kolem pes proplouval.

Pohled jen utvrdil Chátru v jejím nepříjemném pocitu.

„Já asi půjdu domů,“ zaváhala. „Nejsem připravená na setkání s Bohyněmi, aťsi jsou třeba tam nahoře. Moc jsem zhřešila.“

„To je absurdní,“ řekla Jude. „Tady přece nejde o hřích a odpuštění. Tyhle bludy jsou pro chlapy. Tohle…“ zajíkla se, jelikož si nebyla jistá, jaké slovo zvolit; po chvíli řekla: „…tohle je smysluplnější.“

„Jak to můžeš vědět?“ odvětila Chátra. „Těmhle věcem nikdo doopravdy nerozumí. Ani taťka ne. Vždycky mi namlouval, že ví, jak byla stvořena Kometa, ale nevěděl. A to platí u tebe i u těchto Bohyň.“

„Proč jsi tak ustrašená?“

„Kdybych nebyla, byla bych mrtvá. A spatra se mnou nemluv. Je mi jasné, že si myslíš, že jsem k smíchu, ale být krápět slušnější, aspoň by sis to nechala pro sebe.“

„Já si nemyslím, že jsi k smíchu.“

„Ale myslíš.“

„Ne. Jenom mám pocit, že jsi svého taťku milovala snad až příliš. To není žádný zločin. Věř mi, sama jsem se dopouštěla stejné chyby –a opakovaně. Někomu věříš, a najednou…“ Povzdechla si a potřásla hlavou. „No, to je vedlejší. Možná máš pravdu. Možná bys měla jít domů. Kdo ví, třeba tam na tebe bude čekat. Co já vím?“

Otočily se k sobě beze slova zády a Jude zamířila do kopce s přáním, aby bývala přišla na taktnější způsob, jak si stát na svém. Vystoupala padesát metrů, když vtom za zády zaslechla Chátřiny téměř neslyšné kročeje, a potom dívčin hlas, z něhož se vytratil káravý tón, pravil:

„Taťka se domů nevrátí, vid?“

Jude se obrátila a jak nejlépe svedla, zadívala se do Chátřiných šilhavých očí.

„Ne,“ odpověděla. „Patrně ne.“

Chátra se zadívala na popraskanou zem pod nohama. „Myslím, Že jsem to od začátku věděla,“ prohlásila, „ale nedokázala jsem si to prostě přiznat.“ V té chvíli zvedla hlavu – a proti Judině očekávání měla suché oči. Vlastně vypadala skoro šťastně, jako by díky přiznání pookřála. „Jsme teď obě samy, co?“ řekla.

„To jsme.“

„Tak to abychom šly dál společně, co myslíš? Pro nás obě to tak bude lepší.“

„Díky, že na mě pamatuješ,“ usmála se Jude.

„My ženy bysme měly držet pohromadě,“ dodala Chátra a připojila se k Jude, která se zase pustila do kopce.

3

Jemného zraku připadal Yzordderrex jako horečnatý sen. Nad palácem těžce visely temné mraky, ale do okolních ulic a náměstí zavítaly divy. Z popraskaných chodníků vyvěraly říčky a tančily nahoru do svahu, vysmívajíce se zpupně gravitaci přímo do tváře. Vzduch nad každým z pramenů se zbarvil aureolou barev pestrých jako hejno papoušků. Byla to podívaná, u které by se Pie zálibně pozastavilo, jak ho znal, a proto si ke každé podivuhodnost! po cestě dělal v duši poznámky, aby dokázal obrázek slovně vymalovat, až zas stane po mystifově boku.

Ale nešlo jen o samé zázraky. Ty duhy a prameny byly obklopené scénami naprostého zpustošení, kterým vévodila zející okna, stěží rozeznatelná od zčernalého rumiště domů. Pozornosti paličů patrně ušel jen eurhetemecký Kesparat, u jehož bran právě stál. Ovšem nikde ani vidu ani slechu po obyvatelích, a tak se Jemný několik minut sám procházel a mlčky si při tom piloval zásobu vybraných urážek pro Scopiqua, když vtom zahlédl muže, za kterým sem přišel. Athanasius stál před jedním ze stromů lemujících kesparatské bulváry a obdivně na něj civěl. Ačkoli bylo listí zatím tam, kde má být, uspořádání větví, které na něm rostly, okatě cosi připomínalo a Jemný nemusel být Kristovým učněm, aby se ihned dovtípil, jak by se k nim dalo hřeby snadno přitlouct tělo. Sel blíž a blíž a co chvíli na Athanasia zavolal, ale muž se zdál být pohroužen do snění a jedinkrát se neohlédl, ani když Jemný došel až k němu. Zato ale odpověděl:

„Jdeš v pravou chvíli.“

„Sebeukřižování,“ pravil na to Jemný. „To by byl panečku zázrak.“

Athanasius se k němu otočil. Obličej měl sinalý a čelo zkrvavené. Podíval se na strupy na Jemného čele a potřásl hlavou.

„Tak ty taky,“ pronesl. Nato zvedl ruce. Dlaně nesly neklamné stopy zranění. „Máš taky tyhle?“

„Ne. A tohle…“ ukázal si na čelo „…není to, co myslíš. Proč sis to udělal?“

„Já jsem si nic neudělal,“ odvětil Athanasius. „S tím zraněním jsem se probudil. To mi věř, nevyžívám se v nich.“

Na Jemného tváři se zračila nevěřícnost a Athanasius reagoval s vervou.

„O nic takového jsem v životě nestál,“ řekl. „Ani o stigmata. Ani o sny.“

„Tak proč se díváš na ten strom?“

„Mám hlad,“ dostal odpověď, „a tak jsem přemítal, jestli bych měl sílu tam vyšplhat.“

Jeho pohled vrátil pozornost Jemného zpět na strom. Mezi listovím na vyšších větvích byly trsy ovoce dozrálého ve světle Komety, které se podobalo pruhovaným mandarinkám.

„Já ti bohužel nemůžu pomoct,“ omlouval se Jemný. „Nejsem dost hmotný, abych je mohl sevřít. Nemůžeš je prostě setřást?“

„Zkoušel jsem to. Ale nechme toho. Máme důležitější program než můj břich…“

„Za prvé najít pro tebe obvazy,“ přerušil ho Jemný a podezřívavost ho po tomhle nedorozumění opustila, alespoň prozatím. „Nechci, abys vykrvácel, ještě než začneme s Usmířením.“

„Ty myslíš tohle?“ řekl a zadíval se na ruce. „Ne, ty přestanou a spustí, kdy se jim zlíbí. Zvykl jsem si.“

„Tak bychom ti aspoň měli najít něco k jídlu. Zkoušel jsi to v některém z těch domů?“

„Nejsem zloděj.“

„Pochybuju, že se někdo vrátí, Athanasie. Pojď, půjdeme najít něco k jídlu, abys vydržel.“

Došli k nejbližšímu domu a Athanasius, když jej Jemný, kterého objev morálních zábran u jeho společníka překvapil, k tomu pobídl, rozrazil kopnutím dveře. Dům byl buďto vyloupený, nebo opuštěný ve spěchu, ale kuchyně zůstala netknutá a byla dobře zásobená. V ní si Athanasius se zraněnýma rukama nachystal lákavou svačinu a přitom si ji potřísnil krví.

„Mám tak hrozný hlad,“ řekl. „Předpokládám, že ty ses postil?“

„Ne. Měl jsem?“

„Každý podle svého,“ odvětil Athanasius. „Všichni kráčíme do nebe odlišnými cestami. Znal jsem jednoho a ten se nedokázal modlit, dokud se mu na bedrech nehoufovalo celé srocení zarzi.“

Jemný sebou škubl. „To není náboženství, to je masochismus.“

„A masochismus není náboženství?“ opáčil na to jeho protějšek. „Překvapuješ mě.“

Jemného udivilo, že má Athanasius smysl pro legraci, a zjišťoval, že při tomhle klábosení postupně k tomu muži lne víc a víc. Snad by nakonec mohli jeden od druhého něco získat, ovšem jakýkoli smír by byl zatím pouze kosmetický, jestli se neurovná téma Vymazaného kraje a všeho, co se tam přihodilo.

„Dlužím ti vysvětlení,“ řekl Jemný.

„Vážně?“

„Za to, co se stalo ve stanech. Ztratil jsi hodně lidí, a kvůli mně.“

„Není mi jasné, jak bys to mohl odvrátit,“ odtušil Athanasius. „Ani jeden z nás neznal síly, se kterými jsme měli tu čest.“

„Nejsem si jistý, jestli to vím dneska.“

Athanasius se zachmuřil. „Mystif se dostal do pěkné šlamastiky za to, že se vrátil a strašil tě.“

„To nebylo strašení.“

„Ať to bylo, co chtělo, dovést ho k tomu muselo vážné rozhodnutí. Pie’oh’pah určitě vědělo, jaké budou následky pro něj a pro mé lidi.“

„Strašně nerado působilo bolest.“

„Co bylo potom tak důležité, že jí způsobilo tolik?“

„Chtělo se ujistit, že jsem pochopil svoje poslání.“

„To je málo,“ řekl Athanasius.

„Je to jediný důvod, který znám,“ odvětil Jemný a zamlčel druhou část poselství Pie, tu o Sartorim. Athanasius odpovědi na tyto záhady neznal, proč ho s nimi obtěžovat?

„Jsem přesvědčený, že se tady děje něco, čemu nerozumíme,“ děl Athanasius. „Všiml sis té vody?“

„Ano.“

„Nevrtá ti to hlavou? Mně ano. Kromě nás nezahálejí také jiné síly, Jemný. Možná bychom je měli hledat a poprosit o radu.“

„Co myslíš těmi silami? Další Maestrové?“

„Ne. Myslím tím Svatou Matku. Mám pocit, že je tady v Yzordderrexu.“

„Ale nevíš to jistě.“

„Něco těmi vodami hýbat musí.“

„Kdyby tady byla, copak bys o tom nevěděl? Byl jsi jedním z jejích nejvyšších knězi.“

„To nikdy. Ve Vymazaném kraji jsme ji uctívali, protože tam byl spáchán zločin. Z toho místa byla do Prvního unesena jedna žena.“

S tímto příběhem seznámil Jemného Vločka Cukrkandl, když spolu jeli pouští, ale jelikož toho bylo tolik, co ho trápilo nebo naopak naplňovalo nadšením, pozapomněl na něj; byl to matčin příběh, samozřejmě.

„Jmenovala se Celestine, ne?“

„Jak to víš?“

„Protože jsem ji potkal. Je naživu, vrátila se do Pátého.“

Jeho společník přimhouřil oči, jako by tak chtěl svůj pohled přiostřit a propíchnout jím to tvrzení, kdyby se mělo ukázat, že je to lež. Ale po chvíli se objevilo neznatelné pousmání.

„Takže tys vyjednával se svatými ženami,“ řekl. „V tom případě ještě nejsi beznadějný případ.“

„Můžeš se s ní sám sejít, až bude po všem.“

„To bych rád.“

„Ale zatím je třeba držet kurs. Nemůžeme si dovolit okliky. Chápeš? Svatou Matku můžeme hledat, až zvládneme Usmíření, ale ne dřív.“

„Cítím se tak strašlivě nahý,“ povzdechl si Athanasius.

„Asi jako my všichni. Je to nezbytné. Ale daleko nezbytnější je ještě jedna věc.“

„A to?“

„Celistvost,“ prohlásil Jemný. „Věci spravené. Uzdravené. To je jistější nežli hřích nebo smrt nebo temnota.“

„Skvěle řečeno,“ řekl Athanasius. „Kdo tě to naučil?“

„To bys měl vědět. Oženils mě s ním.“

„A tak…“ Usmál se. „Smím ti tedy připomenout, proč se muž žení? Aby utvořil celek: se ženou.“

„Tenhle muž ne,“ namítl Jemný.

„Nebyl pro tebe mystif ženou?“

„Někdy…“

„A kdy nebyl?“

„Pie nebylo ani muž ani žena. Bylo blaženost.“

Athanasia to přivedlo do velkých rozpaků.

„To mi připadá nečisté,“ podotkl.

Jemný v podobných termínech o poutu mezi sebou a mystifem nikdy předtím nepřemýšlel, ani teď nevítal přítěž takových pochybností. Pie bylo jeho učitelem, přítelem a milencem od samého počátku. Nemohl uvěřit, že by Otec jejich poměr posvětil, kdyby byl všechno jiné, jen ne svatý.

„Asi bychom měli tohle téma nechat plavat,“ nabídl Athanasiovi. „Nebo si zase vjedeme do vlasů – a já za sebe říkám, že o to nestojím.“

„Já teprve ne,“ odpověděl Athanasius. „Víc se o tom bavit nebudeme. Pověz, kam půjdeš odtud?“

„K Vymazanému kraji.“

„A kdo zastupuje Sněm tam?“

„Chicka Jackeen.“

„Ach! Toho sis tedy vybral…“

„Tys ho znal?“

„Ne, ne moc. Vím, že přišel do Vymazaného kraje dávno přede mnou. Ve skutečnosti zřejmě nikdo neví, jak dlouho tam žije. Je to podivín.“

„Kdyby tohle byl znak nekvalifikovanosti, tak jsme my dva bez práce,“ poznamenal Jemný.

„To je ovšem pravda.“

Jemný už jen popřál Athanasiovi hodně zdaru a rozešli se – možná ne přímo vřele, alespoň ve vší slušnosti. Jemný obrátil myšlenky od Yzordderrexu k poušti za zády. V mžiku se interiér domu rozechvěl a byl nahrazen rozměrnou hradbou lemující Vymazaný kraj, jež se zvedala z mlhy, v níž ho, jak moc doufal, očekává poslední člen Sněmu.

4

Zatímco Jude s Chátrou stoupaly nahoru, prameny se po cestě sbíhaly, až nakonec kráčely podél toku, který bude zanedlouho příliš široký na přeskočení a příliš divoký na přebrodění. Vodu nevymezovaly žádné břehy, pouze uliční vpuste a strouhy, ale tatáž síla, která prameny táhla do kopce, jim zároveň bránila se rozlít do stran. Proto také voda nemrhala energií, ale šplhala jako živočich, jehož kůže zázračným tempem zvětšuje objem, aby stačila pojímat sílu, kterou přibere pokaždé, když se na ni napojí další jí podobná. V této chvíli o jejím cíli nebylo nejmenších pochyb. Na nejvyšším vrcholku ve městě stála jediná stavba – palác Autarchy – a pokud by se v ulici neotevřela propast a ta vodu nepohltila ještě předtím, než dorazí ke bránám, stopa je dovede k ní.

Jude měla na palác smíšené vzpomínky. Některé, jako třeba na Věž s Čepem a na místnost, kam prosakovaly modlitby, byly hrůzostrašné. Jiné byly roztomile erotické, například na hodiny, které strávila podřimováním v loži Quaisoir při Chlípnostčině zpěvu, a na bezchybného a tudíž neskutečného milence, kterého si vymyslela a který ji zasypal polibky. Pochopitelně zmizel, ale ona se právě vrací do labyrintu, který vystavěl, obrácená k novému smyslu, nejen s jeho vůní na sobě (páchneš koitem, řekla Celestine), ale s plodem jejich spojem v lůně. Její naděje na rozmluvu s Celestine byla jeho vinou najisto zmařena. Dokonce i přes Tayovu neurvalost a nebo Clemovu smířlivost nemínila ta žena přestat na Jude pohlížet jako na vyděděnce. A jestliže ona, o kterou božství pouze zavadilo, zavětřila na Judině kůži Sartoriho, potom Tishalullé zavětří totéž. Kdyby měla přijít ta chvíle a ona by byla vyzvána, Jude; se předem rozhodla, že vyjde s pravdou ven. Pro všechno, co udělala, měla důvody, a nehodlala se za nic falešně omlouvat, naopak přistoupí k oltářím těchto Bohyní ve stejné míře s pokorou i s hrdostí.

Brány byly nyní v dohledu, řeka k nim letěla, její záplava vypadala na pohled jako bělostná vodní pěna. Snad její nápor, nebo předcházející násilí vyrvalo brány z pantů a voda se mezerou dychtivě hrnula dovnitř.

„Jak se tam dostaneme my?“ překřičela Chátra hukot.

„Není to zas tak hluboké,“ řekla Jude. „Když se budeme držet u sebe, přebrodíme to. Pojď. Drž se mě.“

Nedala dívce čas odmítnout nebo vycouvat, popadla ji pevně za zápěstí a vlezla do proudu. Přesně jak říkala, nebylo tu moc hluboko. Pěnivá hladina jim sahala sotva do půli stehen. Ale měla značnou sílu, a tak byly nuceny postupovat s krajní opatrností. Jude neviděla zem, po níž je vedla, voda byla příliš dravá, ale přes podrážky vnímala, jak řeka vykotlává dlažbu a v několika málo minutách rozrušuje erozí to, co nohy vojáků, otroků a kajícníků za dvě staletí poškodily jen nepatrně. Ale tato eroze nepředstavovala jedinou hrozbu pro jejich klid. Náklad, který proud nesl, náklad proseb a odpadků, byl už dost těžký, posbíraný z pěti nebo šesti míst v dolních Kesparatech. Do podkolenních šlach a do holení je tloukly dřevěné kůly, okolo kolen se jim obalovaly cáry hadrů. Ale Jude si zachovala pevný krok, postupovala kupředu nezměněným tempem, dokud neprošly branou, a ohlížela se tu a tam přes rameno, aby pohledem nebo úsměvem potvrdila Chátře, že i když je pro ně přechod velmi svízelný, nenacházejí se v nijak mimořádném ohrožení.

Řeka nezvolnila, ani když se dostaly za hradby paláce. Spíš se zdálo, že zde nabírá čerstvou hnací sílu, pěna vyskakovala čím dál výš, jak se řeka šplhala jednotlivými nádvořími. Paprsky Komety sem dopadaly v daleko hojnější míře nežli na nižší Kesparaty a jejich světlo po dopadu na hladinu vrhalo stříbřitý fíligránský vzorek vzhůru na bezútěšný kámen zdí. Jude se nechala tou krásou rozptýlit a na chvilku ztratila rovnováhu, jen co prošly průlomem v bráně, a navzdory varovnému výkřiku spadla pozadu do reky a strhla Chátru s sebou. Přestože jim nehrozilo utonutí, voda vládla dostatečnou hybnou silou, aby je poponesla o kus dál, a Chátru, která byla lehčí, voda smetla, až proplula značnou rychlostí kolem Jude. Jejich pokusy znovu vstát mařily víry a protisměrné proudy, které víření vyvolávalo, a jen díky náhodě se mohla Chátra, když ji proud vrhl na přehradu drtě, která jej trochu zadržovala, zapřít a pokusit se získat jistou polohu na všech čtyřech. Voda se do ní opírala, zatímco se o to snažila, vůle řeky odplavit ji nepolevovala, avšak ona jí úspěšně vzdorovala, a než na totéž místo voda donesla i Jude, Chátra se už vztyčovala.

„Podej mi ruku!“ zakřičela a oplatila tak Jude vybídnutí, kterého se jí od ní dostalo, když poprvé vstupovaly do záplavy.

Jude se k ní natáhla, napůl se otočila a podala Chátře prsty. Ale řeka byla jiného mínění. Když se k sobě rukama přiblížily natolik, že mezi nimi byly jen milimetry, voda se proti nim spikla, začala s ní točit a táhnout ji z dosahu, přičemž sevření bylo tak silné, že z ní na chvíli vyrazilo dech. Nestačila ani zakřičet jediné slovo na uklidněnou a už byla záplavou unášena pod kolosálním obloukem dál nahoru a pryč z dohledu.

Ačkoli se voda chovala násilnicky, když s ní tak postrkovala pod arkádami a kolonádami, Jude se nezalekla; spíš naopak. Úžasně vzrušující pocit byl nakažlivý. Teď se stala součástí jejího údělu, i když o tom voda nevěděla, a velmi ráda se nechá doručit až k její přivolavatelce, která je zároveň jejím zdrojem. Zda ji tato přivolavatelka – ať to bude Tishalullé, nebo Jokalaylau, nebo kterákoli jiná Bohyně, jež se tu patrně dnes usídlila-bude brát jako prosebníka nebo čistě jen jako další připlavenou špínu, to se dozví teprve až tahle plavba dospěje k cíli.

5

Jestliže Yzordderrex se proměnil v místo úchvatných jednotlivostí, zpívajících barev a křišťálových bublin v čiré vodě, pak Vymazaný kraj byl vydán napospas neurčitosti. Jediný závan větru nepohnul těžkou mlhovinou visící nad strženými stany a nad mrtvými, roztrhanými, ale nepohřbenými; stejně tak ani Kometa neplanula dostatečným žárem, aby přesvítila vyšší vrstvy mlhy, jejíž tkanivo způsobovalo, že světlo bylo soumračné a unylé. Nalevo od místa, kde postávala Jemného zhmotnělá představa, byl v přítmí vidět prstenec Madon, v němž Athanasius se svými stoupenci nalezli ochranu. Ale muž, za kterým sem přišel, tu nebyl – a žádné známky jeho přítomnosti neobjevil ani napravo, i když tam byla mlha tak hustá, že halila všechno, co leželo dál než v okruhu osmi nebo deseti metrů. Nicméně právě tam zamířil a hrozně nerad se odhodlával k tomu, že na Chicku Jackeena zakřičí, přestože měl v hlase síly dost. Celá krajina jako by se spikla k útisku – a jemu se nechtělo se tomu vzpírat. Raději kráčel mlčky, tělem neznatelně rozhrnoval opar, jeho nohy zanechávaly v půdě mizivé otisky, anebo vůbec žádné. Cítil se tu mnohem víc jako přízrak než na ostatních schůzkách. Toto byla krajina pro podobné duše; ztichlá, ale strašidelná.

Nemusel jít naslepo dlouho. Po nějakém čase mlha prořídla a skrz její pruhy uviděl Chicku Jackeena. Vyhrabal si z haldy trosek židli a stolek a seděl právě zády k obrovité hradbě Prvního dominia, vykládal si pasiáns a sám pro sebe si cosi zuřivě povídal. Že jsme ale všichni raplové, pomyslel si Jemný, když ho takhle našel. Čmelík Syrový div že nešílí po hořčici, ze Scopiqua se stal žhář amatér, Athanasius s probodenýma rukama si poznačil svačinu svými stigmaty – a konečně Chicka Jackeen si zas sám pro sebe tlachá jako nějaká neurotická opice. Blázni do jednoho. A on, Jemný, je ze všech pravděpodobně ten nejšílenější: milenec bytosti popírající definice rodů, stvořitel muže, který zlikvidoval celé národy. Jediná zdravá věc v jeho životě – hořící jako čisté, bílé světlo – byla ta, která pocházela od Boha; prostý záměr stát se Usmiřitelem.

„Jackeene?“

Muž zvedl hlavu od karet, poněkud provinile.

„Maestro. Vy jste tady.“

„Neříkej, žes mě nečekal?“

„Ne tak brzy. Je čas, abychom se vydali k Ana?“

„Ještě ne. Přišel jsem se ujistit, jestli jsi připravený.“

„To jsem, Maestro. Opravdu.“

„Vyhrával jsi?“

„Hrál jsem sám se sebou.“

„To neznamená, že nemůžeš vyhrát.“

„Ne? Ne. Když myslíš. Potom asi ano, vyhrával jsem.“

Vstal od stolu a sňal brýle, které měl na nose, aby viděl na karty.

„Vyšlo něco z Vymazaného kraje za tu dobu, co jsi tady čekal?“

„Ne, nevyšlo. Vlastně tvůj hlas je to první, co slyším od chvíle, kdy odešel Athanasius.“

„Je teď členem Sněmu,“ řekl Jemný. „Scopique ho přemluvil, aby se k nám přidal a zastupoval Druhé.“

„Co se stalo s Eurnetemecem? Snad ho nezavraždili?“

„Zemřel stářím.“

„Stačí Athanasius na ten úkol?“ zeptal se Jackeen – a potom, když usoudil, že tahle otázka překračuje jeho kompetenci, pokračoval: „Mrzí mě to. V této věci nemám právo pochybovat o tvém úsudku.“

„Na to máš každopádně právo,“ oponoval Jemný. „Musíme jeden druhému beze zbytku důvěřovat.“

„Jestli důvěřuješ Athanasiovi ty, potom já také,“ řekl prostě Jackeen.

„Takže jsme připraveni.“

„Ještě bych rád podal jedno hlášení, jestli smím.“

„Copak?“

„Řekl jsem, že z Vymazaného kraje nic nevyšlo, a to je pravda…“

„…ale něco vešlo?“

„Ano. Včera večer, spal jsem tady pod stolem…“ Ukázal na postel z pokrývek a kamenů. „A probudil mě chlad až do morku kostí. Zpočátku jsem nevěděl jistě, jestli se mi to jenom nezdá, proto jsem se zvedal velice pomalu. Ale když jsem se narovnal, spatřil jsem, jak z mlhy vystupují postavy. Byly jich houfy.“

„Kdo to byl?“

„Nullianci,“ řekl Jackeen. „Znáš je?“

„Jistě.“

„Napočítal jsem jich nejmíň padesát, byli hodně blízko ode mne.“

„Vyhrožovali ti?“

„Pochybuju, že mě vůbec viděli. Nespustili oči ze svého cíle…“

„Z Prvního?“

„Přesně tak. Ale ještě než překročili na jeho území, svlékli ze sebe šatstvo a zapálili ohně a spálili do posledního kusu všechno, co měli předtím na sobě nebo co s sebou přinesli.“

„Udělali to všichni?“

„Všichni, které jsem viděl. Bylo to neobvyklé.“

„Můžeš mi ukázat ohniště?“

„To není problém,“ řekl Jackeen a odvedl Jemného od stolu, ale ani pak nezmlkl.

„Já jsem Nulliance v životě neviděl, ale samozřejmě jsem o nich slyšel.“

„Je to dobytek,“ ušklíbl se Jemný. „Zabil jsem před pár měsíci jednoho ve Vanaephu, potom jsem potkal jeho bratra v Yzordderrexu a on zavraždil dítě, které jsem znal.“

„Mají rádi nevinnost, jak jsem slyšel. Pro ně je to jako jídlo a pití. A všichni jsou mezi sebou spřízněni krví, přestože nikdo nikdy neviděl samičku jejich druhu. Někteří dokonce tvrdí, že ani žádné nejsou.“

„Zdá se, že toho o nich víš spoustu.“

„No, hodně jsem toho četl,“ vysvětloval Jackeen a podíval se letmo na Jemného. „Ale víš, co se říká: ‚Nestuduj nic, leda s vědomím…‘“

„…že už jsi to beztak věděl.“

„Přesně tak.“

Jemný se zadíval na muže s novým zájmem, když slyšel z jeho úst to staré úsloví. Je to tady tak obecně platná věta, že ji každý student zná nazpaměť, nebo Chicka Jackeen tušil význam toho, co říká? Jemný se zastavil, Jackeen se zarazil vedle něho a pohlédl na něj s úsměvem, jenž byl protkaný šibalstvím. Teď to byl pro změnu Jemný, kdo se zkoumavě zahleděl do tváře svého společníka.

„Můj bože…“ hlesl. „Ty jsi Lucius?“

„Ano, Maestro. To jsem já.“

„Lucie! Lucie!“

Léta si na něm samozřejmě vzala svou daň, ale ne neúměrně. Obličej před ním sice už dávno nebyl obličejem onoho dychtivého učně, kterého tehdy ve Škálové ulici propustil, nebyl však poznamenaný ani desetinou ze dvou století, která mezitím proběhla.

„To je skvělé,“ zvolal Jemný.

„Myslel jsem si, že asi víš, kdo jsem, a že mě schválně napínáš.“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Copak jsem se tolik změnil?“ zeptal se jeho protějšek zjevně trochu dotčeně. „Trvalo mi dvacet tři let, než jsem se vypořádal s kouzelnou formulí na zachování mládí, ale řekl bych, že jsem ještě poslední zbytky svého mládí zachytil, než docela odvanulo. Taková marnivost. Promiň mi ji.“

„Kdy jsi přišel sem?“

„Zdá se mi to jako celý dlouhý život, takže tak asi dlouho. Nejprve jsem křížem krážem projel dominia, učil jsem se postupně tu u jednoho, tu u druhého vyvolavače, ale nikdy jsem s žádným nebyl spokojený. Soudil jsem je podle tebe, víš. Proto jsem byl stále nespokojen.“

„Byl jsem mizerný učitel,“ řekl Jemný.

„Vůbec ne. Naučil jsi mě základy a já podle nich žil a těžil z nich. Možná ne z pohledu okolního světa, ale z mého určitě.“

„Jedinou lekcí, kterou jsem ti kdy dal, bylo tenkrát to povídám na schodech. Pamatuješ si tu poslední noc?“

„Jistě že pamatuji. Zákony studia, kouzlení a strachu. Jedinečné.“

„Ale ty nebyly z mé hlavy, Lucie. Ty mě naučil mystif. Já je pouze předal dál.“

„A nedělá to takhle většina učitelů?“

„Myslím, že ti velcí učitelé moudrost vytřibují, a nejen opakují. Já jsem nevytříbil nic. Já jsem si myslel, že každé slovo, které řeknu, je dokonalé, protože vyšlo z mých úst.“

„Znamená to, že můj idol má Achillovu patu?“

„Bohužel ano.“

„A myslíš, že jsem to nevěděl? Viděl jsem, co se stalo v Ústupu. Viděl jsem tvůj nezdar, a proto jsem tady také čekal.“

„To nechápu.“

„Věděl jsem, že se s porážkou nesmíříš. Že budeš vyčkávat a přemýšlet a jednoho dne, i kdyby to mělo trvat tisíc roků, se vrátíš a pokusíš se znovu.“

„Někdy ti povím, jak se to opravdu seběhlo, a možná, že si poopravíš dojem o mně.“

„Ať to bylo jak chtělo, jsi tady,“ prohlásil Lucius. „A já jsem se konečně dočkal svého snu.“

„A to jakého?“

„Pracovat s tebou. Připojit se k tobě v Ana, Maestro po boku Maestra.“ Zakřenil se. „Bůh je mým svědkem,“ řekl. „Jestli budu někdy šťastnější, ať mě zabije. Ach! Maestro, tamhle!“ Zarazil se a ukázal na zem několik metrů od nich. „To je jedno ohniště těch Nullianců.“

Místo bylo vypálené, ale v popelu se přece uchovaly zbytky šatstva Nullianců. Jemný došel až k nim.

„Nemám na to žaludek, abych se tím probíral, Lucie. Uděláš to prosím za mě?“

Lucius poslechl, sehnul se k zemi, začal převracet oharky a vytahovat z nich to, co z šatů zbylo. Byly to zbytky sukna, šatů a kabátů v odlišných stylech, jeden měl podle patashoquské módy drobné výšivky, jiný byl stěží víc než kus pytloviny, třetí byl ověšen metály, jako by byl jeho vlastníkem voják.

„Museli se sejít z celé Imagiky,“ soudil Jemný.

„Byli svoláni,“ řekl Lucius.

„To je asi logická úvaha.“

„Ale proč?“

Jemný nad tím okamžik přemýšlel.

„Myslím, že je Nespatřený vhodil do Své pece, Lucie. Spálil je na prach.“

„Znamená to, že čistí dominia?“

„Ano. A Nullianci to věděli. Shodili šaty jako kajícníci, protože věděli, že předstupují před soud.“

„Vidíš,“ usmál se Lucius, „jsi moudrý.“

„Až odejdu, spálíš i tyhle poslední kousky?“

„Samozřejmě.“

„Jeho vůlí je, abychom tohle místo očistili.“

„Začnu hned teď.“

„A já se zase vrátím do Pátého a dokončím přípravy.“

„Stojí pořád Ústup?“

„Stojí. Ale tam nebudu. Vrátil jsem se do Škálové ulice.“

„To byl hezký dům.“

„Svým způsobem ještě stále je. Ani ne před dvěma dny jsem tě tam viděl na schodech.“

„Duch tam a tělo zde? Co je dokonalejší!“

„Existovat jako tělo a duch v rámci veškerého Tvorstva,“ řekl Jemný.

„Ano. To by bylo mnohem dokonalejší.“

„Však k tomu dojdeme. Všechno je Jedno, Lucie.“

„Na tuhle lekci jsem nezapomněl.“

„Dobrá.“

„A smím-li se optat…“

„Ano?“

„Co kdybys mi zas odteď říkal Chicka Jackeen? Květ mládí už odkvetl, takže bych docela klidně mohl zavrhnout i jméno.“

„Nuže, Maestro Jackeene.“

„Děkuji.“

„Sejdeme se za několik hodin,“ uzavřel Jemný a hned poté se soustředil na návrat.

Tentokrát nenásledovalo váhání ani okliky, ze sentimentálních nebo jiných důvodů. Vracel se rychlostí svého záměru zpátky přes Yzordderrex a po Ponuré cestě, přes Kolébku a setmělé výšiny pohoří Jokalaylau, minul horu Lipper Bayak a Patashoquu (do jejíchž bran musí přece jen jednou vkročit) a nakonec se ocitl opět v Pátém, v pokoji, který zanechal ze sebou ve Škálové ulici.

Z okna se lilo světlo, u dveří stál Clem a trpělivě čekal na Maestrův návrat. Jakmile si na Jemného tváři povšiml nepatrného oživení, spustil, poněvadž vzkaz byl příliš naléhavý a vyřízení se nemohlo oddalovat už ani o vteřinu déle.

„Pondělí se vrátil,“ oznámil.

Jemný se protáhl a zívl. Bolelo ho v týle a v bederní krajině a močový měchýř měl plný k prasknutí, ale alespoň se nevyplnil návrat v duchu předpovědi Čmelíka Syrového, střeva vydržela.

„Výborně,“ řekl. Postavil se a doklopýtal ke krbové římse, k níž se tiskl, dokud opět nevstřebal do nohou nějaký život. „Dovezl všechny kameny?“

„Jo, dovezl. Ale Jude se s ním bohužel nevrátila.“

„Kde kruci je?“

„Mně to nechce říct. Nese od ní vzkaz, říká, ale nikomu kromě tebe se s ním nesvěří. Chceš si s ním promluvit? Je dole, snídá.“

„Jistě. Pošli ho nahoru, ano? A jestli můžeš, sežeň mi něco k jídlu, prosím tě. Cokoli, jen ne párky.“

Clem zmizel na schodech, načež Jemný přešel k oknu a otevřel je dokořán. Poslední ráno, které Páté prožije ještě neusmířené, už před chvílí skončilo, teplota vystoupila poměrně vysoko, takže venku na stromě vadlo listí. Když Jemný zaslechl dupot Pondělího nohou na schodech, obrátil se, aby přivítal posla, který se posléze vynořil s nakousnutým hamburgerem v jedné ruce a do půlky vykouřenou cigaretou v druhé.

„Máš mi něco vyřídit?“ řekl.

„Ano, šéfe. Od Jude.“

„Kam šla?“

„Do Yzordderrexu. To je kus vzkazu, kterej ti mám předat. Odjela do Yzordderrexu.“

„Viděl jsi ji odjíždět?“

„Vlastně ne. Chtěla, abych stál venku, až bude odjíždět, a tak jsem stál venku.“

„A co mi máš ještě vyřídit?“

„Povídala…“ pekelně se v té chvíli soustředil „…abych ti vyřídil, kam jela, a to jsem udělal, a potom říkala, abych ti pověděl, že Usmíření není bezpečný a že nemáš podnikat nic, dokud se s tebou zas nespojí.“

„Není bezpečné? Tohle přesně říkala?“

„Takhle to říkala. Nekecám.“

„Nevíš, co tím myslela?“

„Mě se neptej, šéfe.“ Jeho oči se odpoutaly od Jemného a zalétly do nejtmavšího kouta v pokoji. „Jsem nevěděl, že máš opici,“ řekl. „Tu sis s sebou přivezl?“

Jemný se podíval do rohu. Byl tam Tíživý pocit, čučel ustrašeně na Maestra – asi se někdy kolem půlnoci vplížil do meditačního pokoje.

„Jí hamburgery?“ zeptal se Pondělí a dřepl si na bobek.

„Můžeš to zkusit,“ řekl Jemný, ale myšlenkami byl jinde. „Pondělí, to je všechno, co Jude říkala? Že to není bezpečné?“

„To je celý, šéfe. Namouduši.“

„Zkrátka, jen co jste dorazili do Ústupu, pověděla ti, že se sem nevrátí?“

„To ne, nespěchala,“ řekl Pondělí a začal se ošklíbat, když se tvor, kterého považoval za opici, vyšoural z rohu a mířil k hamburgeru.

Udělal pohyb naznačující, že se chystá zvednout, ale tvor vycenil zuby tak zuřivě, že si to raději rozmyslel a jednoduše natáhl paži tak daleko, jak jen mohl, aby mu zvíře nedosáhlo na obličej. Jakmile se přiblížil do vzdálenosti, kdy už mohl k potravě čichnout, místo chňapnutí převzal sousto z Pondělího ruky – náramně vychovaně – se zvednutými malíčky.

„Dopovíš mi to?“ vybídl ho Jemný.

„Nojo, jasně. Když jsme vešli do Ústupu, byl tam ňákej maník a ona s ním měla dlouhej pokec.“

„Ona ho znala?“

„No jasně.“

„Kdo to byl?“

„Zapomněl jsem jeho jméno,“ zarazil se Pondělí, ale při pohledu na zamračené čelo Jemného se ohradil: „To nepatřilo ke vzkazu, šéfe. Kdyby jo, pamatoval bych si to.“

„Vzpomeň si i tak,“ řekl Jemný, který začínal tušit spiknutí. „Kdo to byl?“

Pondělí se napřímil a potáhl nervózně z cigarety. „Nevzpomínám si. Byli tam ptáci, víš, a včely a vůbec. Spíš jsem neposlouchal. Bylo to něco krátkýho, něco jako Douly nebo Daur nebo…“

„Dowd.“

„Jo! To je ono! Dowd to byl. A byl fakticky v průseru, to si piš.“

„Ale byl naživu.“

„No jo, ale jenom chvíli. Jak jsem řek, bavili se spolu.“

„A potom se rozhodla, že jde do Yzordderrexu?“

„Správně. Řekla mi, abych sem zavez ty kameny a vyřídil vzkaz.“

„Což jsi obojí udělal. Děkuju.“

„Jsi přece šéf, šéfe,“ řekl Pondělí. „Je to všechno? Když mě budeš potřebovat, jsem na schodech. Dělá se pěknej pařák.“

A hřmotně seběhl ze schodů.

„Mám nechat dveře otevřené, Osvoboditeli?“ zeptal se Tíživý pocit a rýpal se v hamburgeru.

„Co tu děláš?“

„Bylo mi tam nahoře smutno,“ řekl tvor.

„Slíbil jsi poslušnost,“ připomněl mu Jemný.

„Ty jí nevěříš, vid?“ opáčil Tíživý pocit. „Myslíš si, že se rozjela za Sartorim.“

Do téhle chvíle ho tato možnost nenapadla. Ale sotva ta představa byla vypuštěna do světa, nevypadala ani moc přitažená za vlasy. Jude se sama v tomto domě vyznala ze svých citů k Sartorimu a očividně věřila, že on její lásku opětuje. Možná, že jen prostě vyklouzla ven z Ústupu ve chvíli, kdy k ní byl Pondělí otočen zády, a vydala se otce svého dítěte hledat. Jestli je pravda tohle, pak to je paradoxní jednání – snažit se najít náruč muže, jehož nepříteli právě napomohla k vítězství. Ale dnešní den nebyl nakloněn rozřešení podobných oříšků. Co udělala, udělala – a už to nikdo nezmění.

Jemný se vysoukal na parapet, poněvadž na tomhle bidýlku často promýšlel další postup, a snažil se vyhnat myšlenky na její zradu pryč z hlavy. Jenže místnost k tomu nebyla vůbec stvořená. Bylo to koneckonců lůno, ze kterého vzešla. Parkety v sobě s největší pravděpodobností stále uchovávaly zrnka písku, kterým vyznačil její kruh, a hluboko v těch zrnkách skvrny po tekutině, kterou pomazal její nahotu. Ať se pokoušel jak chtěl se těmto myšlenkám ubránit, jedna ho neodbytně přivedla k druhé a ta zas k další. Když si ji vybavil nahou, zobrazil si na ní své ruce, mazlavé od oleje. Potom polibky. Potom tělo. A neuběhla ani minuta a seděl na parapetu s erekcí deroucí se skrz spodní prádlo.

Takové povyražení ho musí otravovat zrovna dnes ráno! Potěchy těla nemají při díle, které na něho čekalo, místo. Ty dovedly poslední Usmíření k tragédii – a on nedopustí, aby ho znovu svedly z jeho posvěcené cesty třeba jen o krok. Podíval se do klína sám sebou znechucený.

„Ufíkni ho,“ poradil Tíživý pocit.

Kdyby to tak šlo, aniž by ze sebe rázem udělal invalidu, dlouho by se nerozpakoval a provedl by to s potěšením. Pro to, co se mu dmulo mezi nohama, neměl nic než pohrdání. Byl to zbrklý idiot a on se ho toužil zbavit.

„Dokážu to ovládnout,“ opáčil.

„Tohle už jsem někde slyšel,“ poznamenal tvor.

Na strom zalétl kos a čile si tam prozpěvoval. Podíval se na něj –a za něj, skrz větve, na vymetenou modrou oblohu. Jak ji tak zkoumal, jeho myšlenky začaly být abstraktnější, potom uslyšel Clema, jak přichází po schodech s jídlem a pitím, a pozdravil se se svými anděly už s chladnou hlavou.

„Teď budeme čekat,“ řekl Clemovi.

„Na co?“

„Na to, až se vrátí Jude.“

„A pokud se nevrátí?“

„Vrátí se,“ odvětil Jemný. „Narodila se tady. Tohle je její domov, i když si přeje, aby to nebyla pravda. Jednou si sem bude muset najít cestu. A jestli se spřáhla s našimi nepřáteli, Cleme, potom přísahám, že udělám kruh rovnou tady –“ ukázal na parkety ,,-a rozložím ji tak bezchybně, že to bude vypadat, jako by ani nikdy neexistovala.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

1

Voda popírající fyzikální zákony se chovala šetrně. Ačkoli unášela Jude palácem povážlivou rychlostí a proplétala se chodbami dávno zbavenými gobelínů a všeho vybavení, brala na svůj náklad ohled. Judith nenarážela do zdí ani do sloupů, zachytila se totiž kusu prkna, které se ani jednou nezakleslo, ani neklesalo ke dnu, jen vytrvale pospíchalo, kormidlováno na dálku, k cíli. O místě určení se těžko dalo pochybovat. Záhadou v nitru bludiště Autarchy byla odjakživa Věž s Čepem, a třebaže by mohla odpřísáhnout, že viděla počátek jejího rozpadu, i tak bylo jistě místo, kde se vylodí, právě tam. Modlitby a žádosti jí dávno zmizely z očí, přitahovány autoritou Čepu. Ať ji nahradila jakákoli síla, která teď vábila vodu nahoru k sobě, postavila si trůn na rumišti po padlém pánovi.

Její předtucha se potvrdila, když ji voda vynesla ven z holých chodeb a do ještě pustších končin Věže, pak zpomalila a doručila ji do nádrže, kde voda byla tak zahuštěná sutí, že byla téměř pevná. Z toho smetiště stoupaly schody, ona se vyhoupla z trosek a vytáhla se na dolní schod. Točila se jí hlava, ale cítila se čile. Voda se o kus dál sbíhala u schodiště jako lačný jarní příval a jeho zjevná touha být nahoře v patře byla nakažlivá. Postavila se po kratičké chvíli na nohy a pustila se nahoru za ní.

Přestože na vrcholu nic nesvítilo, proti ní se ze schodů lilo vcelku dobré světlo a podobně jako to dole u pramenů se rozkládalo do duhy, což dávalo tušit, že vpředu je další voda, která se dostala do paláce jinými cestami. Nevyšla ještě ani do poloviny schodů, když se před ní objevily dvě ženy a upřeně na ni hleděly. Obě byly oblečené do prostých, špinavě bílých suknic a ta tlustší z dvojice, žena gargantuovských proporcí, rozepnula knoflíky a obnažila ňadro, aby mohla nakojit dítě, o které pečovala. Vypadala bezmála stejně dětsky jako její břímě, měla chomáčovité vlasy, tváře podobně jako prsa svěšené a růžové. Žena vedle ní byla starší a štíhlejší, kůži měla podstatně tmavší než její společnice, šedivé vlasy rozpletené a sčesané k ramenům jakoby do tvaru kapuce. Měla rukavice a brýle a oslovila Jude s téměř profesorskou odtažitostí.

„Další duše spasená ze záplavy,“ pronesla.

Jude přestala stoupat. I když ani jedna z žen nenaznačila sebenepatrnějším gestem, že by měla vstup zakázaný, chtěla vejít do tohoto zázračného místa jako host, ne jako nezvaný vetřelec.

„Jsem vítaná?“

„Samozřejmě,“ řekla matka. „Přišla jsi za Bohyněmi?“

„Ano.“

„Takže jsi z Pevnosti?“

Dřív než Jude stačila odpovědět, její společnice odpověděla za ni.

„Jasně že ne! Jen se na ni podívej!“

„Ale voda ji přinesla.“

„Voda přinese každou ženu, která se odváží. Nás taky přinesla, nebo snad ne?“

„Je nás tu hodně?“ zeptala se Jude.

„Stovky,“ dostalo se jí odpovědi. „Teď už možná tisíce.“

Jude to nepřekvapilo. Jestliže někdo jako ona, cizinka, pojal tušení, že Bohyně jsou stále naživu, jak asi nadějné vyhlídky chovaly ženy, které tu žily a vyrůstaly s pověstmi o Tishalullé a Jokalaylau.

Když Jude dospěla na nejvyšší stupeň, žena s brýlemi se představila:

„Já jsem Lotka Štěk.“

„Judith.“

„Rády tě poznáváme, Judith,“ řekla druhá žena. „Já se jmenuju Paramarola. A tenhle mrňous“ – podívala se na dítě – „je Billo.“

„Je váš?“ zeptala se Jude.

„To bych teda ráda věděla, kde bych asi tak sehnala mužskýho, kterej by mě podaroval něčím takovým?“ ušklíbla se Paramarola.

„Devět let nás drželi v Přístavku,“ vysvětlila Lotka Štěk. „Jako hosty Autarchy.“

„Ať jeho trn shnije a bobule uschnou,“ doplnila Paramarola.

„A odkud seš ty?“ zeptala se Lotka.

„Z Pátého,“ řekla Jude.

Nevěnovala ženám moc velkou pozornost. Její zájem upoutalo okno, které bylo za nimi přes chodbu zalitou kalužemi; nebo spíš scenérie venku. Došla k oknu a s uctivým úžasem, překvapeně vystrčila hlavu ven, aby se podívala na tu neobyčejnou podívanou. Povodeň vyčistila uvnitř paláce okruh o poloměru zhruba půl kilometru nebo možná širší, smetla hradby a sloupy a střechy, suť zalila. Jediné, co zbylo a vyčuhovalo z vody, byly kamenné ostrůvky na místě, kde původně stály vyšší věže, a tu a tam se dochoval roh z obrovitých amfiteátrů v paláci, jako by chtěl zesměšňovat samolibou okázalost svého architekta. Ani tyto zlomky však nevydrží moc dlouho, odhadovala. Voda nekroužila ve velikánském bazénu násilnicky, ale samotná její váha zanedlouho poslední zbytky Sartoriho mistrovského díla zboří.

Uprostřed toho malého moře stál ostrůvek větší než ostatní a jeho dolní břehy byly vytvořeny z částečně zničených komnat, které bývaly přimknuté k Věži s Čepem, jeho skalisky byla drť z horní části Věže, smíchaná s velikánskými kusy jejího nájemníka, a výšku určovaly pozůstatky samotné Věže, neuhlazená, zato třpytivá pyramida rozvalin, v nichž jako by plál bílý oheň. Při pohledu na proměnu, kterou přinesla voda, jež v průběhu několika málo dnů, možná hodin, rozrušila erozí to, na co Autarcha potřeboval desetiletí, než vše promyslel a postavil, se Jude podivila, jak sem vůbec mohla dorazit nezraněná. Síla, se kterou se na dolních svazích setkala a kterou měla za nevinný, snad jen trochu jankovitý potůček, se tu odhalila jako děsivá síla proměny.

„Byly jste u toho, když se to stalo?“ zeptala se Lotky Štěk.

„Stihly jsme jen konec,“ odpověděla. „Ale byla to panečku podívaná, to ti povím. Vidět padat ty věže…“

„Bály jsme se o život,“ řekla Paramarola.

„Mluv za sebe,“ opáčila Lotka. „Voda nás nevysvobodila jen proto, aby nás tu zase utopila. Byly jsme vězeňkyně, víš. Najednou se zčistajasna udělala ve dveřích prasklina a dovnitř vbublala voda a spláchla zdi kdovíkam.“

„My jsme věděly, že Bohyně přijdou,“ prohlásila Paramarola. „Vždycky jsme tomu věřily.“

„To jste nikdy neuvěřily, že jsou mrtvé?“

„Jasně že ne. Leda snad, že jsou pohřbené zaživa. Nebo spí. Nebo jsou šílené. Ale mrtvé – nikdy.“

„Říká pravdu,“ podotkla Lotka. „Věděly jsme, že tenhle den jednou přijde.“

„Naneštěstí může jít jen o krátkodobé vítězství,“ řekla Jude.

„Proč to říkáš?“ zeptala se Lotka. „Autarcha je pryč.“

„Ano, ale jeho Otec nikoli.“

„Otec?“ zopakovala Paramarola. „Myslela jsem si, že je levoboček.“

„A kdo je teda jeho Otec?“ řekla Lotka.

„Hapexamendios.“

Tomu se Paramarola zasmála, ale Lotka Štěk ji dloubla do řádně vypolštářovaných žeber.

„To není žert, Rolo.“

„Musí,“ namítla druhá.

„Vidíš snad, že by se ta žena smála?“ Potom řekla Jude: „Máš pro to nějaké důkazy?“

„Ne, nemám…“

„Tak kde jsi přišla na takový nápad?“

Jude předpokládala, že bude obtížné přesvědčit lidi o Sartoriho původu, ale optimisticky usoudila, že až bude třeba, osvítí ji náhlá jasnozřivost. Místo toho cítila hněv a frustraci. Kdyby byla nucena vypovědět celou svou trpkou minulost a hlavně to, jak se zapletla s Autarchou Sartorim, každé živé duši, která ji dělí od Bohyní, to nejhorší by se k nim dostalo dřív než ona. A vzápětí ta jiskra prozření přišla.

„Čep je důkazem,“ vyhrkla.

