Pařížská pomsta

Steve Berry

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Cotton Malone odešel do výslužby s naivní představou, že bude trávit poklidné dny ve svém kodaňském antikvariátu. Realita je ovšem zcela jiná:ještě se ani pořádně nevzpamatoval z poslední akce a už mu klepou na dveře další potíže. Vlastně spíše vtrhnou dovnitř v podobě amerického tajného agenta Sama, jemuž jde po krku skupina zabijáků. Malone má o vyděšeném mladíkovi zpočátku velké pochybnosti. Teprve zuřivá přestřelka, z níž oba jen tak tak vyváznou živí, ho přesvědčí, aby se s nečekaným spojencem vydal do noci a ujal se nové,smrtelné mise.

STEVE BERRY

PAŘÍŽSKÁ POMSTA

2010

Copyright © 2009 by Steve Berry

Translation © 2010 by Hana Pernicová

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE PARIS VENDETTA,

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 2009,

přeložila Hana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Zuzana Pernicová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázky3 Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v srpnu 2010

ISBN 978-80-7303-538-9

Gině Centrellové, Libby McGuireové, Kim Hoveyové, Cindy Murrayové, Christine Cabellové, Carole Lowensteinové a Rachel Kindové

s poděkováním a hlubokou úctou

„Peníze nemají vlast; finančníci neznají vlastenectví a slušnost, jejich jediným cílem je zisk.“

Napoleon Bonaparte

„Dějiny dosvědčují, že penězoměnci sáhnou ke kdejaké formě špinavého využívání, intrik, podvodů a násilí, aby si uchovali kontrolu nad vládami.“

James Madison

„Nechte mě tisknout a kontrolovat peníze národa, a nebudu se starat o to, kdo sepisuje zákony.“

Mayer Amschel Rothschild

PROLOG

GÍZSKÁ PLOŠINA, EGYPT SRPEN 1799

Generál Napoleon Bonaparte sesedl z koně a vzhlédl k pyramidě. Poblíž stály ještě dvě další, ale tahle působila nejmajestátněji.

Jak úžasnou kořist svým výbojem získal!

Během včerejší jízdy z Káhiry na jih, přes políčka ohraničená bahnitými zavodňovacími kanály a přes krátký, ale namáhavý úsek větrem bičovaného písku, se nic zvláštního nepřihodilo. Cestoval v doprovodu dvou set ozbrojenců, protože odvážit se tak hluboko do Egypta na vlastní pěst by byla bláhovost. Teď svoje vojáky nechal půldruhého kilometru odtud, kde se utábořili na noc. Přes den bylo už zase vedro k zalknutí, takže s návštěvou pyramidy úmyslně počkal do západu slunce.

Vylodil se na pobřeží u Alexandrie před patnácti měsíci, s 34 000 muži, 1 000 polními děly, 700 koňmi a 100 000 dávkami munice. Rychle postupoval k jihu a dobyl hlavní město Káhiru; snažil se využít rychlosti a momentu překvapení, aby ochromil odpor. Pak se nedaleko odtud střetl s mamlúky ve velkolepé bitvě, kterou pojmenoval bitva u pyramid. Tihle někdejší turečtí otroci už vládli Egyptu pět staletí a byl na ně vpravdě působivý pohled – tisíce válečníků v pestrém hávu, v sedlech nádherných hřebců. Ještě teď cítil pach korditu, slyšel práskání mušket a nářek umírajících. Jeho oddíly, složené povětšinou z veteránů z italského tažení, bojovaly hrdinně. Ztratil pouze dvě stě mužů, zajal prakticky celou nepřátelskou armádu a převzal úplnou kontrolu nad Dolním Egyptem. Jeden reportér napsal, že hrstka Francouzů si podmanila čtvrtinu zeměkoule.

Nebyla to sice tak úplně pravda, ale znělo to báječně.

Egypťané mu dali přezdívku Sultán el Kebír – prý na znamení úcty. Za posledních čtrnáct měsíců, kdy vládl tomuto národu jakožto vrchní velitel, dospěl ke zjištění, že tak jako někteří jiní milují moře, on sám miluje poušť. Měl rád i egyptský způsob života, v němž vlastnictví znamenalo málo a charakter hodně.

Egypťané také věřili v prozřetelnost.

Stejně jako on.