„Jakpak to?“ podivila se Lotka, která si nyní prohlížela ženu, již povodeň připlavila až kjejim nohám, s novým zájmem.

„V životě by Čepem nehnul, kdyby se jeho Otec sám nepřičinil.“

„Ale Čep nepatří Nespatřenému,“ řekla Paramarola. „Nikdy mu nepatřil.“

Jude to zmátlo.

„Rola říká pravdu,“ pověděla jí Lotka. „Možná ho využil k ovládnutí pár slabošských chlapů. Ale Čep mu nikdy nepatřil.“

„A čí potom je?“

„Byla v něm Uma Umagammagi.“

„A to je kdo?“

„Sestra Tishalullé a Jokalaylau. Nevlastní sestra dcer Delty.“

„V Čepu byla Bohyně?“

„Ano.“

„A Autarcha to nevěděl?“

„Přesně tak. Proměnila se, aby unikla Hapexamendiovi, když putoval Imagikou. Jokalaylau se schovala do sněhu a tam se ztratila. Tishalullé…“

„…do Chzercemitská Kolébky,“ doplnila Jude.

„Na vlas tak,“ řekla Lotka užasle.

„A Uma Umagammagi se ukryla do tvrdé skály,“ pokračovala Paramarola, která příběh vyprávěla jakoby malému dítěti, „poněvadž si myslela, že on kolem projde, aniž by si Jí všiml. Ale on si zvolil Čep za střed Imagiky a vložil do něj svou sílu, čímž ji v Čepu uvěznil.“ Tohle tedy byla dokonalá ironie, blesklo hlavou Jude. Yzordderrexský architekt vystavěl svou pevnost, v podstatě celou Říši, na uvězněné Bohyni. Neušla jí ale ani paralela s Celestine. Zdálo se, že Roxborough v neveselé tradici bezděčně pokračoval, když ji ve svém domě zazdil.

„Kde jsou teď Bohyně?“ zeptala se Jude Lotky.

„Na ostrůvku. Všem nám bude za čas dovoleno před ně předstoupit a ony nám požehnají. Ale to ještě pár dnů potrvá.“

„Já tolik času nemám,“ odvětila Jude. „Jak se dostanu na ostrov?“

„Zavolají tě, až přijde tvůj čas.“

„To ale musí být hned teď,“ opáčila Jude. „Nebo nikdy.“ Rozhlédla se napravo nalevo do chodby. „Děkuju za informace,“ řekla. „Možná se ještě uvidíme.“

Poté, co dala v duchu přednost pravé straně před levou, se měla k odchodu, ale Lotka ji popadla za rukáv.

„Nechápeš, Judith,“ řekla. „Bohyně přišly, aby nám zajistily bezpečí. Tady se nám nemůže nic stát. I Nespatřený je na nás krátký.“

„Doufám, že je to pravda,“ odvětila Jude. „Do hloubi duše si přeju, aby to byla pravda. Ale musím je varovat pro případ, že ne.“

„Tak to bysme měly jít raději s tebou,“ řekla Lotka. „Jinak se ztratíš.“

„Počkat,“ ozvala se Paramarola. „Neměly bysme to nejdřív zvážit? Může být nebezpečná.“

„A nejsme všechny nebezpečné?“ opáčila Lotka. „Především proto nás zavřeli, pamatuješ?“

2

Jestliže atmosféra v ulicích mimo palác budila dojem postapokalyptického karnevalu – tančící voda, rozesmáté děti, paví povětří –, potom byl tento vjem stokrát silnější v chodbách kolem okraje nádrže zatopené povodní. I tady byly děti; jejich smích zněl melodičtěji než kdy jindy. Žádné dítě nepřesahovalo věkem pět roků, ale v tlačenici byli kluci i holky. Proměnili si chodby v hřiště a jejich halas se odrážel od stěn, které podobné veselí neslyšely od dob, co byly postaveny. A samozřejmě nechyběla voda. Každá píď země měla svou kaluž, říčku či potůček, v každé klenbě byl tekutý závěs, jenž padal od jejích základů, každou komnatu osvěžovaly zurčící pramínky a fontány rozrážející se až o strop. A v každém zvonivém pramínku bylo přítomno stejné napětí, jaké Jude vnímala ve vlnobití, jež ji vyneslo sem nahoru: voda jakožto život naplněný do poslední kapky záměrem Bohyň. Kometa nad její hlavou dosáhla nadhlavníku a sesílala všemi škvírami, které objevila, rovné bílé paprsky, měníc tím i tu nejobyčejnější kaluž v záhadnou tůňku, a do všech pramenů vplétala světlo.

Ženy kráčející po zdejších chodbách byly nejrůznějšího vzrůstu i proporcí. Mnoho z nich, vysvětlovala Lotka, byly podobně jako ony někdejšími vězeňkyněmi z Pevnosti nebo její obávané zadní budovy – Přístavku; ostatní si jednoduše našly cestičku na kopec díky tomu, že uposlechly vnitřního volání a výzvy pramenů a nechaly manžely, mrtvé či živé, dole.

„To tady nejsou vůbec žádní chlapi?“

„Jen ti maličcí,“ odpověděla Lotka.

„Všichni jsou maličcí,“ odtušila Paramarola.

„V Přístavku sloužil jeden kapitán, a to byl tyran,“ začala Lotka, „a když přišla voda, musel si podle všeho právě vyprazdňovat měchýř, protože jeho tělo proplulo kolem naší cely s rozepnutýma kalhotama…“

„…a ke všemu si pořád držel to svý mužství,“ pokračovala Paramarola. „Měl na vybranou buď to, anebo začít plavat…“

„…a místo aby ho pustil, utopil se,“ zakončila Lotka.

Tohle Paramarolu nesmírně pobavilo a řehot s ní tak otřásal, až se její cecík vytrhl nemluvněti z pusinky. Dítěti vystříklo mléko do obličeje, což jen vyvolalo další bujarost. Jude se nezeptala, jak to že je Paramarola schopná tak vydatně kojit, když přitom není matkou dítěte, ani nebyla podle všeho těhotná. Byla to zas další z mnoha záhad, které pro ni pouť nachystala; podobně jako jedna tůňka, která přilnula k jedné ze stěn, přeplněná po okraj třpytivými rybkami; nebo voda, která barvou napodobovala oheň a z níž si některé ženy udělaly trůn; nebo nesmírně dlouhý úhoř, kterého zahlédla, když jej pronášely kolem, jehož doširoka se otevírající tlama spočívala na rameni dítěte a tělo se zatím ovinulo různě křížem krážem přes ramena šestici žen, desetkrát nebo i víckrát. Kdyby u kteréhokoli z těchto jevů požádala o vysvětlení, byla by se musela přeptat na všechny – a jaktěživy by se nedostaly dál než o několik kroků.

Pěšina je konečně dovedla k místu, kde voda vymlela těsně u kraje hlavní nádrže mělkou tůň zásobenou několika říčkami, šplhajícími se nahoru přes suť, a její přebytek vytékal do samotného bazénu. V něm a kolem něho postávalo zhruba třicet žen a dětí, část si hrála, část si povídala, ale většina v rozcupovaných šatech mlčky v bazénu čekala a upírala zraky přes vířící vodstvo bazénu k ostrůvku Umy Umagam-magi. Když se Jude se svými průvodkyněmi k tomuto místu přiblížily, o hranu bazénu se roztříštila vlna a dvě ženy stojící ruku v ruce v ní zmizely, a když se opět odlila, byly už unášeny k ostrovu. Té scéně nechyběl erotický náboj, přitom za jiných okolností by Jude svůj momentální pocit popřela. Ale tady se mravokárství zdálo nadbytečné, snad i směšné. Popustila uzdu fantazii a ta si pohrála s představou, jaké by to bylo se ponořit doprostřed této nahoty, kde jediné stopy mužskosti bylo možné spatřit mezi nohama malých klučinu, kterým teklo po bradě mléko; otřít se prsy o prsa a nechat se líbat na prsty a hladit na krku a na oplátku líbat a hladit.

„Voda v nádrži je velmi hluboká,“ řekla Lotka stojící po jejím boku. „Sahá až hluboko do hory.“

Co se stalo s mrtvými, napadlo v tu chvíli Jude, jejichž společnost Dowd ocenil jako velice poučnou? Odplavila je voda spolu s modlitbami a naléhavými prosbami, jež propadly do téže temnoty z místnosti pod Věží s Čepem? Nebo byli zředěni v jedné a téže polévce a pohlaví mrtvých se dočkalo odpuštění, bolest zemřelých žen byla zhojena a to vše, smíchané dohromady s modlitbami, se stalo součástí této nevyčerpatelné záplavy? Patrně ano. Pokud se zdejší síly chtějí Nespatřenému prokázat jistou mocí, musejí se ujmout každé moci odvržené. Hradby mezi Kesparaty byly dávno strženy a šplíchavé prameny spojily město s palácem. Ale rovněž minulost je třeba napravit a bez ohledu na to, jakými se pyšnila divy – jistě by se i tady našel nějaký –, uchovat. Co se Judith týkalo, tohle nebyla jen nějaká abstraktní touha. Byla koneckonců jedním z oněch divů, byla vytvořena podle vzoru ženy, která zde vládla se stejnou krutostí jako její manžel.

„Je tohle jediný způsob, jak se na ostrov dostat?“ zeptala se Lotky.

„Převozy nejsou, jestli máš na mysli tohle.“

„Tak to abych už asi radši začala plavat,“ řekla Jude.

Oděv tu byl leda na obtíž, ale ona ještě nebyla sama se sebou natolik smířená, aby se jednoduše svlékla a skočila do vody nahá, a tak po stručném poděkování Lotce a Paramarole začala slézat prudký sráz, který obklopoval nádrž.

„Přeju si, aby ses mýlila, Judith,“ zavolala za ní Lotka.

„Já taky,“ odpověděla Jude. „To mi věř, já taky.“

Tenhle rozhovor – a to, že oblečená sestupuje dolů, přitáhly zmatené pohledy několika koupajících se žen, ale nikdo proti tomu, že se mezi nimi objevila, nic nenamítal. Čím blíže se dostávala k vodě v nádrži, tím rozrušenější byla při pomyšlení na to, jakou dálku bude muset přeplavat. Od doby, co plavala nějakou delší vzdálenost, uteklo hodně roků –pochybovala, že v sobe najde dost síly, aby vzdorovala proudům a vírům, kdyby jí měly v dosažení cíle bránit. Ale určitě ji nepotopí. Nakonec, vynesly ji až sem a prokličkovaly s ní palácem, aniž by jí přivodily sebemenší zranění. Jediným rozdílem mezi nadcházející cestou a tou minulou (ovšem podstatným, to tedy ano) byla hloubka vody.

Ke kraji nádrže se blížila nová vlna a k ní plavala žena s dítětem mající v úmyslu na ni nasednout. Dřív než k tomu dostala možnost, skočila ona s rozběhem z omletého balvanu, na němž stála, vlasy zlehka škrtla o hlavy koupajících se žen a ponořila se do vln. Nebylo to vlastně ani ponoření, spíš měření hloubky, potopila se velmi hluboko. Mocně máchala rukama, aby se obrátila do přirozené polohy, a otevřela při tom oči, jenže se nedokázala rozhodnout, který směr vede nahoru. Voda věděla. Vyzdvihla ji z hlubin jako korek a vyhodila ji do pěny. Do této chvíle urazila od břehu dvacet metrů a stálou a velkou rychlostí byla unášena pořád pryč. Ještě zahlédla, jak ji Lotka hledá v příboji, nato jí víry otočily dokola a znovu dokola, až ztratila přehled o směru, kterým tůň leží. Místo toho zabodla oči do ostrova a začala k němu plavat, jak nejlépe dovedla. Voda, jak se jí zdálo, ochotně jejímu úsilí napomáhala svou vlastní přičinlivostí, ovšem okolo ostrůvku se točila do spirály, a jak ji přinášela blíž a blíž ke břehu, také ji strhla do pohybu obkružujícího ostrov proti směru hodinových ručiček.

Světlo Komety dopadalo všude kolem ní a ten svit nedovoloval vidět do hlubiny, za což byla vděčná. Přestože se vznášela na hladině, nestála o připomínku propasti, kterou má pod sebou. Vložila do plavání veškerou vůli a nepovolila ani vteřinu, aby se rozkošnicky oddala stisku vody kolem jejího těla. Takový přepych, stejně jako otázky, na něž se chtěla zeptat, když šla spolu s Lotkou a Paramarolou, odložila na jindy.

Ke břehu jí teď zbývalo padesát metrů, ale její záběry, čím blíž měla ostrov na dosah, pozbývaly postupně na významu. Čím víc se spirála stahovala, tím víc majetnicky si ji proud přitahoval, a tak se nakonec vzdala pokusů přiblížit se vlastní silou a zcela se oddala objetí vody. Obkroužila s ní ostrov celkem dvakrát, než ucítila, že jí noha drhne o příkře se svažující skály pod vlnami, a naskytla se jí naprosto závratná podívaná na chrám Umy Umagammagi. Nebylo žádným překvapením, že vodu v tomto místě v daleko větší míře podněcovalo božské vnuknutí, než jak tomu bylo na zbývajících místech, která dosud viděla. Opracovávala čile kvádry, z nichž byla postavena Věž, navzdory jejich kolosálnosti, vymílala maltu mezi nimi a potom z nich nahoře i dole ukusovala a nahrazovala jejich strohost křivkami vlnění. Kamenné pláty, velké jako zedníci, kteří je kdysi vytesali, dávno nebyly zaklíněné dohromady, ale balancovaly jako akrobati, jedním rohem spočívaly na jiném, zatímco se třpytná voda prolévala skulinami a neustávala ve svém díle přeměny kdysi nenapadnutelné Věže v nerozlučně spojené sloupy vody, kamene a světla. Rozrušená zrnka prachu odtékala spolu s pramínky a byla uložena na břeh jako jemný, lehounký písek, na kterém Jude stanula, když se vynořila z vody. Přivítala ji chichotáním čtveřice dětí hrajících si opodál.

Počkala chvilku, než popadne dech, potom vstala a vydala se po pláži k chrámu. Vstup do něho byl opracován vodou stejně pečlivě jako kvádry, závoj jiskřivé vody halil vnitřek před těmi, kdo čekali poblíž. U prahu byl asi tucet žen. Jedna, dívka sotva po pubertě, chodila po rukou; jiná dokonce zpívala, ale melodie byla tak podobná zvuku padající vody, že Jude nevěděla, jestli je to lidský hlas, nebo jestli se sám proud pokouší o nápěv. Stejně jako v tůni nikdo nic nenamítal proti jejímu nenadálému objevení se, ani nekomentoval to, že je oblečená ve splihlých šatech nasáklých vodou, kdežto ony jsou všechny zčásti nebo úplně svlečené. Dolehla na ně na všechny jakási malátnost a nebýt Judiny silné vůle, možná by dopustila, aby přemohla i ji samotnou. Ale nezdržovala se a aniž by čekajícím na prahu řekla jediné slovo, vstoupila vodními dveřmi dovnitř.

Tam ji nevítal žádný celistvý obraz. Místo něj vyplnily vzduch světelné útvary, jež se svinovaly a rozvinovaly, jako by nějaké neviditelné ruce předváděly oslnivé umění origami. Nepohybovaly se bezduše a jednotvárně, ale znovu a znovu svůj výstup obměňovaly, každý další tvar se něčím lišil od ostatních, než se ustálil. Podívala se na ruce. Stále je viděla, ale už to nebyly ruce z masa a kostí. Naučily se trik se světlem a vykvétaly do rozmanitých útvarů, mohly se proto zapojit do hry. Natáhla ruku, aby se rašícími prsty dotkla jiné návštěvnice, a když se o ni otřela, uviděla ženu, u které umění světelného origami původně začalo. Zjevila se jako tělo obalené vlhkým prostěradlem, které na okamžik přilnulo k oblinám jejích boků, ke tvářím, ňadrům, nato se opět vzedmulo a obraz zakrylo. Ale mihl se tam někde úsměv, tím si byla jista.

Po ujištění, že není ani sama ani nevítaná, se vydala dál do hloubi chrámu. Erotický příslib, který poprvé vnímala v nádrži, se nyní vyplnil. Cítila, jak se její vlastní tělo rozpouští jako mléko rozlité do horkého vzduchu a otírá se o těla těch, které míjela. S tímto vzrušujícím vjemem se mísily záblesky myšlenek, z nichž většina byla nedokončených. Možná se tu dokonce rozloží, bude odplavena skrz zdi ven a sloučí se s vodou kolem ostrova; nebo se možná už v tom moři nachází a maso s kostmi, které domněle vlastní, jsou jen a jen prameny vody, vykouzlené pro potěchu osamocené pevniny. Nebo možná, nebo možná, nebo možná. Její úvahy nebyly odtržené od tření těla o tělo, naopak, byly součástí té rozkoše a její nervy prostě jen plodily ovoce, jež ji zase pro změnu činilo poddajnější dotekům jejích společnic.

Uvědomila si, že ona kráčí dál, ale ony odpadávají do stran. Její cesta vedla do výšin chrámu. Pokud měla pod nohama pevnou zem, veškerý pojem o ní ztratila ve chvíli, kdy překročila práh, a stoupala bez námahy, jelikož její hmota měla teď také schopnost vzpěčující se všem zákonům, stejnou jako ta, která byla k vidění ve vodě dole. Vpředu a nad ní začal nový pohyb, vlnivější než ty, s nimiž se setkala u dveří, a ona se k němu napřáhla, jako by reagovala na volání, a modlila se, aby ve správném okamžiku našla slova, kterými by vyjádřila myšlenky vířící v její hlavě. Pohyb byl čím dál zřetelnější, a pokud byla dole na pochybách, zda jsou tyhle obrázky smyšlené, nebo zda je skutečně vidí, v tomto okamžiku byla její rozpolcenost smetena pryč.

Viděla svou představivostí – a představujíc si, viděla piktogram, který visel ve vzduchu přímo před ní: moebiova páska vody, ve které se prohánělo světlo, nekonečnou smyčkou probíhal pravidelný rytmus a vrhal lesklé barevné vlny, které ji zasypávaly sprškou jasného deště. Ocitla se před otevíračkou pramenů; před přivolavatelkou řek; tady byla ona neobyčejná bytost, jejíž síla proměnila palác v sutiny a vytvořila domov pro oceány vody a děti tam, kde předtím pobýval jen děs. Před ní stála Uma Uniagammagi.

Přestože Jude studovala piktogram Bohyně pečlivě, neviděla ani náznak čehokoli, co by dýchalo, potilo se nebo se v něm rozkládalo. Ale z postavy prýštila taková něha, až se Jude zdálo, že i když Bohyně nemá tvář, vnímá Její úsměv, Její polibek, Její milující pohled. A láska v něm určitě byla. Třebaže ji tato moc vůbec neznala, Jude se cítila být objímána a konejšena tak, jak dovede objímat a konejšit jen láska. V jejím životě nenastal okamžik, kdy by se aspoň část jejího já nebála – až teprve nyní. Život už je takový, že i stav požehnání jde ruku v ruce s hrozbou skonu. Ale tady se podobné hrůzy zdály být absurdní. Tento obličej ji miloval bezvýhradně – a tak tomu bude navždycky.

„Milá Judith,“ slyšela promluvit Bohyni – a její hlas byl tak nabitý, tak zvučný, že se slabiky rozezněly v árii. „Milá Judith, copak je tak naléhavého, že nasazuješ život, aby ses dostala až sem?“

Sotva Uma Umagammagi promluvila, Jude zjistila, že se v čeření objevila její vlastní tvář, rozjasnila se, potom byla vtažena do světelného vlákna, které bylo propojeno s piktogramem Bohyně. Ona ve mně čte, blesklo hlavou Jude. Snaží se pochopit, proč jsem tady, a až pochopí, zbaví mne odpovědnosti. Budu s Ní smět v tomto úžasném místě zůstat napořád.

„Tak,“ řekla po čase Bohyně. „Tohle je neradostné slyšení. Na tebe připadlo, abys rozhodla, zda zastavit Usmíření, nebo je nechat proběhnout a riskovat, že ti Hapexamendios ublíží.“

„Ano,“ odpověděla Jude, vděčná za to, že z ní byla sňata potřeba vysvětlovat. „Nemám tušení, co chystá Nespatřený. Možná nic…“

„…a možná konec Imagiky.“

„Mohl by to udělat?“

„Je to hodně pravděpodobné,“ řekla Uma Umagammagi. „Uškodil Našim chrámům a Našim sestrám mnohokrát, mnohokrát, jak Svým prostřednictvím, tak pomocí Svých prostředníků. On je duše omylná a zkázonosná.“

„Ale chtěl by zničit celé dominium?“

„Ani já nedokážu předvídat Jeho skutky lépe než ty,“ odvětila Umagammagi. „Ale budu truchlit, jestliže bude promarněna příležitost k uzavření kruhu.“

„Kruhu?“ opakovala Jude. „Jakého kruhu?“

„Imagického kruhu,“ odpověděla Bohyně. „Prosím pochop, sestro, dominia neměla být nikdy takto rozdělena. To je dílo prvních lidských duchů, kteří okoušeli pozemského života. Zpočátku to ani nebylo ke zlému. Byl to jejich způsob, jak se naučit žít v podmínkách, které je zastrašovaly. Když se podívali nahoru, spatřili hvězdy. Když sklopili hlavu, spatřili zemi. Nedokázali se podepsat tam nahoře, ale to, co bylo dole, se dalo rozdělit a vlastnit a dalo se o to bojovat. Z tohoto dělení vzešla všechna ostatní. Bezhlavě se oddali svým územím a národům; všem vtisklo podobu druhé pohlaví, pochopitelně; všechna nesou jejich jména. Dokonce se do země pohřbívali, aby ji ovládli bezvýhradně, dali přednost červům před společností světla. Vůči Imagice oslepli, kruh se rozpojil a Hapexamendios, který byl stvořen z vůle těchto mužů, zesílil dost, aby se zřekl Svých stvořitelů a pak přešel z Pátého dominia do Prvního…“

„…a cestou vraždil Bohyně.“

„Je pravda, že se dopustil násilí, ale býval by mohl uškodit ještě daleko víc, kdyby měl potuchy o uspořádání Imagiky. Mohl by zjistit, jakou záhadu ve svém kruhu uzavírá, a zaměřit se místo toho na ni.“

„Co je to za záhadu?“

„Ocitáš se na nebezpečném území, milá Judith, a čím méně budeš vědět, v o to větším bezpečí budeš. Až přijde čas, společně tyto záhady odhalíme jako sestry. Do té doby měj na paměti, že chyba Syna je rovněž chybou Otce a že za čas všechny chyby musejí podkopat samy sebe a pominout.“

„Jestli se vyřeší samy,“ řekla Jude, „proč se musím vrátit do Pátého?“

Než mohla Uma Umagammagi znovu promluvit, vstoupil na scénu další hlas. Během řeči této druhé ženy se mezi Jude a Bohyní vznesly do vzduchu drobné částečky, které probodávaly v místě doteku Judinu kůži a připomněly jí tak stav, v němž poznala, co je led a oheň.

„Proč té ženě důvěřuješ?“ pronesla neznámá.

„Protože přišla s upřímným srdcem, Jokalaylau,“ odvětila Bohyně.

„Jak moc upřímné srdce může mít žena, která vstoupí se suchýma očima do míst, kde zemřela její sestra?“ pravila Jokalaylau. „Jak upřímná je žena, která před Nás předstupuje beze studu, když přitom ve svém lůně nosí dítě Autarchy Sartoriho?“

„Zde nemá stud co dělat,“ řekla Umagammagi.

„Možná u tebe pro něj není místo,“ opáčila Jokalaylau, která se teď objevila před jejich očima, ‚já ho mám dost.“

Podobně jako její sestra se tu Jokalaylau zjevila ve Své nejzákladnější podobě: o poznání složitější útvar, než byl tvar Umy Umagammagi, a pro oko méně líbivější, protože pohyby, jež v něm probíhaly, byly podstatně hektičtější. Její podoba se nečeřila, rovnou vřela – a současně vystřelovala bodavé šipky.

„Stud je žádoucí – u ženy, která ulehla s jedním z našich nepřátel,“ pravila.

Navzdory zastrašování, které Jude od Bohyně vycítila, se neváhala ozvat na svou obranu.

„Takhle jednoduché to zase není,“ řekla – a její kuráž přiživil pocit marnosti, který ji přepadl poté, co tato narušitelka pokazila jednání mezi ní a Umou Umagammagi. „Nevěděla jsem, že je Autarcha.“

„Kdo sis myslela, že je? Nebo ti to bylo jedno?“

Rozhovor by pravděpodobně přešel v hádku, nebýt toho, že opět promluvila Uma Umagammagi a Její tón byl jako vždy vážný.

„Milá Judith,“ začala, „dovol, ať si se sestrou promluvím. Zakusila z rukou Nespatřeného mnohem víc než Tishalullé nebo já a hned tak neodpustí stvoření, jehož se dotkl On nebo Jeho děti. Chápej prosím Její bolest, tak jako Ona doufám pochopí tvoji.“

Hovořila tak vznešeně, že Jude v okamžení pocítila stud, který prý, jak ji Jokalaylau osočila, postrádala: ne kvůli dítěti, ale kvůli tomu, jak se rozzlobila.

„Mrzí mě to,“ řekla, „to bylo… nevhodné.“

„Smím-li prosit, počkej na břehu,“ pokračovala Uma Umagammagi, „zakrátko si zase pohovoříme.“

Od chvíle, kdy se Bohyně zmínila o Judině návratu do Pátého, věděla, že toto rozloučení přijde. Ale zatím nebyla připravená opustit tak záhy náruč Bohyně, a když teď znovu pocítila, jak se zase hlásí gravitace, byla to muka. Jenže co naplat. Pokud Uma Umagammagi ví, co protrpěla – a jak by to nevěděla? – stejně neudělala nic proto, aby ránu zahojila, nýbrž opět Svůj piktogram složila do matečné hmoty a nechala Jude odpadnout jako lístek z rozkvetlého stromu, který sice dopadl hodně měkce, ale s pocitem odloučení, horším než jakékoli zranění. Přízraky žen, kterými předtím prošla, se nepřestávaly rozvinovat a svinovat, byly pořád stejně nádherné, a hudba vody u dveří zůstala konejšivá, ale to vše nemohlo zmírnit její ztrátu. Melodie, znějící při vstupu tak radostně, byla nyní tklivá. Jako chvalozpěv v době sklizně – děkovala za dary, ale byla prodchnuta obavami z chladnějšího ročního období, které přijde.

A tohle chladné období čekalo na druhé straně, za dveřmi. I když se děti na břehu stále smály a nádrž nabízela jedinečnou podívanou na světlo a mihotání, ona se vzdalovala od milujícího ducha a nemohla si pomoci, aby se jí po něm nestýskalo. Její slzy vylekaly ženy na prahu a několik jich vstalo, že ji utěší, ale ona zavrtěla hlavou, sotva se přiblížily, a tak se zas jen tiše rozestoupily, aby mohla projít osamoceně dolů k nádrži.

Co teď, přemýšlela. Jestli bude předvolána zpátky před Bohyně, aby se dozvěděla, že jí nepřísluší rozhodnout o osudu Usmíření, rozsudek by jí v podstatě udělal radost. Zanechá problém ve zkušenějších rukách, než jsou ty její, a vrátí se do chodeb u nádrže, kde po nějakém čase vytvoří své zcela nové já a navrátí se do tohoto chrámu jako novicka připravená se naučit, jak svinovat světlo. Na druhé straně ale, pokud bude jednoduše odehnána, jak si to nepokrytě přála Jokalaylau, pokud ji vyženou z tohoto místa zázraků zpět do divočiny ve světě, co bude dělat? Bez cizí pomoci? Co ví ona sama, co by jí pomohlo volit na rozcestí? Nic. Slzy po nějaké době oschly, ale co následovalo po nich, bylo horší; pocit osamění, který mohl být jedině Peklem, nebo přinejmenším jeho sousední provincií, oddělenou pekelnými žalářníky od té hlavní a stvořenou pro ztrestání žen, jež nestřídmě milovaly a ztratily dokonalost, protože neprokázaly trošku studu.

KAPITOLA DVACÁTÁ

V dopise synovi, napsaném té noci, než nastoupil na loď plující do Francie – na téhle výpravě měl šířit evangelium Tabuly Rasy po Evropě – popsal Roxborough, metla Maestrů, v obrysech noční můru, ze které se právě vzbudil.

Zdálo se mi, že mne veze kočár po prokletých ulicích clerkenwellských. Netřeba psáti jméno mého cíle. Znáš je a také víš, jaké se tam osnovaly ohavnosti. Jak je ve snech zvykem, byl jsem zbaven vlády nad sebou samým, neboť i když jsem mnohokráte volal na kočího, prosil ho pro smilování boží, aby mne nevezl zpátky do toho domu, má slova na něho neměla nijaký vliv. Jakmile však kočár odbočil za roh a před očima se objevil dům Maestra Sartoriho, Bellamare se začala vystrašeně stavěti na zadní a nechtěla se hnouti dál ani o krok. Vždy to byla má oblíbená hnědka a já pocítil takový příval vděčnosti, že mne odmítla zavézt k onomu znesvěcenému prahu, že jsem vylezl z kočáru a chtěl jí zašeptati děkovná slova přímo do ucha.

Leč běda! Sotva se mé chodidlo dotklo země, dlažební kostky promluvily dočista jako živé bytosti, jejich hlasy zněly dutě, ale splynuly v strašlivé bědování a při zvuku jejich muk počaly vydávati podobné naříkání rovněž samy cihly domů v ulici a naříkaly takto střechy a zábradlí a komíny do jednoho, také jejich hlasy se připojily k žalostnému svědectví před Nebesy. Za celý svůj život jsem neslyšel nic tomu rovného, ale nemohl jsem si zacpati uši, neboť nebyla snad součástí mého stvoření dílem taktéž tato bolest? A slyšel jsem, jak praví:

Pane, jsme sice věci nepokřtěné a není naděje, že bychom došly Tvého království, ale snažně Tě prosíme, abys na nás snesl bouři a rozdrtil nás Svým spravedlivým hromem v prach, abychom rozptýleny býti mohly a zničeny a netrpěly spoluvinou za činy naplněné před našimi zraky.

Můj synu, užasl jsem nad jejich hořekováním a zaplakal jsem a styděl se, vyslechnuv jejich prosbu k Všemocnému, jelikož jsem věděl, že já sám jsem vinen tisíckráte více než ony. Ó, tolik jsem si přál, aby mne nohy odnesly do nějakých méně ohavných končin! Přísahám, že v ten okamžik bych souhlasil i s tím, že útroby rozžhavené pece jsou tím pravým místem a že v ní bych složil hlavu řka hosana raději, než abych prodléval tam, kde byly vykonány ony skutky. Ale nemohl jsem couvnouti. Naopak, mé vzpurné nohy mne donesly až k prahu, jako by mučedníci tu noc ono místo poznačili, aby je Anděl zkázy našel a způsobil, že se země pod ním rozevře a odevzdá je Propasti. A z domu se ozývalo plané tlachání, kterak muži, jež jsem znal, rozjímali o svých nečistých filosofiích.

Poklekl jsem do krve, volaje na ty uvnitř, aby vyšli ven a přidali se k mým prosbám ke Všemohoucímu za odpuštění, ale oni mne počastovali hlasitým chechtotem a nazvali mne zbabělcem a bláznem a poradili mi, abych si šel po svých. Bez meškání jsem tak učinil a s velikým spěchem ulici opustil, zatímco mne dlažební kostky nabádaly, abych zahájil křížovou výpravu beze strachu z Boží odplaty, neboť jsem se k hříchu onoho domu otočil zády.

Takový jsem měl sen. Ihned jej svěřuji papíru a tento dopis nechám poslati spěšným kurýrem, abys byl varován, jaké zlo se v tom domě nachází, a nebyl pokoušen do Clerkenwellu zavítati, ani se zatoulati na jih od Islingtonu, až budu od tebe daleko. Neboť můj sen mi vyjevuje, že ona ulice bude, až nadejde čas, pro skutky, kterými si krátila Čas, zavržena, a já bych si nepřál, aby byl na tvé rozmilé hlavě zkřiven byť jediný vlas za činy, jež jsem já ve svém poblouznění napáchal proti přikázáním Pána Našeho. Ač Všemohoucí nechal vlastního Syna jediného kvůli našim hříchům trpěti a zemříti, vím, že by nežádal tutéž oběť ode mne, jelikož ví, že jsem Jeho nejpokornějším služebníkem a že se modlím za to, abych byl toliko Jeho nástrojem až do chvíle, než opustím toto slzavé údolí a stanu před Soudem.

Nechť tě Bůh ochraňuje do té doby, než tě zas obejmu u náručí.

Loď, na kterou se Roxborough nalodil několik hodin po dopsání tohoto dopisu, se potopila kilometr od doverského přístavu v hromobití, jež nepotkalo žádné jiné plavidlo v blízkém okolí, ale vymítačovo loď převrátilo a potopilo v necelé minutě. Celá posádka zahynula.

Den poté, co byl dopis doručen, šel příjemce, ještě uslzený z těch smutných zpráv, hledat klid do stájí, k otcově hnědce Bellamare. Klisna byla od pánova odjezdu roztěkaná, a třebaže znala pánova syna dobře, sotva se přiblížil, vyhodila a zasáhla jej do břicha. Kopnutí nezpůsobilo smrt na místě, ale mladík měl natržený žaludek a slezinu a do šesti dnů zemřel. A tak předešel do rodinné hrobky otce, jehož tělo bylo vyplaveno na břeh teprve týden nato.

Pie’oh’pah převyprávělo tento příběh Jemnému, když cestovali z L’Himby k Chzercemitské Kolébce, kde hledali Scopiqua. Pamatoval si jej jako jedno z mnoha vyprávění, které mu mystif na jejich cestě vylíčil a které nepředkládal jako životopisné podrobnosti, i když pochopitelně hodně z nich ničím víc nebylo, ale jako kratochvilné povídání, žertovné, absurdní nebo melancholické, které obyčejně započal takto: „Jednou jsem slyšel o jednom muži…“

Někdy příběhy skončily hned po několika minutách, ale s tímto si Pie pohrálo, opakujíc text Roxboroughova dopisu slovo od slova, i když do dnešního dne Jemný netušil, jak k němu mystif přišel. Chápal ale, proč Pie vložilo do vzpomínky proroctví a proč si dalo takovou práci zopakovat ji Jemnému. Částečně věřilo, že Roxboroughův sen má nějaký význam, a právě tak jako vzdělávalo Jemného v jiných věcech, narážejíc na jeho utajované já, také vyprávělo tento příběh, aby Maestra varovalo před nebezpečími, která může přivát budoucnost.

Ta budoucnost nadešla nyní. Zatímco se hodiny od Pondělího návratu vlekly a Jude se stále nevracela, Jemný se musel nějak zaměstnat, a tak rozebíral útržky Roxboroughova dopisu, které si zapamatoval, a snažil se z vymítačových slov vyčíst sebeneznatelnější vodítko týkající se hrozby, která by se brzy mohla vyplnit. Rovněž přemítal, jestli muž, který dopis napsal, není jedním z duchů, které bylo možné zahlédnout v dopoledním žáru. Přišel se Roxborough podívat na konec ulice, kterou označil za prokletou? Pokud přišel – pokud poslouchal u schodů, jako to dělal ve snu – cítil s největší pravděpodobností tentýž pocit marnosti jako obyvatelé domu, přející si, aby konečně pohnuli s dílem, které, jak on byl přesvědčen, mělo přivodit katastrofu.

Ale ačkoli Jemným, co se týkalo Jude, zmítalo mnoho pochyb, nemohl uvěřit, že by se spikla proti Velkému Dílu. Jestliže řekla, že není bezpečné, pak pro to měla pádný důvod, a i když se každá žilka v Jemného těle bouřila nad jeho nečinností, zařekl se, že dolů nesejde a kameny do meditačního pokoje nevynese, z obavy, že by ho jejich pouhá přítomnost sváděla k tomu, aby uvedl kruh do chodu. Raději čekal a čekal a čekal, zatímco venku bylo čím dál větší vedro a vzduch v meditačním pokoji hořkl pocitem frustrace. Jak řekl Scopique, obřad tohoto formátu si žádá měsíce příprav, nikoli hodiny, a v této chvíli i ty pomalu a jistě promarňovali. Jak dlouho si může dovolit oddalovat obřad, než přestane na Jude čekat a začne? Do šesti? Do setmění? Byla to nezměřitelná veličina.

Před domem i v něm panovalo napjaté ovzduší. Stěží uběhla minuta, aby se k výskání a kňourání, ozývajícímu se ze všech světových stran, nepřidala nová siréna. Několikrát se na kostelních věžích v blízkém okolí rozezněly zvony, jejich hlaholení vsak nikoho nesvolávalo a nic neoslavovalo – zvonily na poplach. Čas od času se ozvalo volání: pokřik a povely z odlehlých ulic donesl k otevřeným oknům vzduch, nyní rozžhavený tak, že by se zpotil i mrtvý.

A potom, přehoupla se právě jedna odpoledne, vyšel nahoru Clem s očima široce rozevřenýma. Promluvil však Taylor – a v jeho hlase zaznělo vzrušení.

„Někdo je v domě, Jemný.“

„Kdo?“

„Nějaký duch nebo co – z dominií. Je dole.“

„Jude?“

„Ne. Tohle je skutečná síla. Copak ji necítíš? Vím, že ses vzdal ženských, ale nos ti pořád ještě snad slouží, ne?“

Vyvedl Jemného na podestu. Přízemí domu bylo ještě pořád dost hluboko pod nimi. Jemný necítil nic.

„Kde je?“

Clem vypadal zmateně. „Před chvílí tady byla, namouduši.“

Jemný došel na kraj schodiště, ale Clem ho zadržel.

„Andělé napřed,“ řekl, ale Jemný už byl na cestě dolů, ulehčilo se mu o rozplynuvší se apatičnost posledních několika hodin, nemohl se dočkat setkání s návštěvníkem. Možná přináší vzkaz od Jude.

Vstupní dveře zely dokořán. Na schodu se třpytila kaluž piva, ale nikde ani vidu po Pondělím.

„Kde je ten kluk?“ zeptal se Jemný.

„Je venku, pozoruje oblohu. Tvrdí, že viděl létající talíř.“

Jemný vrhl na své společníky tázavý pohled. Clem neodpověděl, ale položil Jemnému ruku na rameno a očima zalétl ke dveřím jídelny. Z ní k nim dolehlo sotva slyšitelné vzlyknutí.

„Matko,“ řekl Jemný, odhodil veškerou opatrnost a chvatně seběhl zbývající schody. Clem se mu držel v patách.

Než doběhl do Celestinina pokoje, zvuk jejího vzlykání utichl. Jemný nabral obranný dech, vzal za kliku a ramenem se opřel do dveří. Nebyly zamčené, zlehka se otevřely dokořán a vpustily ho dovnitř. Místnost byla špatně osvětlená, splihlé, plísní napadené záclony, málo proniknutelné, zmrzačily slunce do několika zaprášených paprsků. Dopadaly na osiřelou matraci uprostřed podlahy. Její někdejší obyvatelka, od které by už ani nečekal, že ji opět uvidí na nohou, postávala ve vzdáleném koutě pokoje a její slzy dávno ustaly a nahradilo je vzlykání. Z postele si odnesla jednu pokrývku, a když viděla, že do pokoje vstupuje její syn, přitáhla si ji k hrudi. Pak opět obrátila pozornost ke zdi, k níž se choulila, a bedlivě si ji prohlížela. Kdesi za cihlami praskla trubka, odhadoval Jemný. Slyšel totiž, jak odněkud volně vytéká voda.

„To je v pořádku, matko,“ řekl. „Tady ti nikdo neublíží.“

Celestine neodpovídala. Zvedla levou ruku před obličej a dívala se na dlaň jako do zrcadla.

„Ještě tady je,“ ozval se Clem.

„Kde?“ zeptal se ho Jemný.

Pohodil hlavou směrem k Celestine a Jemný se od něho ihned odpojil, rozevřel náruč a šel nabídnout vzduchu plnému duchů nový terč.

„Ukaž se,“ řekl. „Ať jsi, kde jsi. Ukaž se.“

V půli cesty od dveří k matce pocítil na obličeji chladivé mrholení, tak drobné, že bylo neviditelné. Jeho dotek nebyl nepříjemný. Vlastně byl osvěžující a on uznale vydechl.

„Tady prší,“ řekl.

„To je Bohyně,“ odvětila Celestine.

Přestala studovat dlaň, po níž, jak si Jemný až teprve teď všiml, stékala voda, jako by se jí na dlani otevřel pramen, a zvedla hlavu.

„Jaká Bohyně?“ zeptal se jí Jemný.

„Uma Umagammagi,“ odvětila matka.

„Proč pláčeš, matko?“

„Myslela jsem si, že umírám. Myslela jsem, že si pro mě přišla.“

„A nepřišla.“

„Jsem pořád tady, dítě.“

„A co tedy chce?“

Celestine natáhla k Jemnému paži.

„Chce, abychom se usmířili,“ řekla. „Pojď ke mně do vody, dítě.“

Jemný stiskl matčinu ruku a ona si ho přitáhla k sobě, nastavujíc přitom obličej dešti. Pozůstatky slz odtékaly pryč a kde byl před chvílí smutek, tam se objevil výraz extáze. Jemný ji rovněž cítil. Jeho oči se chtěly zavřít; tělo si přálo ztratit vědomí. Ale odolal svodům deště, třebaže byly velice lákavé. Jestli mu přináší nějaký vzkaz, potřeboval se ho dozvědět rychle, ukončit průtahy dřív, než za ně Usmíření draze zaplatí.

„Pověz…“ řekl, jakmile stanul po matčině boku, „…jestli tu zůstaneš, pověz…“

Ale déšť mu odpověď nedal; alespoň ne takovou, jaké by porozuměl. Možná ale matka slyšela víc než on, protože se jí na lesknoucí tváři rozzářil úsměv a stisk na Jemného ruce zpevněl. Pokrývku, kterou si držela u hrudi, upustila, aby jí kapky mohly hladit ňadra a břicho, a Jemný měl možnost si ji prohlédnout nahou od hlavy k patě. Rány, které utržila v zápase s Dowdem a Sartorim, byly na těle patrné, ale jen posloužily jako důkaz její dokonalosti, a ačkoli věděl dobře, že to, co se právě dělo, je špatné, nedokázal potlačit své pocity.

Volnou rukou si sáhla na tvář a palcem a ukazováčkem si vyčistila mělké tůňky očních jamek, potom otevřela oči. Našly Jemného příliš nečekaně, nestačil se před nimi schovat a ve chvíli, kdy se jejich pohledy střetly, se vyděsil, nejen proto, že v jeho očích vyčetla touhu, ale proto, že na její tváři zjistil totéž.

Vyvlékl ruku z jejího sevření a couvl od ní, zatímco jazyk zápolil s odmítnutím. Ona byla o poznání méně rozpačitá než on. Očima na něm stále visela a volala ho zpátky do deště vábivými slovíčky, tak hebkými, že byly těžko něčím víc než vzdechy. Když i pak nepřestával ustupovat, uchýlila se ke konkrétnějším prosbám;

„Bohyně tě chce poznat,“ řekla. „Musí pochopit, co je tvým záměrem.“

„Přání mého Otce,“ odvětil Jemný, a ta slova byla stejně tak obranou jako vysvětlením, zaštiťovala ho před jejím sváděním vahou toho záměru.

Ale Bohyně, pokud bylo pravdou, že jí tento déšť byl, se nenechala odradit tak lehce. Postřehl, jak se matčinou tváří mihl znepokojený výraz, když ji mlha opustila a začala pronásledovat jeho. Při tom přesunu překřížila dráhu slunečních kopí a rozhodila duhu.

„Neboj se jí,“ uslyšel Jemný za zády Clema. „Nemáš co tajit.“

Snad to byla pravda, nicméně nepřestal couvat od obou, od matky i mlhy, dokud neucítil za zády své anděle.

„Hlídejte mě,“ řekl jim třesoucím se hlasem.

Clem vzal Jemného zezadu kolem ramen.

„Je to žena, Maestro,“ zašeptal. „Odkdy se bojíš ženských?“

„Od malička,“ odvětil Jemný. „Drž mě, prokristapána!“

Nato se jim déšť opřel do tváří a Clem vyrazil požitkářský vzdech, sotva je obklopila zemdlenost. Jemný pevně sevřel paži svého ochránce, hluboce do ní zaryl prsty, ale pokud měl déšť sílu, aby ho z Clemova obětí odtáhl, nepokusil se o to. Otálel u jejich hlav ani ne třicet vteřin, potom jednoduše zmizel pryč otevřenými dveřmi. Jen co byl pryč, Jemný se otočil ke Clemovi.

„Nemám co skrývat, co?“ řekl. „Pochybuju, že ti věřila.“

„Bolí tě něco?“

„Ne, já jen, že mi vlezla do hlavy. Krucinál, proč mi chce každej lízt do hlavy?“

„Asi je odtamtud pěkná vyhlídka,“ podotkl Tay a zakřenil se rty svého milence.

„Jen chtěla vědět, jestli je tvůj záměr čistý, dítě,“ řekla Celestine.

„Čistý,“ opakoval Jemný a zadíval se zlověstně na matku. „Jaké právo má, aby mě soudila?“

„To, čemu říkáš Otcův plán, je věcí každé živé duše v Imagice.“

Zatím nezvedla z podlahy přikrývku, a jak se k němu přiblížila, odvrátil od ní oči.

„Obleč se, matko,“ řekl. „Proboha, obleč se!“

Potom se obrátil, chvatně vyšel do chodby a při chůzi křičel na vetřelce.

„Ať jsi kde jsi,“ řval, „nepřeju si, abys byl v mém domě! Cleme, podívej se dole, já půjdu nahoru.“

Vyběhl rychle do schodů, jeho vztek jen kypěl při pomyšlení, že duch obsadil meditační pokoj. Dveře byly otevřené.

„Kde je?“ Když vstoupil, v rohu se úzkostně krčil Tíživý pocit.

„Kde je?“ dožadoval se Jemný. „Je tady?“

„Je tady kdo?“

Jemný neodpověděl, chodil ode zdi ke zdi jako vězeň a tloukl do nich dlaněmi. Z cihel však nevycházel žádný zvuk tekoucí vody a ani ve vzduchu necítil sebemenší mrholení. Uspokojilo ho, že pokoj nejeví známky, že by jej poskvrnila návštěvníkova přítomnost, a vrátil se ke dveřím.

„Jestli tady začne pršet,“ řekl Tíživému pocitu, „řvi, jako když tě na nože bere.“

„Na jaké nářadí si jen budeš přát, Osvoboditeli.“

Jemný práskl dveřmi, vyběhl na podestu a prohledával stejným způsobem všechny ostatní pokoje. Když se ujistil, že jsou prázdné, vyběhl do horního patra a prošel pokoj i tam. Vzduch byl suchý jako troud. Ale jakmile sbíhal zpátky dolů, zaslechl z ulice smích. Byl to Pondělí, ovšem zvuk, který vydával, byl slabší, než jaký kdy Jemný z jeho rtů slyšel. Jen ten libý zvuk zaslechl, pojal okamžitě podezření, nabral cestou ze schodů rychlost a pod schodištěm se srazil s Clemem, který mu hlásil, že pokoje dole jsou prázdné, a pak tryskem přeběhl po chodbě a ke vchodu.

Pondělí se pilně oháněl křídami už od chvíle, co Jemný naposledy překročil práh. Chodník před schůdky byl jeho malůvkami přímo zaplavený: tentokrát ne kopiemi nádherných dívek, ale mistrně provedenými abstraktními vzory, které se přelily přes obrubník a roztekly se do sluncem změklého asfaltu. Ale umělec teď zrovna hodil práci za hlavu a stál vprostřed ulice. Jemný ihned poznal řeč jeho těla. S dozadu zakloněnou hlavou, se zavřenýma očima se koupal ve vzduchu.

„Pondělí!“

Ale chlapec neslyšel. Nerušené a rozkošnicky si lebedil v tom svatém pomazání, voda mu stékala z nakrátko ostříhaných vlasů a připomínala zvlněné prsty. Snad by s koupáním neskončil, dokud by se docela neutopil, nebýt ovšem toho, že se na dosah přiblížil Jemný a Bohyni zahnal. Déšť se ze vzduchu v mžiku vytratil a Pondělího oči se otevřely. Zamžoural do slunce a místo smíchu se zajíkl.

„Kam zmizel ten déšť?“ řekl.

„Nepršelo.“

„Co je podle tebe tohle, šéfe?“ zeptal se Pondělí a rozpřáhl paže, z nichž ještě stékala voda.

„Vždyť říkám, to nebyl déšť.“

„Ať to bylo co chtělo, mně se to zamlouvalo,“ prohlásil Pondělí. Přetáhl si přes hlavu promáčené tričko a použil ho jako hadr na otření obličeje. „Seš v pořádku, šéfe?“

Jemný pročesával pohledem ulici a hledal stopy přítomnosti Bohyně.

„Budu,“ odvětil. „Vrať se ke své práci, ano? Ještě jsi neozdobil dveře.“

„Co na nich chceš mít?“

„Ty jsi umělec,“ řekl Jemný, ale pro to, co se dělo na ulici, se na jejich hovor nesoustředil.

Až doteď si nevšiml, jak se postupně zaplnila přízraky, duchové nejen že prostě obsadili chodníky, ale vznášeli se ve zvadlých listech jako oběšenci nebo seděli na okapech. Jsou dost krotcí, blesklo mu hlavou. Měli dobré důvody, aby mu přáli úspěch v jeho snažení. Před půl rokem, tu noc, kdy s Pie vyrazili na cesty, poučil mystif Jemného o bolesti, kterou jsou duchové tohoto a všech ostatních dominií nuceni přestát.

„Žádný duch není šťastný,“ řeklo Pie. „Nehnou se od dveří a čekají, až budou moci odejít, jenže nemají kam.“

Ale cožpak se na konci cesty, kterou měli podstoupit, neskrývala naděje na vyřešení bolestných muk zemřelých? Už tenkrát znalo Pie odpověď a jistě toužilo po tom, aby mohlo nazvat Jemného Usmiřitelem a prozradit mu, že nezbytný důvtip k otevření těch dveří, u nichž mrtví postávají, a k jejich vyprovození do Nebe, se skrývá kdesi uvnitř jeho hlavy.

„Buďte trpěliví,“ zašeptal a byl si jist, že ho přízraky slyší. „Dlouho to už nepotrvá, přísahám, dlouho ne.“

Slunce mu vysoušelo déšť Bohyně na obličeji, a jelikož by se jedině rád ještě pozdržel v parnu, dokud neoschne úplně, začal se vleklou chůzí vzdalovat od domu, zatímco Pondělí na schůdcích si zase začal pohvizdovat. Že se ale zdejší končiny změnily! napadlo Jemného. V domě za jeho zády jsou andělé, v ulicích smilně poprchává, na stromech sedí duchové. A on, Maestro, se prochází mezi tím vším a chystá se k činu, který jejich světy navždy změní. Takový den už nikdy jindy nenastane.

Optimistická nálada ho ale přešla, sotva došel na konec ulice, protože až na zvuk jeho kroků a rušivý pisklavý tón Pondělího pohvizdování byl svět naprosto ztichlý. Poplašné signály, které vyvolaly na úsvitu dne takový poprask, nyní mlčely. Žádný zvon nezvonil, žádný hlas nevykřikl. Bylo to, jako by všechno živé složilo slib mlčení. Přidal do kroku. Buď byla jeho čilost nakažlivá, nebo byly přízraky zdržující se na konci ulice mnohem nervóznější než ty, co měly k domu blízko. Hemžily se po tisících a jejich počet a možná nepokoj postačily k tomu, aby rozvířily prach na krajnicích. Nesnažily se bránit mu v postupu, rozevíraly se jako záclona a nechaly ho volně překročit neviditelný předěl Škálové ulice. Rozhlédl se na obě strany. Psi, kteří se tu na čas seběhli, zmizeli; ptáci slétli ze všech okapů a telefonních drátů. Zatajil dech a napínal uši, přes kvílení v hlavě pátral po nějaké stopě života: motoru, siréně, výkřiku. Ale neslyšel nic. Teď už byl opravdu vážně zneklidněný – ohlédl se do Skálové ulice. Třebaže ji opouštěl jen velice nerad, usoudil, že dokud přízraky setrvají na okraji, bude v bezpečí. I když byly příliš nehmotné, než aby mohly ochránit ulici před útočníky, pochyboval o tom, že by se do ní někdo odvážil odbočit, když se budou na rohu takto hemžit a vířit. S tou nepatrnou útěchou zamířil ke Gray’s Inn Road a jeho chůze se pozvolna zrychlovala v běh. Rázem horko přestalo být tolik vítané. Nohy mu jeho vinou ztěžkly a plíce ho pálily. Ale nezvolnil tempo, dokud nedoběhl ke křižovatce. Gray’s Inn Road a High Holborn byly dva z hlavních městských tahů. I kdyby se postavil na jejich roh o nejchladnější prosincové půlnoci, po jedné nebo po druhé by určitě jezdila auta. Ale dnes nic; z žádné ulice, náměstí, přilehlé uličky či kruhového náměstí v doslechu se neozvalo jediné pípnutí. Oblast vlivu, který po dvě staletí ničím neomezován zasahoval jen Škálovou ulici, se zjevně ještě rozšířila –a pokud někteří Londýňané zůstali ve městě, tomuto sužovanému území se oklikou vyhnuli.

A přece, navzdory tichu, nebyl vzduch zbaven zátěže. Bylo v něm ještě cosi navíc, co Jemnému nedovolilo, aby se otočil na podpatku a šel zpátky do Škálové ulice: pach, stěží postižitelný, takže ho zápach vařícího se asfaltu bezmála přebil, ale zase tak nezaměnitelný, že si nemohl nevšimout těch slabých výparů, které se k němu linuly. Zastavil se na rohu a čekal na další nápor vetru. Po chvíli přišel a potvrdil jeho tušení. Tak nechutný zápach mohl mít jen jediný zdroj – a existoval pouze jeden jediný muž v celém městě, ne, v celém dominiu, který měl k tomuto zdroji přístup. In Ovo se opět otevřelo – a tentokrát zvířata, která byla povolána, nebyly nesmyslné zrůdičky, s nimiž se setkal ve Věži. Tahle patřila do zcela jiné kasty. Zažil a cítil něco podobného jen jednou, před dvěma sty let, a tehdy napáchala nevýslovné zlo. Vzhledem k tomu, že byl vánek dost lenivý, jejich pach nemohl přicházet až ze vzdáleného Hoghgate. Sartori a jeho pluky byli mnohem blíže. Snad o deset ulic dál; snad o dvě; snad už odbočoval do ulice Gray’s Inn Road a co nevidět se objeví na dohled.

Nezbýval čas na okolky. Ať Jude odhalila, nebo věřila, že odhalila jakékoli nebezpečí, její tušení bylo čistě spekulativní. Oproti tomu tento pach a bytosti, z nichž vanul, ne. Nemohl si už dovolit oddalovat zbývající přípravy. Opustil svou pozorovatelnu a vydal se zpět k domu, jako by měl ty hordy už za patami. Když zabočil za roh a rozběhl se po ulici, přízraky se rozprchly. Pondělí pracoval na dveřích, ale upustil barvy, jakmile uslyšel Maestrovo volání.

„Je čas, kámo!“ křičel Jemný a jedním skokem zdolal schody. „Spustíme to?“

„Spustíme.“

Pondělí se zazubil, zavýskl a odhopsal do domu – chtěl, aby se Jemný zarazil a obdivoval se, co teď zdobí dveře. Jako předtím to byla jen skica, ale chlapcův kreslířský talent se se záměrem vypořádal. Nakreslil obrovité okno a z něho vyzařovaly na všechny strany paprsky světla. Jemný vstoupil do domu potěšen představou, že toto žhnoucí oko přivítá každého, přítele i nepřítele, kdo k prahu dojde. Potom dveře zavřel a zastrčil závoru. Až zas vyjdu ven, blesklo mu hlavou, dílo mého Otce bude dokončeno.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Ať už se v chrámu Umy Umagammagi odvíjely jakékoli hovory nebo pře, když Jude stanula na břehu, procesí čekatelek strnulo na místě. Vlnobití nevyplavilo žádné další ženy ani děti a po čase se voda umírnila, až se nakonec utišila docela, jako by její podněcující síly byly tak zaneprázdněné, že se jim všechny ostatní záležitosti zdály malicherné. Bez hodinek Jude mohla pouze hádat, kolik času uplynulo, zatímco čekala, ale příležitostné pohledy nahoru na Kometu ji utvrdily v tom, že je třeba počítat v hodinách, ne v minutách. Dovtípily se plně, jak je její věc naléhavá, ptala se sama sebe, a nebo věcnost, kterou strávily v zajetí a exilu, tak zpomalila jejich vnímavost, že se rozmluva klidně protáhne na dny a ony si ani neuvědomí, kolik času uběhlo? Vyčítala si, že jim nevyložila naléhavost svého případu jasněji. V Pátém pomalu a jistě ubíhá den, a i když se snad Jemný nechal přesvědčit, aby na nějakou dobu přípravy oddálil, nekonečně to nepotrvá. Ani mu to nemohla mít za zlé. Jediné, co měl v ruce, byl vzkaz – doručený více než nespolehlivým poslem –, že okolnosti nejsou bezpečné. To nepostačí, aby ohrozil Usmíření. On neviděl hrůzy, které ona viděla v Bostonské číši, tudíž mu chybělo skutečné porozumění toho, co bylo v sázce. Uskutečňoval, jak to sama popsala, Otcův záměr – a možnost, že by toto konání mohlo znamenat konec Imagiky, mu určitě v hlavě tuze neležela.

Dvakrát byla od těch pochmurných úvah odvedena. Poprvé když ke břehu sešla mladá dívka a nabídla jí něco k jídlu a k pití, což vděčně přijala. Podruhé, když se ohlásila příroda a ona si musela hledat na ostrově zastrčený koutek, kde by se přikrčila a vyprázdnila močový měchýř. Stydět se na takovém místě za tekoucí vodu bylo pochopitelně absurdní a věděla o tom, jenže současně byla ženou z Pátého, bez ohledu na počet zhlédnutých zázraků. Možná se v budoucnosti naučí brát podobné neodbytnosti s nadhledem, ale chce to čas.

Když si ulevila a vrátila se mezi skaliska, zjistila, že píseň u chrámových dveří, která předtím umlkla, znovu zazněla. Místo aby zamířila na své stanoviště, kde držela hlídku, zamířila kolem chrámu ke vchodu a při pohledu na vodu v tůni, která se rozhýbávala ze své nehybnosti a opět začala bušit o břeh, se jí rázem kráčelo veseleji. Zdálo se, že Bohyně dospěly k rozhodnutí. Chtěla si samozřejmě poslechnout nové zprávy co nejdříve, ale nemohla si pomoci, aby se necítila tak trochu jako obviněná vracející se do soudní síně.

Mezi těmi, které čekaly u vchodu, panovala atmosféra očekávání. Některé z žen se usmívaly, jiné vypadaly zachmuřeně. Jestli něco o rozsudku věděly, vykládaly si ho každá naprosto odlišně.

„Neměla bych jít dovnitř?“ zeptala se Jude ženy, která jí donesla jídlo. Ta zuřivě přitakala, i když Jude měla tušení, že chce prostě jen urychlit případ, který je všechny zdržoval. Jude podruhé vkročila záclonou vody do chrámu. Změnil se. I když pocit, že její vnitřní a vnější zrak se tady sdružily, byl silnější než poprvé; to, co oba vnímaly, bylo méně povzbudivé. Nikde ani vidu po světelném origami, ani po tělech, s nimiž si hrálo. Byla tu, jak se zdálo, jedinou hmotnou bytostí, a bedlivě ji pozorovaly žhnoucí zraky, mnohem méně vlídné než byl pohled Umy Umagammagi. Mžourala do nich, ale její víčka a řasy zmohly málo, aby zmírnily světlo, které ji pálilo spíš v hlavě než v rohovce. Jeho jas ji zastrašoval a jí se před ním chtělo ucouvnout, ale pomyšlení, Že se někde v jeho středu nachází útěcha Umy Umagammagi, ji od toho zrazovalo. „Bohyně?“ odvážila se. „Jsme tady,“ řekla Umagammagi. „Jsme tu všechny,“ dostalo se jí odpovědi. „Jokalaylau, Tishalullé i já.“

Po ujištění, že ti jsou přítomny, začala Jude útvary v oslnivé záři rozlišovat, Nebyly to ty nevyčerpatelné piktogramy, které naposledy v témže prostoru viděla. To, co spatřila, nemělo nic společného s abstrakcemi, šlo o rozvlněné lidské postavy vznášející se ve vzduchu nad ní. To je zvláštní zvrat, pomyslela si. Proč, když se předtím dokázala připojit k jádrům bytostí Jokalaylau a Umy Umagammagi, se před ní nyní zjevovaly méně urozené obličeje? Pro nadcházející rozhovor to nevěstilo nic dobrého. Oděly se do prostší hmoty, protože usoudily, že si nezaslouží zvědět o nich pravdu? Úzkostlivě se soustředila, aby porozuměla i nejmenším drobnostem Jejich zjevení, ale buďto její pohled nebyl dostatečně školený, nebo jí Ony vzdorovaly. Jedno nebo druhé, dokázala si zapamatovat pouze dojmy: že byly nahé, že Jim žhnuly oči, že v Jejich tělech proudila voda..

„Vidíš Nás?“ uslyšela Jude hlas, který nepoznávala – Tishalullin, jak usoudila.

„Ale ano,“ ujistila ji. „Ale ne… ne celé.“

„Neříkala jsem ti to?“ zeptala se Uma Umagammagi.

„Cos mi říkala?“ chtěla vědět Jude, potom jí ale došlo, že poznámka nebyla adresována jí, ale zbývajícím dvěma Bohyním.

„Je to nezvyklé,“ prohlásila Tishalullé.

Poddajnost Jejího hlasu byla svůdná, a jak se do něho Jude zaposlouchala, Její mlhavá postava se jevila mnohem konkrétněji a slabiky s sebou přinesly obraz. Obličej mela jakoby orientální a na tvářích, na rtech i na řasách postrádala sebemenší nádech barvy. Avšak co mělo být fádní, bylo místo toho nebývalé křehké, symetrie a ohyby nastíněny světlem, které Jí blýskalo v očích. Pod klidným povrchem bylo Její tělo ale něčím docela jiným. Od hlavy k patě byla pokryta čímsi, co Jude zpočátku považovala za nějaký druh tetování, kopírující zakřivené kontury Jejího těla. Ale čím pozorněji ženu zkoumala – a činila tak bez uzardění –, tím lépe vnímala pohyb v těchto čarách. Nebyly na Ní, ale v Ní; tisíce malinkatých plátků, jež se rytmicky rozvíraly a zavíraly. Bylo jich několikero vrstev, to jí neuniklo, a každou hýbaly vlastní vlny. Jedna se dmula z Jejího rozkroku, kde počínala inspirace jích všech, jiné se vlnily dolů po údech až ke konečkům Jejích prstů na rukách i na nohách, pohyb všech vrstev každých deset nebo patnáct vteřin splynul, nato z průřezů začala prýštit jiná substance, která formovala Bohyni znovu přímo před Judinýma ohromenýma očima.

„Myslím si, že bys měla vědět, že jsem se s tím tvým Jemným setkala,“ řekla Tishalullé. „Objala jsem ho v Kolébce.“

„Můj už není,“ opáčila Jude.

„Záleží ti na tom, Judith?“

„Samozřejmě že jí na tom nesejde,“ přišla odpověď od Jokalaylau. „Na zahřátí postele si teď vydržuje jeho bratra. Autarchu. Yzordderrexského řezníka.“

Jude stočila pohled k Bohyni Vysokých sněhů. Její částečky byly matnější než Tishalulliny, ale Jude si umanula, že zjistí, jak vypadá, a soustředila pohled na spirálu chladného plamene, který plápolal v Její duši, a nespouštěla z něj oči, až proti obrysům těla Jokalaylau vychrlil svítivé oblouky. To vzplanutí bylo krátké, ale v jeho světle Jude přece cosi prchavě zahlédla. Panovačnou černošku; tam někde se vznášely Její jiskrné oči s tlustými víčky, ruce překřížené na zápěstích se potom opět otočily k sobě a propletly se prsty. Podívaná na ni však nebyla kdovíjak hrůzostrašná. Ale protože vycítila, že Její obličej byl odhalen, Bohyně zareagovala bleskovou proměnou. Její hbité rysy jako by ve zlomku vteřiny byly mumifikovány, oči se utopily ve tmě, Její rty se seschly a smrštily. Jazyk, který vyčníval mezi zuby, uzráli červi.

Jude vykřikla odporem a oči Jokalaylau se v jamkách opět rozžaly, červivá ústa se otvírala a zavírala, jak z Jejího hrdla vycházel drsný smích a nesl se ozvěnou po chrámu.

„Není tak výjimečná, sestro,“ řekla Jokalaylau. „Podívej se, jak se třese.“

„Nech ji na pokoji,“ odvětila Uma Umagammagi. „Proč musíš lidi pořád jen zkoušet?“

„Přežily jsme, protože nás postavili před nejhorší, a my jsme vytrvaly,“ odpověděla Jokalaylau. „Tahle by ve sněhu zemřela.“

„O tom pochybuji,“ odporovala Uma Umagammagi. „Milá Judith…“

Jude využila zaváhání, třas ji ale neopouštěl.

„Nebojím se smrti,“ řekla Jokalaylau. „Natož laciných triků.“

Opět promluvila Uma Umagammagi. „Judith,“ oslovila ji, „podívej se na mne.“

„Jenom chci, aby pochopila…“

„Milá Judith…“

„…že tyhle triky na mě neplatí.“

„…podívej se na mne.“

Jude uposlechla a tentokrát nebylo třeba pronikat taji mnohoznačnosti. Bohyně se Jude zjevila bez výzev a namáhání – a byl to paradoxní pohled. Uma Umagammagi byla stařenka, Její tělo bylo tak scvrklé, až bylo téměř asexuální, bezvlasá lebka měla jemně protažený tvar, očka byla ověnčená tolika vráskami, že z nich zbyl leda tak jejich lesk. Ale právě v této tělesné schránce spočívala krása Jejího piktogramu: v jeho čeření, záblescích, nepřetržitém, neúporném pohybu.

„A teď vidíš?“ řekla Uma Umagammagi.

„Ano, vidím.“

„Nezapomněly jsme na tělo, které jsme měly,“ vysvětlovala Uma Umagammagi Jude. „Známe zranitelná místa tvého stavu. Pamatujeme si na bolest a nepohodlí. Víme dobře, jaké to je být raněna: v srdci, v hlavě, v děloze.“

„Vidím,“ řekla Jude.

„Ani bychom se ti nesvěřily s Našimi zranitelnými místy, pokud bychom nevěřily, že by ses k Nám jednoho dne nemohla připojit.“

„K Vám?“

„Některá božstva povstanou ze společné vůle lidu; některá jsou stvořena v hvězdném žáru; některá jsou abstrakce. Ale některá – troufáme si říct ta nejvyšší, nejlaskavější? –jsou šlechetné mysli živých duší. My jsme právě takové, sestro, a Naše vzpomínky na životy, jež jsme prožily, a smrti, kterými jsme zemřely, jsou stále citlivé. Rozumíme ti, milá Judith, a z ničeho tě neviníme.“

„Ani Jokalaylau?“ zeptala se Jude.

Bohyně Věčného sněhu se zviditelnila v celé Své velikosti, odhalujíc Jude hned při prvním pohledu celou postavu. Pod kůží Jí tančila bledá záře a Její oči, které tak svítily, byly tmavé. Ale dívaly se na Jude. Pocítila její zarytý pohled jako bodnutí.

„Chci, abys viděla,“ pronesla, „co Otec otce dítěte v tobě udělal s mými stoupenkyněmi.“

Jude rázem onu bledost poznala. Byla to vánice hnaná bolestí skrz tělo Bohyně a propichující každý milimetr Jejího těla. Její mračno bylo obrovité, ale na pokyn Jokalaylau se pohnulo a odkrylo nelidskou podívanou. Přesně na místech, kam padla, zůstala ležet zmrzlá ženská těla s vydloubnutýma očima a uřezanými prsy. Některé ležely v blízkosti menších tělíček: dětí, na nichž bylo spácháno násilí, vykastrovaných nemluvňat.

„Toto je nepatrný zlomek nepatrného zlomku toho, co spáchal,“ řekla Jokalaylau.

Třebaže to byl úděsný pohled, Jude sebou tentokrát netrhla, ale ne-hnutě na tu hrůzu zírala, dokud přes ni Jokalaylau znovu nepřetáhla chladný rubáš.

„Co chcete, abych udělala?“ zeptala se Jude. „Mám tomu rozumět tak, že bych měla k té hromadě přihodit ještě jedno tělo? Další dítě?“ Položila si ruku na břicho. „Tohle?“

Až dosud si neuvědomila, jak po té dušičce, kterou v sobě nosí, prahne.

„Patří Řezníkovi,“ řekla Jokalaylau.

„Ne,“ odvětila Jude tiše. „Patří mně.“

„Budeš za jeho činy zodpovídat?“

„Ovšem,“ řekla, podivně oním slibem nadchnutá. „Špatnost může vzejít i z dobra, Bohyně; a pokřivené věci je možné napravit.“

Ještě při řeči jí proletělo hlavou, zda tuší, odkud tahle moudrost pochází; zda pochopily, že si Usmiřitelovu filozofii ohýbá k svému mateřskému prospěchu. Pokud tušily, nemyslily si pro to o ní nic špatného.

„Pak tedy budou Naše duše při tobě, sestro,“ řekla Tishalullé.

„Posíláte mě zas pryč?“ zeptala se Jude.

„Přišla sis pro odpověď a v naší moci je ti ji dát.“

„Chápeme, jak to spěchá,“ ozvala se Uma Umagammagi. ‚A nezdrže-ly jsme tě bez příčiny. Zatímco jsi čekala, vydala jsem se napříč dominii a pátrala jsem po nějakém klíči k této hádance. V každém dominiu je připraven jeden Maestro, aby se mohlo provést Usmíření…“

„Takže Jemný nezačal?“

„Ne. Čeká na tvé slovo.“

„A co mu mám říct?“

„Prohlédla jsem jim srdce a hledala intriky…“

„Našlas něco?“

„Ne. Nejsou to, pochopitelně, beránci. Kdo je? Ale všichni z nich touží po uzdravené Imagice. Všichni věří, že dílo, k němuž se chystají, obstojí.“

„A vy tomu také věříte?“

„Ano, věříme,“ odvětila Tishalullé. „Pravda, neuvědomují si, že tím uzavírají kruh. Kdyby o tom věděli, možná by ještě popřemýšleli.“

„Proč?“

„Protože kruh patří našemu pohlaví, ne jejich,“ vložila se do hovoru Jokalaylau.

„To není pravda,“ řekla Uma Umagammagi. „Náleží kterémukoli duchu, který si dá tu práci ho pochopit.“

„Mužům je pochopení cizí, sestro,“ opáčila Jokalaylau. „Nebo jsi neposlouchala?“

Uma Umagammagi se usmála. „I to se může změnit, jestli je dokážeme odvrátit od jejich omylů.“

Její slova vyvolávala tolik otázek – a Ona o tom věděla. Očima spočinula na Jude a řekla:

„K tomu se dostaneme, až se vrátíš. Ale teď chápu, že nesmíš meškat.“

„Pověz Jemnému, nechť si tedy je Usmiřitelem,“ řekla Tishalullé. „Ale nezmiňuj se před ním o ničem, co jsme o něm řekly.“

„Musím to být já, kdo mu to řekne?“ obrátila se Jude na Umu Umagammagi. „Jednou už jsi tam byla, nemohla bys jít ještě jednou a donést mu ty zprávy? Chci zůstat tady.“

„Chápeme. Ale není ve správném rozpoložení, aby nám důvěřoval, to mi věř. Poselství musí přijmout od tebe, hmotné bytosti.“

„A tak,“ pochopila Jude.

Jak se zdálo, nezbýval prostor pro přemlouvání. Dostala prostou odpověď, pro kterou si s nadějí přišla. Teď se s ní musí vrátit do Pátého, aťsi bude cesta tam sebevíc nestravitelná.

„Smím se ještě na něco zeptat, než půjdu?“ osmělila se.

„Ptej se,“ pobídla ji Uma Umagammagi.

„Proč jste se mi ukázaly takhle?“

Odpověď vyřkla Tishalullé:

„Proto, abys nás poznala, až si přisedneme k tvému stolu nebo půjdeme vedle tebe po ulici,“ řekla.

„Půjdete do Pátého?“

„Snad za čas. Máme tam nějaký úkol, až se zdaří Usmíření.“

Jude si představila přeměny, které viděla venku, jak se dějí v Londýně: matka Temže se vylije z břehů a uloží kal, kterým se dáví, do Whitehallu a na Mall, potom se převalí městem a změní náměstí v koupaliště a katedrály v hřiště. Ta vidina jí zvedla náladu.

„Budu vás čekat,“ řekla, poděkovala Jim a otočila se k odchodu.

Když vyšla ven, voda na ni čekala, příboj byl načechraný jako polštáře. Neotálela, šla rovnou na pláž a svěřila se jeho pohodlí. Tentokrát nebylo vůbec třeba plavat; vlnobití vědělo, co má dělat. Posadilo ji na sebe, unášelo ji na hladině jako kočího a vysadilo ji zpátky mezi skaliska, ze kterých na začátku skočila do vody. Lotka Štěk a Paramarola zmizely, ale vymotat se ven z paláce bude nyní snazší než se dostat dovnitř. Voda se zarputile pustila do práce v mnoha chodbách a komnatách, rozbíhajících se od tůně do všech stran, v zadních nádvořích, vytvářela scenérie s lesklými nádržkami a vodotrysky, které se táhly až k sutinám palácových bran. Vzduch byl čistší než předtím a viděla i Kesparaty rozprostírající se pod ní. Dokonce dohlédla až k přístavu a moři u hradeb, jehož vlnobití samo nepochybně toužilo po tom, aby se mohlo připojit k tomuto kouzlu.

Dorazila zdárně zpátky ke schodišti, kde zjistila, že voda, která ji sem vynesla, se stáhla od schodů a nechala za sebou haldy harampádí. Jimi se jako v kramářové ráji prohrabávala Lotka Štěk a na nižších stupních, zaujatá hovorem s Paramarolou seděla Hříšníkova dcera Chátra.

Jakmile se všecbny přivítaly, Chátra vysvětlila, jak se rozpakovala, než se vůbec odevzdala řece, která ji vlastně od Jude odloučila. Sotva ovšem skočila do vody, ta ji bezpečně unášela palácem a doplavila až sem. O několik minut později byla voda odvolána k jiným povinnostem a zmizela.

„Už jsme tě málem odepsaly,“ řekla Lotka Štěk. Pilně z odpadků vybírala prosby a modlitby, rozbalovala je, pročítala a poté je strkala do kapsy. „Dostala ses k Bohyním?“

„Dostala.“

„Jsou krásné?“ zeptala se Paramarola.

„Jak se to vezme.“

„Vylož nám to dopodrobna.“

„Nemám čas. Musím se dostat zpátky do Pátého.“

„To znamená, že ses dozvěděla odpověď,“ řekla Lotka.

„Ano. A nemáme se čeho bát.“

„A neříkala jsem ti to?“ odvětila. „Na světě je všechno, jak má být.“

Jude si právě začala vybírat cestičku mezi troskami, když se ozvala Chátra:

„Můžeme jít?“

„Myslela jsem si, že počkáš s námi,“ řekla Paramarola.

„Vrátím se a navštívím Bohyně potom,“ odpověděla Chátra. „Než se všechno změní, chtěla bych vidět Páté. Změní se přece, ne?“

„Ano, změní,“ přikývla Jude.

„Chcete na cestu něco ke čtení?“ zeptala se jich Lotka a podstrčila jim hrst prosebných vzkazů. „Lidi píšou úžasný věci.“

„Všechny by se měly donést na ostrov,“ prohlásila Jude. „Vezměte je s sebou. Nechte je u vchodu do chrámu.“

„Ale Bohyně nemůžou odpovědět na každou modlitbu,“ podotkla Lotka. „Ztracení milenci, zmrzačené děti…“

„Nebuď si tak jistá,“ řekla jí Jude. „Nastane nový den.“

Potom si s Chátrou po boku odbyla své už druhé loučení v jedné hodině a vyrazila k bráně.

„Vážně věříš tomu, cos řekla Lotce?“ zeptala se jí Chátra, když schodiště zůstalo daleko za jejich zády. „Bude se zítřek tolik lišit od dneška?“

„Nějakým způsobem jistě,“ řekla Jude.

Odpověď byla vyhýbavější, než zamýšlela, ale možná, že její jazyk byl chytřejší, než sám tušil. I když odtud odcházela s radou od sil neporovnatelně bystřejších než ona, Jejich ubezpečení nedokázala zcela smazat vzpomínku na Číši v Oscarově pokoji s poklady a na věštbu, kterou jí vyjevila.

V duchu se napomenula pro nedostatek víry. Kde přišla k takové aroganci, že mohla zpochybňovat moudrost samotné Umy Umagammagi? Odteď na podobnou rozpolcenost zapomene. Možná zítra, nebo v jednom z pozdějších požehnaných dnů, se setká na ulici Pátého s Bohyněmi a poví Jim, že i po Jejich útěše s ní stále zmítal určitý směšný pozůstatek pochybovačnosti. Ale pro dnešek se pokloní před Jejich moudrostí a vrátí se k Usmiřiteli jako posel dobrých zpráv.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Jemný nebyl jediným obyvatelem domu ve Škálové ulici, který v pozdním odpoledním vánku zavětřil In Ovo; ucítil ho také ten, jenž kdysi býval vězněm pekla mezi dominii: Tíživý Pocit. Když se Jemný opět uchýlil do meditačního pokoje, poté, co dal Pondělímu za úkol vynést kameny do schodů a Clema poslal jako stráž před dům, objevil svého někdejšího trýznitele v okně. Měl na tvářích slzy a zuby mu neovladatelně jektaly,

„Jde sem, že ano?“ šeptal. „Viděls ho, Osvoboditeli?“

„Ano, jde sem. Ne, neviděl,“ odvětil Jemný. „Nedívej se tak vyděšeně. Nedopustím, aby na tebe sáhl třeba jen prstem.“

Stvoření se zakřenilo, ale poněvadž mu zuby tak moc cvakaly, výsledek byl legrační.

„Jsi jako moje matka,“ povzdechl si. „Každou noc mi říkávala: nic se ti nestane, nic se ti nestane.“

„Připomínám ti tvou matku?“

„Kdyby se něco málo ubralo a jinde zas přidalo…“ řekl na to Tíživý Pocit. „Nebyla to žádná kráska, to musím říct. Ale všichni mí otcové ji milovali.“

Z přízemí se ozval rámus a stvoření povyskočilo.

„To je v pořádku,“ řekl mu Jemný. „To jenom Clem zavírá okenice.“

„Chci být k užitku. Co můžu dělat?“

„Můžeš dělat to, co právě děláš. Pozoruj ulici. Kdybys tam venku cokoli zahlédl…“

„Já vím. Budu křičet, jako když mě na nože berou.“

Sotva byly dole pozavírány všechny okenice, dům se náhle ponořil do přítmí, v němž Clem, Pondělí a Jemný úporně pracovali bez jediného slova nebo oddechu. Než nahoru do patra vynosili všechny kameny, venku se udělalo soumračné šero a Jemný zašel za Tíživým Pocitem, právě když se vykláněl z okna, škubal si plné hrstě listí ze stromu a pohazoval je za sebe do pokoje. Když se Jemný zeptal, co má za lubem, vysvětlil mu, že až se snese večer, do ulice nebude přes listí vidět, a tak je odstraňuje.

„Až zahájím Usmíření, možná bys měl pokračovat v hlídce v horním poschodí,“ navrhl Jemný.

„Jak si přeješ, Osvoboditeli,“ řekl Tíživý pocit. Svezl se z parapetu a zadíval se nahoru na něj. „Ale ještě než půjdu, mám malou prosbu,“ dodal.

„Ano?“

„Je to choulostivé.“

„Neboj se. Jen mluv.“

„Vím, že se užuž chystáš začít s přípravami, a mám za to, že tohle je patrně poslední příležitost, kdy mám tu čest sdílet tvou společnost. Až se Usmíření podaří, bude z tebe slavný muž. Nemyslím tím, že už jím nejsi –“ dodal spěšně, „– to jistě ano. Ale po dnešní noci bude každý vědět, že ty jsi Usmiřitel a že tobě se podařilo, co nedokázal sám Kristus. Udělají z tebe papeže a napíšeš paměti –“ Jemný se rozesmál „– a já už té víckrát neuvidím. A tak to má být. Tak je to správné a tak se to patří. Ale ještě než se staneš beznadějně slavným a opěvovaným, přemýšlel jsem, jestli bys mi… nepožehnal?“

„Nepožehnal?“

Tíživý pocit zvedl své dlouhoprsté ruce, aby odvrátil odmítnutí, které se, jak se domníval, blížilo.

„Chápu! Chápu!“ řekl. „Už i tak jsi byl ke mně nemyslitelně milostivý…“

„Tím to není,“ odvětil Jemný a dřepl si na bobek před tím stvořením stejným způsobem, jako to udělal, když tvorova hlava vězela pod Judi-ným chodidlem. „Udělal bych to, kdybych mohl. Jenže já nevím jak. Nejsem Mesiáš. V životě jsem nedělal pastora. Nikdy jsem nekázal evangelia ani nekřísil mrtvé.“

„Máš své stoupence,“ poznamenal Tíživý Pocit.

„Ne. Míval jsem přátele, kteří mě snesli, a pár milenek, které vyhověly mým vrtochům. Ale nikdy jsem neměl tu moc, abych osvěcoval. Vyplácal jsem ji na flirtování. Nemám právo dát někomu požehnání.“

„Omlouvám se,“ řekl tvor. „Už o tom ani nemuknu.“

Pak udělal totéž, co udělal ve chvíli, kdy ho Jemný vysvobodil: vzal ho za ruku a položil mu čelo do dlaně.

„Jsem připraven pro tebe zemřít, Osvoboditeli.“

„Doufám, že to nebude nutné.“

Tíživý Pocit zvedl hlavu.

„Mezi námi,“ zašklebil se, „já taky.“

Sotva vyřkl přísahu, vrátil se k listům pohozeným na podlaze, začal je sbírat a cpát si je do nosu jako špunty, aby potlačil zápach In Ova. Ale Jemný mu řekl, aby nechal zbytek ležet. Vůně mízy mu byla milejší než pach, který se rozprostře po domě, jestli, nebo spíš až Sartori dorazí. Při zmínce o nepříteli se Tíživý Pocit opět vysoukal na parapet.

„Vidíš něco?“ zeptal se ho Jemný.

„Očima ne.“

„A co cítíš?“

„Ach,“ řekl s pohledem upřeným nahoru na baldachýn z listí. „Dneska je tak krásná noc, Osvoboditeli. Ale on se pokusí ji zkazit.“

„Řekl bych, že máš pravdu. Zůstaň tu ještě chvíli, ano? Chci s Clemem obejít dům. Jestli cokoli zahlédneš…“

„Uslyší mě až v L’Himby,“ slíbil Tíživý pocit.

Zvíře své slovo dodrželo. Jemný nesešel ani celé schodiště, když začalo vyluzovat takové hlasité halekám, že to z trámů vytřásalo prach. Jen co zakřičel na Pondělího s Clemem, aby se přesvědčili, zda jsou dveře na závoru, rozběhl se Jemný znovu do schodů a doběhl na vrchol ještě včas, aby spatřil, jak se dveře meditačního pokoje otevírají a z nich chvatně a s ječením couvá Tíživý Pocit. Ať už se tvor snažil varovat před čímkoli, jeho varování bylo nesrozumitelné. Jemný se nesnažil přijít mu na kloub, hnal se hned ke dveřím, nabíral dech a chystal se vyhnat Sartoriho vetřelce pryč. Okno bylo opuštěné, když vstoupil, ale kruh nikoli. V kruhu z kamenů se rozplétaly dvě postavy. Nikdy předtím neviděl úkaz přechodu z této perspektivy a užasle, ale i zděšeně, strnul na místě. V celé proceduře před ním bylo příliš mnoho pouze nahrubo naznačených ploch, než aby bylo možné obraz lehce vnímat. Ale prohlížel si postavy s rostoucím rozrušením, byl si totiž jist dávno před tím, než se docela poskládaly, že jedním z cestujících je Jude. Druhým byla šilhavá dívka asi tak kolem sedmnácti, která padla na kolena a rozvzlykala se hrůzou i ulehčením ve chvíli, kdy opět ucítila své tělo. Dokonce i Jude, která si cestu odbyla už celkem čtyřikrát, se prudce třásla a bývala by upadla, když vykročila ven z kruhu, kdyby ji Jemný nezachytil.

„In Ovo…“ nemohla popadnout dech, „…nás málem dostalo…“

Nohu měla od kolena po kotník pokousanou.

„…cítila jsem na sobě zuby…“

„Jsi v pořádku,“ řekl Jemný. „Pořád máš dvě nohy. Cleme! Cleme!“

Clem se okamžitě objevil ve dveřích – a hned za ním Pondělí.

„Máme tu něco, čím bysme tohle obvázali?“

„Jasně! Dojdu…“

„Ne,“ řekla Jude. „Vemte mě dolů. Tahle podlaha není na to, aby se na ni krvácelo.“

Na Pondělím zůstalo, aby konejšil Chátru, zatímco Clem s Jemným nesli Jude ke dveřím.

„Nikdy předtím jsem In Ovo takové neviděla,“ chvěla se. „…rozběsněné…“

„Byl v něm Sartori,“ řekl Jemný. „Verboval armádu.“

„V každém případě je pořádně rozpálil.“

„Už jsme na tebe málem přestali čekat,“ poznamenal Clem.

Jude zvedla hlavu. Kůži měla z šoku voskově bílou a usmívala se spíš zdrženlivě – rozhodně nebyl její úsměv radostný. Ale alespoň že tak.

„Nikdy nevzdávejte čekání na posla,“ řekla. „Zvlášť když nese dobré zprávy.“

Do půlnoci chyběly tři hodiny a čtyři minuty a nebyl čas na rozvleklejší hovor, ale Jemný byl zvědavý na vysvětlení – jakkoli stručné –, co dovedlo Jude do Yzordderrexu. Udělali jí proto pohodlí v předpokoji, který byl zásluhou Pondělího vymetání ulic vybaven polštáři, jídlem a dokonce časopisy, a ona se maximálně snažila zhustit své vyprávění o tom, co se jí přihodilo od chvíle, kdy opustila Ústup.

Tím pádem nebylo vyprávění vůbec snadné – a ve dvou okamžicích, kdy se pokoušela popsat scény v Yzordderrexu, to jednoduše vzdala a prohlásila, že pro to, čeho se stala svědkem a co cítila, jí chybí slova. Jemný poslouchal a ani jednou ji nepřerušil, i když se jeho obličej víc a víc zachmuřoval, když povídala o tom, jak Uma Umagammagi prošla dominii a obešla Sněm, aby se ujistila, že jejich záměry jsou čisté.

Když skončila, řekl:

„Taky jsem byl v Yzordderrexu. Dost se změnil.“

„K lepšímu,“ dodala Jude.

„Nelíbí se mi rozvaliny, ať jsou kdovíjak malebné,“ opáčil Jemný.

Nato si ho Jude podivně změřila pohledem, ale neřekla nic.

„Jsme tu v bezpečí?“ zeptala se Chátra, neoslovujíc nikoho konkrétně. „Je tu hrozná tma.“

„Jasně, že jsme v bezpečí,“ řekl Pondělí a položil dívce ruku kolem ramen. „Celej dům je kurva zabedněnej. On se dovnitř nedostane, že jo, šéfe?“

„Kdo?“ zeptala se Jude.

„Sartori,“ řekl Pondělí.

„Je tu někde v okolí?“

Jemného mlčení bylo samo o sobě výmluvnou odpovědí.

„A vy si myslíte, že ho pár zámků zadrží?“

„A ne snad?“ polekala se Chátra.

„Ne, jestli se opravdu bude chtít dostat dovnitř, tak ne,“ řekla Jude.

„Nedostane se,“ odvětil Jemný. „Až začne Usmíření, tímhle domem bude protékat proud moci… moci mého Otce…“

Ta představa připadla Jude stejně nechutná, jako by byla podle Jemného mínění nechutná pro Sartoriho, ale její reakce byla krotší, nezmohla se na odpor.

„Je to tvůj bratr,“ připomněla mu. „Nebuď si tak jistý, že nebude chtít okusit chuť toho, co bude tady uvnitř. A jestli anof tak přijde, a co chce, to dostane.“

Stroze se na ni zadíval.

„Mluvíme teď o moci, nebo o tobě?“

Jude si nechala vteřinu na odpověď. Potom řekla:

„O obojím.“

Jemný pokrčil rameny. „Jestli k tomu dojde, rozhodneš se sama. Rozhodla ses i předtím a mýlila ses. Možná by bylo na čase trochu mi důvěřovat, Jude.“ Postavil se. „Měla bys vědět, co ostatní už vědí.“

„A to je co?“

„Že za pár hodin budeme stát na proslaveném místě.“

Pondělí řekl potichu „To teda jo,“ a Jemný se pousmál.

„Držte se tam dole, všichni,“ řekl a otočil se ke dveřím.

Jude se natáhla ke Clemovi a s jeho pomocí se postavila na nohy. Než došla sama ke dveřím, Jemný byl už v půli schodů. Nevyslovila jeho jméno. On se jednoduše na chvíli zarazil, a aniž by se obrátil, pravil:

„Nechci nic slyšet.“

Pak zase stoupal vzhůru a ona věděla podle sklonu ramen a váhy jeho pohrůžky, že přes všechny jeho věštecké řeči v něm hlodá malý červík pochybnosti stejně jako v ní – on se bál, že kdyby se obrátil a viděl ji, červ by ztloustl a zadusil ho. Na prahu na něj čekala vůně mízy, a ta, přesně jak doufal, zastřela trpčí pach z potemnělé ulice. Jinak mu jeho pokoj, v němž v minulosti hodoval a smál se a debatoval nad zapeklitými oříšky a problémy všehomíra, nenabízel žádnou potěchu. Najednou mu připadal jako zakrnělý prostor, pro jeho vlastní dobro přehnaně provázaný kouzly a ovládacími formulemi; poslední místo na Zemi, kde by měl své dílo provést. Ale nezahrnul snad teprve před pár minutami Jude výčitkami za to, že jí chybí víra? Místo na to nemá žádný vliv. To v Maestrově víře v zázračno a v jeho vůli, která z té víry vyvěrá, spočívá síla.

Začal se připravovat na práci, kterou měl před sebou: svlékl se –a jakmile byl nahý, přešel ke krbové římse a hodlal z ní sundat svíce a rozmístit je do kruhu. Ale pohled na jejich plameny v třepetavém šiku v něm místo toho probudil pokoru, a tak před prázdným ohništěm poklesl na kolena k modlitbě. Modlitba k Pánu mu ze rtů splynula velice pohotově a on ji nahlas přeříkával. City v ní obsažené nebyly každopádně nikdy předtím výstižnější. Ale po dnešní noci se stane muzeálním kouskem, pozůstatkem doby před příchodem Božího Království, předcházejícím naplnění Jeho vůle na Zemi i v Nebi.

Jeho proslov zarazil dotek na temeni. Otevřel oči, pozvedl hlavu, obrátil se. Pokoj byl prázdný, ale na šíji ho stále štípalo tam, kde dotek ucítil. Tohle nebyla vzpomínka, věděl to. Tohle byla daleko choulostivější věc; upomínka na druhou odměnu, která se nacházela na konci jeho díla o dnešní noci. Ne sláva; ne vděčnost dominií: Pie’oh’pah. Podíval se nahoru na špinavou zeď nad krbovou římsou a na okamžik se mu zdálo, že na ní vidí mystifovu tvář, měnící se s každým zakomíháním světla svíčky. Athanasius označil lásku, kterou on cítil k mystifovi, za znesvě-cení. Nevěřil mu ani tehdy, ani teď. Smysl, který v sobě měl jako Usmiřitel, a touha, se kterou prahl po opětovném setkání, byly součástí stejného záměru.

Modlitba mu sklouzla z jazyka. Nevadí, pomyslel si; jsem teď jejím vykonavatelem. Vstal, vzal z krbové římsy jednu svíci a s úsměvem překročil obrubu kruhu, ne jako prostý cestující, nýbrž jako Maestro, který je hotov použít jeho stroje k zázračnému vyvrcholení.

Jude ležela na poduškách v obývacím pokoji dole a cítila, jak se v ní dává do pohybu tok energií. Pálily ji na prsou a v břiše jako nějaká menší porucha trávení. Mnula si břicho s nadějí, že nepříjemný pocit utiší, ale pomohla si málo, a tak vstala, vyklopýtala z pokoje a zanechala v něm Pondělího, ať si baví Chátru svým žvatláním a uměleckými dílky. Začal právě vylepšovat zeď s kresbou od kouře jedné ze svíček tahy křídy. Na Chátru to silně zapůsobilo a její smích, první, který od dívky kdy slyšela, pronásledoval Jude až na chodbu, kde narazila na Clema, stojícího na stráži vedle zamčených vstupních dveří. Upřeně na sebe ve světle svíčky několik vteřin hleděli, až pak ona řekla:

„Taky to cítíš?“

„Hm. Není to příjemný, co?“

„Myslela jsem si, že jenom já.“

„Proč jen ty?“

„Nevím, možná za trest…“

„Pořád si myslíš, že má v rukávu nějaký tajný plány, vid?“

„Ne,“ řekla Jude a podívala se nahoru do schodů. „Myslím si, že dělá to, o čem věří, že je nejlepší. Vlastně to vím. Uma Umagammagi byla v jeho mozku…“

„Páni, jemu se to děsně příčilo.“

„Možná se mu to nelíbilo, ale špatně o něm nemluvila.“

„Takže…“

„Takže spiknutí se děje někde úplně jinde.“

„Sartori?“

„Ne. Má to co dělat s jejich Otcem a tímhle zatraceným Usmířením.“ Trhla sebou, poněvadž neklid v břiše teď byl nelítostnější. „Nebojím se Sartoriho. Souvisí to s tím, co se tu v domě děje…“ zaskřípala zuby, když jejím tělem proběhla další bolestivá vlna, „…a tomu prostě nemůžu moc věřit.“

Podívala se znovu na Clema a věděla, že jako vždy jí naslouchal ušima milujícího přítele, ale že podporu od něho nemůže čekat žádnou. On a Tay byli andělé Usmíření, a kdyby je nutila, aby se rozhodli mezi jejím blahem a dílem, prohrála by ona.

Dolehl k nim opět zvuk Chátřina smíchu, ne sice tak ulehčeného jako předtím, ale rozpustilého, a Jude věděla, že je smyslný. Otočila se zády ke zvuku a také ke Clemovi a pohled jí padl na dveře jediného pokoje v domě, v němž zatím nebyla. Byly mírně pootevřené a uvnitř hořely svíčky. Ze všech společníků, u kterých by mohla hledat útěchu, byla Celestine tou nejneslibnější, ale všechny zbylé cestičky pro ni byly zatarasené. Došla ke dveřím a opřela se do nich. Matrace byla opuštěná a svíčka vedle dohořívala. Místnost byla příliš veliká, než aby ji mohl dobře osvětlit tak žalostný plamen, a ona si musela nejprve na tmu zvyknout, aby objevila jejího obyvatele. Celestine stála opřená o protější stěnu.

„Překvapuje mě, že ses vrátila,“ řekla.

Jude vyslechla mnoho významných mluvčích od chvíle, kdy Celestinu slyšela naposledy, ale ve způsobu, jakým tato žena mísila hlasy, bylo cosi výjimečného: jeden protékal pod druhým, jako by část její bytosti, jíž se dotklo božství, se nikdy docela nesloučila s prostším já.

„Proč překvapuje?“

„Protože jsem si myslela, že zůstaneš s Bohyněmi.“

„Lákalo mě to,“ odvětila Jude.

„Ale stejně ses musela vrátit. Kvůli němu.“

„Byla jsem posel, to je všechno. Od Jemného už nic nežádám.“

„Nemyslela jsem Jemného…“

„Aha.“

„Myslela jsem…“

„Vím, koho jsi myslela.“

„Nesneseš, aby se jeho jméno vyslovilo?“

Celestine upřeně hleděla do plamene svíčky, ale nyní vzhlédla k Jude.

„Co budeš dělat, až zemře?“ zeptala se. „On zemře, to si doufám uvědomuješ. Musí. Jemný bude chtít být velkorysý, jak se to očekává od vítězů; bude chtít bratrovi odpustit všechny jeho prohřešky. Ale jeho mozek má přespříliš dluhů.“

Až dosud Jude nepomyslela na možnost Sartoriho skonu. Dokonce ani ve Věži, kdy věděla, že se mu na paty pověsil Jemný s úmyslem zarazit jeho řádění, na okamžik nevěřila, že by zemřel. Ale to, co Celestine řekla, byla nepochybně pravda. Na jeho hlavu si dělalo nárok mnoho osob, lidských i božských. I kdyby se Jemný zachoval milosrdně, Jokalaylau nikdy; nejinak to bude s Nespatřeným.

„Jste si podobní jako vejce vejci, víš; ty a on,“ řekla Celestine. „Oba jste kopie vznešenějšího originálu.“

„Vždyť jsi neznala Quaisoir,“ opáčila Jude. „Nevíš, jestli byla vznešenější nebo ne.“

„Kopie jsou pokaždé horší. Je to jejich přirozenost. Ale přinejmenším máš dobrý instinkt. Ty a on patříte k sobě. Pro tohle se soužíš, nemám pravdu? Proč to nepřiznáš?“

„Proč bych ti tu měla vylévat své srdce?“

„A nepřišla jsi sem snad hlavně proto? Tam se soucitu nedočkáš.“

„Á, poslouchali jsme za dveřmi!“

„Slyšela jsem všechno, co se v domě dělo od chvíle, co jste mě sem dovezli. A co jsem neslyšela, to jsem vycítila. A co jsem nevycítila, to jsem předvídala.“

„Jako například?“

„Tak za prvé, že to dítě, Pondělí, nakonec skončí v posteli s tou malou pannou, kterou jsi si přivedla z Yzordderrexu.“

„Kvůli tomu ještě nemusíš být věštkyně, abys tohle uhodla.“

„A ten Oviat na světě dlouho nepobude.“

„Oviat?“

„Říká si Tíživý Pocit. Ta potvůrka, cos ho přišlápla. Před chviličkou požádal Maestra o požehnání. Než se rozbřeskne, zabije se.“

„Proč by to dělal?“

„Ví, že jakmile bude konec se Sartorim, on rovněž skončil, i když se kdovíjak zapřísahal spojenectvím s vítěznou stranou. Je rozumný. Chce si zvolit příhodný okamžik.“

„Čeká se ode mne, že si z toho vezmu nějaké ponaučení?“

„Pochybuji, že by ses zmohla na sebevraždu,“ řekla Celestine.

„Máš pravdu. Mám toho spoustu, pro co žít.“

„Mateřství?“

„A budoucnost. Tohle město se promění. Už jsem podobnou změnu viděla v Yzordderrexu. Stoupne voda…“

„…úžasné sesterství shora bude rozsévat lásku.“

„Proč ne? Clem mi pověděl, co se stalo, když přišla Bohyně. Prožívali jste extázi, jen se nepokoušej to popřít.“

„Možná ano. Ale domníváš se, že to z nás dělá sestry? Co máme kromě pohlaví společného?“

Otázka měla uštknout, ale její jednoduchost způsobila to, že se Jude podívala na tazatelku novýma očima. Proč se Celestine tak úporně snaží popřít jakékoli jiné spojení mezi nimi – kromě jejich pohlaví? Protože další takové spojení existovalo a spočívalo v samém jádru jejich nepřátelství. Stejně tak, teď, když Celestinino pohrdání osvobodilo Jude od přílišné uctivosti, nebylo obtížné zjistit, kde se jejich osudy prolínaly. Od začátku Celestine označovala Jude za ženu páchnoucí koitem. Proč? Protože tak sama páchla! A ta záležitost s dítětem, která se tu znovu a znovu probírala: ta měla stejný původ. I Celestine porodila téhle dynastii bohů a polobohů dítě. Ona byla také zneužita a nikdy se s touto skutečností úplně nesmířila. Když se vztekala na Jude, poskvrněnou ženu, která si nepřizná omyl v tom, že je sexuální bytostí, že je plodná, vztekala se na nějakou základní chybu v sobě.

A podstata té chyby? Nebylo těžké ji uhádnout; ani ji pojmenovat. Celestine položila jednoduchou otázku. Teď byla řada na Jude.

„Bylo to opravdu znásilnění?“ řekla.

Celestine zvedla hlavu a v jejím pohledu byl jed. Avšak popření, jež následovalo, bylo uvážené.