„Vítejte, generále. Vybral jste si pro návštěvu nádherný večer,“ zahalekal s obvyklou veselostí Gaspard Monge.

Napoleon měl toho bojechtivého geometra rád. Monge byl postarší Francouz, syn trhovce obdařený širokou tváří, hluboko posazenýma očima a masitým nosem. Navzdory svému vzdělání neudělal ani krok bez pušky a butylky a zdálo se, že přímo prahne po bojích a revolucích. Byl jedním ze sto šedesáti učenců, kteří s Napoleonem připutovali z Francie, protože nejel do Egypta pouze dobývat, ale rovněž bádat. Jeho duchovní vzor Alexandr Veliký si počínal při vpádu do Persie stejně. Monge táhl po Napoleonově boku už dřív, v Itálii, a měl tam vrchní dohled nad rabováním, takže mu Napoleon důvěřoval.

Do jisté míry.

„Něco vám řeknu, Gasparde: odmala jsem si přál studovat přírodní vědy. Za revoluce jsem si v Paříži párkrát zašel na přednášky o chemii. Jenže okolnosti ze mě udělaly armádního důstojníka.“

Jeden z egyptských dělníků mu odvedl koně, ale Napoleon nejdřív sundal ze sedla koženou brašnu. Teď stáli s Mongem o samotě ve stínu velké pyramidy a kolem tančil třpytivý prach.

„Před několika dny,“ řekl Napoleon, „jsem se dal do počítání a zjistil jsem, že tyhle tři pyramidy obsahují dost kamene, aby se z něj dala postavit metr široká a tři metry vysoká hradba kolem celé Paříže.“

Monge zamyšleně přitakal. „Může být, generále.“

Napoleon se jeho vyhýbavosti usmál. „Mluví z vás pochybovačný matematik.“

„Vůbec ne. Jen mi připadá zajímavé, jak o těch stavbách přemýšlíte. Ne ve vztahu k faraónům nebo hrobkám uvnitř, a dokonce je ani neberete jako obdivuhodná stavitelská díla. Kdeže. Uvažujete o nich jen z hlediska Francie.“

„Těžko se tomu ubránit. Na Francii myslím skoro pořád.“

Po jeho odjezdu upadla Francie do nepředstavitelného chaosu. Její kdysi skvělou flotilu zničili Britové a odřízli ho tady v Egyptě. Vládnoucí Direktorium se podle všeho mínilo pustit do války s kdekterou monarchií; znepřátelilo si Španěly, Prusy, Rakušany i Holanďany. Zdálo se, že v konfliktu vidí způsob, jak se co nejdéle udržet u moci a znovu naplnit vysychající státní pokladnu.

Bláznovství.

Z Republiky se vyklubalo naprosté fiasko.

Jedny z mála evropských novin, kterým se podařilo prorazit přes Středozemní moře, předpovídaly, že je jen otázkou času, kdy na francouzský trůn usedne další Ludvík.

Musí se vrátit domů.

Všechno, co je mu drahé, se zřejmě bortí.

„Francie vás potřebuje,“ prohlásil Monge.

„Teď z vás mluví bytostný revolucionář.“

Monge se zasmál. „Tím taky jsem, jak víte.“

Před sedmi lety Napoleon viděl jiné revolucionáře, jak vtrhli do paláce Tuileries a sesadili Ludvíka XVI. Tehdy věrně sloužil nové Republice, bojoval u Toulonu, byl povýšen na brigádního generála, pak na generála východní armády a nakonec na vrchního velitele v Itálii. Odtamtud odpochodoval na sever, porazil Rakousko a vrátil se do Paříže jako národní hrdina. Nyní, v necelých třiceti, jakožto generál armády Orientu dobyl Egypt.

V osudu měl však psáno vládnout Francii.

„Je tu tolik nádherných věcí,“ prohodil v novém návalu obdivu k velkolepým pyramidám.

Za jízdy z tábora zkontroloval dělníky zabrané do odkrývání sfingy zpola pohřbené v písku. Vyproštění té přísné strážkyně nařídil osobně a postup prací ho potěšil.

„Tahle pyramida je Káhiře nejblíž, proto jí říkáme První,“ ukázal Monge. Mávl rukou k další. „Tamhleta je Druhá. A nejdále je Třetí. Kéž bychom uměli číst hieroglyfy, abychom se