„Obávám se, že nechápu, co máš na mysli,“ řekla.

„Tak tedy,“ opáčila Jude, „jak jinak to mám podat?“ Odmlčela se. „Vzal si tě Sartoriho otec proti tvé vůli?“

Druhá žena sehrála, že teprve teď otázku pochopila; vzápětí nasadila šokovanou masku.

„Ovšem že ano,“ řekla. „Jak se můžeš na něco takového ptát?“

„Ale přece jsi věděla, kam jdeš, nebo ne? Beru na vědomí, že tě na začátku Dowd omámil drogami, ale nebyla jsi v komatu celou cestu přes dominia. Tušila jsi, že tě na konci cesty čeká něco výjimečného.“

„Ne…“

„…pamatuješ se? Ale pamatuješ. Pamatuješ si na každý kilometr. A Pochybuju, že Dowd ty dlouhé týdny vydržel držet jazyk za zuby. Dělal Bohu pasáka a byl na to hrdý. Nebo nebyl?“ Celestine na to neodpověděla. Prostě jen zírala na Jude, provokovala ji tím, aby pokračovala, což ona velmi ráda udělala. „On ti řekl, co tě čeká, že ano? Řekl, že putuješ do Svatého města a že spatříš samotného Nespatřeného. Nejen že ho uvidíš, ale on tě dokonce pomiluje. A tobě to lichotilo.“

„Tak to nebylo.“

„A jak to tedy bylo? Nechal si tě podržet svými anděly, zatímco si to odbýval? Ne, nemyslím, že tohle udělal. Ležela jsi tam a dovolila jsi mu, ať si dělá všechno, co se mu zlíbí, sakra, protože to z tebe dělalo Boží nevěstu a matku Krista…“

„Přestaň.“

„Jestli se mýlím, pověz, jak to bylo. Tak pověz, žes křičela a prala se a snažila ses mu vyškrábat oči.“

Celestine nepřestávala civět, ale neříkala nic.

„To proto mě nesnášíš, viď?“ pokračovala Jude. „Proto jsem já ta ženská, co smrdí koitem. Protože jsem si zadala s kouskem stejného Boha, kterému ses oddala ty sama, a tobě se nelíbí, když se ti to připomíná.“

Celestine najednou zařvala:

„Nesuď mě!“

„Tak nesuď ty mě! Udělala jsem, co jsem chtěla, s mužem, kterého jsem chtěla, a nesu následky. Tys udělala totéž. Já se za to nestydím. Ty ano. Proto nejsme sestry, Celestine.“

Řekla, co říct chtěla – a o další kolo urážek a zapírání neměla valný zájem, otočila se proto zády a měla ruku na klice, když vtom Celestine promluvila. Nic nepopírala. Mluvila tiše, zpola ztracená ve vzpomínkách.

„Bylo to špinavé město,“ řekla, „ale jak jsem to měla vědět? Myslela jsem si, že jsem z žen vyvolená, požehnaná. Abych byla Boží…“

„Nevěsta?“ řekla Jude a odvrátila se od dveří.

„To je moc nadnesené slovíčko,“ uvažovala Celestine. „Tak. Nevěsta.“ Zhluboka se nadechla. „Svého manžela jsem ani neviděla.“

„Cos viděla?“

„Nikoho. Město bylo zaplněné, vím, že bylo, viděla jsem stíny za okny, viděla jsem je těsně za dveřmi, když jsem je míjela, ale nikdo se mi neukázal.“

„Bála ses?“

„Ne. Bylo to příliš krásné. Kameny byly samé světlo a domy byly tak vysoké, žes sotva viděla oblohu. Nedalo se to srovnat s ničím, co jsem do té doby znala. A já tam tak bloumala a bloumala a pořád jsem přemýšlela: brzy pro mě pošle anděle a ti mě odvedou do Jeho paláce. Ale žádní andělé nepřišli. Všude kolem bylo jen město, rozbíhající se dál a dál do všech stran, a po čase mě přepadla únava. Sedla jsem si, abych si jen na několik minut odpočinula, a usnula jsem.“

„Usnula jsi?“

„Ano. Představ si to! Byla jsem v Božím městě a usnula jsem. A zdálo se mi o tom, že jsem zpátky v Tyburnu, kde mě našel Dowd. Dívala jsem se, jak věší nějakého muže, a já se prodírala davem, až jsem stála přímo pod šibenicí.“ Zvedla hlavu. „Pamatuji se, že jsem se na něho dívala a kopala do konce provazu. Měl rozepnuté kalhoty a z nich mu trčel ten jeho prut.“ Výraz na jejím obličeji byl znechucený, ale donutila se příběh dopovědět. „A já ležela pod ním. Ležela jsem ve špíně před všema těma lidma, on kopal nohama a prut mu rudnul čím dál víc. A jak umřel, vystříknul. Chtěla jsem vstát, dřív než to na mě dopadne, ale měla jsem rozevřené nohy a bylo už pozdě. Semeno sjelo dovnitř. Ne moc. Jen pár kapek. Ale každou jsem v sobe cítila jako oheň a chtělo se mi křičet. Ale nevykřikla jsem, protože tehdy jsem zaslechla ten hlas.“

„Jaký hlas?“

„Ozýval se ze země pode mnou. Šepot.“

„Co říkal?“

„Totéž pořád dokola. Prozatímní Nirváno. Prozatímní Nirváno. Prozatímní… Nirváno.“

Jak tak opakovala ta slova, začaly se jí z očí řinout slzy. Nesnažila se je zastavit, ale opakování ustalo.

„Promluvil k tobě Hapexamendios?“ zeptala se Jude.

Celestine zavrtěla hlavou. „Proč by se mnou měl mluvit? Dostal, co potřeboval. Já jsem si lehla a snila a on do mne zatím ukrápl Své semeno. Ten byl dávno pryč, zpátky u Svých andělů.“

„Kdo to tedy byl?“

„Nevím. Neustále jsem o tom přemýšlela. Dokonce jsem z toho udělala pohádku pro dítě, aby se záhada uchovala, až zemřu. Ale nemyslím, že jsem se to opravdu chtěla dozvědět. Bála jsem se, že mi pukne srdce.“

Podívala se nahoru na Jude.

„Teď mou hanbu znáš,“ uzavřela.

„Znám tvůj příběh,“ řekla Jude. „Ale nevidím důvod, proč by ses mela stydět.“

Její vlastní slzy, které potlačovala od chvíle, kdy se Celestine rozpovídala o své hrůze, se nyní kutálely dolů, tekly tak trochu kvůli bolesti, kterou cítila, a trochu pro pochyby, které v ní stále vřely, ale především pro úsměv, který se usadil na Celestinině tváři, když uslyšela Judinu odpověď, a při pohledu na to, jak rozevírá náruč a přechází pokojem, aby ji objala jako kohosi milovaného, kdo zbloudil a před konečnou ohnivou hranicí byl opět nalezen.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

1

Jestliže blížící se Usmíření znamenalo pro Jemného radu vzpomínek obracejících ho do sebe samého, potom nejkrásnější z těchto vzpomínek, a takovou, na niž byl připraven nejméně, bylo samo Usmíření.

Přestože vykonával obřad podruhé, okolnosti byly radikálně odlišné. V prvé řadě mu tehdy předcházel povyk, jemuž se nevyhne žádná významná událost. Vkročil do ringu jako závodník, všude kolem vládla povznesená nálada už dlouho předtím, než vůbec hnul prstem, okolo se usadili jeho podporovatelé a obdivovatelé. Tentokrát byl sám. A také měl tehdy oči jen pro to, čím ho svět zahrne, až dílo skončí: jaké se do něho zamilují ženy, jaké získá bohatství a slávu. Tentokrát byla odměna úplně jiná a nebude se vypočítávat ve flekatých prostěradlech a oběživu. Byl nástrojem vyšší a moudřejší síly.

To ho zbavilo strachu. Jakmile se podvolil vývoji událostí, cítil, jak se v něm rozhostil klid tišící nepokoj, který v sobě nesl, když stoupal do schodů. Řekl Jude a Clemovi, že domem budou protékat síly, jaké jeho cihly ještě nezažily, a byla to pravda. Cítil, jak vyživují jeho slábnoucí mysl a vyhánějí mu z hlavy myšlenky, aby shromáždily toto dominium do kruhu.

Sbírání začalo prostorem, ve kterém seděl. Jeho rozum se rozvinul do všech světových stran a nahoru a dolů, aby si udělal souhrnnou představu o pokoji. Prostor k obsáhnutí byl jednoduchý. Analogie mu dávno poskytly generace vězněných básníků – a on si je neváhal zapůjčit. Zdi byly hranicemi jeho těla, dveře ústy, okna očima. Běžná přirovnání, která nestála jeho schopnost srovnání žádnou sílu. Parkety, omítku, sklo a všechny ty tisíce titěrných podrobností rozložil stejnou vězeňskou lyrikou a jakmile z nich udělal část sebe sama, porušil i jejich hranice a začal se rozpínat zase dál.

Když jeho představivost sbíhala dolů po schodech i nahoru na střechu, cítil, že nastává zlomový okamžik. Jeho intelekt, pro svou věrnost faktům ustrnulý, už pokulhával za daleko těkavějším vnímáním, které mu doručovalo podobenství pro zbytek domu ještě dřív, než rozumové schopnosti vůbec dospěly na chodbu.

A opět se tělo stalo mírou všech těchto věcí. Sklep jeho vnitřnostmi; střecha vlasy; schodiště páteří. Sotva byly jejich obtahy doručeny, myšlenky vylétly z domu, zvedly se nad břidlicové tašky a rozpínaly se do okolních ulic. Při práci přemýšlel o Sartorim, jelikož věděl, že ten druhý je tady někde uprostřed tmy a skrývá se. Ale mysl byla jako rtuť a příliš rozjařená svou rychlostí a svými možnostmi, než aby zapátrala v stinných zákoutích po dávno poraženém nepříteli.

S rychlostí se dostavila úleva. Ulici už nevstřebával tak obtížně jako dům, který pohltil jako první. Jeho tělo mělo svá potrubí a křižovatky, výkaliště a pěkná, nazdobená průčelí; mělo své řeky, tekoucí od pramene, svůj parlament, svůj svatý stolec.

Začínal chápat, že celé město bude přepsáno do jeho masa, kostí a krve. A proč by to melo být takové překvapení? Když architekt začne pomýšlet na výstavbu města, kde hledá inspiraci? V tělesné schránce, v níž žil od narození. To byl první vzor pro stvořitele. Byl školou a jídelnou a jatkami a kostelem; mohl být vězením a vykřičeným domem i a blázincem. Široko daleko nebyla v Londýně budova, která by nevznikla kdesi v soukromém městě architektovy anatomie, a jediné, co musel Jemný udělat, bylo přijmout tento fakt s otevřenou myslí – a všechny čtvrti byly rázem jeho a hrnuly se na shromáždění v jeho hlavě.

Letěl na sever přes Highbury a Finsbury Park k Palmer’s Green a Cockfosters. Mířil na východ, k řece, minul Greenwich s hodinami odměřujícími blížící se půlnoc, letěl dál, směrem k Tilbury. Západ vzal přes Marelybone a Hammersmith, jih přes Lambeth a Streatham, kde se, kdysi dávno, poprvé setkal s Pie’oh’pah.

Ale jména brzy přestala mít význam. Podobně jako země viděná ze stoupajícího letadla začaly být detaily ulic a čtvrtí částí jiného rozměru, který v jeho ctižádostivém duchu probouzel ještě větší touhu. Na východě se před ním třpytil příboj a na jihu Kanál, v dnešní vlahé noci klidný. Tady jej čekala nová pěkná výzva. Je jeho tělo, které prokázalo, že si poradí s městem, také měřítkem pro tento rozsáhlejší celek? Proč ne? Voda proudí podle stejných zákonů, ať už pouhou rýhou na jeho čele nebo proláklinou mezi kontinenty. A nejsou jeho ruce jako dvě země položené vedle sebe do klína, přičemž se jejich poloostrovy téměř dotýkají a krajiny jsou zjizvené a zvrásnéné?

Ve světě mimo jeho vlastní hmotu nebylo nic, co by se v ní nezrcadlilo. Jediné moře, jediné město, jediná ulice, jediná střecha, jediný pokoj. Byl v Pátém a Páté bylo v něm, shromažďovalo se, aby mohlo být odneseno do Ana jako důkaz i mapa i báseň, chvalozpěv nad tím, že všechny věci Jedno jsou.

Také v dalších dominiích bylo totéž hledání opisů v plném proudu. Ze svého kruhu na hoře Lipper Bayak do této chvíle Čmelík Syrový přitáhl do rozkladných sítí město Patashoquu i s hlavní silnicí, která vybíhala z jejích bran do hor. Ve Třetím Scopique –jeho obavy, že nepřítomnost Čepu bude jeho počínání rušit, pominuly – rozpínal své chápání po Kwemu až k vyschlým krajům u Mai-Ké. V L’Himby, kam měl záhy dorazit, se v chrámech scházeli celebranti, jejichž naděje probudili proroci, kteří noc předtím vyšli ze skrýší a uvedli v obecné povědomí zvěsti, že Usmíření není daleko.

Athanasius, ne méně oduševnělý než ostatní, se právě ubíral zpátky po Pochmurné cestě k hranicím Třetího a letěl přes oceán až k ostrovům, zatímco jeho jemnější já našlapovalo po přeměněných ulicích Yzordderrexu. Tam se musel vypořádat s výzvami pro Scopiqua, Čmelíka Syrového, a dokonce i Jemného neznámými. V ulicích živelně bujely divy, jež vzdorovaly jednoduchým analogiím. Ale tím, že Scopique vyzval Athanasia, aby se připojil ke Sněmu, vybral lépe, než sám tušil. Mužova posedlost Kristem, krvácejícím bohem, mu napomohla pochopit to, co vytvořily Bohyně, a toho by člověk nezaobírající se tolik smrtí a vzkříšením nikdy nedosáhl. V zpustošených ulicích Yzordderrexu spatřoval odraz vlastního fyzického zpustošení. A v hudbě obrazoboreckých vod slyšel ozvěnu krve vytékající mu z ran a přeměněné – láskou Svaté Matky, kterou uctíval – v neobyčejný a hojivý nápoj.

Pouze Chicka Jackeen, na hranicích Prvního dominia, musel pracovat s abstrakcemi, neboť tam hmotnou podobu nemělo nic a on nemohl přirovnání odnikud převzít. Jediné, co měl a na co mohl soustředit myšlenky, byla prázdná hradba Vymazaného kraje. O dominiu, které leželo za ním – jeho pochopení a přenesení do Ana připadlo na něj – nevěděl zhola nic.

Nestrávil však tolik roků zkoumáním téhle záhady, aby přece nenašel nějaký způsob, jak se s tím vypořádat. Jeho tělo sice nerozlušti-lo záhadu, která se nacházela na opačné straně rozhraní, on však v sobe měl prostor před světem stejně uzavřený, a stejně otevřený zkoumání snílků jako byl on sám. Zvolil si mysl – nikým nespatřený proces, který posiloval každé smysluplné konání, který koneckonců zplodil i jeho oddanost, držící ho v kruhu-, ať je ona jeho přirovnáním. Prázdná hradba Vymazaného kraje, to byla bílá kost jeho lebky, zbavená i posledního ždibce masa a chuchvalce vlasů. Tvář uvnitř, neschopná nestranného studia sebe sama, byla jednak Bohem Prvního a také myšlenkami Chicky Jackeena, a dohromady je svazoval vzájemný bedlivý dohled.

Po dnešní noci bude z obojího sňata kletba neviditelnosti. Vymazaný kraj se zhroutí a božstvo se Imagice opět zjeví. Až k tomu dojde, až totéž božstvo, které nastrkalo do Své pece Nulliance a spálilo jejich zlovolnost na troud, už nebude v budoucnu odděleno od Svých dominií, dojde k odhalení, jaké zatím nikdo nikdy nepamatoval. Mrtví, uvěznění ve svém stavu a hledající marně dveře, spatří světlo, jež je povede. A živí, kteří už se nebudou více bát odkrýt vlastní myšlenky, vyjdou z domů jako božstva, nesouce svá soukromá Nebesa na hlavách na odiv všem.

Jemný, pohlcený vlastním počínáním, neměl absolutně žádný přehled o tom, jak se vede jeho druhům Maestrům, ale to, že ze zbylých dominií nepřicházejí žádné poplašné zvěsti, ho přesvědčovalo, že vše jde dobře. Veškerou bolest a ponížení, které si protrpěl, aby se vůbec dostal až sem, se mu splatily v těchto pozdních hodinách, kdy vstoupil do kruhu. Zaplavila ho extáze, kterou znal jen v délce jednoho tepu srdce, a tím mu vyvrátila přesvědčení, které choval, že takové pocity přicházejí jen v letmých intervalech, poněvadž zakusit je déle by znamenalo nechat puknout srdce. Nebylo to tak. Extáze neopadávala a neopadávala, a on ji přežíval. Nejen to, nabobtnával, jeho vláda nad obřadem sílila s každým městem a mořem, které pojal do kruhu, v němž seděl.

Páté v něm už bylo v té chvíli téměř celé, sdílelo s ním prostor, učilo ho svým příchodem, v čem spočívá skutečná síla Usmiřitele. Nešlo o zvládnutí kouzelných formulí a zaklínadel, rovněž ne o ovládnutí pneumatu, ani schopnosti křísit mrtvé či zahánět démony. Šlo o odvahu nazvat nesčíslné divy v celém dominiu jmény částí vlastního těla a nenechat se tím podobenstvím zlomit. Připustit, aby byl celý ve světě a svět zas celý v něm, a aby nebyl rozpory, jež obsahuje, dohnán k šílenství nebo tolik zamilován do panoramat, přes něž se prostíral, že by ztratil veškeré vazby k člověku, kterým je.

V tom, co prožíval, bylo tolik slasti, že jak tak seděl v kruhu, začal jím otřásat smích. Dobrá nálada ho neodvedla od jeho záměru, naopak, jen jej ještě víc usnadnila, smíchem odlehčené myšlenky se rozbíhaly ven z kruhu do oblastí prosvětlených i temných a vracely se zpět s odměnami jako běžci vyslaní s básněmi do země zaslíbené, vracející se a nesoucí ji, celou v květu, na svých zádech.

2

Smích zaslechl v horním pokoji Tíživý Pocit a z radosti nad dobrou náladou Osvoboditele zakřepčil. Co jiného mohl tento zvuk znamenat, než že se skutek chýlí k svému naplnění? I kdyby nikdy neuviděl výsledek tohoto triumfu, pomyslel si, jeho poslední noc ve světě živých nezměrně zesládla vším, čeho se účastnil. A jestli existuje život po životě i pro bytosti, jako je on sám (i když tímhle si zdaleka nebyl jist), potom bude dnešní noc krásnou pohádkou, kterou bude moci vypravovat, až se odebere do společnosti svých předků.

Z obavy, aby nerušil Usmiřitele, ukončil svůj oslavný tanec a chystal se vrátit se do okna a ke svým povinnostem nočního hlídače, když vtom zaslechl zvuk, který jeho kroky přehlušil. Zalétl pohledem od parapetu ke stropu. Nedlouho předtím se nečekaně zvedl vítr a rejdil po střechách, rachotil taškami, nebo se tak alespoň Pocit domníval, dokud si neuvědomil, že strom venku je nehybný jako Kwem v den Slunovratu.

Tíživý Pocit nevzešel z rodu hrdinů; spíš naopak. Pověsti o jeho lidu se zmiňovaly o proslavených ohýbacích hřbetů, slaboších, dezertérech a zbabělcích. Jeho prvním popudem, sotva ten hluk shora uslyšel, bylo ztratit se odtud dolů, jak nejrychleji to jen jeho zakřivené nohy svedou Ale kvůli Usmiřitelovi to přirozené nutkání potlačil a obezřetně se přikrádal k oknu, doufaje, že se mu podaří zahlédnout alespoň zlomek toho, co se děje nahoře.

Vylezl na parapet, otočen na záda se vysoukal kousek ven a vyku-koval nahoru přes římsu. Hvězdný svit byl zatemněn mlhou a střecha byla tmavá. Vyklonil se ještě o něco dál, parapet jej tvrdě tlačil do kost-natého zadku. Z okna dole stoupal vzhůru zvuk Usmiřitelova smíchu, jeho melodie zněla povzbudivě. Tíživý Pocit se ještě stačil usmát, když ho uslyšel. Potom se cosi stejně tmavého jako střecha a stejně špinavého jako mlha, která zastřela hvězdy, natáhlo dolů a ucpalo mu ústa. Útok přišel tak nečekaně, že se Tíživý Pocit pustil okenního rámu a překotil se dozadu, ale škrtič ho tiskl příliš silně, nenechal ho padnout a vyzvedl si ho na střechu. Když Tíživý Pocit uviděl, jaká společnost se tu sešla, v tu ránu si uvědomil, v čem chybil. Za prvé úplně zapomněl na čich a tak nemohl tuhle společnost vyčenichat. Za druhé příliš věřil teologii která učila, že zlo přichází zdola. Ne, ne. Zatímco číhal a vyhlížel na ulici Sartoriho a jeho legii, opomněl cestu po střechách, která byla pro bytosti tak zdatné jako tyto stejně bezpečná.

Nebylo jich víc než šest, ale také jich víc nebylo zapotřebí. Eh-a-ehové byli nejobávanější z obávaných; Oviaté, které by do dominií přivolali jen ti nejsamolibější z Maestrů. Byli mohutní jako tygři a také tak úlisní, měli ruce velké jako lidské hlavy a hlavy ploché jako lidské ruce. Boky jim při určitém úhlu dopadu světla prosvítaly, ale tady se bestie spikly s tmou, ležely – všechny až na škrtiče – na hřebenu střechy a jejich siluety zakrývaly Maestra do poslední chvíle, než se zvedl a tiše přikázal, že mu mají zajatce donést k nohám.

„Vida, Tíživý Pocit…“ řekl – a ta slova byla tak tichá, že se nedonesla do pokojů dole, ale dost hlasitá, aby způsobila, že tvor hrůzou vyprázdnil střeva, „…chci, abys mi vyklopil kromě svých sraček ještě něco víc.“

3

Pohled na to, jak z Tíživého Pocitu vyprchává život, Sartoriho nijak neuspokojil. Vítězoslavný pocit, který ho opanoval při úsvitu, když –poté, co se mu podařilo vyvolat eh-a-ehy – přemítal nad střetnutím, které ho v nejbližších hodinách čeká, z něho vyždímalo s potem horko nadcházejícího dne. Eh-a-ehové byli silné stvůry a cestu z Shiverick Square do Škálové ulice by přežili snadno, ale žádný Oviat nemá v lásce světlo nebeské, a než aby riskoval jejich zeslábnutí, vyčkal společně se svou pýchou pod stromy a odpočítával hodiny. Jen jednou se odvážil vzdálit se z jejich společnosti a shledal, že ulice jsou vylidněné. Ten pohled ho vlastně měl povzbudit. Když bude město opuštěné, on a jeho tvorové se přesunou nikým nespatřeni, až se budou stahovat k nepříteli. Ale jak tak seděl se svou podřimující legií ve ztichlém altánku, nerušen ničím, dokonce ani bzukotem osamělé mouchy, jeho mysli se zmocnily obavy, které až doposud odsouval stranou; pohled na prázdné ulice je přiživil. Je možné, že by jeho převratné úmysly měly být co nevidět překonány nějakým daleko větším převratem? Pochopil, že jeho sny o Novém Yzordderrexu jsou bezcenné. To řekl ve Věži i svému bratrovi. Ale i kdyby se neměl stát budovatelem říše, pořád měl pro co žít. V domě ve Škálové ulici byla Ona a on doufal, že po něm touží tak, jako on toužil po ní. Chtěl pokračování, i kdyby to mělo být Peklo proti Jemného Ráji. Ale liduprázdnost města ho přivedla na myšlenku, jestli třeba také tohle není jen vzdušný zámek.

Jak se odpoledne vleklo, začal se na Škálovou ulici těšit, čistě kvůli projevům života, které mu nabídne. Jenže přišel a dočkal se mizivé útěchy. Přízraky přešlapující v okolí mu pouze připomněly, jak je smrt ve skutečnosti krutá, a zvuky, které vycházely ze samotného domu (dívčí chichotání z jednoho z dolních oken a později smích z plna hrdla, bratrův, z Meditačního pokoje), se mu zdály být příznaky idiotského optimismu.

Přál si, aby dokázal tyto myšlenky vymazat z hlavy, ale nebylo před nimi úniku, snad kromě náruče jeho Judith. Byla v domě; věděl to. Ale poněvadž se uvnitř uvolnily nesmírně silné proudy, netroufal si vejít do domu. To, co chtěl a co nakonec z Tíživého Pocitu vymáčkl, byla informace o jejím stavu a místě, kde ji najde. Předpokládal, mylně, jak se ukázalo, že bude s Usmiřitelem. Sebrala se a odjela do Yzordderexu, řekl Tíživý Pocit, a vrátila se s úžasnými zprávami. Ale na Usmiřitele neudělaly moc velký dojem. Došlo k hádce a on zahájil obřad sám. Proč tam jela? zeptal se nejprve, ale tvor se dušoval, že nemá zdání, a on ho nedokázal přimět k odpovědi, ani když mu ošklivě zkroutil údy, otevřel mu temenní kost a odkryl mozek, aby k němu mohly jazyky eh-a-ehů. Zemřel, opakuje vytrvale, že neví nic, a Sartori potom dovolil své pýše, aby si s mrtvolou pohrála, a sám se odebral na procházku po střeše, aby si přebral, co se dozvěděl.

Ach, mít tak chomáč kreauše, která by potlačila jeho netrpělivost a dala mu dost odvahy, aby dokázal zabušit na dveře a říct jí, aby vyšla ven a pomilovala se s ním mezi přízraky. Ale byl nemile zranitelný a proudům by se neubránil. Přijde však chvíle, velmi brzy, kdy se Usmiřitel, jakmile dokončí shromažďování, uchýlí do Ana. V té chvíli kruh, jehož síla nebude déle k potřebě jako potrubí přinášející otisky zpět do jejich zdroje, tyto proudy vypne a zaměří se na přenesení Usmiřitele přes In Ovo. Právě tehdy, v přestávce mezi Usmiřitelovým návratem z Ana a dokončením díla, bude jednat. Vstoupí do domu a vyšle eh-a-ehy, ať zajmou Jemného (a kohokoli, kdo se jim postaví) a mezitím si osobně dojde pro Jude.

Sotva pomyslel na ni i na kreauši, po nichž obou toužil, vyndal z kapsy modré vejce a přitiskl je ke rtům. V posledních hodinách políbil jeho příjemný chlad snad tisíckrát; lízal je; cumlal je. Ale chtěl ho v sobě mít hlouběji; sevřené v břiše tak, jako bude ona, až se znovu spojí. Strčil si ho do úst, zaklonil hlavu a polknul. Sklouzlo dolů hladce a dalo mu několik minut klidu během čekání na hodinu osvobození.

Nebýt toho, že Clemova hlava měla dva nájemníky, možná, že by své stanoviště u vchodových dveřích během hodin, v nichž nahoře pracoval Usmiřitel, opustil. Proudy, které obřady vyvolaly, způsobily, že ho zpočátku bolelo břicho, ale po nějaké době se jejich působení zmírnilo a jeho organismus zaplavil poklid tak drtivý, že si přál najít si někde místečko a lehnout si a snít. Ale Tay na něj dozíral a nelítostně ho za podobné zanedbávání služby peskoval, a tak kdykoli Clemova pozornost otupěla, pocítil milencovu přítomnost – byl tak jemně spleten a protkán s jeho vlastními myšlenkami, že byl nápadný jedině tehdy, když došlo ke střetu zájmů – a ta ho opět probrala k bdělosti. A tak se nevzdaloval ze svého stanoviště, i když v této chvíli už neslo o nic jiného než o pouhé akademické cvičení.

Svíčka, již umístil ke dveřím, se utápěla ve vlastním vosku a on se právě skláněl, že promáčkne voskový okraj a nechá přebytek vytéci ven, když vtom zaslechl, jak cosi venku klape na schodech, bylo to jako by někdo kuchal rybu na prkénku. Nechal svíčku svíčkou a přitiskl ucho na dveře. Další zvuk neslyšel. Spadl venku ze stromu plod, napadlo ho, nebo dnes nějak divněji prší? Vzdálil se od dveří a přešel k pokoji, kde Pondělí bavil Chátru. Už v něm nebyli, našli si koutek, kde bylo větší soukromí, a vzali s sebou dva polštáře. Představa, že mají dnes v domě dva milence, mu udělala radost a cestou k oknu jim v duchu popřál to nejhezčí. Venku byla větší tma, než předpokládal, a i když viděl na venkovní schody, nedokázal od sebe rozlišit předměty na nich ležící a malůvky, které nakreslil Pondělí.

Šel zpátky ke dveřím, spíš popletený než ustaraný, a znovu se zaposlouchal. Jiné zvuky neslyšel a byl v pokušení pustit celou záležitost z hlavy. Ale napůl doufal, že opravdu začal poprchávat nějaký vizionářský déšť, a tudíž byla jeho zvědavost příliš veliká, než aby tuto záhadu ignoroval. Odsunul svíčku od dveří, přičemž vosk zhasil plamen. Nevadí. Na začátku schodiště hořely další svíčky a měl dostatek světla, aby našel zástrčku a odsunul ji.

V Celestinině pokoji se vzbudila Jude. Zvedla hlavu z matrace, na kterou před hodinou ulehla. Rozhovor mezi ženami poté, co uzavřely smír, ještě nějakou dobu pokračoval, ale Jude nakonec přemohlo vyčerpání a Celestine navrhla, aby si chvilku odpočinula, což, povzbuzena Celestininou přítomností, ráda udělala. Nyní se pohnula a zjistila, že Celestine se také neubránila spánku, hlavu má na matraci a leží na podlaze. Tiše chrápala, to, co právě vzbudilo Jude, ať to bylo cokoli, ji nevyrušilo.

Dveře byly mírně pootevřené a linula se jimi dovnitř vůně probouzející v Judině organismu lehkou nevolnost. Posadila se a třela si zátylek, potom vstala. Než ulehla ke spánku, sundala si boty, ale hledat se jí je v potemnělé místnosti nechtělo, vyšla proto do chodby naboso. Zápach byl teď silnější. Přicházel z ulice, jeho cesta byla zjevná. Přední dveře byly otevřené a andělé, kteří je střežili, byli ti tam.

Šla chodbou a zároveň volala na Clema, pak zpomalila krok, když se blížila k otevřeným dveřím. Svíčky u schodů svítily dost jasně a na schůdky vrhaly trochu světla. Cosi se na nich lesklo. Znovu přidala do kroku, prosíc Bohyně, aby byly při ní a při Clemovi. Ať to není on, šeptala, když zjistila, že to třpytivé je živá tkáň a že ji obklopuje kaluž krve; prosím, ať to není on.

Nebyl. Když byla téměř u prahu, spatřila zbytky tváře a poznala ji: Sartoriho nohsled, Tíživý Pocit. Měl vydloubnuté oči a jeho ústa, která tak nezarazitelně chrlila úpěnlivé prosby i lichotky, byla bez jazyka. Ale o jeho totožnosti nemohlo být pochyb. Jen bytost z In Ova sebou mohla ještě mrskat tak, jako sebou mrskalo tohle, co se odmítalo vzdát se života, který už fakticky vyprchal.

Zadívala se za trofej do pouliční tmy a znovu zavolala na Clema. Nejprve nedostala žádnou odpověď. Pak ho uslyšela – jeho křik zněl přidušeně.

„Vrať se dovnitř! Prokristapána vrať se dovnitř!“

„Cleme?“

Vyšla z domu a vyprovokovala tím nové volání ze tmy.

„Nechoď! Nechoď sem!“

„Bez tebe se nevrátím,“ řekla a vyhnula se Oviatově hlavě, když pokročila dopředu.

Slyšela, jak současně s tím cosi tiše zabručelo: jako by něco mručelo s tlamou plnou včel.

„Kdo je tam?“ řekla.

Nejprve se nic neozývalo, ale ona věděla, že se dočká, a věděla, čí to bude hlas, až promluví. Nebyla však připravena na druh odpovědi; ani její klesající tón.

„Takhle se to nemělo stát…“ ozval se Sartori.

„Jestli jsi zranil Clema…“ řekla.

„Vůbec si nepřeju někoho zraňovat.“

Věděla, že to je lež. Ale také věděla, že Clemovi nic neudělá, dokud bude potřebovat rukojmí.

„Pusť Clema,“ řekla.

„Půjdeš ke mně, když ho pustím?“

Než odpověděla, naoko váhala s odpovědí, aby nevypadala příliš dychtivě.

„Ano,“ řekla. „Půjdu.“

„Ne, Judy!“ ozval se Clem. „Nechoď! Není sám.“

V té chvíli, když si její oči lépe přivykly na tmu, to zjistila sama. Sem a tam lezly slizké, šeredné bestie. Jedna seděla vztyčená na zadních a ostřila si o strom drápy. Další byla ve strouze povážlivě blízko od ní, takže viděla skrz průhlednou kůži její vnitřnosti. Jejich ohavnost ji neznepokojovala. Na okrajích každého dramatu se nutně podobné odpadky hromadí: cáry odhozených rolí; zašlé kostýmy; poškozené masky. Nepatřily sem a její milenec je s sebou vzal, protože ho k nim poutalo příbuzenství. Litovala je. Ale jeho, který byl nejvýš, litovala nejvíc.

„Půjdu teprve až uvidím Clema tady na schodech.“

Nastala odmlka, potom Sartori řekl:

„Budu ti věřit.“

Jeho slova doprovodily další zvuky Oviatů přešlapujících v přítmí a Jude zahlédla, jak dva z nich vystupují ze stínu. Clem byl mezi nimi a jeho paže vězely v jejich chřtánech. Přiblížili se k ní natolik, že si nemohla nevšimnout pěny, která jim visela od pysků, a potom doslova vyplivli vězně na svobodu. Clem padl obličejem na silnici a ruce a paže měl oslizlé jejich svinstvem. Chtěla mu hned přispěchat na pomoc, ale i když se teď věznitelé vzdálili, od stromu se pro změnu odvrátil ten, který si ostřil drápy, sklonil svou rypadlu podobnou hlavu, oči černé jako oči žraloka kmitaly v odulých jamkách doleva doprava a hladově si prohlížely křehké maso. Bála se, že kdyby se pohnula, skočí, a tak zůstala stát na místě, zatímco se Clem vyškrábal na nohy. Paže měl poleptané slinami Oviatů, ale jinak vyvázl bez zranění.

„Jsem v pořádku, Judy…“ řekl tiše. „Vrať se dovnitř…“

Jenže ona se nehýbala a čekala, až se napřímí a doklopýtá na chodník, teprve potom udělala krok ze schůdků.

„Jdi zpátky!“ řekl jí znovu.

Objala ho a zašeptala:

„Cleme, nechci, aby ses o tom se mnou přel. Jdi do domu a zamkni za sebou dveře. Já s tebou nepůjdu.“

Chtěl něco říct, ale umlčela ho.

„Nehádej se se mnou. Chci ho vidět. Chci… být s ním. Tak tě prosím, jestli mě máš rád, jdi dovnitř a zavři dveře.“

Cítila v každém jeho pohybu neochotu, ale příliš dobře věděl, jak to v lásce chodí, především v lásce, která se vzpírala té ortodoxní, a proto se nesnažil se s ní dohadovat.

„Hlavně ale nezapomínej, co provedl,“ řekl jí ještě než ji propustil.

„To všechno k tomu patří, Cleme,“ šeptla a prosmýkla se kolem něho.

S lehkostí opouštěla světlo za sebou. Bolest až do morku kostí, kterou jí proudy působily, ustupovala s každým dalším metrem, který vkládala mezi sebe a dům, a představa objetí, jež ji čekalo tam vpředu, ji popohnala do kroku. Tohle přesně chtěla a on chtěl totéž. I když prvotní příčiny této vášně zmizely – jedna se obrátila v prach, druhá ve víru –ona a muž ve tmě byli jejím zosobněním a nebylo možné jednomu druhého a naopak upřít.

Jen jednou se letmo ohlédla k domu a zjistila, že Clem přešlapuje na schodech. Nemámila čas pokusy přesvědčit ho, aby šel dovnitř, prostě se otočila do tmy a zeptala se: „Kde jsi?“

„Tady,“ řekl milenec a vystoupil zprostřed své legie.

Přišel s ním proužek světla, příliš tenký, než aby ho utkali oviatští pavouci, ale tu a tam na něm byly korálky jako perly, které nabobtnaly, upadly ze šňůrek a kutálely se mu po pažích a obličeji dolů a strakatily půdu v místech, kudy šel. Světlo mu lichotilo, ale ona lačnila po jeho pravé tváři a nenechala se oklamat. Když pátravým pohledem prohlédla skrz třpyt, zjistila, že značně pohubl. Uhlazený dandy, kterého poprvé potkala v Kleinově umělé zahradě, byl ten tam. Oči měl propadlé zármutkem, ústa v koutcích svěšená, vlasy pocuchané. Možná tak vypadal odjakživa a pouze si tehdy pomohl nějakou malichernou formulí k zamaskování pravdy, ale o tom pochybovala. Jeho zevnějšek se změnil, protože se něco změnilo uvnitř.

Přestože před ním stála bezbranná, neudělal jediný pohyb, aby se jí dotkl, držel se zpátky jako kajícník, kterého je třeba nejprve vybídnout, aby vůbec přistoupil k oltáři. Tahle nová zdrženlivost se jí líbila.

„Nezranil jsem anděly,“ řekl tiše.

„Vůbec jsi na ne neměl sahat.“

„Takhle to nemělo být,“ promluvil znovu. „Eh-a-ehové jsou nemo-torové. Spadl jim ze střechy kus masa.“

„Všimla jsem si.“

„Chtěl jsem počkat, až síla trochu pomine, a přijít si pro tebe.“ Od-mlčel se, pak se zeptal: „Nechala by ses odvést?“

„Ano.“

„Nebyl jsem si jistý. Trochu jsem se bál, že mě odmítneš, a potom bych byl krutý. Jsi moje duševní zdraví. Bez tebe bych dál nemohl.“

„V Yzordderrexu jsi mohl celé dlouhé roky.“

„Tam jsem tě měl,“ řekl, Jen pod jiným jménem.“

„A přesto jsi byl krutý.“

„Představ si, o kolik krutější jsem mohl být,“ pronesl jakoby užasle nad tou možností, „kdybych neměl ani tvou tvář, která by mě krotila.“

„Jenom to pro tebe znamenám? Tvář?“

„Vždyť ty víš dobře,“ řekl a hlas mu zjihl.

„Pověz,“ vybídla ho, aby se jí dvořil.

Ohlédl se rychle přes rameno po své legii. Jestli jim něco řekl, neslyšela ho. Jednoduše před jeho pohledem bázlivě ustoupili. Když se vytratili, vzal její obličej do dlaní, jeho malíčky se zastavily těsně u brady, palce spočinuly jemně na koutcích úst. I přes horko, které neustále sálalo z rozměklého asfaltu, zůstávala jeho kůže studená.

„Ať tak nebo tak,“ řekl, „moc času nám nezbývá, takže to řeknu na rovinu. Už nemáme budoucnost. Možná ještě včera nějaká byla, ale dnes večer…“

„Myslela jsem si, že postavíš Nový Yzordderrex.“

„…chtěl jsem. Mám pro něj skvělý model.“ Jeho palce se přesouvaly od koutků jejích úst ke středu rtů a pohladily je. „Město postavené podle tvého obrazu, postavené místo těchhle zbídačených ulic.“

„A teď?“

„Nemáme čas, lásko. Můj bratr tam nahoře nezahálí – a až skončí…“ povzdechl si a jeho hlas zatím ještě víc ztichl, „až skončí…“

„Co?“ řekla. Chtěl jí něco říct, ale zarazil se.

„Slyšel jsem, že ses vrátila do Yzordderrexu,“ řekl.

Chtěla ho přimět, aby dokončil to, co začal vysvětlovat, ale nebyla hloupá, aby ho vysloveně nutila, a tak mu odpověděla, protože věděla, že jeho předchozí pochyby vyplují zase na povrch, když bude trpělivá. Ano, řekla, opravdu byla v Yzordderrexu a palác se hodně změnil. To rozžalo novou jiskřičku zájmu.

„Kdo se ho ujal? Rosengarten, ne? Ne. Nuzáci. Ten zparchantělý kněz Athanasius…“

„Ani jeden z nich.“

„A kdo tedy?“

„Bohyně.“

Světelná pavučina kolem jeho hlavy se zachvěla, roztřesená jeho zármutkem.

„Vždycky tam byly,“ prozradila mu. „Nebo alespoň jedna z nich. Bohyně, která se jmenuje Uma Umagammagi. Slyšel jsi o ní někdy?“

„Pověsti…“

„Byla v Čepu.“

„To je nesmysl,“ oponoval. „Čep patří Nespatřenému. Celá Imagika patří Nespatřenému.“

Nikdy v jeho hlase neslyšela podtón podřízenosti, ale teď ano.

„My mu taky patříme?“ zeptala se ho.

„Tomu se my můžeme vyhnout,“ řekl. „Ale bude to těžké, lásko. On je Otec. Chce, aby se jeho příkazy plnily, do úplného konce…“ Znovu bolestná odmlka. Ale tentokrát hned vzápětí padla prosba. „Obejmeš mě?“ požádal ji. Odpověděla pažemi. Jeho ruce se jí svezly z obličeje a přes vlasy a spojily se za ní.

„Vždycky jsem si myslel, že stavět města je cosi božského,“ šeptal. „A že kdybych postavil jedno dost dobré, přetrvalo by věky a já s ním. Ale všechno dříve či později pomíjí, nebo ne?“

Slyšela v jeho slovech zoufalství, které bylo opakem Jemného vizionářského nadšení, jako by si oni dva v době, kdy je znala, prohodili životy. Jemný, nevěrný milenec, se stal obchodníkem s nebem, zatímco Sartori, někdejší stvořitel pekel, stál tady a chytal se lásky jako své poslední spásy.

„Co je boží dílo,“ zeptala se ho tiše, „když to není stavění měst?“

„Nevím,“ řekl.

„Hm… možná se nás nic z toho vůbec netýká,“ poznamenala, předstírajíc lhostejnost. „Zapomeneme na Nespatřeného. Máme jeden druhého. Máme dítě. Můžeme spolu být tak dlouho, jak se nám bude chtít.“

V jejím sentimentálním výlevu bylo hodně pravdy, hodně naděje, že se tato vize uskuteční, až se jí z toho, že ji použila k manipulaci, zvedl žaludek. Ale protože se sama otočila zády k domu a ke všemu, co obsahoval, neunikly jí v šepotu milence ozvuky stejných pochyb, které z ní udělaly vyvrhele, a jestli bude nutné použít city existující mezi nimi jako způsob, jak konečně záhadu rozmotat, tak budiž. Nechuť nad tím podvodem neutišil ani jeho účinek. Když Sartori vyrazil neslyšné vzlyknutí, chtěla se mu k tomu, proč to udělala, přiznat. Ale potlačila nutkání a nechala ho trpět, doufala, že se nakonec očistí od všeho, co věděl, i když měla neblahé tušení, že nikdy předtím nedovolil těmto myšlenkám třeba jen se zformovat, natož aby je vyslovil.

„Žádné dítě nebude…“ řekl, „a spolu nebudeme…“

„Proč ne?“ podivila se a neustále držela optimistický tón. „Můžeme hned odejít, jestli chceš. Můžeme jít kamkoli a ukrýt se.“

„Skrýše už žádné nejsou,“ odtušil.

„Nějakou najdeme.“

„Ne. Žádná už není.“

Odtáhl se od ní. Byla mu za jeho slzy vděčná. Vytvářely závoj mezi jeho pohledem a její neupřímností.

„Řekl jsem Usmiřiteli, že sám sebe ničím…“ spustil. „Řekl jsem mu, že jsem se díval na své dílo a sám se proti němu spikl. Ale pak jsem se sám sebe zeptal: jakýma očima se to dívám? A víš, jaká je odpověď? Očima Otce, Judith. Očima Otce…“

Sotva domluvil, ze všech možných hlasů se Jude vybavil hlas Clary Leashové. Muž – ničitel, svévolně rozkládající svět. A jaký existuje dokonalejší vzor mužství nežli právě Bůh z Prvního dominia?

„…Když já vidím dílo těmahle očima a chci ho zničit…“ šeptal Sartori, „…co vidí On? Co chce?“

„Usmíření,“ řekla.

„Ano. Ale proč? To není začátek, Judith. To je konec. Až bude Imagika jednotná, On ji promění v pustinu.“ Odtáhla se od něho. „Jak to můžeš vědět?“

„Myslím, že jsem to věděl od začátku.“

„A nic jsi neřekl? Všechny ty řeči o budoucnosti…“

„Neměl jsem odvahu si to přiznat. Nechtěl jsem věřit, že jsem něčím jiným než svým vlastním pánem. Přece mi rozumíš. Ale pak jsem viděl tebe, jak se pereš o to, abys viděla vlastníma očima. Udělal jsem totéž. Nedokázal jsem si připustit, že mu patří část mne samého, to až teď.“

„Proč až teď?“

„Protože tě vidím svýma vlastníma očima. Miluju tě svým vlastním srdcem. Miluju tě, Judith, a to znamená, že jsem na Něm nezávislý. Dokážu si… přiznat… to, co vím.“

Zjihl smutkem, ale stále ji držel oběma rukama a třásl se. „Není se kam schovat, lásko,“ řekl. „Máme pro sebe už jen pár minut, pár sladkých okamžiků. Pak bude po všem.“

Slyšela všechno, co povídal, ale její myšlenky se krom toho soustředily také na to, co se děje v domě za jejími zády. Navzdory tomu, co vyslechla od Umy Umagammagi, navzdory Maestrovu nadšení, navzdory všem katastrofám, které by přivodil její zásah, Usmíření bylo třeba zastavit.

„Ještě ho můžeme zastavit,“ navrhla Sartorimu. „Je pozdě,“ odvětil. „Jen ať si nechá své vítězství. Můžeme se mu postavit jinak a lepším způsobem. Čistším.“

„Jak?“

„Můžeme spolu zemřít.“

„Tím se mu nevzepřeme. Tím jen prohrajeme.“

„Nechci žít s Ním uvnitř. Chci si lehnout a zemřít. Nebude to bolet, lásko.“

Rozevřel sako. Za pasem měl dva nože. Ostří se zablýskla, kolem se rozlétla světélkující vlákénka, ale jeho oči se třpytily daleko nebezpečněji. Slzy mu oschly. Vypadal skoro šťastně.

„Je to jediný způsob,“ řekl.

„Já nemůžu.“

„Jestli mě miluješ, uděláš to.“

Vymanila ruku z jeho sevření.

„Já chci žít,“ řekla a couvla od něho.

„Neopouštěj mě.“ V jeho hlase zazněla prosba, ale i varování. „Nenechávej mě tu napospas Otci. Prosím. Jestli mě miluješ, nenechávej mě tu napospas Otci.“

Vytáhl zpoza opasku nože, popošel k ní a nabídl jí rukověť jednoho –jako nějaký obchodník se sebevraždami. Švihla rukou po nabízeném ostří a to mu vylétlo z dlaně. Jak letělo, otočila se a doufala, že Clem nechal dveře otevřené. Nechal; a zapálil všechny svíčky, které našel, soudě podle kaluží světla na schodech. Pospíšila si a v té chvíli za sebou uslyšela Sartoriho hlas. Pouze pronesl její jméno, ale pohrůžka v něm skrytá se nedala přeslechnout. Neodpověděla – útěk od něho byl dost výmluvnou odpovědí –, ale když doběhla k chodníku, ohlédla se po něm. Zvedl ze země pohozený nůž a napřimoval se. Znovu řekl:

„Judith…“

Ale tentokrát to bylo varování docela odlišného ražení. Její pozornost přilákal jakýsi pohyb po její levici. Řítil se na ni jeden z eh-a-ehů, ten, který si předtím ostřil drápy, jeho plochá hlava byla nyní široká jako šachta a zubatá až ke střevům.

Sartori zařval nějaký rozkaz, ale zvíře nezareagovalo a dál se na ni řítilo. Hnala se ke schodům a přitom uslyšela ode dveří zaječení. Stál v nich Pondělí, až na spodky docela nahý. V ruce držel po domácku vyrobený kyj, kterým máchal kolem hlavy jako šílenec. Sehnula se, aby nezasáhl ji, a došlápla na schod. Za ním byl Clem, připravený, že ji vtáhne dovnitř, ale ona se obrátila a zakřičela na Pondělího, aby ustoupil zpátky, právě včas, aby zahlédla eh-a-eha, který se užuž na ni sápal. Její ochránce necouvl, se zasvištěním obloukem máchl zbraní a zasáhl eh-a-ehovu roztlemenou hlavu. Kyj se rozpadl na kusy, ale úder vypíchl bestii jedno z jejích vypoulených očí. I když byla raněná, horu masa setrvačnost pořád nesla dopředu a jeden z čerstvě nabroušených drápů sjel Pondělímu po zádech, jak se obrátil k útěku. Chlapec vykřikl a snad by i na Oviatův útok doplatil, nebýt Clema, který ho popadl za ruku a mocným trhnutím ho bez okolků vtáhl do domu.

Zpola oslepenému zvířeti chyběl metr k Judině chodidlu, hlavu zvrátilo dozadu a burácive zařvalo bolestí. Ale Judith se mu do tlamy nedívala. Hleděla na Sartoriho. Kráčel k domu, v každé ruce měl nůž a v patách za ním šli eh-a-ehové. Nespouštěl z ní oči. Leskly se smutkem.

„Dovnitř!“ zařval Clem a přerušil rázně její otálení. Vyklidila schody mocným skokem přes práh.

Jednooký Oviat po ní ve stejné chvíli, kdy skočila, opět sekl, ale Clem byl rychlý. Masivní dveře se s prásknutím zavřely a Chátra byla na svém místě, aby zasunula zástrčky a ponechala poraněné zvíře a jeho ještě víc raněného pána venku ve tmě.

Jemný v horním poschodí nic z toho neslyšel. Konečně s pomocí věrných služeb kruhu docílil přechodu In Ova a dostal se do místa, jež Pie pojmenovalo Sídlo spojitosti, Ana, kde on a druzí Maestři dovrší předposlední fázi obřadu. Konvenční smyslový život byl zde přebytečný a pro Jemného byla jeho přítomnost v tomto místě jako sen, v němž byl vědoucí, ale nepoznán, silný, a přece nehmotný. Nestýskalo se mu po těle, které nechal ve Škálové ulici. I kdyby ho už nikdy znovu nezabydlil, ztráta by to žádná nebyla, pomyslel si. Tady se nachází v daleko vznešenějším stavu, jako číslo v ojedinělé rovnici, které nelze ani odepsat, ani zmenšit, ale je přesně tím, čím má být – nic víc, nic míň –, aby změnilo souhrn věcí.

Věděl, že jsou s ním ostatní, a přestože postrádal zrak, kterým by je viděl, jeho duševní zrak nikdy předtím neoplýval tak širokým záběrem jako nyní, zrovna tak jako jeho vynalézavost nebyla nikdy předtím vytříbenější. Plagiátorství ani padělatelství tady neupotřebil. Svou metempsychózou dosáhl vizionářského chápání, o jakém se mu v životě nesnilo, a jeho představivost přetékala souvztažnostmi vůči společnosti, v níž se pohyboval.

Představil si Čmelíka Syrového v pestrobarevné kazajce, kterou na tom muži viděl poprvé ve Vanaephu, ale ustrojeného teď do divů Čtvrtého. Oblek z hor, poprášený jokalaylauským sněhem; košile z Patashoquy opásaná jejími hradbami; blikotavá aureola ze zeleně a zlata, vrhající světlo na obličej hektický jako dálnice za branami Patashoquy. Scopique vyhlížel méně křiklavě, šedivý kwemský prach se kolem něj vzdouval jako potrhaný kabát, jeho zrníčka vybrousila do jeho záhybů skvosty Třetího. Kolébku. Také chrámy u L’Himby; taktéž Ponurou cestu. Dokonce prchavý pohled na železniční vagón, z jehož lokomotivy se valí vzhůru kouř a připojuje se svým soumračným oblakem k bouřce.

Dále Athanasia oblečeného do hadrů ze špinavé látky, který nesl v zakrvácených rukách dokonalou napodobeninu Yzordderrexu, od příjezdové silnice až po poušť, od přístavu k Ipse. Z jeho poraněného boku se vyléval oceán, trnová koruna, již nosil, kvetla a vrhala plátky duhového světla dolů na vše, co měl na sobě. Nakonec Chicka Jackeen, v blesku oděný, vypadal stejně jako o dvě stě slunovratů nazpátek. Tehdy plakal a byl voskově bledý strachem. Ale dnes byla bouře jeho majetkem, a ne metlou, a ohnivé oblouky přeskakující mu mezi prsty tvořily symetrii, strohou a krásnou, která vyřešila záhadu Prvního, a tím, že ji poodhalil, učinil tuto novou záhadu dokonalou.

Takto si je Jemný představil – a napadlo ho při tom, zda si oni pro změnu představují jeho nebo zda jim jeho malířský hlad po vidění nic neříká, zda to, co si představují oni – s vědomím, že je tady s nimi –, je tělo podstatně méně patrnější, než je zrak schopen vnímat. Tak by to bylo lepší, usoudil, časem se jistě naučí povznést se nad svou oddanost faktům právě tak, jako ze sebe setřepal já, jež neslo jméno Jemný. K Jemnému, kterého nechal za zády, ho nic nepoutalo – ani k příběhu, který k němu patřil. Byla to tragédie – tohle já; kterékoli já. Byl to sňatek uzavřený se ztrátou, a kdyby nechtěl ještě naposledy spatřit Pie’oh’pah, snad by se modlil, aby pro něj byl odměnou za Usmíření jeho nynější stav věčnosti.

Věděl, že to není reálné, samozřejmě. Svatyně v Ana existovala jen po krátký čas a během této doby si musela hledět více ekumenických zájmů, než je uspokojení jediné živé duše. Maestrové posloužili svému účelu tím, že do svatého místa přinesli dominia, a brzy budou zbyteční. Vrátí se do svých kruhů, způsobí, že se dominium spojí s dominiem –a tímto svým počinem zaženou In Ovo zpátky jako jedovaté moře. Co se stane pak, to bylo čistě otázkou dohadů. Pochyboval, že se okamžitě zjeví pravda – že by se všechny národy Pátého v téže chvíli probraly a byly bez starých pout. S největší pravděpodobností vše proběhne pomalu; bude to práce let. Nejprve našeptávání, že je možné objevit mosty zahalené v mlhách, které uvidí ti, kdo budou dost zvídaví, aby se po nich pídili. Řeči se pak promění v jistotu a z mostů se stanou široké vjezdy a z mlh veliké mraky, až se pak po jedné po dvou generacích narodí děti, které budou vědět, aniž by je tomu kdo učil, že živočišným druhům se k probádání nabízí pět dominií a že jednoho dne naleznou vlastní božstvo. Ale doba, po kterou potrvá, než k onomu požehnanému dni dospějí, je nepodstatná. Ve chvíli, kdy bude první most, jakkoli malý, postaven, Imagika bude jednotná a v té chvíli všechny živé duše v dominiu od kolébky po smrtelnou postel budou o něco málo zdravější a svůj příští nádech naberou do plic o to lehčeji.

Jude počkala na chodbě dost dlouho, aby se ujistila, že Pondělí není mrtev, a potom se rozběhla ke schodům. Proudy, které vyvolaly takovou nevolnost, už organismem domu delší dobu nekolovaly; bezpečná známka toho, že nahoře se schyluje k nové fázi obřadu – možná poslední. Clem se k ní připojil těsně pod schodištěm, ozbrojen dvěma jinými Pondělího po domácku vyrobenými kyji.

„Kolik těch potvor tam je?“ chtěl vědět.

„Asi půl tuctu.“

„Budeš muset hlídat zadní vchod,“ řekl a vrazil Jude jednu ze zbraní.

„Nech si ji ty,“ prohlásila a chtěla se kolem něho provléknout. „Zdrž je venku, jak dlouho to jen půjde.“

„Kam jdeš ty?“

„Zastavit Jemného.“

„Zastavit ho? Pro rány boží, proč?“

„Protože Dowd měl pravdu. Jestli dokončí Usmíření, je po nás.“

Mrštil kyji na zem a popadl ji.

„Ne, Judy,“ řekl. „Víš dobře, že tohle ti nesmím dovolit.“

Nemluvil pouze Clem, ale také Tay. Dva hlasy, jedna řeč. Přijímat rozkaz od tváře, kterou miluje, bylo víc skličující než cokoli, co si vyslechla nebo viděla před domem. Ale zůstala klidná.

„Pusť mě,“ zaprosila a natáhla se po zábradlí, aby se mohla vydat nahoru po schodech.

„Úplně tě zblbnul, Judy,“ naléhali oba. „Nevíš, co děláš.“

„Vím to setsakra dobře,“ řekla a zápolila s Clemem, aby se vysvobodila. Ale jeho paže i navzdory popáleninám nepovolily. Rozhlížela se a čekala nějakou pomoc od Pondělího, ale ten se zapřel s Chátrou zády do dveří, do nichž eh-a-ehové bušili svými obrovitými končetinami. Ač jsou fošny sebetlustší, nepotrvá dlouho a oni je rozštípají na třísky. Potřebovala se dostat k Jemnému dřív, než se dovnitř probijou ty bestie, nebo bude po všem.

A potom přehlušil celý ten hluk útoku hlas, který slyšela zaznět silněji zatím jen jedinkrát.

„Pusťte ji!“

Celestine se vynořila ze své ložnice zahalená v nařaseném prostěradle. Světlo svíčky se okolo ní chvělo, ale ona stála pevně, její pohled byl hypnotický. Andělé se po ní ohlédli, ale stále pevně drželi Jude v rukou.

„Chce…“

„Vím, co chce udělat,“ řekla Celestine. „Jestli jste naši strážci, tak nás teď střežte. Ji pusťte.“

Jude nevěřícně vnímala, jak se sevření uvolňuje. Nedala andělům čas na rozmyšlenou, vytrhla se jim a rozběhla se do schodů. V půli schodiště uslyšela výkřik, rychle se podívala dolů a viděla, jak se Pondělí s Chátrou kácejí na zem, když se prostřední deska dveří prolomila, dírou se protáhla mohutná končetina a máchla do prázdna.

„Utíkej!“ zařvala na ni Celestine, Jude se vzpamatovala a pokračovala nahoru, zatímco ta žena si stoupla pod schodiště a hlídala přístup.

I když bylo nahoře mnohem méně světla než dole, detaily hmotného světa vystupovaly čím dál výrazněji, jak stoupala. Schody se pod jejími bosými chodidly najednou proměnily v divotvorný kraj zrn a děr po sucích a pohled na něj ji uváděl do vytržení. A nebyl to pouze zrak, který přetékal vjemy. Zábradlí pod její rukou bylo lákavější nežli hedvábí, vůně smoly a chuť prachu přímo vybízely přičichnout a ochutnat. Odolala pokušení a soustředila pozornost na dveře před sebou, zadržela dech a odtáhla ruku z držadla, aby zmenšila na minimum zdroje vjemů. I tak útoky neustaly. Vrzání schodů bohatě vystačilo na orchestrální provedení. Stíny kolem dveří vystavovaly na odiv všechny své odstíny a dožadovaly se její pozornosti. Ale ona měla něco, co ji popohánělo: lomoz v přízemí. Neustále sílil, a teď dokonce proťal křik a řinčení Sartoriho hlas.

„Kam jdeš, lásko?“ volal. „Nemůžeš mě opustit. Nedovolím ti to. Podívej! Lásko? Podívej! Vzal jsem s sebou nože.“

Neotočila se a nepodívala se, jen zavřela oči a ucpala si rukama uši, vyklopýtala po zbytku schodů poslepu a hluchá. Teprve když její prsty už nic nebodalo a ona věděla, že stojí na vrcholu, odvážila se podívat. Svody bez meškání spustily znovu. Kdejaká smítka na dveřích ji vybízela: zastav se a prohlédni si mě. Prach zvedající se okolo ní utvořil souhvězdí, v němž by se mohla docela klidně navždy ztratit. Prošla skrz něj s pohledem přišpendleným na kliku a stiskla ji tak nešetrně, že následující nepříjemný pocit vymazal na dostatečně dlouhou dobu všechna lákadla, ona ji stlačila až dolů a dveře se rozletěly. Za ní znovu zavolal Sartori, ale tentokrát zněl jeho hlas zmateně, jako by ho něco rozptýlilo.

Před sebou měla jeho zrcadlový odraz vysvlečený do naha ve středu kruhu z kamenů. Seděl v univerzální pozici meditujícího: zkřížené nohy, zavřené oči, ruce položené v klíně dlaněmi vzhůru, aby zachytily vše bez rozdílu, čím budou jako požehnáním zahrnuty. Přestože bylo v pokoji mnoho věcí, které měly upoutat její pozornost – krbová římsa, okno, parkety a trámy – souhrn všech těch lákadel nemohl, třeba byl veliký, soupeřit se skvostem lidské nahoty a už vůbec ne s touto konkrétní nahotou, kterou ona milovala a vedle níž uléhala. Lákadla stěn – flekatá omítka podobná mapě jakési neznámé země – či vábení zmačkaného listí na parapetu si její pozornost získat nemohly. Její smysly se nedokázaly odpoutat od Usmiřitele, přešla k němu pokojem několika delšími kroky a při chůzi vyslovila jeho jméno.

Nepohnul se. Ať se jeho mysl toulala kdekoli, byla příliš vzdálená od tohoto místa – nebo spíš toto místo představovalo příliš malou část jeho působiště –, takže bylo sotva možné ho přivolat hlasem, i kdyby byl sebevíc zoufalý. Na okraji kruhu zaváhala. I když nic nenaznačovalo tomu, že to něco uvnitř se vířivě pohybuje, na vlastní oči viděla, jaké škody způsobil kruh Dowdovi i jeho nicotářovi, když byly jeho hranice neuváženě narušeny. Zdola uslyšela Celestinin varovný výkřik. Nebyl čas na okolky. Jestli jí kruh má něco udělat, tak tomu nezabrání, bude muset nést následky.

Sotva se takto povzbudila, překročila okraj. V tu ránu se u ní projevily nesčetné příznačné potíže, které provázely přechod – pálení, rezavá bolest a křeče – a na zlomek vteřiny si myslela, že ji kruh hodlá odeslat přes In Ovo. Ale obřad, který vykonával, tuto funkci kruhu převyšoval a bolest se na ni jednoduše vršila a vršila, zatlačujíc ji před Jemným na kolena. Z pevně semknutých víček jí vytryskly slzy a ze rtů nevybíravé nadávky. Kruh ji sice nezabil, ale ještě jednu minutu takového trýznění – a může se to klidně stát. Musela jednat rychle.

Silou otevřela slzící oči a zadívala se na Jemného. Křik ho nevzbudil, ani nadávky, takže dalšími nemámila čas. Raději ho popadla za ramena a začala s ním cloumat. Jeho svaly byly vláčné, zakolébal se v jejím sevření, ale ani její dotek, ani fakt, že nedovoleně vstoupila do začarovaného kruhu, si reakci nevysloužil. Jen zalapal po dechu, jako by byl vytažen z nějaké bezvzdušné hlubiny.

Začala mluvit.

„Jemný? Jemný! Otevři oči! Jemný! Povídám: otevři sakra oči!“

Působila mu bolest, věděla to. Rychlost a síla sípáni se zvýšily a jeho obličej, který byl zpočátku poklidný, se svraštil chmurami a grimasami. Takový pohled se jí zamlouval. Choval se tak povýšenecky – při tom svém mesiášství! Teď se musí jeho nafoukanosti udělat konec, a jestli to bude trochu bolet, je to kruci jeho vlastní chyba, že byl takový tatínkův hodný synáček.

„Slyšíš mě?“ řvala na něho. „Musíš obřad zastavit. Jemný! Musíš ho zastavit!“

Jeho oči se začaly chvějivě otevírat.

„Tak je to správně! Tak je to správně!“ řekla a mluvila k jeho tváři jako učitelka snažící se domluvit nezbednému žáčkovi.

„Zvládneš to! Zvládneš otevřít oči. No tak! Tak dělej! Jestli to neuděláš, udělám to za tebe, varuju tě!“

Svému slovu dostála, zvedla pravou ruku k levému oku a palcem zajela pod víčko. Panenku měl protočenou dozadu do jamky. Ať byl kde byl, ještě zbývala pěkná dálka a ona si nebyla jistá, jestli bude mít její tělo sílu vzdorovat bolesti, zatímco ho bude vábit domů.

Pak se z podesty za jejími zády ozval Sartoriho hlas:

„Je pozdě, lásko,“ řekl. „Copak to necítíš? Je pozdě.“

Nemusela se k němu otáčet. Dokázala si ho výborně představit, s noži v rukách a smutkem na tváři. Ani nezareagovala. Potřebovala každý zbylý ždibec vůle a rozumu k tomu, aby probrala k vědomí muže před sebou.

A najednou – nápad! Její ruka nechala obličej obličejem a zajela do klína; od víček k varlatům. Jistě se v Usmiřiteli uchovalo ještě dost ze starého Jemného, který si svého mužství cenil. Tkáň šourku se v teple pokoje naprosto uvolnila. Varlata jí ztěžka ležela v ruce; těžká a zranitelná. Držela je pevně.

„Otevři oči,“ řekla. „Nebo ti něco udělám.“

Pořád ležel nehybně. Zesílila stisk.

„Probuď se,“ vykřikla.

Pořád nic. Stiskla silněji, pak zakroutila.

„Probuď se!“

Zrychlil se mu dech. Zakroutila znovu a jeho oči se najednou otevřely, lapání po dechu se proměnilo v zařvání, které neustalo, dokud jeho plícím nedošel kyslík. Když se nadechoval, jeho paže se zvedly a popadly Jude za krk. Varlata se jí vysmekla z ruky, ale nevadilo to. Byl vzhůru a zuřil. Začal vstávat a přitom ji vystrčil z kruhu. Nemotorně přistála na zemi, ale ještě se ani nezvedla a už na něj znovu vyštěkla.

„Musíš zastavit obřad!“

„…šílená… ženská…“ chrčel.

„Myslím to vážně! Musíš obřad zastavit! Je to podraz!“ Vyšvihla se na nohy. „Dowd měl pravdu, Jemný! Musí se to zastavit.“

„Ty mi to už nezkazíš,“ promluvil. „Přišla jsi pozdě.“

„Existuje přece nějaký způsob!“ řekla. „Musí.“

„Jestli se ke mně ještě jednou přiblížíš, zabiju tě,“ varoval. Přehlédl kruh, aby se ujistil, že je neporušený. „Kde je Clem?“ zakřičel. „Cleme!“

Až teď se podíval za Jude ke dveřím a dveřmi na stinnou postavu na podestě. Jeho úšklebek se prohloubil v zamračenou grimasu a ona věděla, že veškerá naděje na dohodu je ztracena. Tušil spiknutí.

„Ahoj lásko,“ řekl Sartori. „Neříkal jsem ti, že je pozdě?“

K nohám se mu lísali dva eh-a-ehové. V rukou se mu leskly nože. Tentokrát nepodal rukověť žádného z nich. Přišel si pro její život, pokud si ho odmítne vzít sama.

„Má nejdražší,“ řekl. „Je po všem.“

Postoupil o krok dopředu a překročil práh.

„Můžeme to udělat tady,“ řekl, shlížeje na ni svrchu. „Tam, kde jsme se narodili. Víš snad o lepším místě?“

Nemusela se ohlížet po Jemném, aby věděla, že všechno slyší. Má tedy ještě mizivou naději? Nějaké slovíčko, které by mohlo vyklouznout ze Sartoriho úst a pohnout Jemným, když její přemlouvání neuspělo?

„Budu to muset udělat za nás oba, lásko. Ty jsi moc slabá.“

„Já… nechci… umřít,“ vyrážela ze sebe.

„Nemáš na vybranou,“ řekl. „Buďto rukou Otce, nebo Syna. Tak je to. Otec, nebo Syn.“

Za zády slyšela, jak Jemný zašeptal dvě slabiky.

„Ach Pie…“

Poté Sartori udělal druhý krok, vystoupil ze stínu do světla svíčky. Jakmile to udělal, nenechavý drobnohled pokoje ho vykreslil do posledního zuboženého milimetru. Oči měl mokré zármutkem, rty byly tak suché, že se drolily na prach. Lebka mu pod zsinalou kůží prosvítala a jeho zuby sešikované do linie se odhalily v osudném úsměvu. Byl Smrt – každým coulem. A jestli tohle došlo jí – jí, která ho miluje –, pak to také jistě dojde Jemnému.

Udělal k ní třetí krok a zvedl nože nad hlavu. Neodvrátila se, jen zaklonila obličej a dívala se na něj, provokativně ho vyzývajíc, aby ostřími poničil to, co ještě před několika minutami svými prsty hladil.

„Byl bych pro tebe zemřel,“ šeptal. Nože se vznesly na vrcholek třpytivého oblouku, připraveny klesnout. „Proč bys ty pro mě nezemřela?“

Nečekal na odpověď, beztak mu nemohla nabídnout žádnou, a nechal nože klesnout. Když se blížil k jejím očím, podívala se jinam, ale ještě než ji zasáhly do tváře a krku, Usmiřitel za ní zasténal a celý pokoj se otřásl. Neudržela rovnováhu a z kleku se svalila na zem, Sartoriho nože ji minuly o pár centimetrů. Svíčky na krbové římse zablikaly a zhasly, ale nahradila je jiná světla. Kameny v kruhu svítily mihotavě, jako maličká ohniště přidušená velkým větrem, skvrny jejich jasu od nich odlé-távaly a dopadaly na zdi. Na okraji kruhu stál Jemný. V ruce držel příčinu tohoto zmatku. Zvedl před chvílí jeden z kamenů a ozbrojil se jím, čímž přerušil kruh. Bezpochyby věděl, jaký bude následek jeho jednání. V obličeji se mu zračil žal tak hluboký, až působil nemohoucím dojmem. Stál nyní bez hnutí, jako by jeho přání zarazit obřad už ztratilo hybnou sílu.

Vstala, ačkoli se teď pokoj otřásal daleko prudčeji než předtím. Parkety pod ní se zdály dost pevné, ale potemněly až na samou hranici neviditelností. Viděla pouze hřeby, které je držely na jejich místě; zbytek se navzdory světlu z kamenů halil do černočerné tmy, a jen co vykročila ke kruhu, měla pocit, jako když našlapuje v prázdnotě.

V té chvíli byl každý záchvěv doprovázen hlomozem: sborem trýzněného dřeva a pukající omítky, vše bylo podtržené hrdelním vrčením, jehož zdroj neuhádla, dokud nedošla k okraji kruhu. Tma pod nimi byla skutečně nicota: In Ovo, otevřené právě tím, že Jemný porušil kruh. A v něm Sartoriho diletantstvím už dříve probuzení vězni, kteří zde trpěli a hnisali, a ti, jen co ucítili možnost úniku, se rozletěli vzhůru.

Ve dveřích spustili netrpělivě hluk eh-a-ehové, kteří zavětřili osvobození svých druhů. Ale přes všechnu svou sílu by se na nadcházejícím masakru podíleli jen málo. Zdola stoupaly bytosti, vedle nichž tyto vypadaly jako hravá koťátka; bytosti takového ražení, že na ně Judiny oči ani rozum nestačily. Ten pohled ji vyděsil, ale pokud je tohle jediný způsob, jak zastavit Usmíření, tak budiž. Historie se zopakuje a Maestro bude podruhé zatracen.

Viděl výstup Oviatů stejně jasně jako ona a při té podívaného zamrazilo. Jude byla pevně rozhodnuta, že mu za každou cenu zabrání v tom, aby znovu nastolil dosavadní stav, a natáhla k němu paže s úmyslem zmocnit se kamene v jeho ruce. Chtěla ho vzápětí vyhodit oknem ven. Ale ještě než na něj její prsty dosáhly, zvedl k ní hlavu. Muka z jeho tváře vyprchala a nastoupil místo nich vztek.

„Zahoď ten kámen!“ zakřičela.

Jeho oči však nehleděly na ni. Dívaly se na cosi za jejími zády. Sartori! Vrhla se stranou, právě když nože švihly dolů, zachytila se krbové římsy, otočila se a viděla, jak před ní stojí oba bratři tváří v tvář, jeden ozbrojen ostřími, druhý kamenem.

Sartoriho pohled sklouzl k Jude, když skočila, a než se stihl očima vrátit k nepříteli, Jemný zasadil kamenem obouručnou ránu, až se z jednoho ostří zajiskřilo, a vyrazil nůž bratrovi z prstů. Dokud měl stále výhodu, Jemný šel i po druhém noži, ale Sartori ho stáhl z dosahu ještě včas a kámen se ho vůbec nedotkl, a tak Jemný uhodil do prázdné ruky a praskot bratrových kostí byl slyšet dokonce přes kvílení Oviatů a parket a pukajících stěn.

Sartori žalostně zaječel a zvedl před bratrem zlomenou ruku, jako by žádal o soucit nad svým zraněním. Ale jakmile se Jemného oči soustředily na Sartoriho zlomenou paži, druhá, zdravá a rychlá, mu zajela k boku. Zahlédl, jak se mihlo ostří, a napůl se otočil, aby se mu vyhnul, ale seklo jej do paže a rozřízlo ji až na kost od zápěstí po loket. Upustil kámen a hned poté se spustil krvavý déšť. Zatímco se snažil dlaní příval ucpat, Sartori vkročil do kruhu, nepřestáveje kolem sebe sekat nožem.

Jemný před nožem bezbranně couval, a když se prohnul, aby se vyhnul bodnutím, ztratil pevnou půdu pod nohama a padl pod útočníka na zem. Jedno bodnutí by s ním bez průtahů na místě skoncovalo. Ale Sartori si přál něco osobnějšího. Rozkročil se nad bratrovým tělem, přidřepl nad něj a oháněl se pilně nožem proti Jemného rukám, které se snažily odvrátit ránu z milosti.

Jude přeletěla očima nepevné parkety a hledala zapadlý nůž, naprosto ji ale uchvátily přízraky, kteří všude dole otáčely obličej ke svobodě. Proti nim bude nůž, i kdyby se jí ho podařilo najít, jako že zatím ne, zbytečný, ale pořád ještě mohl alespoň zastavit Sartoriho. Hodlal si jedním z těch nožů vzít život. Pořád ho k tomu ještě mohla použít, jen ho ovšem najít.

Jenže než se tak mohlo stát, uslyšela z kruhu vzlyk, a když se ohlédla, uviděla Jemného, drceného bratrovou tíhou, šeredně raněného, s ro-zeťatou hrudí, čelistí, tvářemi i spánky, s pořezanými dlaněmi a pažemi pokřížkovanými řeznými ranami. Vzlyk nevyšel z něho, ale ze Sartoriho. Držel nad hlavou zvednutý nůž a cosi plačtivě mumlal na rozloučenou, než ho zaboří do bratrova srdce.

Jeho žal byl předčasný. Jak nůž klesal, Jemný v sobě našel sílu ještě jednou sebou pohnout a místo do srdce zajela střenka do hrudi pod klíční kostí. Rukověť, nyní kluzká, se Sartorimu vysmekla z prstů. Ale jemu už nebyla k užitku. Jemného zmátoření skončilo tak náhle, jako začalo. Jeho tělo se rozvalilo, křeče povolily a on zůstal nehnutě ležet.

Sartori se zvedl ze sedu na bratrově břiše a chvíli se díval dolů na tělo, potom se otočil a hleděl na nicotu. I když teď už byli Oviaté velmi blízko pod povrchem, nepospíchal s tím, co měl v úmyslu, ani se neměl k ústupu, prostě si prohlížel celé panorama ve středu, v němž stál, a jeho oči pak skončily u Jude.

„Lásko…“ řekl potichu. „Podívej, cos udělala. Odevzdalas mě mému božskému Otci.“

Potom se shýbl a natáhl se rukou po kameni, který Jemný vyňal, a pohybem malíře malujícího poslední tah ho položil zpátky na jeho místo.

Statutu quo nebylo dosaženo ihned. Přízraky dole neustále stoupaly, ale začal jimi lomcoval zoufalý pocit marnosti, sotva zavětřily, že jejich cesta do Pátého byla uzavřena. Oheň v kamenech dohasínal, ale před posledním ukápnutím vosku šeptl Sartori eh-a-ehům povel a oni se odlepili ze svého stanoviště u dveří, když nejprve přejeli očima v plochých hlavách podlahu. Jude si zpočátku myslela, že jdou po ní, ale dostali jen příkaz sebrat ze země Jemného. Rozestoupili se okolo kruhu, natáhli se přes jeho hranici a skoro až něžně se chopili těla a vytáhli ho ven, aby nepřekáželo jejich Maestrovi.

„Dolů po schodech,“ nakázal jim a oni se svým břemenem vycouvali ke dveřím, kruh ponechali ve výhradním vlastnictví Sartoriho.

Rozhostil se hrůzný klid. Poslední obrazy In Ova se rozplynuly; světlo kamenů dočista zmizelo. V kupící se tmě viděla, jak si Sartori hledá ve středu kruhu místo a sedá si.

„Nedělej to…“ zašeptala k němu.

Zvedl hlavu a mírně zabručel, jako by byl překvapený, že je ještě v místnosti.

„Už se stalo,“ řekl. „Jediné, co mi zbývá, je udržet kruh do půlnoci.“

Zaslechla zasténám zdola, to když Clem spatřil, co vlastně Oviaté donesli k vrcholku schodiště. Potom se ozvalo dum, dum, dum, jak tělo shodili s patra. Zbývaly jí pouze vteřiny, než si přijdou také pro ni; vteřiny na to, aby ho vylákala z kruhu. Znala jen jeden způsob, a když ten selže, nic jiného nepomůže.

„Miluju tě,“ řekla.

Byla příliš velká tma a neviděla ho, ale cítila na sobě jeho oči.

„Já vím,“ řekl bez citu. „Ale můj božský Otec mne bude milovat víc. Teď je to v jeho rukách.“

Slyšela, jak se za ní hýbou Oviaté, jejich dech ji mrazil v týle.

„Už tě vlastně ani nechci vidět,“ řekl Sartori.

„Prosím tě, odvolej je,“ žadonila, když si vzpomněla, jakým způsobem nesly ty potvory Clema – s pažemi napůl spolknutými.

„Odejdi z vlastní vůle – a oni se tě nedotknou,“ řekl. „Já dokončím Otcův záměr.“

„Nemiluje tě…“

„Jdi.“

„Není schopen…“

„Jdi!“

Vstala. Už nebylo co říct, ani se nedalo víc udělat. Když se obrátila zády ke kruhu, Oviaté se přimáčkli k jejím nohám a tak ji drželi uvězněnou mezi sebou, dokud nedošli k prahu, aby bylo jisté, že se nepokusí ještě naposledy vztáhnout na jejich vyvolavatele ruku. Poté směla pokračovat bez doprovodu na podestu. Clem byl v půli schodiště, v ruce měl kyj, ale ona ho usměrnila, aby zůstal tam, kde je, ze strachu, že by ho eh-a-ehové rozsápali na kusy, kdyby vystoupil na další stupeň.

Dveře do Meditačního pokoje se za ní zabouchly a ona se ohlédla a potvrdila si to, co už dávno tušila: totiž že Oviaté vyšli za ní na chodbu a nyní drží u dveří stráž. Došla k vrcholku schodiště, jako kdyby kráčela po skle, ještě stále nervózní z toho, že by ji mohli překvapit posledním útokem, a do kroku přidala teprve když byla na schodech.

V přízemí svítilo světlo, ale výjev, který odhalovalo, byl právě tak ponurý jako všechno nahoře. Jemný ležel pod schodištěm, hlavu měl položenou v Celestinině klíně. Prostěradlo, které měla přes sebe přehozené, se jí svezlo z ramen a prsa zůstala obnažená, zakrvácená tam, kde k sobě tiskla synovu tvář.

„Je mrtev?“ zeptala se Jude šeptem Clema.

Zavrtěl hlavou. „Drží se.“

Nemusela se ptát proč. Vchodové dveře byly otevřené, visely na pantech napůl zdemolované a jimi k ní doléhal první úder ze vzdálené věže oznamující půlnoc.

„Kruh je završen,“ prohlásila.

„Jaký kruh?“ zeptal se jí Clem.

Neodpověděla. Co na tom teď záleželo? Ale Celestine vzhlédla od své meditace nad Jemného tváří a v očích měla stejnou otázku jako Clem na rtech, a tak jim Jude odpověděla, jak nejjednodušeji svedla.

„Imagický kruh,“ řekla.

„Jak to víš?“ zeptal se Jemný.

„Bohyně mi to řekly.“

Byla téměř dole a teď, když stála od matky a syna nedaleko, viděla, že se Jemný doslova drží při životě, tiskne se k Celestinině paži a dívá se jí nehnutě do obličeje. Teprve když Jude došla až na spodní schod, přeskočily Jemného oči na ni.

„Nevěděl jsem…“ hlesl.

„Já vím,“ odvětila v domnění, že mluví o Hapexamendiově plánu. „Já tomu taky nechtěla věřit.“

Jemný zakroutil hlavou.

„Myslel jsem kruh…“ zachrčel, „…nevěděl jsem, že je to kruh…“

„To bylo tajemství Bohyní,“ řekla Jude.

Teď promluvila Celestine, její hlas byl krotký jako plameny osvětlující její rty.

„Hapexamendios o tom neví?“

Jude zavrtěla hlavou.

„V tom případě ať sešle oheň kamkoli…“ řekla Celestine, „…spálí celý kruh kolem dokola.“

Jude zkoumala její tvář, protože tušila, že z vyřčené poznámky bylo měla něco získat, ale byla příliš vyčerpaná, než aby pochopila smysl. Celestine se podívala dolů na Jemného tvář.

„Dítě?“ oslovila jej.

„Ano, matko.“

„Jdi za ním,“ řekla. „Odeber se svým duchem do Prvního dominia a najdi Otce.“

Samotné úsilí o dýchání se zdálo být nad Jemného síly, nemluvě o cestě. Ale čeho nebylo schopno dosáhnout tělo, toho byl snad schopen alespoň duch. Zvedl k matčině tváři prsty. Stiskla je.

„Co budeš dělat?“ zašeptal Jemný.

„Přivolám jeho oheň,“ řekla Celestine.

Jude se podívala na Clema, aby se přesvědčila, jestli je z jejich výměny moudřejší než ona, ale vypadal naprosto bezradně. K čemu bylo ponoukat smrt, když měla beztak přijít, a dokonce dřív, než se nadějí?

„Zdrž ho,“ říkala právě Celestine Jemnému. „Jdi za ním jako milující syn a zaměstnej jeho pozornost, jak dlouho to jen půjde. Polichoť mu. Pověz mu, jak moc chceš vidět jeho tvář. Uděláš to pro mne?“

„To víš, že ano, matko.“

„Dobrá.“

Spokojena s tím, že její dítě udělá přesně, co mu uložila, Celestine složila Jemnému ruce opět na prsa, vytáhla kolena zpod jeho hlavy a položila ji něžně na podlahu. Měla pro něj ještě poslední instrukci.

„Až půjdeš do Prvního, vydej se přes dominia. Nesmí vědět, že existuje také jiná cesta, rozumíš?“

„Ano, matko.“

„A až se tam dostaneš, dítě, poslouchej, jestli neuslyšíš hlas. Je v zemi. Uslyšíš ho, když budeš pozorně poslouchat. Říká…“

„Prozatímní Nirvána.“

„Přesně tak.“

„Pamatuju si to,“ řekl Jemný. „Prozatímní Nirvána.“

Jakoby mu tím jménem požehnala, jakoby ho mělo na jeho pouti ochraňovat, zavřel oči a nachystal se k odchodu. Celestine se neutápěla v sentimentu, vstala, přitáhla si kolem sebe prostěradlo a zamířila ke schodům.

„Musím si teď promluvit se Sartorim.“

„To bude těžké,“ řekla Jude. „Dveře jsou zamčené a hlídají je.“

„Je to můj syn,“ opáčila Celestine s pohledem upřeným nahoru. „Otevře mi.“

A s těmi slovy se pustila do schodů.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

1

Jemného duch opustil dům a v myšlenkách byl ne s Otcem, který ho očekával v Prvním dominiu, ale s matkou, od níž se odloučil. V hodinách uběhnuvších od chvíle jeho návratu z Věže Tabuly Rasy spolu strávili pohříchu krátký čas. Několik minut klečel u její postele a ona mu mezitím vyprávěla příběh Prozatímní Nirvány. V dešti Bohyň se k ní tiskl zahanben touhou, kterou cítil, ale nedokázal ji v sobě potlačit. A nakonec, teprve před chvílí, jí ležel v náručí, zatímco z něj pomaličku vytékala krev. Dítě; milenec; mrtvola. Dráha pomíjivého života – a oni se s ním budou muset spokojit.

Nechápal sice úplně smysl toho, proč ho od sebe poslala pryč, ale byl příliš zmatený, než aby udělal cokoli jiného, než že poslechl. Měla své důvody a on jim musí důvěřovat, teď, když dílo, k němuž tak pracně dospěl, pohořelo. Ani to zcela nechápal. Vše se seběhlo nepostřehnutelně rychle. Jednu chvíli byl od svého těla tak daleko, že by mu skoro nebylo zatěžko na něj úplně zapomenout, a v příští se ocitl zpátky v Medi-tačním pokoji, Judino sevření z něj vymámilo výkřik a za Jude vyběhl clo schodů jeho bratr, zablýskaly se nože. Rázem věděl, při pohledu na smrt v bratrově obličeji, proč se mystif nechal roztrhat na cáry, aby ho přiměl k hledání Sartoriho. V té tváři, v oné zoufalé jistotě, byl jejich Otec – a byl tam bezpochyby po celou dobu. Jenže on ji nikdy neviděl. Jediné, co kdy viděl, byla jeho vlastní krása, překroucená z pravdivé reality, a ještě si namlouval, jak je hezké mít Nebe oproti Peklu jeho druhého já. Ale to byla fraška! Byl Otcovým důvěřivcem; Jeho prostředníkem; Jeho šaškem; možná by mu to nedošlo, kdyby ho Jude neurvale nevytáhla z Ana a neukázala mu ničitele v zrcadle v děsivých podrobnostech.

Poznání však přišlo tak pozdě – a on byl tak mizerně vybaven k nápravě zla, které napáchal! Mohl pouze doufat, že se jeho matka vyzná lépe než on v tom, kde je jejich špetka naděje. Z toho důvodu teď bude jejím prostředníkem, půjde na její příkaz do Prvního a udělá, co bude moci.

Vzal to oklikou přesně podle jejích pokynů, cesta ho vedla zpátky přes území, kterými prošel, když hledal Sněm, a přestože si toužebně přál vrhnout se střemhlav dolů a prožít chvíle nového dne s ostatními, věděl, že si nemůže dovolit se zdržovat.

Ale po cestě je alespoň zahlédl a přesvědčil se, že poslední nabité minuty v Ana přežili a jsou zas ve svých dominiích, zářící triumfem. Na hoře Lipper Bayak vyl Čmelík Syrový k obloze jako šílenec, probudil všechny spáče ve Vanaephu a vzburcoval ostrahu na strážných věžích Patashoquy. V Kwemu se Scopique snažil vydrápat se ven z jámy Čepu, kde se předtím usadil a odvedl svůj díl, v očích měl slzy radosti, když je obracel k nebi. V Yzordderrexu klečel na ulici před eurhetemeckým Kesparatem Athanasius a oplachoval si ruce v prameni, který mu vyskakoval k poraněnému obličeji jako pes, jež ho chce svým olizováním uzdravit. A na hranicích Prvního, kde Jemného duch zbrzdil, Chicka Jackeen pozoroval Vymazaný kraj a čekal, že se pustá stěna rozpadne a dá mu alespoň letmo nahlédnout do Hapexamendiova dominia.

Jeho pohled se však od svého cíle odtrhl, když vycítil Jemného přítomnost.

„Maestro?“ řekl.

Jemnému se chtělo podělit s Jackeenem o část toho, co se chystalo, více než s kterýmkoli z ostatních, ale netroufl si. Hovor v takové blízkosti Vymazaného kraje mohl Bůh sídlící za ním odposlouchávat a on věděl dobře, že by nedovedl hovořit s tímto mužem, projevujícím mu takovou oddanost, aniž by před ním utrousil aspoň varování, a tak sám sebe nepokoušel. Raději poručil svému duchu, aby pokračoval dál, a zaslechl přitom, jak Jackeen volá jeho jméno podruhé. Ale než mohla výzva přijít potřetí, překročil Vymazaný kraj a ocitl se v dominiu za ním. V slepých okamžicích předcházejících zjevem Prvního se mu v hlavě rozezněla ozvěna matčina hlasu.

„Odešla do města plného nepravostí“ slyšel ji říkat, „kde nebyl žádný duch svatý a jediné tělo zdravé.“

Vzápětí byl za Vymazaným krajem a vznášel se ve vzduchu na okraji Božího města.

Žádný div, že jeho bratr má sklony k architektuře, napadlo ho. Tady bylo dost inspirace pro celý národ nadaných stavitelů, práce věků, vztyčená mocí, pro niž byl lidský věk měřítkem podobným nadechnutí. Město se majestátně rozprostíralo do všech světových stran, kromě té za jeho zády, ulice byly širší nežli patashoqská hlavní silnice a tak přímé, že mizely teprve na obzoru, budovy byly tak kolosální, že mezi jejich okapy stěží šlo uhlídat nebe. Avšak ať byla na nebesích tohoto dominia zavěšena jakákoli slunce a měsíce, městu jejich osvětlení nebylo třeba. Mezi dlážděním běžely proudy světla, procházely cihlami a spárami nádherných domů, jejich všudypřítomnost zabezpečovala, že všechny stíny až na ty nejmatnější byly z ulic a náměstí vykázány.

Nejprve se pohyboval pomalu, protože čekal, že brzy natrefí na prvního obyvatele města, ale když přešel více než šest křižovatek a neobjevil na ulicích živáčka, začal zrychlovat, zpomalil jedině tehdy, když za fasádami postřehl nějaké známky života. Nebyl dost bystrý, aby uviděl tváře, a nebyl ani tak neotesaný, aby vstoupil do domu nezván, ale několikrát viděl, jak se záclony zavlnily, jako by se nějaký stydlivý, ale zvědavý měšťan odtáhl od parapetu ještě včas, než on stačil jeho zkoumavý pohled opětovat. Zdaleka to ale nebyla jediná podobná známka lidské přítomnosti. Na sloupcích zábradlí zůstaly přehozené koberce a ještě stále se houpaly, jako by se ti, kdo je vyklepávali, sotva stáhli z patií; vinná réva upustila na zem listy, když sběrači plodů prchli do bezpečí svých pokojů.

Zdálo se mu, že ať putuje jak chce rychle – a on se pohyboval čileji než kterékoli vozidlo –, tak jako tak nedokáže předstihnout klevety, které zaháněly obyvatelstvo do skrýší. Žádní zvířecí miláčkové, žádné děti, ani trocha odpadků, ani čárka načmáraná na zdi. Všichni byli vzorní občané a drželi se v soukromí, za závěsy a zavřenými dveřmi.

Taková prázdnota by se v metropoli nanejvýš zjevně vystavěné proto, aby překypovala životem mohla zdát deprimující, nebýt samotných budov, které byly postavené z materiálů tak rozdílných vzorů i barev a kterým světlo, skrz ně procházející, propůjčilo takovou vitalitu, že –ačkoli byly opuštěné – ulice i náměstí měly každé svůj osobitý život. Stavitelé vyškrtli ze své palety šedou a hnědou a místo nich objevili břidlici, kámen, dlažbu a dlaždice všech možných odstínů a variací a namíchali barvy s troufalostí, k jaké by se žádný architekt v Pátém neodhodlal: lila a jantarová průčelí; kolonády ze svítivé fialové; náměstí dlážděná okrem a modří. A všude uprostřed toho barevného běsnění – nach, křiklavý a pro oko dráždivý, a bílá, právě tak bez kazu; a místy, ještě daleko vzácněji, flíčky a slabé proužky černé: dlaždice, cihla, spára v tabulce.

Jenže dokonce i taková nádhera dokáže omrzet – poté, co prošel stovkami podobných ulic – všechny byly stejně okázalé a pestrobarevné –pouhopouhá přemíra toho všeho se stávala čím dál tím protivnější a Jemný byl rád za zablýsknutí, které vyšlehlo z jedné z přilehlých ulic a jehož ostrý jas vybělil na kratičký okamžik barvu na všech fasádách. Byl zvědavý, co bylo jeho zdrojem, a tak změnil směr a přišel na náměstí, v jehož středu stála osamělá postava, Nullianec, jenž s hlavou zakloněnou vystřeloval k velice málo viditelnému nebi tiché blesky. Nulliancova síla byla o mnoho řádů lepší než cokoli tomu podobného, čeho se kdy stal Jemný svědkem. On, a pravděpodobně jeho bratři, měli mezi dlaněmi nahrazujícími jim tváře kousek Boží síly a jejich ničivá schopnost byla nyní obrovitá.

Stvoření příchod cizince vycítilo, zanechalo zkoušek a vzlétlo do vzduchu, aby vetřelce vypátralo. Jemný nevěděl, jak by mu v jeho momentálním stavu mohlo ublížit. Pokud jsou teď Nullianci Hapexamendiovými vyvolenci, kdo ví, jaké dostali pravomoce? Ale ústupem by nic nezískal. Kdyby přestal hledat směr, klidně by tu mohl bloudit do smrti a Otce by nenašel.

Nullianec byl nahý, ale on v jeho stavu nespatřoval ani smyslnost, ani zranitelnost. Kůži měl bezmála stejně jasnou jako jeho oheň, na těle si nevšiml žádných viditelných rozmnožovacích nebo vyměšovacích orgánů; byl bez vlasů, bez bradavek, bez pupku. Otočil se, znovu, ještě jednou, pátral po bytosti, jejíž blízkost tušil, ale možná ho nový rozsah jeho ničivých sil zbavil citu, protože Jemného neobjevil, uviděl ho až tehdy, když se jeho duch vznášel docela malý kus od něj.

„Hledáš mě?“ ozval se.

Teď ho objevil. Oblouky energie skotačivě přeskakovaly sem a tam mezi dlaněmi na jeho hlavě a z jejich praskotu vyšel nemelodický hlas bytosti.

„Maestro,“ oslovil jej.

„Ty víš, kdo jsem?“

„Samozřejmě,“ řekl. „Samozřejmě.“

Jeho hlava se kývala jako hlava zhypnotizovaného hada, když se přibližoval k Jemnému.

„Proč jsi tady?“ zeptal se.

„Přišel jsem se podívat na Otce.“

„A –“

„Přišel jsem, abych se mu poklonil.“

„To my všichni.“

„O tom nepochybuju. Můžeš mě k němu zavést?“

„Je všude,“ řekl na to Nullianec. „Tohle je jeho město a on je přítomen v každém jeho zrnku.“

„Takže když budu mluvit do země, budu mluvit s ním, je to tak?“

Nullianec nad tím chvilku podumal.

„Ne, do země ne…“ zarazil se. „Do země nemluv.“

„Tak ke komu mám mluvit? Ke zdem? K nebi? K tobě? Je Otec v tobě?‘

Oblouky na Nulliancově hlavě se rozžaly vzrušením.

„Ne,“ řekl. „Neodvažoval bych se…“

„A zavedeš mě na místo, kde ho můžu uctít? Moc času nezbývá.“

Právě tato poznámka víc než cokoli jiného pohnula Nulliancem k ochotě. Přikývl smrtí obtěžkanou hlavou.

„Zavedu,“ řekl a vzlétl o něco výš, otočiv se přitom k Jemnému zády. „Ale jak říkáš, musíme být rychlí. Jeho dílo nemůže dlouho čekat.“

2

I když Jude nechala jít Celestine nahoru samotnou strašně nerada, poněvadž věděla, co leží na vrcholu, právě tak dobře věděla, že by její přítomnost mohla jedině pokazit i tu malou šanci, kterou ta žena měla, dostat se Meditačního pokoje, a tak tedy zůstala dole a natahovala uši – tak jako všichni – zvědavá, co se děje v přítmí na podestě. První, co zaslechli, bylo varovné zabručení eh-a-ehů, následované Sartoriho hlasem, který nezvanému hostu sdělil, že riskuje život, jestli se pokusí vejít. Celestine mu odpověděla, ale hlasem tak tichým, že význam toho, co říkala, se ztratil někde cestou, než slétl k dolnímu patru, a jak minuty ubíhaly – byly to minuty? možná jen hrozné vteřiny, čekající na vypuknutí nového násilí –, Jude nedokázala už déle odolat pokušení, sfoukla svíčky hořící nejblíž okolo a začala pomaličku šplhat do schodů.

Čekala, že andělé něco udělají, aby ji zastavili, ale měli příliš plné ruce práce s ošetřováním Jemného těla, takže stoupala neomezována nikým krom své obezřetnosti. Celestine byla stále přede dveřmi, jak viděla, ale Oviaté už jí v cestě nestáli. Na příkaz muže v pokoji se stáhli a čekali vleže na břiše na pokyn k nějakému násilí. Jude v té chvíli zdolala skoro polovinu patra a mohla už pochytit útržky rozhovoru mezi matkou a synem. Slyšela nejprve Sartoriho hlas: vysílený šepot.

„…Je po všem, matko.,.“

„Já vím, dítě,“ řekla Celestine. V jejím hlase zněla smířlivost, ne výtka.

„Zabije všechno…“

„Ano. To vím také.“

„…Musel jsem za něho udržet kruh… to přece chtěl…“

„A tys musel udělat to, co On chtěl. Chápu to, dítě. Věř mi, chápu. Také jsem mu sloužila, vzpomínáš si? Není to velký zločin.“

Po těchto slovech odpuštění dveře Meditačního pokoje zapraskaly a pozvolna se otevřely dokořán. Jude stála příliš nízko na schodišti, než aby viděla ještě něco jiného než jen trámy osvětlené svíčkou nebo aureolou oviatské tkáně, která provázela Sartoriho, když byl venku na ulici. Jakmile byly dveře otevřené, slyšela jeho hlas jasněji.

„Půjdeš dovnitř?“ zeptal se Celestine.

„Chceš, abych šla?“

„Ano, matko. Prosím. Rád bych, abychom byli pohromadě, až přijde konec.“

Důvěrně známá slzička, napadlo Jude. Očividně mu nezáleželo moc na tom, na jakých prsou si popláče, jen když nezůstane na umírání sám. Celestine se nesnažila předstírat, že váhá, pozvání svého dítěte přijala a vešla dovnitř. Dveře se nezavřely, ale eh-a-ehové přesto nepřilezli zpátky na místo, aby zahradili vchod. Celestine však rychle zmizela z dohledu a Jude se ocitla v nenechavém pokušení vystoupit ještě výš, aby mohla sledovat, co se uvnitř odehrává, ale bála se, že popojde-li třeba jen o krok dál, Oviaté ji zavětří, a proto se opatrně posadila na schod, v půli cesty mezi Maestrem v patře a tělem dole. Tam čekala a naslouchala tichu domu; ulice; světa.

V duchu si poskládala modlitbu.

Bohyně… myslela si… Tady je tvá sestra, Judith. Žene se na nás oheň, Bohyně. Je už skoro u mě a já se bojím…

Uslyšela mluvit nahoře Sartoriho, jeho hlas byl teď ale tak tlumený, že nerozuměla ani slovu, třebaže byly dveře otevřené. Ale slyšela pláč, v nějž se slova proměnila, a ten zvuk prolomil její soustředěnost. Nit modlitby byla přetržena. Nevadí. Na shrnutí svých pocitů toho řekla dost: Oheň je už skoro u mě, Bohyně. Bojím se.

Co jiného se ještě dalo říct?

Rychlost, se kterou se Jemný s Nulliancem přemisťovali, nezmenšila rozměry města, kterým prolétali. Spíš naopak. Zatímco minuty ubíhaly a kolem nich bez přestání kmitaly ulice, tisíc za tisícem, budovy byly ve všech postavené z téhož neskromně barevného kamene, všechny se vypínaly do výšky, aby zastřely oblohu, a všechny se táhly až k horizontu, velkolepost tohoto díla se začala jevit ne jako epická, ale duševně chorá. Třebas byly jeho barvy kdovíjak zábavné, třebas byla jeho symetrie sebeuspokojivější a detaily jedinečné, město bylo výsledkem nahromaděného šílenství, nutkavé vize, která se nenechala uklidnit dřív, dokud každičký centimetr dominia nepokryla pomníky vlastní neoblomnosti. Ani v jedné ulici si nevšiml nějaké známky života, což vedlo Jemného k podezření, které nakonec vyslovil, ne jako konstatování, ale jako otázku.

„Kdo tu bydlí?“

„Hapexamendios.“

„A kdo ještě?“

„To je Jeho město,“ řekl Nullianec.

„To tu nikdo nebydlí?“

„Je to Jeho město.“

Odpověď byla dost výmluvná. Místo bylo liduprázdné. Chvění vinné révy a závěsů, kterého si všiml, když dorazil, bylo způsobeno buď jeho příchodem, a nebo, to bylo pravděpodobnější, hrou iluzí, kterou si prázdné budovy vynalezly k ukrácení staletí.

Ale nakonec se po přeletu bezpočtu ulic, které byly jedna od druhé k nerozlišení, na stavbách přece jen objevily nepatrné známky změn. Bujné barvy postupně ztmavly, kámen byl víc a víc proděravělý, jistě nepotrvá dlouho a rozpadne se. A na fasádách se projevilo nové opracování a zdokonalily se proporce, což obojí přivedlo Jemného na myšlenku, že on a Nullianec se blíží k prapříčině, k čtvrti, jejímiž byly ulice, kterými proletěli, napodobeninami, zředěnými opakováním.

Jakoby na potvrzení jeho domněnky, že se cesta chýlí ke svému konci, Jemného průvodce promluvil.

„Věděl, že přijdeš,“ řekl. „Vyslal několik mých bratrů k hranici, aby tě vyhlíželi.“

„Je vás tu hodně?“

„Mnoho,“ řekl Nullianec. „Bez dvou.“ Díval se Jemného směrem. „Ale to ty ovšem víš. Zabil jsi je.“

„Zabili by mě, kdybych to neudělal.“

„A nebylo by to něco, na co by náš kmen mohl být hrdý, co říkáš? Zabít božího syna.“

Z kmitání blesků vyšlo zasmání, které neznělo ani tak vesele jako smrtelný chropot.

„Ty se nebojíš?“ zeptal se Jemný.

„Čeho bych se měl bát?“

„Takhle mluvit, když tě může Otec slyšet?“

„Potřebuje mé služby,“ přišla odpověď. „A já navíc nemusím žít.“ Odmlčel se, potom řekl: „Ale promeškal bych spalování dominií.“

Teď byl pro změnu na řadě Jemný, aby se zeptal proč.

„Protože kvůli tomu jsem se narodil. Tak dlouho jsem žil a čekal jen na tohle.“

„Jak dlouho?“

„Mnoho tisíc let, Maestro, Mnoho, mnoho tisíc.“

Pomyšlení, že cestuje po boku bytosti, jejíž schopnosti byly o tolik větší než jeho vlastní, a přitom čekala na tuto blížící se pohromu jako na odměnu celý život, vzalo Jemnému slova. Jak ještě daleko byli od té odměny? přemýšlel. Jeho vnímání času bylo bez rytmu dechu a tlukotu srdce, které by mu bývaly pomohly, mizivé – neměl nejmenší zdání, zda odešel ze Škálové ulice před dvěma minutami nebo před pěti… nebo deseti. Po pravdě řečeno to bylo bezpředmětné. Jakmile budou dominia usmířena, Hapexamendios si bude moci zvolit Svou chvíli, a tak jediná Jemného útěcha byla v nepřetržité přítomnosti jeho průvodce, který by se, jak se domníval, vypařil při prvním volání do zbraně.

Poněvadž byly ulice před nimi čím dál užší, rychlost a výška Nulliancova letu klesala, až viseli pouze několik centimetrů nad zemí. Budovy okolo byly teď směšně opracované, každý úlomek cihlového a kamenného dílu prošel rytím a sekáním a byl ozdoben jemnou filigránskou prací. V těchto důmyslnostech nespatřoval žádnou krásu, pouze posedlost. Jejich přemíra působila spíše morbidně než živě: asi jako ustavičný, bezduchý pohyb larev. A tatáž dekadentnost postihla barvy, jejichž křehkost a rozmařilost v okrajových čtvrtích obdivoval. Odchylky byly zapomenuty. Tady každá barva soutěžila s nachem a ta smíchaná podívaná teď vzduch nerozjasňovala, hyzdila ho modřinami. Stejně tak tu ani světlo nebylo v tak hojné míře, jako bylo na okraji města. Přestože kamenem stále probíhaly jasně svítivé spáry, ozdoby kolem nich jejich žhnutí pohlcovaly a jeho zásluhou byly tyto končiny bezútěšné.

„Dál jít nemohu, Usmiřiteli,“ ozval se Nullianec. „Odtud jdi sám.“

„Mám říct Otci, kdo mě našel?“ řekl Jemný a doufal, že tou nabídkou vyláká ze stvoření ještě pár zajímavých faktů –ještě než předstoupí před Hapexamendia.

„Nemám jméno,“ odvětil Nullianec. „Jsem sobě bratrem a můj bratr je mnou.“

„Aha. Škoda.“

„Ale chtěl jsi mi prokázat laskavost, Usmiřiteli. Dovol, ať ti také něco nabídnu.“

„Ano?“

„Jmenuj místo, které tvým jménem zničím, sám si ho vezmu na starost. Město. Zemi. Cokoli.“

„Proč bych si to měl přát?“

„Protože jsi Syn svého Otce,“ dostalo se mu odpovědi. „A co chce Otec, to budeš chtít také.“

Přes všechnu opatrnost si Jemný prostě nedokázal pomoci a změřil si ničitele trpkým pohledem.

„Nechceš?“ řeklo to stvoření.

„Ne.“

„Potom se my dva nemáme čím podarovat,“ řekl Nullianec, otočil se k němu zády, vzlétl do vzduchu a bez dalšího slova se Jemnému ztratil.

Nezavolal za ním, aby se ho zeptal na směr. Zbývala už jen jedna cesta, a to dopředu, do nitra metropole dusící se pompou a zdobností. Měl samozřejmě schopnost pohybovat se rychlostí myšlenky, ale nepřál si udělat nic, co by mohlo vyburcovat Nespatřeného, takže zavedl svůj duch do šera jako chodce, procházejícího se mezi stavbami impozantními, leč tolik obtěžkanými ornamenty, že nechybělo mnoho k tomu, aby se zřítily.

Stejně jako podlehly dekadenci skvosty okrajových čtvrtí, tady dekadence pro zrněnu podlehla patologické chorobnosti; ten pohled hnal jeho smysly daleko přes nelibost či antipatii až k hranicím paniky. To, že už i taková excesivnost z něho dokáže vymáčknout tak pekelná muka, bylo samo o sobě objevné. Odkdy je tak citlivý? On, omezený napodobitel. On, požitkář, který v životě neřekl dost, natož pak příliš. Čím je teď? Přízračný estét hrůzou zkoprnělý při pohledu na Otcovo město.

Po samotném architektovi nebyla nikde ani stopa, a než aby zašel do naprosté tmy, Jemný se zastavil a prostě řekl:

„Otče?“

Ačkoli tu jeho hlas měl pramalou sílu, v tak absolutním tichu zněl hlasitě a zcela určitě se musel rozletět ke všem prahům v okruhu dvanácti ulic. Ale pokud Hapexamendios sídlil za některými z těchto dveří, neodpověděl.

Jemný to zkusil znovu.

„Otče. Chci tě vidět.“

Při řeči natahoval krk k sešeřelé ulici před sebou a snažil se vypátrat alespoň náznak, třeba sebemenší, kde je Nespatřeného obydlí. Neuslyšel ani šepot; ani zašustění. Ale jeho průzkum byl odměněn postupným zjištěním, že Otec, i přes patrnou nepřítomnost, je ve skutečnosti přímo před ním; a po jeho levici a po pravici a nad hlavou a pod nohama. Co jsou zač ty blyštivé ohyby v oknech, jestli to nebyla kůže?; co byly zač ty klenby, když to nebyly kosti?; čím byla nachová dlažba a kámen ve světelné palbě, když to nebyla tkáň? Nechyběla ani kostní dřeň a morek. Ani zuby a řasy a nehty. Nullianec nemluvil o duchu, když tvrdil, že Hapexamendios je v této metropoli přítomen všude. Toto bylo město Boha; a Bůh byl městem.

Dvakrát za život měl předtuchu, že něco takového odhalí. Poprvé, když vstoupil do Yzordderrexu, kterému se běžně říkalo město-bůh a které bylo, teď to prohlédl, bezděčným pokusem jeho bratra o kopii Otcova mistrovského díla. Podruhé, to když shromažďoval přirovnání a došlo mu, ve chvíli, kdy v síti jeho ambicí uvízl celý Londýn, že v něm není ani jediná část, od stok po chrámy, která by neměla svou obdobu v jeho anatomii.

Tady se jeho teorie potvrdila. Poznatek ho neposílil, místo toho přiživil hrůzu, kterou cítil, když pomyslel na Otcovu nesmírnost. Přešel celý kontinent a víc, aby se sem dostal, a nevšiml si jediného jeho koutu, který by nebyl stvořen stejně, jako byly stvořeny tyto ulice, Otcova podstata tu byla zkopírována v nepředstavitelných množstvích a stala se základním materiálem pro zedníky a tesaře a podavače Jeho vůle. A přece, přes všechnu tu nádheru, čím bylo Jeho město? Pastí na hmotnou existenci – a vězněm byl sám stavitel.

„Ach, Otče…“ řekl a snad proto, že mu z hlasu vymizela obřadnost a chvěl se v něm teď smutek, byl konečně poctěn odpovědí.

„Sloužil jsi Mi dobře,“ řekl hlas.

Jemný si na jeho monotónnost vzpomněl. Byla to tatáž stěží srozumitelná modulace, kterou poprvé slyšel, když stál pod Čepem.

„Uspěl jsi tam, kde všichni před tebou selhali,“ řekl Hapexamendios. „Zbloudili, nebo se nechali ukřižovat. Ale ty, Usmiřiteli, ses nenechal svést z cesty.“

„Kvůli tobě, Otče.“

„A za tuto službu sis vysloužil své místo tady,“ řekl Bůh. „V Mém městě. V Mém srdci.“

„Děkuju ti,“ odpověděl Jemný a bál se, že tento dar znamená konec rozhovoru.

Jestli ano, jako matčin prostředník selhal. Pověz mu, že chceš vidět Jeho tvář, řekla. Rozptyl Ho. Polichoť Mu. Ach ano, lichotky!

„Chci se od tebe učit, Otče,“ řekl. „Chci, abych mohl šířit tvou moudrost také v Pátém.“

„Vykonal jsi všechno, co bylo třeba, Usmiřiteli,“ řekl Hapexamendios. „Nebudeš se muset vrátit do Pátého, ani kvůli sobě, ani kvůli Mně. Zůstaneš se Mnou a budeš pozorovat Mé dílo.“

„Jaké dílo to je?“

„Však víš, jaké,“ odpověděl Bůh. „Slyšel jsem tě, jak mluvíš s Nulliancem. Proč si přede mnou hraješ na nechápavého?“

Zabarvení Jeho hlasu bylo sotva rozpoznatelné a nebylo možné si ho jednoznačně vyložit. Byla v jeho otázce opravdu jen otázka – nebo v ní je hněv nad Synovým podvodem?

„Nerad bych jen hádal, Otče,“ pronesl váhavě Jemný, proklínaje se za to, že šlápl vedle. „Myslel jsem si, že mi to budeš chtít říct sám.“

„Proč bych ti říkal něco, co už víš?“ řekl Bůh a nehodlal se nechat přesvědčováním odvést od jejich sporu, dokud nedostane přesvědčivou odpověď, „Víš už vše, co je ti třeba…“

„Všechno ne,“ ohradil se Jemný, kterého nyní osvítil nápad, jak by asi mohl výpad odrazit.

„Co ti chybí?“ řekl Hapexamendios. „Povím ti vše.“

„Tvůj obličej, Otče.“

„Můj obličej? Co je s Mým obličejem?“

„To je to, co mi chybí. Pohled na Tvůj obličej.“

„Viděl jsi Mé město,“ opáčil Nespatřený. „To je Můj obličej.“

„Žádný jiný není? Opravdu, Otče? Žádný?“

„Copak se s tímto nespokojíš?“ řekl Hapexamendios. „Což není město dost dokonalé? Což neoslňuje?“

„Až moc, Otče. Je příliš nádherné.“

„Jak může být něco až příliš nádherné?“

„Část mne je Člověk, Otče, a ta část je slaboch. Dívám se na tohle město a jsem unesen. Je to mistrovské dílo…“

„To ano.“

„Geniální.“

„To ano.“

„Ale, Otče, prokaž mi tu čest a ukaž mi prostší podobu. Ukaž mi na vteřinu tvář, která stvořila tu mou, abych poznal druhou část mne, tu, kterou jsi Ty.“

Uslyšel ve vzduchu kolem sebe cosi nápadně se podobajícího povzdechu.

„Možná se Ti to zdá směšné,“ řekl Jemný, „ale nesešel jsem z cesty proto, že jsem chtěl spatřit jednu tvář. Jednu milující tvář.“ Pravdy v tom bylo dost na to, aby dodala jeho slovům žár. Skutečně existovala tvář, kterou, jak doufal, na konci cesty spatří. „Žádám příliš mnoho?“ zeptal se.

Ve ztemnělé aréně před ním se kmitl pohyb a Jemný neúnavně civěl do přítmí a čekal, že se otevřou nějaké obrovitánské dveře. Ale místo toho Hapexamendios řekl:

„Otoč se, Usmiřiteli.“

„Chceš, abych odešel?“

„Ne. Jen odvrať oči.“

Paradox; mít nakázáno se dívat jinam, když se přitom dožadoval pohledu. Ale schylovalo se k něčemu jinému než odhalení. Poprvé od chvíle, kdy vkročil do dominia, uslyšel krom hlasu také jiný zvuk: jemné šelestění, přidušené pleskání, praskot a bzukot, vkrádající se mu do uší. A všude kolem něj neznatelný pohyb v nehybné ulici, jak monolity budov změkly, a on se v touze poznat tajemství otočil. Schod pukl a vytekl morek. Zeď se otevřela v místě, kde se kámen dotýkal kamene, a nach tmavší než jaký kdy viděl, nach téměř černý, tekl potůčkem, když dlaždice opustily svou symetrii a podvolily se Nespatřeného záměru. Z utržených balkonů se sypaly dolů zuby, z parapetů se odvíjely smyčky střev a táhly s sebou záclony tkáně.

Zatímco se zkáza stupňovala, odvážil se pohledu, který mu byl zakázán, otočil se za sebe a spatřil ulici, jak se celá pohybuje v hned mohutném, hned drobném víru; lomící se útvary, splétající se útvary, klesající a vzlétající útvary. V té vřavě se nedalo nic poznat a Jemný se užuž chtěl otočit zpátky, když vtom se jedna z poddajnějších zdí ve víru zřítila a na jediný tep srdce, ne víc, za ní zahlédl postavu. Okamžik byl dost dlouhý, aby poznal tvář, kterou viděl, a uchoval si ji před očima i poté, co se odvrátil. V Imagice nebyla žádná jiná tvář jí rovna. Přes všechen žal na ní vepsaný, přes všechna zranění byla nádherná.

Pie žilo a čekalo zde, uvnitř Otce, vězeň vězně. Jemný se musel hodně přemáhat, aby se na místě neotočil, nevrhl svůj duch do vřavy a nevyzval Otce, aby mu mystifa vydal. Byl to jeho učitel, řekl by, jeho obnovitel, jeho dokonalý přítel. Ale potlačil tuto touhu, protože věděl, že by jeho pokus skončil katastrofálně, a místo toho se znovu otočil, zůstal odkázán jen na obraz, který spatřil, a mezitím se ulice za jeho zády postupně křečovitě stahovala a stahovala. I když bylo mystifovo tělo poznamenáno zraněními, která utržil, bylo zdravější, než se Jemný odvažoval doufat. Možná do sebe vtáhlo sílu z pevniny, na níž bylo Hape-xamendiovo město postaveno; z dominia, v němž jeho národ používal zaklínači formule, než přišel Bůh a postavil tuto metropoli.

Ale jak měl Otce přesvědčit, aby mystifa vydal? Prosbami? Dalšími lichotkami? Než se rozmyslel, rachot kolem něj pozvolna utichal a on uslyšel, jak za ním promluvil Hapexamendios.

„Usmiřiteli?“

„Ano, Otče?“

„Chtěl jsi vidět Mou tvář.“

„Ano, Otče.“

„Otoč se a podívej se.“

Poslechl. Ulice před ním neztratila úplně svou původní podobu. Budovy stály beze změny, dveře a okna se daly poznat. Ale jejich architekt jim vzal příslušné části těla, které kdysi vlastnil, aby je mohl opětovně vytvořit pro Jemného poučení. Otec byl člověk, samozřejmě, a pravděpodobně nebyl ve své první inkarnaci o nic větší nežli Jeho syn. Ale stvořil se třikrát i vícekrát větší, než byl Jemný, stvořil roztřepaného obra, který byl sice z ulice, již oloupil o materiál, zrozen, ale právě tak byl její neodlučitelnou součástí.

Avšak i přes Svou velikost si postavu vymodeloval neotesaně, jako by pozapomněl, jaké to je mít tělo. Měl obrovskou hlavu, k jejímu sestavení uzmul z budov tisíce lebek, ale byl to podivný patvar a mezi kusy byl vidět mozek, pulsující a zachvívající se, který měl zakrývat. Jedna Jeho paže byla veliká, přece ale končila rukou sotva větší, než byla ruka Jemného, kdežto ta druhá byla scvrklá, ale zakončená prsty majícími tři tucty kloubů. Jeho trup byl další ukázkou porůznu poskládaných kousků, vnitřnosti tančily v kleci z půl tisíce žeber, Jeho velké srdce tlouklo o prsní kost příliš slabou, která mu nedokázala čelit a zlomila se. A dole, na slabinách, nejpodivnější deformace: pohlaví, které se Mu nepodařilo sestavit jako ucelený orgán, ale které viselo jen jako cáry živého masa, neužitečné.

„Tak.,.“řekl Bůh. „Vidíš?“

Lhostejnost z Jeho hlasu zmizela, monotónnost nahradil sbor hlasů a shodný počet hlasivek, z nichž žádné nebyly celé, takže ho to stálo úsilí, než vůbec utvořil jediné slovo.

„Vidíš…“ řekl znovu, „…tu podobu?“

Jemný zíral na hnus před sebou a i přes jeho slátanost a nejednotnost si byl jist, že vidí. Podobu nevytvářely ani končetiny, ani trup, ani pohlaví. Ale byla tam. Když se obrovská hlava zvedla, uviděl svůj vlastní rozcupovaný obličej visící na Otcově lebce. Jakoby odraz odrazu jiného odrazu – a všechny v popraskaných zrcadlech. Ale byla tady, ach ano, byla. Ten pohled jej nesmírně sklíčil, ne proto, že viděl ono příbuzenství, ale proto, že se mu zdálo, jako by si své role znenadání prohodili. Navzdory velikosti to, na co se díval, bylo dítě, jeho hlavička byla hlavou embrya, končetiny se nevychovaně klátily. Bylo to dítě staré celé eony, ale nedokázalo se vysvléknout z reality tělesné schránky, zatímco on, přes všechnu svou naivitu, se s jejím shozením smířil.

„Viděl jsi dost, Usmiřiteli?“ řekl Hapexamendios.

„Ne mnoho.“

„A co ještě?“

Jemný věděl, že musí mluvit hned teď, než se obraz opět rozpadne a zdi se zas zacelí.

„Chci to, co je v tobě, Otče.“

„Ve Mně?“

„Tvého vězně, Otče. Chci Tvého vězně.“

„Nemám žádného vězně.“

„Jsem tvůj Syn,“ promluvil Jemný. „Krev tvé krve. Proč mi lžeš?“

Nemotorná hlava se zatřásla. Srdce prudce tepalo do zlomené kosti.

„Je snad něco, co bych neměl vědět?“ řekl Jemný a vykročil k zbídačenému tělu. „Tvrdil jsi, že se můžu dozvědět všechno.“ Ruce, velká i malá, sebou škubly a nervózně se rozklepaly. „Řekl jsi všechno, protože jsem Ti dobře sloužil. Ale existuje něco, co bych podle Tebe neměl vědět.“

„Nic takového neexistuje.“

„Tak mi dovol podívat se na mystifa. Dovol mi se podívat na Pie’oh‘-pah.“

Po těch slovech se tělo Boha zachvělo a stejně tak i zdi kolem. Zpod popraskané mozaiky Jeho lebky vytryskly erupce světla: malé vzteklé myšlenky, které spálily na popel vzduch mezi brázdami Jeho mozku. Podívaná Jemnému připomněla, že ať si třeba tato postava budí dojem křehkosti, je tou nejmenší částí skutečné Hapexamendiovy velikosti. Byl městem velkým jako celý svět, a pokud síla, která vystavěla toto město a udržela v kameni čerstvou, jasnou krev, bude smět někdy pro změnu ničit, zdaleka předčí Nulliance.

Jemného až dosud souvislý postup ustal. I když tu byl jen jako duch a předtím si myslel, že před něj nelze vztyčit překážku, v této chvíli se před ním jedna objevila a zahustila vzduch. Jí navzdory a hrůze, kterou cítil, když mu byla připomenuta Otcova síla, necouvl. Věděl, že když to udělá, rozhovor bude u konce a Hapexamendios se vrhne na Svůj poslední úkol a Jeho vězeň se propuštění nedočká.

„Kdepak je ten neposkvrněný, poslušný syn, kterého jsem míval?“ řekl Bůh.

„Pořád je tady,“ odvětil Jemný. „Pořád ti chce sloužit, když s ním budeš jednat, jak si zaslouží.“

V rozpukané lebce explodovala série mnohem prudších výbuchů. Jenže tentokrát prolomily její kopuli a vylétly do temného vzduchu nad hlavu Boha. V energiích se zobrazily výjevy. Útržky Hapexamendiových myšlenek zhmotnělých v plameni. Jednou z nich bylo Pie.

„Mystif se tě netýká,“ řekl Hapexamendios. „Patří Mně.“

„Ne, Otče.“

„Mně.“

„Já jsem se s ním oženil, Otče.“

Blýskání na vteřinu zklidnělo a odulé oči Boha se zúžily.

„Připomněl mi můj cíl,“ řekl Jemný. „Připomněl mi, že jsem Usmiřitel. Nebyl bych tady – nesloužil bych ti – nebýt Pie’oh’pah.“

„Možná tě kdysi miloval…“ odvětil velký počet hrdel. „Ale teď chci, abys na něj zapomněl. Vymaž si ho provždy z hlavy.“

„Proč?“

Místo odpovědi se dočkal nesmrtelné rodičovské průpovídky k dítěti, které klade příliš mnoho otázek.

„Protože ti to říkám,“ řekl Bůh.

Ale Jemný se nenechal tak snadno umlčet. Naléhal dál.

„Co ví, Otče?“

„Nic.“

„Ví, odkud pochází Prozatímní Nirvána? Tohle ví?“

Plamen v Nespatřeného lebce se po těch slovech rozvířil.

„Kdo ti to řekl?“ běsnil.

Lhaní by nikam nevedlo, pomyslel si Jemný.

„Matka,“ řekl.

Pohyb v nafouklém těle Boha ustal, zastavilo se i o klec bijící srdce. Pouze blýskání pokračovalo a příští slovo nevyslovila směsice hrdel, ale oheň samotný. Tři slabiky vyřknuté smrtonosným hlasem.

„Ce. Les. Tine.“

„Ano, Otče.“

„Je mrtvá,“ řekl záblesk.

„Ne, Otče. Před několika minutami jsem jí ležel v náručí.“ Zvedl ruku, ačkoli byla průsvitná. „Držela tyhle prsty. Líbala je. A řekla mi…“

„Nechci nic slyšet!“

„…abych ti připomněl…“

„Kde je?“

„…Prozatímní Nirvánu.“

„Kde je? Kde? Kde?“

Celou tu dobu se nepohnul, ale teď se ve Svém vzteku napřímil a zvedl Své zubožené údy nad hlavu, jako by si je hodlal opláchnout ve vlastních záblescích.

„Kde je?“ řval, hrdla a plamen vyslovily výzvu najednou. „Chci ji vidět! Chci ji vidět!“

Jude se zvedla ze schodů pod Meditačním pokojem. Eh-a-ehové spustili hrdelní naříkání, které bylo svým způsobem mnohem víc zneklidňující než cokoli jiného, co od nich zatím slyšela. Báli se. Viděla, jak se ze svých stanovišť u dveří plíží pryč jako psi ze strachu před bitím, přihrbe-ní a se sploštělými hlavami.

Letmo se podívala na společnost dole: andělé stále klečeli u zraněného Maestra, Pondělí a Chátra upustili od nočního bdění na venkovních schůdcích a vraceli se zpátky do světla svíčky, jako by je jeho malý prstenec mohl uchránit před silou, jedno jakou, která počala náhle nutit vzduch ke vzrušenému víření.

„Ach, matko…“ slyšela, jak šeptá Sartori.

„Ano, dítě?“

„Hledá nás, mami.“

„Já vím.“

„Ty to cítíš?“

„Ano, dítě, cítím.“

„Budeš mě držet, mami? Budeš?“

„Kde? Kde?“ vyl Bůh a v obloucích nad hlavou se objevily cáry Jeho duševního zraku.

Byla na nich řeka, její zákrut; a město, řádnější dokonce nežli Jeho metropole, ale o to hezčí; a jistá ulice; a jistý dům. Jemný uviděl oko, které Pondělí načmáral na vchodové dveře, svého učně ubitého Oviaty při útoku. Viděl vlastní tělo a u něj Clema; a schodiště; a Jude, jak stoupá po schodech do patra.

A potom pokoj nahoře a v pokoji kruh, v něm sedícího bratra a matku klečící u jeho okraje.

„Ce. Les. Tine.“ řekl Bůh. „Ce. Les. Tine!“

Nebyl to Sartoriho hlas, který vyřkl tyto slabiky, ale byly to jeho rty, které se pohnuly a utvořily je. Jude už byla v té době na vrcholu schodiště a viděla mu jasně do obličeje. Ještě byl uslzený, ale nezračil se na něm naprosto žádný výraz. V životě neviděla, aby byly lidské rysy tak prázdné a bez emocí. Byl nádobou naplňující se jinou duší.

„Dítě?“ řekla Celestine.

„Jdi od něj pryč,“ šeptala si pro sebe Jude.

Celestine se začala zvedat. „Mluvíš jako bys byl nemocný, dítě,“ řekla.

Hlas se ozval znovu: tentokrát se zuřivým popřením.

„Já. Nejsem. Dítě.“

„Chtěl jsi, abych tě konejšila,“ řekla Celestine. „Tak mi to dovol.“

Sartoriho oči se podívaly vzhůru, ale nebyl v nich jen jeho pohled.

„Nepleť se! Do toho!“

Ale Celestine se nenechala odbýt. Znovu si klekla, přímo před Sartoriho. Avšak když promluvila, nebylo to k dítěti, nýbrž k Otci, k Bohu, který ji unesl do města plného nepravostí.

„Nech se ode mne obejmout, lásko,“ řekla. „Nech se ode mne obejmout tak, jako jsi ty objal mne.“

„Ne!“ zaskučel Hapexamendios, ale údy Jeho dítěte odepřely poslušnost a objetí neodvrátily.

Nepřestával se vzpírat, ale Celestine jako kdyby neviděla, její paže je obkroužily oba, v jediném objetí společně tělesnou schránku i v ní usazeného ducha.

Tentokrát nedal Bůh najevo Svůj odpor slovem, ale zvukem právě tak žalostným jako děsivým.

V Prvním Jemný viděl, jak blesky nad Otcovou hlavou splynuly v jeden oslepující plamen a ten z Něj vyšlehl jako meteor.

Ve Druhém Chicka Jackeen viděl, jak Vymazaný kraj osvítila planoucí záře, a padl na kolena na zem tvrdou jako kámen. Signální oheň, myslel si, který má zvěstovat okamžik vítězství.

V Yzordderrexu věděly Bohyně své. Sotva se oheň prolomil Vymazaným krajem ven a dostal se do Druhého dominia, vodstvo kolem Chrámu znehybnělo, aby na ně nepřivolalo smrt. Děti byly všechny utišeny, tůně a potůčky se do posledního zastavily. Ale zlo ohně nebylo zamýšleno pro ně, meteor prolétl nad městem, aniž by mu jakkoli uškodil a překonal během svého letu jasem i Kometu.

Jakmile mu oheň zmizel z očí, Jemný se otočil zpátky k Otci.

„Cos to udělal?“ dožadoval se.

Pozornost Boha se ještě chvíli upínala k Pátému, ale když se Jemného naléhavá otázka opakovala, stáhl mysl ze Svého terče a Jeho oči opět ožily.

„Poslal jsem pro tu děvku oheň,“ řekl. Už nemluvil záblesk, ale Jeho mnohonásobné hrdlo.

„Proč?“

„Protože tě poskvrnila… naučila tě toužit po lásce…“

„To je špatnost?“

„S láskou stavět města nemůžeš,“ řekl Bůh. „Nemůžeš dělat velkolepá díla. Je to slabost.“

„A co Prozatímní Nirvána?“ ozval se Jemný. „To je taky slabost?“

Svezl se na kolena a položil své přízračné dlaně na zem. Neměly zde žádnou sílu, v opačném případě by začal hrabat. Ani jeho duch nedokázal proniknout zemí. Tatáž překážka, dělící ho od Otcových útrob, mu bránila, aby se mohl podívat do podsvětí Jeho dominia. Ale mohl se ptát.

„Kdo to tehdy mluvil, Otče?“ zeptal se. „Kdo řekl: Prozatímní Nirváno?“

„Zapomeň, žes ta slova kdy slyšel,“ opáčil Hapexamendios. „Ta děvka je mrtvá. Je po všem.“

V bezmocném vzteku zaťal Jemný dlaně v pěst a bil jimi do pevné země.

„Není tam mimo Mne nic,“ pokračovalo mnohonásobné hrdlo. „Mé tělo je všude. Mé tělo je svět a svět je mé tělo…“

Na hoře Lipper Bayak Čmelík Syrový už dříve zanechal svého triumfálního křepčení a seděl teď na kraji kruhu, kde čekal, až se z domů odváží zvědavci a přijdou za ním s otázkami, když vtom se ve Čtvrtém objevil oheň. Podobně jako Chicka Jackeen usoudil, že jde o nějakou hvězdu, vyslanou, aby zvěstovala vítězství, a zase vstal, aby ji pozdravil. Nebyl sám. Na hoře níže pod ním bylo několik lidí, kteří záři nad Jokalaylau spatřili a tleskali tomu představení, když se přibližovala. Poté, co jim přeletěla nad hlavami, přinesla do Vanaephu kratičké poledne, a pak pokračovala dál ve své cestě. Patashoquu také osvítila stejně jasně, načež vylétla z dominia skrz mlhovinu, která se nedlouho předtím shlukla za městem, vyznačujíc první přechod mezi dominiem zlatozelené oblohy a tím s oblohou modrou.

Dvě podobné mlhy se nakupily v Clerkenwellu, jedna na jihovýchod od Škálové ulice a druhá na severozápad, a obě označovaly vchody do nově usmířeného dominia. Ta druhá se přechodně proměnila v oslepující záři, když skrz ni prosvištěl ze Čtvrtého oheň. Úkaz vzbudil pozornost. V blízkém okolí se pohybovalo několik přízraků, a třebaže neměli nejmenší potuchy, co to znamená, vytušili nějakou pohromu a ustupovali před zářením, vracejíce se k domu, aby v něm ztropili poplach. Ale příliš se loudali. Dřív než urazili půl cesty ke Škálové ulici, mlha se rozestoupila a v clerkenwellských sešeřelých ulicích se objevil Nespatřeného oheň.

První ho uviděl Pondělí, poněvadž se vzdal i toho malého pohodlí, které poskytovalo světlo svíčky, a vrátil se na venkovní schůdky. Zbytek Sartoriho hordy venku provozoval jakousi kakofonickou melodii, ale právě ve chvíli, kdy překračoval práh, že je odežene, tma se stala světlem.

Ze své polohy na nejvyšším schodu Jude viděla, jak Celestine přitiskla rty ke rtům svého syna a potom jeho mrtvolnou tíhu s ohromující silou vyzdvihla do vzduchu a vyhodila ho ven z kruhu. Buď pád nebo příchod ohně ho vyburcoval k životu a on se začal Škrábat na nohy a současně se otáčet k matce. Na to, aby stačil opět zaujmout své místo v kruhu, bylo pozdě. Oheň byl tu.

Okno se rozprsklo jako třpytivý mrak a pokoj zaplnila záře. Jude ztratila rovnováhu, ale stačila se ještě zachytit zábradlí a visela na něm dost dlouhou dobu, takže viděla, jak si Sartori zakrývá před tou pohromou obličej, kdežto žena v kruhu rozevírá náruč, aby ji přijala. Celestine byla ve zlomku vteřiny strávena, ale zdálo se, že oheň není ukojen, a býval by se rozšířil a spálil dům do základů, kdyby jeho hybná síla nebyla tak veliká. Prosvištěl pokojem a cestou poničil zdi stojící mu v cestě. Dál, dál, až k druhé mlze, kterou se dnes večer mohl Clerkenwell pochlubit.

„Co zas bylo tohle, do prdele?“ zaječel Pondělí v hale v přízemí.

„Bůh,“ odvětila Jude. „Přišel a zase odešel.“

V Prvním zvedl Hapexamendios Svou poslátanou hlavu. I když nepotřeboval složení obrazu, který mu zářil v hlavě, k tomu, aby viděl, co se děje v Jeho dominiu – měl oči všude –jakási upomínka na tělo, které kdysi bývalo Jeho výhradním sídlem, ho teď přinutila, aby se otočil, jak nejlépe jen to šlo, a podíval se za Sebe.

„Co je to?“ řekl.

Jemný zatím oheň neviděl, ale vnímal jeho syčení, jak se blížil.

„Co je to?“ řekl znovu Hapexamendios.

Aniž by čekal na odpověď, začal horečnatě rozkládat Svou podobu, což bylo to, čeho se Jemný jednak bál, ale v co zároveň i doufal, že udělá. Bál se, protože tělo, z něhož byl oheň vypuštěn, bude nepochybně i jeho cílem, a kdyby se rozložilo příliš rychle, oheň by neměl terč. A doufal proto, že jen tak bude mít příležitost zjistit, kde je Pie. Hrazení kolem Otcovy postavy zvláčnělo, když se Bůh věnoval složitostem přeměny, a třebaže Jemný musel ještě jednou Pie spatřit, obrátil teď myšlenky k možnosti, jak vstoupit do těla, jenže i přes všechen Svůj zmatek se Hapexamendios nemínil nechat tak lehce doběhnout. Sotva se Jemný přiblížil, spoutala ho nesmírně silná vůle, jíž se nedalo vzdorovat.

„Co je to?“ naléhal Bůh potřetí.

V naději, že by snad mohl docílit pár vteřin zdržení, odpověděl Jemný pravdou.

„Imagika je kruh,“ řekl.

„Kruh?“

„Tohle je tvůj oheň, Otče. Tohle je tvůj oheň, vrací se zpátky.“

Hapexamendios na to nezareagoval – aspoň ne slovy. Ihned pochopil význam toho, co se dozvěděl, a sevření Jemného zas uvolnil, aby soustředil veškerou Svou vůli na rozkládání sebe sama.

Nehezké tělo se začalo rozpojovat a v jeho středu Jemný ješte jednou spatřil Pie. Tentokrát ho mystif uviděl. Jeho křehké údy se snažily proklestit si cestu ve vřavě mezi nimi, ale než se Jemný konečně vyvlékl z Otcova opatrovnictví, zem se pod Pie’oh’pah začala drolit. Mystif se natahoval nahoru a chtěl se v těle nad sebou něčeho zachytit, ale rozpadávalo se nezadržitelně rychle. Zem se rozevřela jako hrob, mystif vrhl naposledy na Jemného zoufalý pohled a kamsi se propadl.

Jemný zaklonil hlavu a zaskučel, ale zvuk, který vydal, přehlušil Otec, který –jako by napodoboval Své dítě – rovněž zvrátil hlavu dozadu. Ale Jeho křik byl spíše výkřikem vzteku než žalu, když se tak kroutil a smýkal sebou, pokoušeje se urychlit přeměnu.

A za ním – oheň. Jak se blížil, Jemný měl pocit, že vidí v záři matčinu tvář vytvarovanou z popela, oči a ústa Široce dokořán, vrátila se, aby se setkala s Bohem, který ji znásilnil, odkopl a nakonec zavraždil. Letmý pohled, ne víc, poté oheň doletěl ke svému stvořiteli a přinesl s sebou nejvyšší rozsudek.

Jemného duch zmizel pryč od požáru rychlostí myšlenky, ale jeho Otec – Jehož tělem byl svět a Jehož světem bylo tělo – z něj vyváznout nemohl. Hlava embrya pukla a odlétávající střepiny strávil oheň, žár Mu sežehl srdce a vnitřnosti, rozšířil se přes Jeho chromé končetiny a spálil je až po konečky prstů.

Následky Jeho město pocítilo okamžitě – a byly katastrofální. Všechny ulice od jednoho konce dominia ke druhému se otřásly, jak se zvěstování o rozpadu šířilo z místa, kde mu padl za oběť jeho prvopočátek, dál a dál. Jemný se neměl od tohoto rozkladu čeho obávat, ale podívaná ho přesto vyděsila. Byl to jeho Otec a on necítil ani radost, ani zadostiučinění při pohledu na to, jak se tělo, jehož byl dítětem, svíjí a krvácí. Majestátní věže se zakymácely, ornamenty z nich pršely jako rokokový déšť, klenby pozbyly iluze kamene a sesypaly se jako tělo. Ulice těžce oddechovaly a proměnily se ve svalovinu; domy ze sebe shodily kostěné střechy. Navzdory borcení kolem sebe se Jemný držel v těsné blízkosti od místa, kde byl Otec stráven, doufal, že třeba ještě ve víru najde Pie’oh’pah. Ale zdálo se, že Hapexamendiův poslední úmyslný čin milencům jejich opětovné shledání odepřel. Otevřel zemi, pohřbil mystifa v jámě Své zkázy a překryl ho Svou vůlí tak, aby znemožnil Jemnému někdy v budoucnu Pie’oh’pah najít.

Usmiřiteli tedy nezbývalo nic jiného, než aby zanechal město jeho zániku, což učinil neprodleně, ovšem nezvolil cestu přes dominia, ale vracel se zpátky po směru, kterým přiletěl oheň. Během letu byla obrovitost toho, co se zde odehrávalo, ještě zjevnější. I kdyby všechna živoucí těla, která si vybrala svůj díl pobytu na zemi, skončila v Prvním, aby zde hnila, celková masa jejich tělesných schránek by se zdaleka neblížila mase tohoto města. Ovšem tato mršina se do půdy vůbec nerozloží a její kompost nebude vyživovat novou generaci života. To ona byla půdou; to ona byla životem. S její smrtí tu zbude jen hniloba. Vrstva hniloby na vrstvě hniloby na vrstvách hniloby. Dominium špíny znečištěné do skonání věků.

Vpředu před ním mlha dělila okrajové čtvrti města od Pátého. Jemný skrz ni prošel a s vděčností se vrátil do střízlivých ulic Clerkenwellu. Po oslnivosti metropole, z níž odešel, byly pochopitelně nudné. Ale zase věděl, že vzduch má v sobě sladkost letního listí, třebaže onu sladkost necítil, a z Holbornu či Gray’s Inn Road slyšel na uvítanou předení motoru, jak se někdo, kdo pochopil, že nejhorší je za nimi, rozjel zase za svými záležitostmi. Nezdálo se pravděpodobné, že by v tuto hodinu šlo o zákonné podnikání. Ale Jemný popřál řidiči zdar – dokonce i při zločinu. Dominium bylo zachráněno – pro zloděje i pro světce.

Nezdržoval se na přechodu, letěl tak rychle, jak ho jeho unavené myšlenky dokázaly nést, zpátky k číslu dvacet osm a k zraněnému tělu, které se doposud pod schodištěm jen tak tak drželo při životě.

Nahoře v patře Jude nečekala, až se kouř rozplyne, a nebojácně vstoupila do Meditačního pokoje. I přes Clemův varovný výkřik se ponořila do tmy, kde hodlala hledat Sartoriho – doufala, že přežil. Jeho bytosti nepřežily. Mrtvá těla sebou ještě škubala nedaleko prahu, pomyslela si ale, že je neskolila žádná rána, ale doplatily na skon svého vyvolavatele. Vyvolavatele objevila poměrně snadno. Ležel poblíž místa, kam jím mrštila Celestine, jeho tělo ztuhlo uprostřed pokusu otočit se ke kruhu.

Byla to jeho zkáza. Oheň, který unesl jeho matku do zapomnění, spálil jeho na uhel. Popel z šatů splynul s popálenými zády, vlasy měl na temeni ožehnuté, tvář se mu nepěkně spekla. Ale podobně jako bratr, ležící dole bezmála vykrvácený, se odmítal vzdát života. Prsty se zarývaly do parket, rty se stále pohybovaly a obnažovaly lesknoucí se zuby, s nimiž se jeho grimasa podobala úsměvu smrtky. Ve svalech měl dokonce stále sílu. Když jeho krví zalité oči spatřily Jude, podařilo se mu nadzvednout se natolik, že se převalil na poničenou páteř a v agónii dokázal dát dost síly ruce, kterou po ní sáhl a přitáhl si ji k sobě dolů.

„Moje matka…“

„Už se nedá nic dělat.“

Zatvářil se zmateně. „Proč…?“ zasténal – a při řeči s ním zazmítaly křeče. „Zdálo se… že to chce. Proč?“

„Aby byla u toho, až oheň spálí Hapexamendia,“ odvětila Jude.

Zavrtěl hlavou, protože nepochopil význam toho, co řekla.

„To… přece… nejde?“ zašeptal.

„Imagika je kruh.“ Zkoumal její tvář a pokoušel se to rozluštit. „Oheň se vrátil k tomu, kdo ho poslal.“

Teď teprve na něj dolehl smysl toho, co mu právě říkala. I při svých bolestech zakoušel bolest daleko větší.

„On už není?“ vydechl.

Chtělo se jí říct: to doufám, ale nechala si to pro sebe a jednoduše přikývla.

„A matka taky?“ pokračoval Sartori. Chvění ustalo; a právě tak jeho hlas, který byl do té doby už i tak křehký. „Jsem sám,“ řekl.

Muka v těchto posledních slovech byla bezedná a ona zatoužila, aby si věděla rady, jak ho utěšit. Bála se ho dotknout ze strachu, že mu způsobí ještě daleko větší bolest, ale možná ho zraňovala víc, když nic nedělala. S nesmírnou něhou položila ruku přes jeho.

„Nejsi sám,“ řekla. „Jsem tady já.“

Nepřijal její útěchu; snad ji ani neslyšel. Myšlenkami byl jinde.

„Neměl jsem na něj za živého boha vztáhnout ruku,“ hlesl. „Člověk by neměl usilovat o život vlastního bratra.“

Jak ze sebe těžce doloval tato slova, zdola k nim dolehlo zasténání následované Clemovým radostným zajásáním a potom Pondělího bujarým pokřikem:

„Šéfe, šéfe, šéfe!“

„Slyšíš to?“ řekla Jude Sartorimu.

„…Ano…“

„Neřekla bych, žes ho zabil.“

Kolem dokola úst se mu objevil zvláštní tik, který byl ve skutečnosti – došlo jí až po chvíli – potrhaným úsměvem. Vyložila si to jako radost z Jemného přežití, ale jeho zdroj byl trpčí.

„To mě už nespasí,“ řekl.

Položil si ruku na břicho a začal se jí probírat odhalenými svaly tak silně, že tělem začala zmítat křeč. Ze rtů mu vypěnila krev a on si dal ruku přes ústa, jako by to chtěl skrýt. Pak se zdálo, že krev vyplivává do dlaně. Nato ruku vztáhl a nabídl její příšerný obsah jí.

„Vezmi si tohle,“ řekl a rozevřel pěst.

Ucítila, jak jí cosi spadlo do dlaně. Na jeho dárek se však nepodívala, nespouštěla oči z jeho obličeje, ale on se od ní otáčel opět ke kruhu. Došlo jí, dokonce ještě dříve než se jeho pohled zastavil na svém odpočívadle, že se od ní odvrací naposledy, a začala ho volat zpátky k sobě. Volala jeho jméno; říkala mu lásko; ujišťovala ho, že ho nikdy nechtěla opustit a nikdy už to neudělá, jen když zůstane. Ale jen plýtvala slovy. Jakmile jeho oči kruh našly, život z nich vyprchal, a posledním, co uviděl, nebyla ona, ale místo, kde byl stvořen.

V dlani jí leželo modré vejce, zalité krví z břicha a z krku.

Po nějaké době vstala a vyšla na podestu. Parkety u začátku schodiště, kde leželo Jemného tělo, byly prázdné. Clem stál ve světle svíčky se slzami v očích, ale také se širokým úsměvem na tváři. Podíval se nahoru na Jude, která se vydala dolů po schodech.

„Sartori?“ pozvedl hlas.

„Je mrtvý.“

„A Celestine?“

„Je pryč,“ řekla.

„Ale je po všem, ne?“ ozvala se Chátra. „Budeme žít.“

„Jistě?“

„Jo, budeme,“ kývl Clem. „Jemný viděl konec Nespatřeného.“

„Kde je Jemný?“

„Šel ven,“ řekl Clem. „Má v sobě dost života…“

„…na celý jeden další život?“

„Na dvacet dalších, ten šťastnej prevít,“ dostala odpověď od Taye.

Když došla dolů, nejprve ovinula paže kolem Jemného ochránců a potom vyšla sama ven na schůdky. Jemný stál uprostřed ulice, zabalený do jednoho z Celestininých prostěradel. Vedle něho byl Pondělí a on se o chlapce opíral a civěl na strom, který rostl před číslem dvacet osm. Hapexamendiův oheň ožehl mnoho z jeho listí a za sebou nechal holé a zčernalé větve. Ale listím, které přežilo, povíval slabý větřík a po tak dlouhé době strnulosti byly i takové maličkosti milé: poslední, prostý důkaz toho, že Imagika nebezpečí přestála a opět nabírá dech.

Váhala, jestli se má k němu připojit, měla za to, že by raději tyto chvilky meditace strávil čisté sám se sebou. Ale jeho pohled se k ní stočil asi po půl minutě, a i když ho viděla jen ve svitu hvězd a posledních plamenů na dřevěném mřížoví nad hlavou, jeho úsměv si uchoval svou neochvějnou oslnivost a vstřícnost. Sešla ze schodů, ale když se přiblížila, zjistila, že úsměv je mdlý a rány, které utržil, hlubší než jen řezné.

„Zklamal jsem,“ řekl.

„Imagika je celá,“ oponovala. „To není prohra.“

Odvrátil se od ní, zahleděl se do ulice. Tma překypovala čilým rozruchem.

„Pořád tu jsou přízraky,“ pokračoval. „Přísahal jsem jim, že najdu cestu ven, a nepodařilo se mi to. Hlavně proto jsem s Pie odešel, abych našel pro Taylora cestu ven…“

„Možná žádná neexistuje,“ ozval se třetí hlas.

Na schodech se vynořil Clem, ale promluvil Tay.

„Slíbil jsem ti odpověď,“ řekl Jemný.

„A jednu máš. Imagika je kruh a z něj cesta ven neexistuje. Zkrátka chodíme pořád dokola. To přece není tak hrozné, Jemný. Buďme rádi za to, co máme.“

Jemný stáhl paži z Pondělího ramene a otočil se zády ke stromu a k Jude a k andělům stojícím na schodech. Když doklopýtal s hlavou sklopenou do středu ulice, zabručel odpověď Tayovi, příliš tichou pro ucho jiné nežli andělské.

„To nestačí,“ řekl.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Pro obyvatele Škálové ulice byly dny následující po událostech letošního slunovratu právě tak podivné jako cokoli, co se seběhlo do té doby. Měli dojem, že svět, který se kolem nich navrací k životu, naprosto přehlíží skutečnost, že jeho existence visela na vlásku, a jestli teď vycítil aspoň sebemenší změnu svého stavu, velice dovedně své tušení tajil. Období dešťů a vlny horka, které předcházely Usmíření, nahradilo příští ráno mrholení a vlahý sluneční svit anglického léta, jehož umírněnost byla vzorem chování veřejnosti v následujících týdnech. Výbuchy iracionality, které proměnily všechny křižovatky a pouliční rohy v malá bo-jiště, naráz ustaly; noční chodci, které Pondělí s Jude viděli, jak vyhlížejí zjevení pravdy, už ven nevycházeli a necivěli úporně na hvězdy.

V každém jiném městě než Londýně by záhady, které se teď objevily na ulicích, byly patrně objeveny a oslavovány. Kdyby se takové mlhy, jaké se nakupily v Clerkenwellu, místo toho objevily v Římě, Vatikán by se k nim do týdne vyjádřil. Zjevit se v Mexico City, chuďasové dychtící po lepším životě ve světě za nimi by jimi prošli podstatně dříve. Ale Anglie; ach, ta Anglie. Nikdy si kdovíjak nelibovala v mystice, a protože všechny vyvolávače a ovladače kouzelných formulí, až na ty nejslabší, Tabula Rasa povraždila, nezůstal zde nikdo, kdo by se ujal tak lopotného úkolu, jakým bylo vysvobození myslí vězněných dogmaty a účelovostí.

Mlhy však tak docela neunikly pozornosti. Zvířata ve městě věděla, že se k něčemu schyluje, a přišla to do Clerkenwellu vyčmuchat. Zběhlí psi, kteří se slezli v těsné blízkosti Škálové ulice poté, co se tam sešly přízraky, a které vzápětí zahnala Sartoriho horda, se nyní vrátili, čenichy natahovali tu po jedné pikantní vůni, tu po oné. Také kočky se dostavily, vřískaly za soumraku na stromech, byly zvědavé, ale nijak zvlášť. Návštěvy si odbyly i včely – a ptáci se dvakrát ve třech dnech po slunovratu shromáždili ve stejných ohromujících počtech, jaké na vlastní oči viděli u Ústupu Pondělí s Jude. Ve všech případech se smečky, roje a hejna po čase vytratily, když objevily zdroj vůní a sil, které je nasměrovaly ke čtvrti, a zmizely ve Čtvrtém, aby žily tam, pod jiným nebem.

Ale zatímco do Čtvrtého neproudily žádné davy dvounožců, docela určitě tomu tak bylo opačným směrem. Něco málo přes týden po Usmíření dorazil ke schůdkům čísla dvacet osm Čmelík Syrový a když se představil Clemovi a Pondělímu, vyžádal si návštěvu u Maestra. Přišel do domu, který byl o poznání pohodlnější než jeho brloh ve Vanaephu, a to díky vybavení, které přinesli z řady nedávných krádeží Clem s Pondělím. Ale atmosféra domácího krbu byla povrchní. Třebaže těla eh-a-ehů odklidili a zahrabali i s jejich vyvolavatelem pod vysokou travou na Shiverick Square; třebaže hlavní dveře spravili a krvavé skvrny setřeli; třebaže Meditační pokoj vycídili a kameny z kruhu po jednom zabalili do ložního prádla a zamkli, dům poznamenalo vše, co se zde přihodilo: smrt, milostné scény, opětovná setkání a odhalení.

„Žijete uprostřed dějinné lekce,“ poznamenal Čmelík Syrový, když se usadil vedle postele, na níž ležel Jemný.

Usmiřitel se uzdravoval, ale dokonce i přes jeho výjimečné zotavovací schopnosti se léčebná kúra protáhne. Z každých čtyřiadvaceti hodin prospal dvacet i víc, a i když byl vzhůru, jen zřídkakdy se odvážil vstát.

„Vypadáš, jako bys prošel několika válkami, příteli,“ řekl Čmelík Syrový.

„Více, než bych si přál,“ odpověděl Jemný znaveně.

„Čichám tu oviatštinu.“

„Eh-a-ehové,“ potvrdil Jemný. „Neboj se, už je po nich.“

„Vnikli sem během obřadu?“

„Ne. Je to zamotanější. Zeptej se Clema. On ti všechno poví.“

„Nic proti tvému příteli,“ řekl Čmelík Syrový a současně vytáhl z kapsy sklenici utopenců. „Ale radši bych si to poslechl od tebe.“

„Už i tak jsem se o tom hodně napřemýšlel,“ povzdechl si Jemný. „Nechci se k tomu vracet.“

„Ale přece jen jsme vyhráli,“ řekl Čmelík Syrový. „Nezaslouží si to malou oslavu?“

„Oslavuj s Clemem, Čmelíku. Já potřebuju spát.“

„Jak chceš. Jak chceš,“ pokrčil rameny Čmelík Syrový a couval ke dveřím. „Hmm… Ještě bych rád něco věděl. Nebude ti vadit, když se tu na pár dní zdržím? Ve Vanaephu je mnoho spolků, které chtějí podniknout velký zájezd do Pátého, a já se dobrovolně přihlásil, že jim ukážu pamětihodnosti. Ale protože jsem je sám dosud neviděl…“

„Buď mým hostem,“ řekl Jemný. „A promiň mi, že se nerozplývám srdečností.“

„Není třeba se omlouvat,“ usmál se Čmelík Syrový. „Nechám tě spát.“

Ještě ten večer Čmelík uposlechl Jemného rady a zasypával Clema a Pondělího otázkami, dokud si nemohl utvořit dokonalou představu.

„A kdy že se setkám s úchvatnou Judith?“ zeptal se, když mu příběh dopověděli.

„Nevím, jestli vůbec někdy,“ řekl Clem. „Co jsme pohřbili Sartoriho, do domu se nevrátila.“

„Kde je?“

„Ať je kde je,“ ozval se Pondělí zkormouceně, „Chátra je s ní. To je zkurvenej pech.“

„Inu, poslyš,“ řekl Čmelík Syrový. „Vždycky jsem to s dámami uměl. Uděláme obchod. Když mě provedeš městem, skrz na skrz, ukážu ti na oplátku, jak na to.“

Pondělího dlaň se vysoukala z kapsy, kde hladila následek Chátřiny nepřítomnosti, a chopila se Čmelíkovy ruky dřív, než ji vůbec napřáhl.

„Jste džentlmen a neřád,“ řekl Pondělí. „Máte svůj zájezd mít.“

„A co Jemný?“ obrátil se Čmelík Syrový ke Clemovi. „Netrpí nedostatkem ženské společnosti?“

„Ne, je jenom unavenej. Bude v pořádku.“

„Jistě?“ zapochyboval Čmelík Syrový. „Nejsem si tím tak jistý. Tváří se jako někdo, kdo by byl šťastnější mrtvý než živý.“

„To neříkejte.“

„No dobře. Nic jsem neřekl. Ale tváří se tak, Clemente. A všichni to víme.“

Pohyb a hluk, které Čmelík Syrový vnesl do domu, jen napomohly zdůraznit pravdivost tohoto jeho postřehu. Jak dny míjely a stávaly se týdny, Jemného nálada se lepšila jen málo – nebo vůbec ne. Přesně jak řekl Čmelík Syrový, trpěl – a Clem se začal cítit stejně, jako se cítil v době, když Tay před smrtí začal slábnout. Milovaná osoba se jim ztrácela před očima a on nemohl dělat nic, aby tomu zabránil. Dokonce ani neprožívali chvíle lehkomyslnosti tak jako s Tayem, kdy vzpomínali na dobré časy a bolest polevila. Jemný si nepřál žádné plané útěchy, žádný smích, žádný soucit. Pouze chtěl ležet v posteli a pozvolna blednout do barvy prostěradla, na němž ležel. Občas, když spal, ho andělé slyšeli, jak mluví cizí řečí, tak jak to kdysi slyšel Tay. Ale mumlal nesmysly; přijímal jen zprávy z mozku, který se potácel bez mapy či cíle.

Čmelík Syrový zůstal v domě měsíc, odcházel s Pondělím za úsvitu a vracíval se pozdě poté, co strávil další den chozením po památkách a přicházením na chuť tomuto novému dominiu. Jeho smysl nadchnout se pro něco byl bezbřehý, schopnost požitkářství přímo zázračná. Zjistil, že mu chutná pečivo plněné úhořím masem, našel zalíbení v řečnickém koutku v neděli odpoledne a o půlnoci v obchůzkách po revíru Rozpa-rovače; v psích dostizích, džezu, vestách šitých v Savile Row a ženách koupených za nádražím King’s Cross. Co se Pondělího týče, z výrazu zračícím se na jeho tváři, když se vracel, bylo jasné, že bolest z Chátřina odchodu je z něj pomalu a jistě slíbávána. Když Čmelík Syrový konečně oznámil, že je čas, aby se vrátil do Čtvrtého, chlapec byl sklíčený.

„Žádný strach,“ těšil ho Čmelík Syrový. „Vrátím se zpátky. A nebudu sám.“

Než odešel, objevil se u Jemného postele s návrhem.

„Pojď se mnou do Čtvrtého,“ řekl. „Je na čase, abys viděl Patashoquu.“

Jemný zavrtěl hlavou.

„Ale ještě jsi neviděl Veselou TiTi‘,“ protestoval Čmelík.

„Vím, o co se snažíš, Čmelíku,“ řekl Jemný. „A děkuju ti za to, vážně, ale nechci už Čtvrté vidět.“

„No a co chceš vidět?“

Odpověď byla prostá: „Nic.“

„Už s tím ale vážně přestaň, Jemný,“ rozzlobil se Čmelík Syrový. „Leze mi to krkem. Děláš, jako bysme všechno prohráli. Neprohráli.“

„Já ano.“

„Ona se vrátí. Uvidíš.“

„Kdo se vrátí?“

„Judith.“

Jemný se tomu málem zasmál.

„Není to Judith, koho jsem ztratil,“ řekl.

V té chvíli si Čmelík Syrový uvědomil svůj přehmat a ohromeně zůstal stát. Zmohl se jedině na:

„A tak…“

Poprvé od chvíle, co se před měsícem Čmelík Syrový zjevil u jeho pelesti, se Jemný vůbec poprvé podíval na svého hosta.

„Čmelíku,“ oslovil jej. „Povím ti, co jsem nikomu jinému neřekl.“

„A to?“

„Když jsem byl v Otcově městě…“ udělal pauzu, jako by už teď ztrácel vůli mu to povědět, potom začal znovu. „Když jsem byl v Otcově městě, viděl jsem Pie’oh’pah.“

„Byl živý?“

„Na chvilku.“

„Kristepane. Jak zemřel?“

„Zem se pod ním otevřela.“

„To je hrozné, hrozné.“

„Už myslím chápeš, proč mi to nepřipadá jako vítězství.“

„Ano, chápu. Ale Jemný…“

„Žádné další přemlouvání, Čmelíku.“

„Vzduch je plný změn. Možná se i v Prvním dějí zázraky, jako se dějí v Yzordderrexu. Vyloučit to nemůžeš.“

Jemný si přimhouřenýma očima prohlížel svého mučitele.

„Eurhetemeci byli v Prvním dávno před Hapexamendiem, na to nezapomínej,“ pokračoval Čmelík. „A byli svým divotvorstvím prohlášení. Možná se ty časy vrátily. Země nezapomíná. Lidé zapomínají. Maestrové zapomínají. Ale země? Nikdy!“ Vstal. „Pojď se mnou k přechodu,“ vyzval jej. „Pojď hledat své já. Co že tě bolí? Ponesu tě na zádech, jestli ti nohy neslouží.“

„To nebude nutné,“ řekl Jemný, odhodil přikrývky a vstal z postele.

Přestože měl srpen teprve začít, rané letní měsíce byly poznamenány takovými výkyvy, že sezóna jako by všechno teplo předčasně vyplýtvala, a když Jemný, doprovázen Čmelíkem a Clemem, vykročil do Škálové ulice, čekal ho na schůdcích první podzimní mrazík. Clem objevil mlhu vedoucí do Prvního dominia už v prvních osmačtyřiceti hodinách po Usmíření, ale nevešel do ní. Po všem, co slyšel o stavu Nespatřeného města, naprosto netoužil spatřit jeho hrůzy. Dovedl k ní však Maestry neomylně. Byla o něco málo víc než půl míle od domu, schovaná za zpustlou administrativní budovou: hráz šedivé mlhy ne větší než dvojnásobek výšky člověka, převalující se v stinném koutku opuštěného dvora.

„Pusť mne, půjdu první,“ řekl Clem Jemnému. „Ještě pořád jsme tví strážci.“

„Udělali jste už víc než dost,“ prohlásil Jemný. „Zůstaňte tady. Dlouho to nepotrvá,“

Clem pokynu neodporoval, stoupl si stranou a pustil Maestry do mlhy. Jemný do dnešního dne uskutečnil přechod mezi dominii mnohokrát a byl zvyklý na krátkou dezorientaci, která pokaždé přechod provázela. Ale nic, dokonce ani jatka nočních můr, které ho po Usmíření pronásledovaly, ho nemohly připravit na to, co čekalo na druhé straně. Čmelík Syrový, odjakživa muž bleskových reakcí, se pozvracel, sotva na ně v mlze zaútočil zápach hniloby, a ačkoli klopýtal za Jemným pevně odhodlán, že nenechá svého přítele dívat se na První samotného, po jediném pohledu si zakryl oči.

Dominium hnilo od horizontu k horizontu. Všude hniloba a zas jen hniloba. Byla jí plná odpudivá jezera a hnisavé kopce. Nad hlavou, na obloze, kterou Jemný sotva zahlédl, když procházel Otcovým městem, zpola překrývaly mraky barvou podobné týden staré modřině dva nažloutlé měsíce a jejich světlo dopadalo na špínu tak nechutnou, že i ten nejhladovější luňák v Kwemu by raději hladověl, než se zde nakrmil.

„Tohle bylo Boží město, Čmelíku,“ řekl Jemný. „Tohle byl můj Otec. Tohle byl Nespatřený.“

Najednou začal zuřivě cloumat rukama, které měl Čmelík přitisknuté k obličeji.

„Dívej se, zatraceně, dívej se! Chci slyšet, jak mi vykládáš o zázracích, Čmelíku! No tak! Povídej! Povídej!“

Čmelík nešel zpátky do domu, když se s Jemným vynořili z přechodu, jen zabručel něco omluvného a odkráčel kamsi do tmy se slovy, že potřebuje být chvilku o samotě a že se vrátí, až se dá do pořádku. A vskutku se o tři dny později opět objevil v čísle dvacet osm, ještě lehce nesvůj, ještě maličko rozpačitý, a zjistil, že se Jemný do postele nevrátil, naopak se má čile k světu. Usmiřitelova nálada byla spíš energická než radostná. Jeho postel, jak vysvětlil Čmelíkovi, už není tím útočištěm, kterým kdysi bývala. Jen co zavřel oči, spatřil do posledního odpudivého detailu jatka Prvního a mohl teď spát jedině, když se unavil až k úplné nemohoucnosti a nedal tak své mysli čas, aby se, mezi chvílí, kdy se jeho hlava položí na polštář, a tou, kdy se propadne do zapomnění, probírala tím, čeho se stal svědkem.

Naštěstí s sebou Čmelík přivedl rozptýlení v podobě skupiny osmi turistů (raději říkal výletníků) z Vanaephu, kteří se na něj spoléhali, že je seznámí s rituály a raritami Pátého dominia. Než ale výlet začal, hořeli touhou vzdát hold velikému Usmiřiteli a to taky udělali – vylezlo z nich několik žalostně otřelých proslovů, načež Jemnému předali dary, které donesli: uzené maso, voňavky, obrázek Patashoquy složený ze zarzích křidélek; knížku erotických básní od sestry Pluthera Quexa.

Skupina byla první z mnoha, které Čmelík v několika příštích týdnech přivedl – a netajil se před Jemným tím, že mu z jeho nového zaměstnání plyne slušný zisk. Prožijte Svatý den v Sartoriho Městě, to byl jeho trhák – a čím víc bylo spokojených zákazníků, kteří se vraceli do Vanaephu s vyprávěním o pečivu plněném úhořím masem a Jacku Rozparovači, tím více se jich na výlet přihlašovalo. Věděl, že doba rozkvětu nemůže samozřejmě trvat věčně. Zakrátko v Patashoquě rozjedou obchody profesionální výletní průvodci a on nebude moci konkurovat jejich prvotřídním zájezdům, až na jednu jedinou perličku: pouze on zaručoval přijetí, třeba kratičké, u samotného Maestra Sartoriho.

Blíží se čas, uvědomoval si Jemný, kdy si Páté bude muset připustit fakt, že je Usmířené, ať se mu to líbí nebo ne. Prvních pár návštěvníků pamětihodností z Vanaephu a Patashoquy se dalo přehlédnout; ale až přijdou jejich rodiny a rodiny jejich rodin – stvoření takových tvarů a velikosti, že nemohou nevzbudit pozornost – lidé tohoto dominia už je déle nebudou moci přehlížet. Nepotrvá dlouho a Škálová ulice se promění v svatou dálnici, po níž nebudou přijíždět poutníci jen jedním pruhem, ale dvěma. Až se to stane, život v domě se stane nesnesitelným. On, Clem a Pondělí budou muset číslo dvacet osm opustit a smířit se s tím, že se z něj stane poutní místo.

Až ten den přijde – a stane se tak brzy –, bude nucen učinit zásadní rozhodnutí. Má hledat nějakou svatyni zde v Británii, a nebo odejít z ostrova do nějakého státu, kam ho žádný z jeho životů nezavál? O jedné věci měl jasno: nevrátí se do Čtvrtého, ani do jiného dominia za ním. Je sice pravda, že nikdy nespatřil Patashoquu, ale po celý ten čas myslel jen na jednu jedinou duši, se kterou ji chtěl spatřit – a ta duše odešla pryč.

Doba nebyla o nic méně podivná nebo drsná ani pro Jude. Společnost ve Škálové ulici se rozhodla opustit v náhlém hnutí mysli a předpokládala, že se tam časem vrátí. Ale čím déle byla pryč, tím byl pro ni návrat těžší. Neuvědomovala si, když Sartori odešel, jak moc se jí po něm bude stýskat. Ať bylo zdrojem jejích citů k němu cokoli, necítila lítost. Jediné, co cítila, byla ztráta. Noc co noc se probouzela v malém pokoji, který si společně s Chátrou pronajaly (starý byt byl příliš zaplněný vzpomínkami), rozjitřena k slzám stejným děsivým snem. Stoupala po prokletých schodech ve Škálové ulici a snažila se dosáhnout na Sartoriho, který ležel navrchu a hořel, ale přes veškerou úpornou snahu se jí nikdy nepodařilo vystoupit byť o jeden jediný stupínek. A na rtech měla vždy tatáž slova, když ji Chátra probudila:

„Zůstaň se mnou. Zůstaň se mnou.“

Ačkoli odešel navždy a jí nezbývalo než se s tím nakonec vyrovnat, nechal jí na památku živý dárek, který, než přišly podzimní měsíce, jí začal svou přítomnost dávat zcela jednoznačně najevo a když noční můry daly pokoj, pro změnu jí nedovolilo usnout jeho kopání. Sama sobe se nelíbila v zrcadle, břicho bylo jako lesklá kopule, prsa jí otékala a byla citlivá, ale Chátra byla u ní, utěšovala ji a dělala jí společnost, kdykoli toho bylo zapotřebí. Byla v oněch měsících vším, co mohla Jude chtít: věrná, praktická a lačná po vědění. Přestože pro ni byly zpočátku zvyky Pátého záhadou, brzy se s jeho výstřednostmi sžila a dokonce si je oblíbila. To však nebyla situace, která by zůstala věčně beze změny. Kdyby zůstaly v Pátém a Jude měla dítě tam, co by mu mohla slíbit? Zázemí a vzdělání v dominiu, které možná někdy v nedohlednu docení zázraky ve svém středu, ale mezitím bude výjimečné kvality, lhostejno jaké, kterými je dítě obdařeno, opomíjet a odmítat.

V půli října se rozhodla. Odejde z Pátého, s Chátrou nebo bez ní, a najde v Imagice nějakou zemi, kde by smělo dítě, ať už z něj má být prorok, melancholik nebo obyčejný priapický chlap, vyrůstat. Aby mohla tuto cestu uskutečnit, musela se ovšem vrátit do Škálové ulice nebo do jejího okolí, a třebaže to nebyla právě povzbudivá vyhlídka, odhadovala, že bude lépe to udělat co nevidět, dřív než další a další noci vykonají své a ona se bude cítit zesláblá. Svěřila se se svými plány Chátře, která prohlásila, že půjde ráda tam, kam bude mít Jude namířeno. Spěšně nachystaly, co bylo třeba, a o čtyři dny později byt opustily naposledy s malou sbírkou cenností, které ve Čtvrtém zastaví.

Večer byl chladný a měsíc, když vyšel, měl kolem sebe mlhavou aureolu. V jeho světle dostaly dopravní tepny v blízkosti Škálové ulice s prvními nárazy mrazu duhové zbarvení. Na Judino přání šly nejprve k Shiverick Square, aby se mohla naposledy poklonit Sartorimu. Jeho hrob i hrob Oviatů Clem a Pondělí pečlivě ukryli, trvalo jí hodnou chvíli, než našla místo, kde byl pohřben. Ale nakonec je našla a zdržela se u něj dvacet minut, zatímco Chátra čekala u ohrady. V přilehlých ulicích byly sice přízraky, ale Jude věděla, že on se k jejich řadám nikdy nepřipojí. Nenarodil se, nýbrž byl stvořen, materiál pro jeho život byl kradený. Jediná existence, která mu po smrti zbyla, byla její paměť a dítě. Neronila pro to slzy, dokonce ani pro jeho nepřítomnost. To předtím dělala, co se dalo, brečela a žadonila, aby zůstal. Ale přece pověděla půdě, že miluje toho, na kom je navršená, a uložila jí, aby Sartoriho v jeho bezesném spánku konejšila.

Potom se od hrobu vzdálila a společně s Chátrou šly hledat přechod do Čtvrtého. V něm bude den, jasný den, a ona si dá nové jméno.

V čísle dvacet osm bylo tu noc hlučno; důvodem byla oslava na počest Ira, který byl odpoledne propuštěn z vězení, když si odseděl tříměsíční trest za drobnou krádež, a který zakotvil – s Carol, Benedictem a několika bednami kradené whisky – na schodech a zapíjel své propuštění. Dům byl dnes už hotová pokladnice – všechno to byly dary pro Maestra od výletníků Čmelíka Syrového – a opilecké hrátky, které tyto artefakty, mnohé z nich úplné záhady, vyvolaly, nebraly konce. Jemný se cítil stejně bujaře jako Ir, jestli ne ještě víc. Po tolika týdnech abstinence mu značné množství whisky, které vypil, pěkně stouplo do hlavy. Odolával Clemovým pokusům zatáhnout ho do vážnějšího hovoru, navzdory tomu, že Clem znovu a znovu zdůrazňoval, že jde o naléhavou záležitost. Jen po velikém přemlouváním následoval Clema do tiššího koutu v domě, kde mu andělé řekli, že je nablízku Judith. Když si poslechl tu zprávu, trošku vystřízlivěl.

„Jde sem?“ zeptal se.

„Pochybuju,“ řekl Clem a jazykem si přejížděl rty zleva doprava, jako by na nich ulpěla její chuť. „Ale je blízko.“

Nebylo třeba Jemného víc pobízet. Vyšel s Pondělím v patách na ulici. V dohledu neviděl ani živáčka. Jen přízraky, mdlé jako vždy, jejichž skleslost bila do očí o to víc díky veselí, které vycházelo z domu.

„Nevidím ji,“ řekl Jemný Clemovi, který je následoval ven jen na schody. „Víš jistě, že je tady?“

Odpověděl Tay. „Myslíš, že nepoznám, jestli je Jude blízko? Jasně že to vím jistě.“

„Kterým směrem?“ chtěl vědět Pondělí.

Nyní zase spustil Clem, trochu je usazoval: „Možná nás nechce vidět.“

„No ale já chci vidět ji,“ opáčil Jemný. „Alespoň jedno přiťuknutí –na starý dobrý časy. Kterým směrem, Tayi?“

Andělé mu ukázali směr, Jemný se tam pustil ulicí a Pondělí s lahví v ruce se mu držel těsně v patách.

Mlha vedoucí do Čtvrtého vyhlížela vstřícně; pomalá vlna bledého oparu, která se převalovala a převalovala na místě, ale nikdy se nepřerušila. Ještě než do ní s Chátrou vkročily, si Jude vyšetřila chvilku a podívala se nahoru. Nad hlavami měly Velký vůz. Víckrát už ho neuvidí. Potom řekla: „Loučení už bylo tak akorát,“ a spolu udělaly krok do mlhy.

Sotva to učinily, Jude zaslechla z postranní ulice za nimi zvuk běžících nohou a hlas Jemného, který volal její jméno. Počítala trochu s tím, že by mohli její přítomnost zjistit, a obě se dohodly, jak nejlépe mají zareagovat. Ani jedna z žen se neotočila. Prostě přidaly do kroku a zacházely hlouběji do oparu. Ten postupně houstl, ale po dvanácti krocích se jim začalo z druhé strany prodírat světlo a vlhké chladno mlhy ustoupilo kořeněné vůni. Znovu na ni zavolal Jemný, ale nahoře nad nimi se ozýval jakýsi rachot a ten jeho volání docela přehlušil.

Vzadu za nimi v Pátém se Jemný na pokraji mlhy zarazil. Přísahal sám sobě, že dominium už víckrát neopustí, ale alkohol kolující mu v organismu jeho rozhodnutí oslabil. Nohy ho přímo svrběly, jak moc se mu za ní chtělo do mlhy.

„No, šéfe,“ řekl Pondělí. „Jdeme, nebo nejdeme?“

„Přikláníš se k některé variantě?“

„Jo, jak už to bejvá.“

„Ještě bys rád Chátru pomuchlal, co?“

„Zdá se mi o ní, šéfe. Každou noc se mi zdálo vo šilhavejch holkách.“

„No tak dobrá,“ kývl Jemný. „Jestli honíme sny, tak myslím, že to je pádný důvod pro to, abychom šli.“

„Jo?“

„Vlastně je to ten jediný důvod.“

Uchopil Pondělího láhev a notně si z ní přihnul.

„Tak do toho,“ řekl a společně se ponořili do mlhy, klusali po zemi, která zvolna měkla a světlala, z dlažebních kostek byl písek, noc se změnila v den.

Na kratičký okamžik před sebou ženy zahlédli, šedivé siluety proti páví obloze vpředu, potom je opět ztratili, i když se je pokoušeli dohnat. Denní jas se však stával ostřejším – a sílila i změť hlasů, která přešla až do hučení rozrušeného davu – ve chvíli, kdy vyběhli ven z přechodu. Po obou stranách se hemžili kupující, prodavači i zloději – a v té mačka-nici obě ženy právě mizely. Rozběhli se za nimi s novou vervou, ale vlna lidí se proti nim spikla, blíž je k jejich kořisti nepustila a po půlhodině bezvýsledného pronásledování, které je nakonec přivedlo zpátky k mlze a k obchodnímu hemžení, které ji obklopovalo, si museli přiznat, že je převezly.

Jemný začal být nedůtklivý, v hlavě mu přestalo hučet, ale začala ho pro změnu bolet.

„Jsou v tahu,“ řekl. „Necháme toho.“

„Do prdele!“

„Lidi přicházejí, lidi odcházejí. Nemůžeš si dovolit se na někoho vázat.“

„Pozdě,“ povzdechl si zkormouceně Pondělí. „Už se stalo.“

Jemný zamžoural do mlhy, rty měl sevřené. Na druhé straně vládl studený říjen.

„Něco ti povím,“ řekl po nějaké době. „Půjdeme až k Vanaephu a podíváme se, jestli nenajdeme Čmelíka Syrového. Možná by nám pomohl.“

Pondělí se rozzářil. „Ty seš hrdina, šéfe. Půjdeš první.“

Jemný se vytáhl na špičky a pokoušel se zorientovat.

„Potíž je v tom, že nemám nejmenší páru, kde Vanaeph je,“ řekl.

Chytil za klopu nejbližšího kolemjdoucího a zeptal se ho, jak se dostane k Lipper Bayaku. Chlapík ukázal někam přes hlavy davu a pak už je nechal jejich osudu, takže se museli sami prodrat k okraji tržiště, kde získali výhled nikoli na Vanaeph, ale na hrazené město, které stálo mezi ním a horou Lipper Bayak. Na Pondělího tváři se opět rozšklebil široký úsměv, širší než kdy předtím; a rty vyřkly jméno, které tak často vydechoval jako čarovné zaříkání:

„Patashoqua?“

„Ano.“

„Malovali jsme ji spolu na zeď, pamatuješ?“

„Pamatuju.“

„Jak vypadá za hradbami?“

Jemný se díval na láhev, kterou držel v ruce, a přemítal, jestli to prazvláštní rozrušení, které pociťoval, opadne zároveň s bolením hlavy, které ho provázelo.

„Šéfe?“

„Co?“

„Ptal jsem se: jak vypadá za hradbami?“

„Nevím. Nebyl jsem tam.“

„No a co kdybysme…“

Jemný vrazil láhev Pondělímu a povzdechl si; táhlým, odlehčeným povzdechem, končícím v úsměvu.

„Ano, příteli,“ řekl. „Myslím, že to bychom měli.“

2

Takto se započala poslední pouť Maestra Sartoriho – zvaného John Furie Zacharias, neboli Jemný, Usmiřitel dominií – napříč Imagikou.

Vůbec neměl žádnou takovou pouť v úmyslu, ale poněvadž slíbil Pondělímu, že najdou ženu jeho snů, nesnížil se k tomu, aby chlapce opustil a vrátil se do Pátého. S pátráním začali samozřejmě v Patashoquě, které se v těchto dnech víc než kdy jindy dařilo, vzhledem k takové blízkosti k nově usmířenému dominiu si totiž mohla dovolit otevírat každý den nové a nové živnosti. Po téměř roce přemýšlení, jak asi bude město vypadat, byl Jemný nutně poněkud zklamaný, když se přece jen dostal za jeho brány, ale Pondělího nadšení bylo samo o sobě podívanou a nakažlivou upomínkou na to, jak byl on sám ohromen, když do Čtvrtého vkročil poprvé s Pie.

Protože ve městě na stopy žen nenarazili, pokračovali k Vanaephu a doufali, že najdou Čmelíka. Je na cestách, bylo jim řečeno, ale jedna všímavá osůbka prohlásila, že viděla dvě ženy, na něž se hodil popis Jude a Chátry, jak stopují u kraje dálnice. O hodinu později dělali Jemný s Pondělím totéž – pronásledování, které je mělo zavát na druhý konec dominií, začalo doopravdy.

Pro Maestra se cesta velice lišila od těch, které jí předcházely. Poprvé, když tuto odyseu podstoupil, cestoval, aniž by znal sám sebe a chápal význam lidí, které potkával, a míst, která viděl. Podruhé byl přízrakem prolétávajícím rychlostí myšlenky mezi členy Sněmu a příliš naléhavý úkol mu neumožňoval, aby ocenil nesčetné divy, které míjel. Ale tentokrát měl čas i znalosti k tomu, aby své pouti porozuměl, a třebaže zahájil putování jen nerad, brzy mu přišel na chuť tak jako jeho společník.

Zvěsti o proměnách Yzordderrexu se donesly dokonce i do nejzastrčenějších vesniček a rozpad Autarchovy říše byl všude důvodem k oslavám. Taktéž zvěsti o uzdravení Imagiky se roznesly, a když Pondělí prozradil lidem, odkud on a jeho tichý společník přišli (což obvykle udělal při sebenepatrnější příležitosti), dávali jim napít a vyzpovídávali je do omrzení o rajském Pátém. Mnozí tazatelé věděli, že byly dveře do té záhady konečně otevřeny, plánovali návštěvu Pátého a chtěli vědět, jaké s sebou mají vzít dary do dominia, které je už i tak plné zázraků. Když padla tato otázka, Jemný, který během těchto rozhovorů obvykle nechával vypovídat Pondělího, pokaždé říkával:

„Vezměte si minulost svých rodin. Vezměte své básně. Vezměte vtipy. Vezměte své ukolébavky. Ať v Pátém pochopí, jaké máte vy skvosty tady.“

Lidé se na něj dívali úkosem, když takto odpověděl, a tvrdili mu, že se jim jejich vtipy a rodinná minulost nezdají kdovíjak úžasné, na což Jemný proste odvětil:

„To všechno jste vy. A vy jste ten nejlepší dárek, který by mohlo Páté dostat.“

„Víš, mohli jsme si přijít na pěknej majlant, kdybysme s sebou vzali pár map Anglie,“ prohodil jednoho dne Pondělí.

„A nám na tom záleží?“ řekl Jemný.

„Tobě možná ne, šéfe,“ odvětil Pondělí. „Za svou osobu říkám, že jsem rozhodně pro.“

Má pravdu, myslel si Jemný. Dávno by už prodali tisíc map, a to teprve přišli do Třetího. Map, které by byly kopírovány, načež by byly kopírovány i jejich kopie a každý přepisovač by nevyhnutelně přidal k nákresu své vlastní dodatky. Myšlenka na takové rozšiřování přivedla Jemného zpátky k vlastní ruce, která málokdy pracovala z jiného důvodu nežli výdělku a která přes všechnu dřinu nevytvořila nic, co by mělo trvalejší hodnotu. Ale na rozdíl od obrazů, které padělal, nejsou mapy zatíženy kletbou pojmu originál. Množením se zlepšují, jak se postupně opravují nepřesnosti, zaplňují se prázdná místa a popisky se obohacují o nové znaky. A i poté, co jsou zapsány veškeré opravy, do nejdrobnějšího detailu, nikdy nemohou být proklety slovem hotovo, protože jejich objekt se nepřestává měnit. Řeky se rozšiřují a klikatí – nebo úplně vysychají; ostrovy se zvedají a zase potápějí; dokonce i hory se posunují. Svou bytostnou povahou jsou mapy dílem měnícím se za pochodu –a Jemný, jehož rozhodnutí se upevnilo, když o tom tímto způsobem přemýšlel, se s mnohaměsíčním zpožděním rozhodl, že svou ruku pro změnu využije k tomu, aby jedno takové dílo stvořila.

Čas od času potkali po cestě osobu, která si neuvědomila jeho totožnost, chlubila se přátelstvím s nejoslavovanějším synem Pátého, Maestrem Sartorim, a obšírně o tom skvělém muži Jemnému a Pondělímu vykládala. Vyprávění se různila, zvlášť když došlo na hovor o jeho společníkovi. Někteří tvrdili, že měl po boku krásnou ženu; někteří, že bratra jménem Pie; ještě jiní (ti byli nejméně početní) mluvili o mystifovi. Zpočátku měl Pondělí co dělat, aby se udržel a pravdu nevyzvonil, ale Jemný hned od počátku trval na tom, že chce cestovat inkognito, a tak chlapec přísahal, že bude mlčet, a držel slovo. Zachovával mlčení, zatímco jim druzí vyprávěli nadsazené příběhy o Maestrových činech: sňatcích slavených na stropě; mlází, které vyrašilo přes noc tam, kde on spal; ženách, které otěhotněly poté, co se napily z jeho hrníčku. Skutečnost, že se stal potravou obrazotvornosti snad všeho obyvatelstva, nejprve Jemného pobavila, ale po čase na něj začala těžce doléhat. Připadal si mezi těmito živými verzemi svého já jako duch, neviditelný mezi posluchači, kteří se sešli poslouchat příběhy o jeho činech, jejichž podrobnosti byly s každým vyprávěním přikrášlovány a zveličovány.

Útěchou mu mohlo být to, že nebyl jedinou postavou, o které tato podobenství kolovala. Mezi jazyky a ušima obyvatelstva živě vířily také bajky, které byly oběma poutníkům vyprávěny, sotva se přeptali na Jude s Chátrou: příběhy o zázračných ženách. V dominiu se od pádu Yzordderrexu objevil dočista nový kočovný kmen. Nedaleko žily mocné ženy, jež využily toho, že i ony byly osvobozeny, a rituály, které původně provozovaly pouze u domácího krbu a v chýši, nyní prováděly pod širým nebem před zraky všech. Ale na rozdíl od příběhů o Maestru Sartorim, z nichž většina byly čiré výmysly, viděli Jemný s Pondělím četné důkazy toho, že příběhy týkající se těchto žen vyvěraly z pravdy. Kupříkladu v provincii v okolí Mai-Ké, která ještě během prvního Jemného putování byla suchým krajem, objevili pole zelenající se vůbec první sklizní po šesti letech – projev laskavosti ženy, která našla pramen podzemní vody a zaříkadly a prosebnými modlitbami ji vylákala na povrch. V 1’himb-ských chrámech jakási sibyla vyřezala z pevné desky – s použitím toliko prstu a slin – napodobeninu města tak, jak podle její věštby bude vypadat za rok, a věštila tak strhujícím způsobem, že její posluchačstvo vyšlo ještě v tutéž hodinu z chrámu a strhalo všude po městě haraburdí, které je mrzačilo. V Kwemu – kam Jemný Pondělího vzal v naději, že najdou Scopiqua – místo toho zjistili, že svého času mělká jáma, v níž stával Čep, je dnes jezerem, jehož voda je průzračná, ale jehož dno zakrývají vrstvy živočichů, kteří se tam rodí. Většinou to byli ptáci, vzlétávající v náhlých, rozčilených hejnech s hotovým opeřením k nebi.

Tady měli možnost se s původkyní zázraků setkat, neboť žena, která toto vodstvo stvořila (její přívrženci řekli doslova: chcalo jednu jedinou noc a bylo to), se usadila v zčernalém přítmí kwemského paláce. V naději, že by se mohli dozvědět něco o Jude a Chátře, se Jemný odvážně pustil do tmy hledat stvořitelku jezera, a i když se mu odmítla ukázat, jeho otázky zodpověděla. Ne, neviděla dvojici poutníků, jak ji on popsal, ale ano, může mu říct, kam šly. V těchto dnech znají poutnice pouze dva směry, vysvětlila: z Yzordderrexu a do něj. Poděkoval jí za informaci a zeptal se jí, jestli pro ni může na oplátku udělat něco on. Pověděla mu, že od něj osobně nechce nic, ale že by velmi přivítala na hodinu dvě společnost jeho chlapce. Poněkud rozmrzele vyšel Jemný ven a optal se Pondělího, jestli by nebyl ochoten na chvíli tu ženu potěšit. On řekl, že ano, a Maestro osaměl. Našel si tedy u jezera rodícího ptáky místo, kde se posadil, zatímco Pondělí mizel v hlubinách budoáru jeho stvořitelky. Poprvé v životě se mu stalo, že žena dala při hledání sexuální útěchy před ním přednost někomu jinému. Jestli vůbec potřeboval důkaz toho, že jeho dnům odzvonilo, má jej.

Když se po dvou hodinách Pondělí opět objevil (s uzardělými tvářemi a zarudlýma ušima), našel Jemného, jak sedí na břehu jezera, dávno unavený prací na své mapě, obklopen několika maličkými náhrobky z oblázků.

„Co to je?“ řekl chlapec.

„Počítal jsem své milostné avantýry,“ odpověděl Jemný. „Každý z nich znamená stovku ženských.“

Náhrobků bylo sedm.

„Jsou všechny?“ řekl Pondělí.

„Všechny, co si pamatuju.“

Pondělí si dřepl na bobek vedle kamínků.

„Vsadím se, že bys je všechny ještě jednou rád pomiloval,“ řekl.

Jemný nad tím chvilku podumal a nakonec řekl:

„Ne. Myslím, že ne. Dělal jsem to, jak jsem uměl nejlíp. Je čas přenechat to mladším.“

Mrštil kamínek, který držel v ruce, daleko do středu jezera hemžícího se životem.

„Než se zeptáš,“ řekl. „To byla Jude.“

Poté si už zbytečně nezajíždeli, ani se nemuseli sem a tam vláčet za zprávami o dvou ženách. Věděli, kam Jude s Chátrou šly. Jakmile se vymotali od jezera, během několika hodin byli na Ponuré cestě. Na rozdíl od většiny věcí se Cesta nezměnila. Zůstala právě tak rušná a široká jako kdysi: šíp, letící po své přímé dráze do horkého srdce Yzordderrexu.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

1

V Pátém přišla zima; ne znenadání, ale pomalu a jistě. Halloween byl posledním dnem, kdy měli lidé možnost ochutnat noční vzduch bez kabátů, klobouků a rukavic, a byl svědkem první významnější návštěvy Londýňanů ve Škálové ulici – hlučné party, které atmosféra předvečera svátku Všech svatých stoupla do hlavy. Přišli se podívat, jestli je něco pravdy na prapodivných povídačkách, které o sousedství slyšeli. Někteří se velmi záhy vytratili, ale ti statečnější zůstali, aby místo probádali, a několik jich přešlapovalo venku před číslem dvacet osm, kde se dohadovali nad kresbami na dveřích a dívali se vzhůru na zuhelnatělý strom, který zastiňoval dům před hvězdami.

Po tom večeru se štípání chladu změnilo v kousání a kousání v hryzáni, až koncem listopadu byly teploty dost nízké, aby udržely u krbu i ty nejnadrženější kocoury. Ale proud návštěvníků – oběma směry – se nezastavil. Noc co noc se ve Škálové ulici objevovali obyčejní obyvatelé města a míjeli výletníky, kteří proudili opačným směrem. Z některých z té první skupiny se stali tak pravidelní návštěvníci, že je Clem začal poznávat a mohl sledovat, jak jsou jejich průzkumy čím dál tím méně váhavé, když jim docházelo, že úžasné pocity, které zde prožívají, nejsou prvními příznaky šílenství. Bylo možné zde najít divy – a tito muži a ženy se jeden po druhém museli dovtípit, co je jejich zdrojem, protože jeden po druhém mizeli. Jiní, snad příliš ustrašení, než aby se odvážili do přechodu sami, přicházeli s přáteli, jimž věřili, a prováděli je ulicí, jako by to byla tajná neřest, mluvili šeptem, načež se vzápětí smáli nahlas, když zjistili, že jejich blízcí vidí jevy právě tak jako oni.

Zpráva se šířila. Ale to byla zároveň jediná radost, kterou ony hořké dny a noci mohly nabídnout. I když v dome trávil více a více času Čmelík Syrový, a to byl veselý společník, Clemovi hrozně scházel Jemný. Sice ho nijak nepřekvapil jeho nenadálý odjezd (dávno věděl, třebaže sám Jemný ještě ne, že dříve nebo později Maestro z dominia odjede), ale momentálně se stal jeho nejbližším společníkem muž, s nímž se dělil o lebku, a jak se čas nachýlil k prvnímu výročí Tayovy smrti, nálada obou pozvolna směřovala k trudnomyslnosti. Přítomnost tolika živých duší na ulici pouze napomohla tomu, že se přízraky, které ji zabydlely během letních měsíců, cítily ještě více olupovány o své výsady – a jejich zármutek byl chytlavý. Přestože byl Tay s Clemem velice rád během příprav na velkolepé dílo, jejich čas jako andělů minul a Tay pociťoval stejné nutkání jako ti duchové, kteří bloumali před domem: vytratit se.

Když přišel prosinec, Clem začal přemýšlet, kolik týdnů tu ještě vydrží, když v něm zřejmě smutek ducha poroste hodinu od hodiny. Po dlouhých rozmluvách se sebou samým se rozhodl, že s Vánoci si od-škrtne poslední den své služby ve Škálové ulici. Poté z čísla dvacet osm odejde, nějak se prodere mezi Čmelíkovými výletníky a vrátí se do domu, kde před rokem s Tayem slavili Návrat Nepřemoženého slunce.

2

Jude a Chátra nikam při cestování napříč dominii nespěchaly, spíš naopak, dalo se vybírat z mnoha směrů a na cestě prožívaly tolik neplánované radosti a štěstí, že jít rychle jim přišlo bezmála jako zločin. Neměly důvod spěchat. Neměly v zádech nic, co by je popohánělo dál, a před sebou nic, co by je volalo. Alespoň to tak Jude předstírala. Znovu a znovu, kdykoli narazily během hovoru na téma jejich konečného cíle, se vyhnula hovoru o místě uchovaném v hloubi jejího srdce, k němuž nakonec tak jako tak dospějí. Ale jestliže neměla jméno města na rtech ona, měla ho na rtech každá druhá žena, kterou potkaly, a jen co se Chátra zmínila, že to je její rodiště, otázky spolucestujících se začaly pokaždé jen hrnout. Je pravda, že je teď přístav zaplněný při každém přílivu rybami, které vyplavaly vzhůru z hlubin oceánu; starobylými tvory, kteří znají tajemství původu žen a kteří v noci plavou po zesplavněných ulicích nahoru, aby uctili Bohyně na kopci? Je pravda, že ženy tam mohou mít děti, aniž by vůbec potřebovaly muže, a že některé dokonce vědí, jak si miminka vysnít do reality? A že jsou v tom městě fontány, které omlazují staré, a stromy, na nichž roste ovoce světu dočista neznámé? A tak dál a dál.

I když Jude, pokud na ni naléhaly, ochotně popsala všechno, co v Yzordderrexu viděla, její líčení toho, jak voda oblékla palác do jiného kabátu, a vylíčení proudů, které odporovaly gravitaci, nebylo nijak zvlášť pozoruhodné tváří v tvář tomu, co se o Yzordderrexu říkalo. Po několika rozhovorech, ve kterých byla nucena popsat divy, o nichž nevěděla zhola nic – jako by jí tazatelky měly méně za zlé, kdyby si divy vymyslela, než kdyby je zklamala –, řekla Chátře, že se do žádné další debaty na to téma už zatáhnout nenechá. Ale její fantazie se odmítla nezabývat se příběhy, které slyšela, lhostejno jak nadsazenými, a s každou mílí, kterou z Ponuré cesty odkrojily, se pro ni představa města očekávajícího je na konci jejich putování stávala čím dál strašidelnější. Bála se, že třeba požehnání jí dané bude po celé té době, kterou strávila jinde, neplatné. Nebo Bohyně věděly, že řekla Sartorimu – z hloubi duše –, že ho miluje, a zatracení její osoby na popud Jokalaylau tentokrát převáží, jestli se kdy do chrámu vrátí. Jakmile však byly na Ponuré cestě, podobné obavy byly od té chvíle čistě akademické. Teď už se zpátky neotočí, hlavně proto, že na obě dvě začala pomalu doléhat vyčerpanost. Město je volalo ven z mlh, které ležely mezi dominii, a ony k němu půjdou spolu a vyrovnají se s jakýmkoli rozsudkem, jakýmikoli zázraky nebo hlubinnými mořskými rybami, které tam na ně čekají.

Tolik se změnilo! V Druhém panovalo teplejší roční období, než když tu byla Jude naposledy, a v ulicích teklo tolik vody, že vzduch byl přímo tropický. Ale daleko závratnější než vlhkost byla zeleň, kterou zplodila. Ze spárů a jeskyň pod městem byly nahoru vyneseny v obrovských počtech semena a výtrusy a pod vlivem kouzelných formulí Bohyň vyrůstaly s nadpřirozenou rychlostí. Starobylé formy vegetace, většina z nich dávno považovaná za vyhynulé, zakryly zeleným kobercem štěrk a proměnily Kesparaty v přebujelou džungli. Během půl roku se Yzordderrex začal podobat ztracenému městu, svatému místu pro ženy a děti, a jeho pustotu zmírňovala flóra. Všude byla cítit vůně zrání a jejím zdrojem byly plody, které se leskly na vinné révě a větvích a keřích, a jejich četnost pro změnu přilákala zvířata, která by nikdy předtím do Yzordderrexu za jeho minulého stavu nezavítala. A tímto rohem hojnosti protékala, vyživujíc semena, které vyzvedla z podsvětí, věcná voda, bez přestání proudila nahoru do svahů tím svým rebelantským způsobem, ale už nevezla loďstva modliteb. Buďto byly žádosti těch, kdo tu žili, vyslyšeny, nebo jim křest vodou dal vlastní léčitele a obnovitele.

Jude a Chátra nevyšly nahoru k paláci hned toho dne, kdy dorazily. Ani den poté, ani den následující. Místo toho vyhledaly Hříšníkův dům a tam si udělaly pohodlí, třebaže tulipány na jídelním stole vystřídala hustá koruna květů, která prorazila skrz podlahu, a ze střechy byla voliéra. Po tak dlouhé cestě, při níž nevěděly předem noc za nocí, kde složí hlavy, to byly jen podřadné nepříjemnosti a ony byly vděčné, že si mohou odpočinout, že jsou ukolébávány ke spánku vrkáním a štěbetáním a že spí v postelích, které se podobaly spíše altánkům. Když se probudily, nouzí o jídlo netrpěly. Ze stromů se dalo trhat ovoce, na ulici tekla čistá a chladivá voda a v některých prudších proudech si mohly ulovit ryby. To vše tvořilo obvyklý jídelníček skupin žijících v nejbližším okolí.

V těchto početných rodinách byly jak ženy, tak muži, z nichž někteří určitě museli dříve patřit k lůze či armádě, které svedly tak brutální boj v noci, kdy padl Autarcha. Ale buďto vděčnost za to, že přežili revoluci, anebo umírňující vliv zeleně a dostatku kolem je přesvědčily, aby sloužili lepšímu účelu. Ruce, které mrzačily a vraždily, byly nyní zaměstnány na stavbě několika staronových domů, stavěním zdí ne navzdory džungli, ani vodě, která je živila, ale ve shodě s oběma. Tentokrát byly architekty ženy, které sešly zpátky po svém křtu dolů, když jim byl vnuknut nápad využít zříceniny starého města k vytvoření nového, a všude Jude viděla ozvuky důstojné a elegantní estetiky, kterou se vyznačovala mistrovská práce Bohyň.

Stavby na ni nepůsobily dojmem, že by se s nimi nějak příliš spěchalo, stejně tak by ani neřekla, že vidí jakékoli stopy velikášství. Doba říše skončila a s ní všechna dogmata, výnosy a podrobování se. Každý si vyřešil problém položení střechy podle svého, vědom si toho, že stromy ho mezitím zastíní a zasytí, a tím pádem se domy lišily asi tolik jako tváře žen, které dohlížely na jejich konstrukci. Sartori, jehož potkala ve Škálové ulici, by tohle schvaloval, blesklo hlavou Jude. Nedotkl se snad během jejich předposlední schůzky její tváře a neřekl jí, že sní o městě postaveném podle jejího obrazu? Pokud tím obrazem byla žena, pak zde bylo ono město, povstávající nyní z ruin.

A tak přes den měly šeptající baldachýn rostlin, zurčící řeky, horko, smích. A v noci dřímotu pod opeřenou střechou a sny, které byly vlídné a nepřerušované. Tak to přinejmenším platilo týden. Ale osmou noc probudila Jude Chátra, přivolala ji k oknu a řekla:

„Podívej se.“

Podívala se. Hvězdy nad městem svítily jasně a ronily stříbro do řeky tekoucí dole pod nimi. Ale došlo jí, že ve vodě je ještě jiný život; hmotnější, ale o nic méně stříbrný. Řeči, které slyšely po cestě, byly pravdivé. Proti proudu plavali tvorové, jaké by žádná rybářská loď, jakkoli hluboko by lovila, ve svých sítích nenašla. Někteří v sobě měli něco z delfína, nebo chobotnice, nebo medúzy, ale jejich společným rysem byl nádech lidskosti, skrytý tak hluboko v minulosti (nebo budoucnosti), jak hluboko byly jejich domovy v oceánu. U některých viděly končetiny a zdálo se, že těchto pár do svahu spíše skáče, než plave. Druzí se vlnili jako úhoři, ale měli hlavy připomínající savce, oči jim svítily, ústa měli dost jemná, aby dokázala tvořit slova.

Pohled na to, jak stoupají, byl vzpružující a Jude se nehnula od okna, dokud všechna zvířata nezmizela nahoře v ulici. O jejich cíli neměla nejmenších pochyb – a od nynějška vlastně ani o svém vlastním.

„Odpočinuly jsme si tolik, kolik to vůbec šlo,“ řekla Chátře.

„Takže je na čase jít nahoru?“

„Ano. Myslím si, že ano.

Vyšly z Hříšníkova domu za úsvitu, aby stihly ujít co nejdále, dřív než se Kometa vyšplhá příliš vysoko a vlhkost jim vezme sílu. Nikdy to nebyla snadná cesta, ale dokonce i za časného chladného rána se proměnila v namáhavé plahočení, hlavně pro Jude, která měla pocit, jako když v děloze táhne spíš olověné závaží než živou bytost. Několikrát musela během výstupu zastavit a posadit se do stínu, aby popadla dech, ale po čtvrté zastávce se zvedla a shledala, že sotva lapá po dechu a že bolest v břiše se stala tak ostrou, že jí je zatěžko udržet se při vědomí. Její pohyby – a Chátřino vřeštění – přivolaly pomocné ruce, které ji právě pokládaly opatrně na záda do kvetoucích travin, když vtom jí vyšla plodová voda.

Ani ne hodinu nato, ne víc než půl míle od místa, kde stála brána Dvojice svatých Ohyba a Ještědola, porodila v hájku hustě osídleném droboučkými tyrkysovými ptáčky první a jediné dítě Autarchy Sartoriho.

3

Judini a Chátřini pronásledovatelé sice opustili stvořitelku jezera v Kwemu s jasnou představou o správném směru, přece ale dorazili do Yzordderrexu o šest týdnů později než ženy. Částečně proto, že Pondělího sexuální apetit po milostném dobrodružství v Paláci povážlivě zvadl a on nasadil mnohem méně rázné tempo než doposud, ale hlavně proto, že Jemného nadšení pro kartografii rostlo mílovými kroky. Sotva minula hodina, aby si nevzpomněl na nějakou provincii, kterou v minulosti prošel, nebo na nějaký orientační bod, který viděl, a kdykoli si takto vzpomněl, přerušili cestu, on vytáhl svůj ručně svázaný atlas, zbožně nanášel jednotlivosti na papír a při práci si přemílal jako litanii jména vysočin, nížin, lesů, rovin, silnic a měst. Nepospíšil si, ani když měli možnost se svézt, nebo přitom promokli na kost. Tohle je, řekl Pondělímu, opravdové mistrovské dílo jeho života, a pouze litoval, že s ním začal tak pozdě.

Nicméně i přes ty zastávky se město den za dnem blížilo, míle po míli, až jednou ráno, když zvedli hlavy pod keřem hlohu, se opary rozdělily a odhalily před nimi v dálce obrovitou zelenou horu.

„Co je tamhleto zač?“ přemítal Pondělí.

Jemný ohromeně řekl:

„Yzordderrex.“

„Kde máš palác? Kde máš ulice? Já vidím akorát stromy a duhu.“

Jemný byl stejně zmatený jako chlapec.

„Býval šedivý a černý a krvavý,“ prohlásil.

„Že je teď ale kurva zelenej.“

A byl zelenější, čím víc se k němu blížili, vůní jeho vegetace tak zlíbezněl vzduch, že se Pondělí brzy přestal zklamaně křenit a poznamenal, že to možná koneckonců nebude tak zlé. Jestli se z Yzordderrexu stal prales, potom je možné, že všechny ženské jsou divošky oděné jen do bobulí a úsměvů. To by nějakou dobu mohl přetrpět.

To, co objevili na nižších svazích, byly pochopitelně scény mnohem neobvyklejší než Pondělího nejdivočejší představy. To, co brali obyvatelé

Nového Yzordderrexu za samozřejmost – anarchické vody či prehistorické stromy –, uvádělo muže i chlapce v úžas. Po chvíli přestali své ohromení vyjadřovat nahlas a jen stoupali nahoru skrz husté houštiny, postupně se zbavovali tíhy zavazadel, která získali cestou a která teď nechávali za sebou pohozená v trávě.

Jemný měl v úmyslu jít do eurhetemeckého Kesparatu, poněvadž doufal, že tam zastihnou Athanasia, ale jelikož město prošlo takovou proměnou, cesta to byla zdlouhavá a obtížná, a tak spíše štěstí nežli důvtipu se dalo přičíst, že stanuli, po hodině nebo i déle, před branou. Ulice za ní byly právě tak přebujelé jako ty, kterými sem došli, terasy připomínaly opuštěný sad a spadané ovoce se válelo mezi stromy jako štěrk.

Na Pondělího návrh se rozdělili a začali Maestra hledat, ale Jemný ještě předtím naznačil chlapci, že jestli uvidí někde na stromě Ježíše, tak našel Athanasia. Ale oba se opět k bráně vrátili, aniž by uspěli, a to donutilo Jemného, aby se přeptal dětí, které se přišly různě pohoupat a lézt na bráně, jestli některé z nich nevidělo toho muže, co tu bydlíval. Jedno dítě z hloučku, dívka snad šestiletá s vlasy tak propletenými popínavými úponky, až budily dojem, jako když raší přímo z ní, odpověď znala.

„Odešel,“ řekla.

„Nevíš kam?“

„Ne“

„Ví to někdo?“

„Ne,“ řekla za celou svou malou tlupu.

Čímž rozhovor na téma Athanasius rázně uťala.

„Kam teď?“ zeptal se Pondělí, když se děti vrátily ke svým hrám.

„Půjdeme za vodou,“ odvětil Jemný.

A znovu pokračovali ve výstupu, přičemž se Kometa, která už mezitím dávno překlenula svůj zenit, pohybovala opačným směrem. Oba byli unavení a s každým krokem sílilo pokušení lehnout si a oddechnout si na nějakém poklidném místě. Ale Jemný trval na tom, že půjdou dál, připomínal Pondělímu, že Chátřina ňadra budou daleko pohodlnějším místem ke složení hlavy nežli jakýkoli pahrbek a že její polibky osvěží daleko víc než vykoupání v tůni. Mluvil přesvědčivě a chlapec v sobě našel energii, kterou mu Jemný záviděl, poskakoval vpředu a klestil Maestrovi cestu, dokud nedošli k hromadám tmavého štěrku značícím hradby zámku. Z nich trčely sloupy, na něž byly v minulosti zavěšeny obrovité veřeje, a s těmi si pohrávala voda, která se točitě šplhala po pravém pilíři a vrhala se přes mezeru šumivým obloukem dopadajícím naplocho na vršek levého pilíře. Byla to nejpodivuhodnější podívaná a upoutala Jemného pozornost takovou měrou, že Pondělí vešel dopředu mezi sloupy sám.

Krátce poté se k Jemnému vrátil jeho výkřik – celý nadšený.

„Šéfe? Šéfe! Sem!“

Jemný šel tam, kam ho vedly Pondělího výkřiky, skrz teplou spršku pod klenbou a do paláce samotného. Objevil Pondělího, jak se brodí nádvořím vonícím liliemi, které se chvěly na vodní hladině, směrem k postavě stojící pod kolonádou na druhé straně. Byla to Chátra. Vlasy měla splihlé, jako by právě přeplavala tůň, a ňadra, na něž chtěl tak moc Pondělí položit hlavu, byla nahá.

„Tak jste konečně tady,“ poznamenala a dívala se skrz Pondělího k Jemnému.

Její dychtivý milý ztratil v půli cesty pevnou půdu pod nohama a vzduchem začaly létat lilie, když se snažil vzápětí postavit.

„Vy jste věděli, že přijdeme?“ řekl dívce.

„Samozřejmě,“ odvětila. „Ne ty. Ale Maestro. Věděly jsme, že jde Maestro.“

„Ale radost máš kvůli mně, nebo ne?“ zadrmolil Pondělí. „Totiž… jsi ráda?“

Rozevřela před ním náruč.

„Co bys řekl?“ zeptala se.

Zavýskl, s cákáním se k ní hnal a svlékal si při chůzi promočené tričko. Jemný šel za ním. Než došel k protější straně, Pondělí byl vysvlečený do spodního prádla.

„Jak jste věděly, že sem jdeme?“ zeptal se Jemný dívky.

„Všude jsou věštkyně,“ řekla. „Pojďte. Zavedu vás nahoru.“

„To nemůže jít sám?“ zaprotestoval Pondělí.

„Budeme mít spoustu času i jindy,“ řekla Chátra a vzala ho za ruku. „Ale nejdřív ho musím zavést do komnat.“

Stromy uvnitř kruhu zničených hradeb způsobovaly, že ty venku vypadaly jako trpaslíci – k nebývalému růstu je podněcovala takřka hmatatelná posvátnost zdejšího místa. Ve větvích a mezi gargantuov-skými kořeny byly ženy a děti, Jemný nezahlédl žádného muže, ale předpokládal, že jestliže je doprovází Chátra, nebudou odtud vykázáni. Čím si to zasloužili, to se mohl pouze dohadovat, ale nezapochyboval, že to něco, to živoucí, co naplňovalo vzduch a zemi, má své důvody. Věděl, co tím něčím živoucím je. Zaslíbené Bohyně, o jejichž existenci slyšel poprvé v Beatrix, když seděl v kuchyni u matky Báječné.

Museli jít oklikou. Na několika místech tekly řeky příliš divoce, byly hluboké a nedaly se přebrodit, Chátra je proto musela vést k můstkům nebo nášlapným kamenům, potom se po protějším břehu vrátit kus zpátky, aby se napojila opět na pěšinu. Ale čím hlouběji zacházeli, tím vnímavější byl vzduch, a přestože Jemného pálilo na jazyku nepočítané otázek, nechával si je raději pro sebe, aby neodhaloval svou naivitu. Od Chátry čas od času získal střípky, tak nahodile vypuštěné, že byly záhadou samy o sobě. „…Ohně jsou tak komické…“ řekla v jednu chvíli, když míjeli haldu pokrouceného kovu, který býval kdysi jedním z Autarchových válečných strojů. A na jiném místě, kde se hluboký modrý bazén stal domovem ryb velkých jako člověk, poznamenala: „…Mají zřejmě své vlastní město… ale je tak hluboko v oceánu, že nemyslím, že ho kdy uvidím. Ale děti ano. To je na tom právě nádherné…“

Konečně je dovedla ke dveřím, které byly zahaleny závěsem tekoucí vody, otočila se k Jemnému a řekla:

„Čekají na vás.“

Pondělí stanul po Jemného boku na schodu a chystal se projít závěsem, ale Chátra ho zadržela polibkem na krk.

„Tohle je jen pro Maestra,“ řekla. „Pojď se mnou. Zaplaveme si.“

„Šéfe?“

„Jen jdi,“ pověděl mu Jemný. „Tady se mi nic nestane.“

„Tak se uvidíme později,“ zvolal Pondělí, rád, že ho Chátra odtáhla.

Ještě než zmizeli v houštině, Jemný se otočil ke dveřím, rozdělil prsty chladivý závěs a vešel do komnaty za ním. Po kypění života venku působily její velikost i strohost nepatřičně. Byla to první stavba, kterou v městě viděl, jež si uchovala něco z bratrovy šílené ctižádosti. Její rozměrnost zmenšovalo snad jedině několik málo výhonků a úponků a jediná voda, která zde tekla, byla u dveří za jeho zády a ještě také na vzdáleném konci, kde padala z klenby. Bohyně však nenechaly komnatu zas tak docela nedotčenou. Stěny toho, co bylo postaveno jakožto sál bez oken, teď byly na všech stranách proraženy, a tak přes všechnu svou obrovitost bylo místo něco jako voština prošpikovaná vlídným světlem večera. Stál zde jeden jediný kus nábytku: židle, poblíž vzdálené klenby, a na ní seděla, s dítětem v klíně, Judith. Když Jemný vstoupil, vzhlédla od dětského obličejíku a usmála se na něj.

„Už jsem si začala myslet, že jste zabloudili.“

Její hlas byl jasný; téměř doslova vzato, napadlo ho. Když mluvila, paprsky přicházející skrz stěny se zakomíhaly.

„Neměl jsem tušení, že čekáš,“ podivil se.

„Moc námahy mě to nestálo,“ řekla. „Nepůjdeš blíž?“

Když přecházel komnatou k ní, pokračovala:

„Nejprve jsem nečekala, že půjdeš za námi, ale pak mě napadlo: určitě půjde, určitě, protože se bude chtít podívat na dítě.“

„Abych byl upřímný… na dítě jsem nepomyslel.“

„Ale ona myslela na tebe,“ řekla Jude beze stopy výtky.

Dítěti v klíně nemohlo být víc než pár týdnů, ale podobně jako místní stromy a květiny rozkvétalo. Dcera na Judině klíně spíš seděla než ležela, jednou malou, silnou ručkou tahala matku za dlouhé vlasy. I když byla Judina prsa nahá a uvolněná, děcko vůbec nejevilo zájem o krmení nebo spánek. Šedé oči se nespustily z Jemného a zkoumaly ho upřeným a zpytavým pohledem.

„Jak je Clemovi?“ zeptala se Jude, když Jemný stanul přímo před ní.

„Měl se skvěle, když jsem ho viděl naposledy. Ale odešel jsem nečekaně, víš. Trochu si to vyčítám. Ale když jsem to začal…“

„…Já vím. Nešlo to se vrátit. Totéž se stalo mně.“

Jemný se před Jude sklonil a natáhl ruku, dlaní vzhůru, k dítěti. Okamžitě se jí chopila.

„Jak se jmenuje?“ řekl.

„Doufám, že ti to nebude vadit…“

„Jak?“

„…dala jsem jí jméno Hurá.“

Jemný vzhlédl nahoru k Jude a usmál se. „Vážně?“ Potom se znovu podíval na dítě, přivolán jejím uhrančivým pohledem. „Hurá?“ řekl a sklonil k ní blíž obličej. „Hurá. Já jsem Jemný.“

„Ona ví, kdo jsi,“ řekl Jude bez zaváhání. „Věděla o této místnosti dřív, než se vůbec narodila. A věděla, že přijdeš, dřív nebo později.“

Jemný se nevyptával, jak jí vlastně dítě sdělilo, co ví. Do katalogu tohoto výjimečného místa přibylo o jednu záhadu navíc.

„A Bohyně?“ zeptal se.

„Co je s nimi?“

„Jim nevadí, že je to Sartoriho dítě?“

„Vůbec ne,“ usmála se Jude a hlas jí při zmínce o Sartorim zjihl. „Celé město… celé město je důkazem toho, že ze špatného může vzejít něco dobrého.“

„Ona je lepší než jen ‚něco dobrého‘, Jude,“ řekl Jemný.

Usmála se – a stejně tak i dítě.

„Ano, to je.“

Hurá se natahovala k Jemného obličeji, a jen tak tak že při usilování o objekt svého zájmu nespadla Jude z klína.

„Myslím, že vidí otce,“ řekla Jude, vyzvedla dítě zpět do náručí a vstala.

Jemný se také napřímil a pozoroval Jude, jak odnáší Hurá k rozházeným hračkám na podlaze. Dítě si ukázalo a zabroukalo.

„Stýská se ti po něm?“ řekl.

„Stýskalo se mi v Pátém,“ odpověděla Jude, stále obrácená zády, zatímco sbírala hračku, kterou si Hurá vybrala. „Ale tady ne. A už vůbec ne po narození Hurá. Nikdy jsem se necítila úplně opravdová, to až když se objevila ona. Byla jsem kopií té druhé Judith.“ Opět se narovnala a otočila se k Jemnému. „Víš, že si pořád nemůžu nějak vzpomenout na ty chybějící roky? Občas mi hlavou problesknou útržky, ale nic trvalého. Myslím, že jsem žila ve snu. Ale ona mě probudila, Jemný.“ Jude políbila dítě na tvářičku. „Ona ze mě udělala skutečnou bytost. Před ní jsem byla jen kopie. Oba dva. On to věděl a já to věděla. Ale stvořili jsme něco nového.“ Vzdychla. „Ale přála bych si, aby ji viděl. Jen jednou. Aby taky věděl, jaké to je být skutečný.“ Vydala se napříč sálem zpátky k židli, ale dítě se opět vyklonilo, natáhlo se k Jemnému a malinko zabrečelo, aby zdůraznilo své přání.

„Panejo,“ řekla. „Jsi žádaný.“

Opět se posadila a položila hračku, kterou sehrála, před Hurá. Byl to malý modrý kámen.

„Tumáš, miláčku,“ cukrovala. „Podívej. Co je to? Co je to?“

Dítě si rozradostněle brouklo a hbitě sebralo matce hračku z prstů se zručností zdaleka převyšující jeho útlý věk. Broukám se změnilo v bublavý smích, sotva si je malá přiložila ke rtům, jako by je chtěla políbit.

„Ráda se směje,“ řekl Jemný.

„To ano, díky bohu. No ne, tak to vidíš. Pořád děkuju Bohu.“

„Starý zvyk…“

„S tímhletím bude brzy konec,“ přerušila jej rozhodně Jude.

Dítě si dávalo hračku do úst.

„Ne, drndo, to nedělej…“ napomenula ji Jude. Potom řekla Jemnému: „Myslíš, že se jednou Vymazaný kraj rozpadne? Mám tu přítelkyni, jmenuje se Lotka, ta říká, že ano. Rozpadne se a pak budeme muset žít se zápachem z Prvního, kdykoli bude odtamtud foukat vítr.“

„Možná by se dala postavit hradba.“

„A kdo by to udělal? Nikdo se k tomu místu nepřiblíží.“

„Ani Bohyně?“

„Ty mají tady práce nad hlavu. A v Pátém. I tam chtějí vysvobodit vodstvo.“

„To by stálo za vidění.“

„To tedy ano. Možná se kvůli tomu vrátím…“

Smích Hurá během těch slov utichl, znovu studovala Jemného a natahovala se k němu z matčina klína. Tentokrát její ručka nebyla otevřená, ale svírala modrý kámen.

„Myslím, že chce, aby sis ho vzal,“ vysvětlovala Jude.

Usmál se na dítě a řekl:

„Děkuju. Ale měla by sis ho nechat.“

Po jeho slovech se na něho zadívala ještě horlivěji a on si byl jist, že rozuměla každému slovu, které řekl. Ručka stále nabízela dárek, rozhodnutá, že by si ho měl vzít.

„No tak,“ řekla Jude.

Na příkaz jejích očí i Judiných slov se Jemný natáhl dolů a nesměle si kámen z ručky Hurá převzal. Měla značnou sílu. Kámen byl těžký; těžký a chladivý.

„Teď jsme teprve doopravdy uzavřeli mír,“ poznamenala Jude.

„Nevěděl jsem, že válčíme,“ opáčil Jemný.

„Taková válka je nejhorší, co?“ řekla Jude. „Ale je pryč. Je pryč už napořád.“

Šumění klenby s vodním závěsem za jejími zády se mírně změnilo a ona se ohlédla. Její výraz byl vážný, ale když se otočila zpátky k Jemnému, měla na tváři úsměv.

„Budu muset jít,“ řekla, když vstávala.

Dítě se smálo a svíralo ručku ve vzduchu.

„Uvidím tě ještě?“ zeptal se Jemný.

Jude pomalu zavrtěla hlavou, hledíc na něho skoro shovívavě.

„K čemu?“ zašeptala. „Řekli jsme si všechno, co bylo třeba. Odpustili jsme si. Tím to končí.“

„Budu moct zůstat ve městě?“

„Samozřejmě,“ řekla s kratičkým zasmáním. „Ale proč bys tu chtěl zůstat?“

„Protože jsem došel na konec pouti.“

„Vážně?“ podivila se, otočila se od něho a šla ke klenbě. „Myslela jsem si, že ti zbývá ještě jedno dominium.“

„Už jsem ho viděl. Vím, co je v něm.“

Nastala odmlka. Potom Jude řekla:

„Vyprávěla ti někdy Celestine svůj příběh? Vyprávěla, že?“

„Ten o Prozatímní Nirváně?“

„Ano. Mně ho taky pověděla, tu noc před Usmířením. Pochopils ho?“

„Moc ne.“

„Ach tak.“

„Proč?“

„Jen že jsem ho taky nepochopila, a myslela jsem si, že možná…“ pokrčila rameny, „…nevím, co jsem si myslela.“

Stála už pod klenbou a dítě jí vykukovalo přes rameno na někoho, kdo se objevil za vodním závojem. Návštěvník nebyl, pomyslel si Jemný, tak docela člověk.

„Chátra se zmínila o našich dalších hostech, nebo ne?“ řekla Jude, když viděla jeho překvapení. „Vyšli z oceánu, aby se nám dvořili.“ Pousmála se. „Jsou nádherní… někteří. Budou to zvláštní děti…“

Úsměv trochu zakolísal, jen docela málo.

„Nebuď smutný, Jemný,“ řekla. „Svoje jsme si prožili.“

Nato se od něho odvrátila a pronesla dítě závěsem. Slyšel, jak se Hurá rozesmála při pohledu na tvář, která je čekala na druhé straně, a viděl, jak její majitel pokládá kolem matky s dítětem své stříbřité paže. Potom se světlo v jeho očích rozjasnilo, problesklo závěsem, a když se ztlumilo, rodina byla ta tam.

Jemný čekal v opuštěné komnatě několik minut, ačkoli dobře věděl, že se Jude nevrátí, a nebyl si ostatně jistý, zda vůbec chce, aby se vrátila, ale nebyl schopen se sebrat a jít, dokud si neuloží do paměti vše, co se mezi nimi seběhlo. Teprve pak se otočil ke dveřím a vykročil do večerního vzduchu. Prales teď měl v sobě docela odlišný půvab. Z nebeského baldachýnu se svezly jemné modré mlhy a soukaly se pomalu z tůní.

Medové písně soumračných ptáků nahradily písně těch nočních a pilný bzukot opylovačů ustoupil lehoučkokřídlým můrám.

Rozhlížel se po Pondělím, ale nikde ho neviděl, a přestože tu nebyl nikdo, kdo by mu bránil, aby se v té rajské krajině procházel, cítil se celý nesvůj. Tohle není místo jeho snů. Přes den příliš plné života a v noci, domníval se, příliš plné lásky. Cítit se tak naprosto bezvýznamně byl pro něj nový zážitek. Dokonce i během cesty, když se držel v ústraní od ohňů, zatímco se vyprávěly příběhy, pořád věděl, že kdyby jednoduše otevřel ústa a odhalil svou totožnost, oslavovali by ho, obklopili, obdivovali. Tady ale ne. Tady nebyl nic; nic a nikdo. Byla tu nová zeleň, nové záhady, nové sňatky.

Patrně to jeho nohy chápaly lépe než hlava, protože ještě dřív, než si sám sobě pořádně přiznal svou přebytecnost, unášely ho pryč, ven pod vodou oděnými klenbami a dolů po svahu města. Neměl namířeno k deltě, ale k poušti, a ačkoli nechápal smysl té pouti, když se o ní před chvílí zmínila Jude, nohám jejich volbu nezakazoval.

Když se minule vynořil z bran vedoucích ven do pouště, nesl v náručí Pie a okolo nich se tlačili utečenci. V tomto okamžiku byl sám, sice nemusel nést krom své vlastní tíhy žádnou jinou, ale věděl, že dlouhá pouť před ním vyčerpá i to málo vůle, která mu zbyla. Příliš si tím hlavu nelámal. Jestli na cestě zahyne, pouť bude u konce.

Sotva došel ke křižovatce, kde se potkal s Vločkou Cukrkandlem, zaslechl za sebou křik, otočil se a uviděl ve skomírajícím světle Pondělího, do půl pasu nahého, jak k němu jede tryskem na mule, nebo její pruhované příbuzné.

„Co děláš, ty bys šel beze mě?“ rozčiloval se, když Jemného dohnal.

„Hledal jsem tě, ale nikde jsem tě neviděl. Myslel jsem, že jste se s Chátrou sebrali a šli zakládat rodinu.“

„Néé!“ vyjekl Pondělí. „Má divný nápady, holka. Povídala, že mě chce představit nějaký rybě. Já na to, že na ryby moc nejsem, páč se ti v krku hodně často vzpříčej kosti. No, mám pravdu, ne? Lidi se rybou zadusej, normálka. Ale to je jedno, ona na mě kouká, jako bych se právě uprd, a povídá, že bych přece jenom měl jít asi s tebou. A já povídám, že jsem ani nevěděl, že jdeš pryč. A ona potom odněkud přitáhla tuhle šerednou hajtru –“ poplácal křížence po boku, ,,-a natočila mě tímhle směrem.“ Ohlédl se k městu. „Řekl bych, že tam jsme skončili,“ ztišil hlas. „Na mý gusto tam bylo moc vody. Vidíš ji u brány? Obrovská prevítská fontána.“

„Neviděl jsem ji. Musí být úplně nová.“

„Vidíš? Celý to místo se potopí. Co kdybysme hejbli zadkem a vypadli odsud. Naskoč.“

„Jak se to zvíře jmenuje?“

„Tolland,“ řekl Pondělí a zazubil se. „Kterým směrem pofrčíme?“

Jemný ukázal k obzoru.

„Nevidím nic.“

„Potom to musí být ten správný směr.“

4

Pondělí, jako vždy pragmatický, neodjel z města bez zásob. Udělal si z košile ranec a naplnil ho k prasknutí šťavnatým ovocem, a to je během cesty živilo. Nezastavovali se, ani když se snesla noc, jeli stále stejným tempem, průběžně se střídali v chůzi podél zvířete, aby ho nevyčerpali, a dávali mu přinejmenším tolik ovoce, co snědli sami, plus jádra, pecky a slupky z vlastních přídělů.

Pondělí prospal většinu času, kdy se vezl, ale Jemný navzdory únavě zůstával vzhůru, příliš se totiž zabýval problémem, jak tuto pustinu zanese do své knihy map, a tudíž si sotva mohl zdřímnout. Kámen, který mu dala Hurá, měl neustále v ruce a kvůli tomu se mu z pórů pot jen řinul, několikrát se mu jím dokonce šálek utvořený z dlaně zaplnil vrchovatě. Když si toho všiml, kámen odložil, jenže se přistihl, že za několik minut ho opět z kapsy vyndal, aniž by si toho byl vůbec vědom, a pohrává si s ním v prstech.

Tu a tam vrhl pohled nazpět k Yzordderrexu – a že se bylo na co dívat: na četných místech se třpytila potemnělá úbočí, jako by se voda v ulicích proměnila v dokonalá zrcadla hvězd. Zdaleka však Yzordderrex nebyl jediným zdrojem podobné krásy. Země mezi branami města a stezkou, po níž jeli, se rovněž místy blyštěla, zachytávajíc vlastní zlomky nebeské nádhery.

Ale všechny tyto kouzelné podívané se rozplynuly s prvním nádechem úsvitu. Město v té době už dávno zmizelo v dálce za nimi a bouřkové mraky před nimi vypadaly hrozivě. Jemný měl zlověstnou barvu tohoto nebe ještě v živé paměti z prchavého okamžiku, kdy s Čmelíkem Syrovým nahlédli do Prvního. I když Hapexamendiovu morovou ránu před Druhým stále ještě Vymazaný kraj utajoval, jeho nákaza byla příliš neodbytná, než aby bylo možné ji vymazat, a zamračená obloha se, zatímco jeli, rýsovala čím dál tím víc zeširoka, natahovala se přes celý horizont a šplhala k zenitu.

Ale byly i dobré zprávy: nebyli sami. Jakmile se na obzoru objevily roztrhané stany Nuzáků, objevilo se rovněž shromáždění pozorovatelů Boha, zhruba třiceti, kteří hleděli nehnutě na Vymazaný kraj. Jeden z nich viděl Jemného a Pondělího přijíždět a hlášení o jejich příjezdu proběhlo celým malým hloučkem, až se dostalo k jednomu, který ihned vyběhl tryskem k cestovatelům. „Maestro! Maestro!“ křičel v běhu.

Byl to samozřejmě Chicka Jackeen, dočista se rozplýval, že Jemného vidí, ovšem po úvodním přívalu pozdravů se hovor stočil k neveselým věcem.

„Co jsme udělali špatně, Maestro?“ chtěl vědět. „Takhle to přece být nemělo, nebo ano?“

Jemný se maximálně snažil, seč mu jeho únava dovolovala, vše vysvětlit, přičemž Chicku Jackeena střídavě ohromoval a děsil.

„Hapexamendios je tedy mrtev?“

„Ano, je. A všechno, co je v Prvním, je Jeho tělo. A hnije až po nebesa.“

„Co se stane, až se Vymazaný kraj rozpadne?“

„Kdo ví? Bojím se, že tam je dost hniloby na to, aby zaneřádila celé dominium.“

„A co máš v plánu?“ vyptával se Chicka Jackeen.

„Žádný nemám.“

Jeho protějšek to zmátlo. „Ale jel jsi sem takovou dálku,“ řekl. „Muselo tě něco napadnout.“

„Mrzí mě, že tě zklamu,“ odvětil Jemný, „ale pravda je taková: tohle jediné místo pro mě zůstalo otevřené.“ Díval se upřeně na Vymazaný kraj. „Hapexamendios byl můj Otec, Lucie. Možná, že v hloubi duše věřím, že bych měl být v Prvním s Ním.“

„Neměj mi to za zlý, šéfe…“ vložil se do toho Pondělí.

„Hm?“

„To je pěkně uhozenej nápad.“

„Jestli máš v úmyslu jít dovnitř, pak já také,“ řekl Chicka Jackeen. „Chci se sám podívat. Mrtvý Bůh! Budu mít o čem vyprávět dětem.“

„Dětem?“

„No…“ zarazil se Jackeen, „…buďto, anebo bych napsal paměti, a na to já nemám trpělivost.“

„Ty?“ podivil se Jemný. „Dvě stě let jsi na mě čekal a teď mi říkáš, že ti chybí trpělivost?“

„Už je to tak,“ dostalo se mu odpovědi. „Chci žít, Maestro.“

„Na tom není nic špatného.“

„Ale ne dřív, než uvidím První.“

Došli právě k Vymazanému kraji, a zatímco Chicka Jackeen odešel k hloučku svých druhů, aby jim pověděl, co mají s Usmiřitelem v úmyslu udělat, Pondělí v mžiku ještě jednou vysypal svůj názor na jejich hazardérský úmysl.

„Nedělej to, šéfe,“ přesvědčoval. „Nic tím nedokážeš. Vím, žes byl nakrknutej, že v Yzordderrexu neuspořádali mejdlo, ale kašli na ně. Ty svý ryby si můžou strčit někam…“

Jemný položil Pondělímu ruce na ramena.

„Neboj se,“ řekl. „Tohle není žádná sebevražedná výprava.“

„Tak k čemu ten kvalt? Jsi utahanej, šéfe. Vyspi se. Sněz něco. Posilni se. Zejtra je taky den.“

„Je mi dobře,“ usmál se Jemný. „Mám svůj talisman.“

„To mi ho teda ukaž!“

Jemný rozevřel dlaň a ukázal Pondělímu modrý kámen.

„Blbý vajíčko?“

„Vajíčko?“ zauvažoval Jemný a nadhodil si kámen v ruce. „Možná, že je to opravdu vejce.“

Vyhodil kámen do vzduchu podruhé, až vylétl daleko výš, než kam ho jeho sval vrhl, vysoko nad jejich hlavy. Na vrcholu letu se pak zdálo, že kámen zlomek vteřiny visel, a potom se mu beze spěchu vrátil do ruky, vzdoruje zemské přitažlivosti. Jak klesal, snesl s sebou dolů sla-boulinké mrholení a svlažil jejich zakloněné obličeje.

Pondělí požitkářsky zavrněl. „Déšť odnikud,“ řekl. „Na to si vzpomínám.“ Jemný ho nechal, ať si spláchne špínu z tváře, a šel se připojit k Chickovi, který skončil s vysvětlováním záměru svým druhům. Všichni se drželi stranou a sledovali rozpačitě Maestry.

„Myslí si, že zemřeme,“ vysvětlil Chicka Jackeen.

„Můžou mít klidně i pravdu,“ řekl potichu Jemný. „Víš jistě, že se mnou chceš jít?“

„Nikdy jsem si nebyl jistější.“

S těmi slovy vykročili k neurčité půdě, která ležela mezi hmotným světem Druhého a prázdnotou Vymazaného kraje. Jak šli, jeden Jackee-nův přítel za nimi začal v zármutku nad jeho odchodem volat. K volání se přidalo několik dalších, ale jejich hlasy se překřikovaly natolik, že jim nebylo rozumět. Jackeen se na chvilku zarazil a ohlédl se zpátky ke skupince, kterou opouštěl. Jemný se nesnažil ho popohnat. Křiku si nevšímal a přidal do kroku, Vymazaný kraj kolem něho houstl a zápach zkázy, která se nacházela na druhé straně, sílil s každým krokem. Byl však na něj připraven. Namísto zadržování dechu vdechoval puch Otcovy hniloby plnými doušky do plic beze strachu z jeho štiplavosti.

Ozval se za ním další výkřik, ale tentokrát to nebyl jeden z Jackee-nových přátel, byl to sám Maestro, hlas měl zbarvený mnohem víc úžasem než znepokojením. Jeho tón upoutal Jemného pozornost, ohlédl se přes rameno, zapátral po Jackeenovi, ale mezi nimi se rozkládala nicotnost. Poněvadž nechtěl být zdržován, vyrazil rychleji, v chůzi měl nějaký smysl, který nechápal. Jeho malátné nohy odněkud načerpaly sílu; srdce mu v prsou naléhavě tlouklo.

Vpředu vířila oslepující hustá tma, vynořovaly se první matné útvary Prvního. A zezadu zavolal Jackeen:

„Maestro? Maestro! Kde jsi?“

Aniž by zvolnil krok, Jemný odpověděl na volání.

„Tady, Lucie!“

„Počkej na mě!“ sípal Jackeen. „Počkej!“ a v té chvíli se vynořil z nicoty a položil Jemnému ruku na rameno.

„Copak?“ řekl Jemný a ohlédl se po Jackeenovi, který jako by blažeností shodil tíhu let a byl opět tím mladíkem oroseným krůpějemi potu z úžasu nad působením kouzelných formulí.

„Voda…“ sípal.

„Co je s ní?“

„Jde za tebou, Maestro. Jde za tebou.“

A sotva to dořekl, přišla. Ach, jak přišla! Přiběhla k Jemného nohám v jiskřivých pramíncích, které se lomily o jeho kotníky a holeně a vrhaly se mu jako stříbřití hadi po rukách. Nebo spíš po kameni, který držel v ruce. Když viděl jejich radostné vzrušení a zápal, uslyšel smích Hurá a cítil, jak se její drobounká ručka otřela o jeho ruku, když mu modré vejce podávala. Nezapochyboval ani na okamžik, že věděla, co z dárku vzejde. Zrovna tak to věděla i Jude. Nakonec se tedy stal jejich prostředníkem, pravé tak jako se stal prostředníkem matčiným, a pomyšlení na tu sladkou službu vyvolalo ozvěnu dětského smíchu na jeho rtech.

Vejce přivolávalo mrholení shora, aby rozvodnilo vodu točící se po zemi, a v rozmezí vteřin se šplíchání proměnilo v burácivý hřmot a dolů se snesla potopa, dost prudká, aby spláchla černočernou tmu Vymazaného kraje ze vzduchu. Po krátké chvíli počalo okolo Maestrů prosvítat světlo, první světlo, jaké toto území vidělo od doby, kdy přes dominium přetáhl Hapexamendios nicotu. V něm mohl Jemný sledovat, jak se Jackeenovo veselí obratem mění v paniku.

„Utopíme se!“ řval a zápasil, aby se udržel na nohách, když se hloubka vody zvětšovala.

Jemný neustupoval. Věděl, co je jeho úkolem. Sotva jim vlnobití sahalo do zad a hrozilo jim, že je vlny stáhnou dolů, zvedl dárek Hurá ke rtům a políbil jej přesně tak, jak to udělala ona. Poté sebral veškerou svou sílu a odhodil kámen daleko do krajiny, která se před nimi rozkládala. Vejce mu vyletělo z ruky se silou, která nebyla prací jeho svalů, ale vlastní vůle, voda se rázem vydala za ním, obešla Maestry a odnesla vlnobití pryč do pustiny Prvního.

Vodám potrvá týdny, možná i měsíce, než pokryjí dominium od jednoho konce k druhému, a většina jejich práce zůstane beze svědků. Ale v několika následujících hodinách, zatímco stáli na výhodném místě, na místě, kde kdysi dávno Boží město vzniklo, se oběma Maestrům naskytla vzácná podívaná na to dílo. Mraky nad Prvním, které byly stejně nehybné jako krajina pod nimi, teď začaly vířit a běsnit a svrhávat svou bolest v lítých bouřkách, které zas dál rozvodňovaly řeky ženoucí se svými očistnými koryty po hnilobě.

Hapexamendiových ostatků se voda neštítila. Naplněna do poslední kapky záměrem Bohyň, znovu a znovu a znovu jatka promílala a převracela, zbavovala hmotu jejího jedu a smetala ho na hromady, které rozradostněný vzduch ověsil výpary.

První kus půdy se v té bouři objevil nedaleko od nohou Maestrů a rychle se měnil v nepravidelný poloostrov táhnoucí se dobře míli do hloubi dominia. Voda se na něj bez přestání valila a s každou vlnou vynesla další vrstvu Hapexamendiova jílu, kterým zvyšovala jeho břehy. Jemný byl nějakou chvíli trpělivý a setrval na okraji. Ale nedokázal věčně odolávat výzvě a nakonec, nevšímaje si Jackeenových nabádavých slov, vyrazil dál po hřbetu země, aby lépe viděl ze vzdáleného výběžku. Voda se z nové země neustále stahovala a tu a tam do svahů uhodil blesk, ale půda byla pevná dost, a všude kolem viděl semenáčky, doplavené, jak odhadoval, z Yzordderrexu. Jestli ano, zakrátko i tady nevázaně rozbují život.

Než došel na konec poloostrova, mraky nad jeho hlavou se začaly lehce rozestupovat, lehčí o svůj vztek. Mnohem dál ovšem proces, který měl jako jeden z mála tu čest pozorovat, teprve začínal, jak se bouřky šířily z místa vzniku do všech směrů. V jejich záři viděl plazící se řeky, jak pokračují ve svém díle s nezmenšenou pílí. Nad výběžkem však bylo krotší světlo. Jak se zdálo, První dominium slunce mělo, a třebaže ještě nehřálo, Jemný nečekal na vlídnější počasí, aby se mohl pustit sám do práce, vyndal z kabátu atlas a pero a posadil se na mokřinatý výčnělek. Pořád ještě nezanesl do mapy poušť mezi branami Yzordderrexu a Vymazaným krajem, a přestože budou tyto stránky bezesporu nejchudšími v celém atlasu, o to pečlivěji musejí být nakresleny: chtěl, aby jejich strohost byla osobitě krásná.

Asi po hodině soustředěné práce uslyšel znenadání za zády Jackeena.

Nejprve kroky, potom otázku: „Jak se zdá, učíš se cizím řečem, Maestro?“

Jemný si ani neuvědomil, že si odříkává nějaký soupis, dokud na to nebyl upozorněn: bezdechý seznam jmen, který musel připadat všem ostatním, kromě jeho samého, nesrozumitelný. Zastávky na jeho pouti, jazyku právě tak důvěrně známé jako řada jeho někdejších jmen.

„Děláš si skici nového světa?“ zeptal se ho Jackeen, na vážkách, zda může přikročit blíž k umělci, když pracuje.

„Ne, ne,“ řekl Jemný. „Dokončuju mapu.“ Odmlčel se, potom se opravil. „Ne, nedokončuju. Začínám.“

„Smím se podívat?“

„Jestli chceš.“

Lucius si dřepl vedle Jemného a nahlédl mu přes rameno. Stránky znázorňující poušť byly dovedené do tak konečné podoby, jaké byl Jemný schopen. Teď se pokoušel zobrazit poloostrov, na němž seděl, a cosi z výjevu před sebou. Nepoužil víc než čáru nebo dvě, ale byl to začátek.

„Myslíš, že bys mohl skočit pro Pondělího?“

„Potřebuješ něco?“

„Ano, chci, aby s sebou vzal zpátky do Pátého tyhle mapy a dal je

Clemovi.“

„Kdo je Clem?“

„Anděl,“

„Aha.“

„Přivedeš ho sem?“

„Teď?“

„Kdybys byl tak hodný,“ řekl Jemný. „Jsem skoro hotov.“ Jackeen, jako vždy poslušný, se napřímil a pustil se zpátky do Druhého, zatímco Jemný pokračoval v práci. Zbývalo dokreslit už jen málo. Dokončil hrubý nákres poloostrova, potom přidal linii teček na něm, která naznačovala jeho cestu, a na výběžku umístil křížek v bodě, kde seděl. Jakmile toto udělal, zalistoval pozpátku atlasem, aby se ujistil, že stránky jsou v náležitém pořadí. Hlavou mu přitom blesklo, že vytvořil autoportrét. Podobně jako jejich tvůrce měla mapa chyby, ale, jak doufal, napravítelné; elementární věc, která se dočká své zlepšené verze, až se čas naplní; bude kreslena a předělávána a opět kreslena, možná věčně.

Chystal se odložit atlas na zem vedle pera, když vtom ve vlnobití tlukoucím o svah pod ním zaslechl jakoby nějaký souvislý zvuk. Jelikož si jej nedokázal nijak valně vyložit, popošel beze strachu ke břehu. Země byla teprve nedávno nová a nemohla být proto moc pevná, ale on se přesto vyklonil co nejdál a to, co viděl a co slyšel, stačilo, aby od kraje couvl zpátky, klekl si do špíny a s třesoucíma rukama začal čmárat doprovodný vzkaz k mapám.

Byl zákonitě stručný. Slova teď slyšel jasně, stoupala z příboje vln. Odváděla sliby jeho pozornost.

„…ProzatímníNirvána…“ byla ta slova, „…ProzatímníNirvána…“

Než dopsal vzkaz, položil atlas a vedle něj pero a vrátil se ke kraji výčnělku, z bouřkových mraků nad jeho hlavou se vylouplo slunce tohoto dominia a vrhlo světlo na vlny dole. Svými paprsky je chvíli uklidňovalo, tišilo jejich horečnatost a pronikalo jimi, takže Jemný na zlomek vteřiny spatřil zemi, po níž se pohybovaly. Vůbec to nebyla, jak se zdálo, země, ale druhá obloha, a na ní hvězdná sféra tak majestátní, že před jeho očima veškerá tělesa na imagickém nebi – všechny hvězdy, všechny měsíce, všechna polední slunce – nesahala dohromady její vznešenosti ani po paty. Díval se na dveře, které mělo Otcovo město zakrýt; dveře, jimiž se šířilo matčino jméno. Byly zavřené po tisíciletí, ale teď byly dokořán a stoupala jimi hudba hlasů, která se měla donést k uchu všech potulných duchů v Imagice a přivolat je domů do extáze.

V jejich středu zněl hlas, který Jemný znal, a ještě než spatřil jeho zdroj, v duchu si vybavil podobu tváře, která ho volala, a tělo cítilo paže, které ho obejmou a podepřou. Potom byly tu – paže i tvář – stoupaly od dveří, šly si pro něho a on si je už déle představovat nemusel.

„Skončil jsi?“ zeptalo se to.

„Ano,“ odpověděl. „Skončil.“

„Dobře,“ řeklo Pie’oh’pah s úsměvem. „Tak můžeme začít.“

Shromáždění, od něhož se Chicka Jackeen na hranicích Prvního odloučil, se pomalu a jistě odvažovalo zacházet dál na poloostrov, jak rostla jeho odvaha a zvědavost. Pondělí byl pochopitelně mezi nimi a Jackeen se užuž chystal na chlapce zavolat a poslat ho za Usmiřitelem, když vtom Pondělí sám od sebe vykřikl a ukazoval k výběžku. Jackeen se obrátil a zahleděl se – jako všichni – na dvě postavy stojící na něm v objetí. Později došlo mezi očitými svědky k velikým rozepřím ohledně toho, co vlastně viděli. Všichni byli zajedno, že jedním z té dvojice byl Maestro Sartori. Pokud jde o jeho protějšek, názory se krajně různily. Někteří tvrdili, že viděli ženu, jiní muže, ještě jiní mrak s kouskem žhnoucího slunce uprostřed. Ale ať se říkalo co chtělo, to, co následovalo, bylo nesporné. Poté, co se ony dvě postavy objaly, popošly k okraji výběžku, udělaly krok do vzduchoprázdna a zmizely.

O dva týdny později, v předposlední pochmurný prosincový den, seděl Clem před krbem v jídelně v čísle dvacet osm – na místě, z něhož se od Vánoc zvedl málokdy – když vtom zaslechl horečné bušení na dveře. Neměl hodinky – co teď záleželo na čase? –, ale odhadoval, že je dávno po půlnoci. Ten, kdo jde v takovou hodinu na návštěvu, bude velice pravděpodobně zoufalý nebo nebezpečný, ale ve svém nynějším pochmurném rozpoložení si sotva lámal hlavu nad tím, co zlého ho může čekat venku na ulici. Jemu už tu mnoho nezbývalo: v domě; v životě. Jemný odešel, Jude odešla, a docela nedávno také Tay. Pět dnů uplynulo od chvíle, kdy uslyšel šepot svého milence:

„Cleme… musím jít.“

„Jít?“ opáčil. „Kam?“

„Někdo otevřel dveře,“ přišla Tayova odpověď. „Mrtví jsou svoláváni domů. Musím jít.“

Chvíli si spolu pobrečeli, slzy se Clemovi řinuly z očí, zatímco ho zevnitř rozdíral zase zvuk Tayovy bolesti. Ale nedalo se dělat nic. Ozvalo se volání, a přestože byl Tay zničený při pomyšlení na odloučení od Clema, jeho existence mezi dvěma stavy byla neúnosná a pod žalem z rozloučení se tetelilo radostné vědomí blížící se úlevy. Jejich podivné sjednocení bylo u konce. Bylo na čase, aby se živý a mrtvý rozešli.

Clem netušil, co znamená slovo ‚ztratit‘, až do chvíle, kdy Tay odešel. Už sama bolest nad ztrátou milencovy fyzické schránky byla hodně palčivá, ale ztráta ducha, který se k němu tak zázračně navrátil, byla nezměřitelně horší. Není možné, myslel si, být prázdnější, než jak byl právě teď, a přece zůstat naživu. Několikrát během těch temných dnů přemítal, jestli by se neměl prostě zabít a doufat, že bude moci jít za svým milým těmi dveřmi, jedno jakými, které se teď otevřely. To, že to nakonec neudělal, bylo důsledkem odpovědnosti, kterou cítil, ne nedostatku odvahy. Byl jediným zbylým svědkem zázraků ve Škálové ulici v celém dominiu. Kdyby odešel on, kdo by pak příběh vypravoval?

Ale podobné závazky se zdály v hodině jako tato pomíjivé, a když vstal od ohně a přešel ke vchodovým dveřím, připustil si myšlenku, že pokud tihle hosté přinášejí smrt, snad by se jí ani nebránil. Nezeptal se, kdo je za dveřmi, odsunul zástrčky a dveře otevřel. K vlastnímu překvapení spatřil v plískanici Pondělího. Vedle něj stál třesoucí se cizinec s prořídlými vlasy přilepenými k lebce.

„Tohle je Chicka Jackeen,“ řekl Pondělí, když postrčil promočeného hosta přes práh. „Jackie, tohle je Clem: osmý div světa. No, to jsem tak mokrej, že mě ani nepopadneš?“

Clem rozevřel Pondělímu náruč a on ho s vervou objal.

„Myslel jsem si, že jste s Jemným odešli navždycky,“ začal Clem.

„No, jeden z nás jo,“ dostal odpověď.

„To jsem pochopil,“ řekl Clem. „Tay šel za ním. A přízraky taky.“

„Kdy to bylo?“

„O Štědrém dnu.“

Jackeenovi jektaly zuby a Clem ho dovedl ke krbu, do kterého přikládal kusy nábytku. Hodil do něj dvě nohy od židle a vybídl Jackeena, aby se posadil k teplu a rozmrzl. Muž mu poděkoval a poslechl ho. Pondělí byl ovšem z jiného těsta. Sáhl po whisky, která stála vedle ohniště, několikrát si přihnul – a potom se pustil do uklízení pokoje, odsunul hbitě stůl do rohu a hned vysvětloval, že potřebují pracovní plochu. Sotva podlahu vyklidil, otevřel kabát, vytáhl z podpaží Jemného zeměpisný atlas a upustil ho před Clema.

„Co je to?“

„To je mapa Imagiky,“ řekl Pondělí.

„Jemného práce?“

„Jo.“

Pondělí si sedl na bobek, otevřel atlas, vyjímal jeden po druhém volné listy a podal desky zpátky Clemovi.

„Nechal tam vzkaz,“ řekl Pondělí.

Zatímco si Clem četl těch pár slov, která Jemný načmáral na obal, Pondělí začal mávat archy a opatrně je kladl do řady vedle sebe tak, aby mapy na sebe plynule navazovaly. Při práci povídal, Jeho nadšení bylo jako ostatně vždy neutuchající.

„Víš, co chce, abysme udělali, víš? Chce, abysme tyhle mapy nakreslili na každičkou zeď, kterou najdeme. Na chodníky! Sobě na čela! Kdekoli a všude.“

„To si máknem,“ podotkl Clem.

„Jsem tady proto, abych vám pomohl,“ řekl Chicka Jackeen, „seč budu moci.“

Vstal od krbu a postavil se vedle Clema, kde mohl obdivovat předlohu začínající se před nimi rýsovat na podlaze.

„To ale není všechno, kvůli čemu jsi sem přišel, ne?“ ozval se Pondělí.

„Upřímně.“

„Vlastně ne,“ přiznal Jackeen. „Rád bych si taky našel ženu. Ale to bude muset počkat.“

„To na beton!“ řekl Pondělí. „Teď je potřeba udělat tohle.“ Napřímil se a vystoupil z kruhu, který utvořil Jemného atlas. Ležela tu Imagika, nebo spíš její maličká část, kterou Usmiřitel viděl. Patashoqua a Vanaeph; Beatrix a pohoří Jokalaylau; Mai-Ké, Kolébka, L’Himby a Kwern; Ponurá cesta, Delta a Yzordderrex. A křižovatky za městem a poušť za nimi – s jedinou čarou vedoucí k hranicím Druhého dominia. Z druhé strany jeho hranic byly stránky prakticky prázdné. Poutník nastínil poloostrov, na němž seděl, ale pod něj pouze napsal: Tohle je nový svět.

„A toto,“ řekl Jackeen a shýbl se, aby ukázal na křížek na konci výběžku, „je místo, kde Maestrova pouť skončila.“

„Tam je pohřben?“ zaváhal Clem.

„Ach ne,“ odpověděl Jackeen. „Odešel do takových krajů, že ve srovnání s nimi je život tady jen sen. Odešel z kruhu, chápeš?“

„Ne, nechápu,“ řekl Clem. „Když opustil kruh, kam vlastně šel? Kam šli ti všichni?“

„Dovnitř,“ pronesl Jackeen.

Clem se začal usmívat.

„Smím?“ zeptal se Jackeen, narovnal se a vzal Clemovi z rukou arch, na kterém stál Jemného poslední vzkaz.

Přátelé, napsal, je tady Pie. Jsem u cíle. Ukážete tyhle stránky světu, tak, aby každý poutník našel cestu domů?

„Řekl bych, že náš úkol je jasný, pánové,“ řekl Jackeen. Znovu se shýbl, položil zbývající arch do středu kruhu a vyznačil tak místo duchů, mezi něž Usmiřitel odešel. „Ale až jej splníme, máme mapu, která nám ukáže, kam máme jít. Půjdeme za ním. To je nad slunce jasnější. Všichni za ním časem půjdeme.“

Ilustrace na obálce Les Edwards Grafická úprava obálky Martin Zhouf

Překlad Miluš Kotišová

Odpovědný redaktor Richard Podaný

Sazba PORS

Vydalo nakladatelství MUSTANG s.r.o.

jako svou 77. publikaci

Plzeň 1995, vydání 1.

Náklad 5 000 výtisků

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s.

Český Těšín

Prodejní cena včetně DPH 189 KČ

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai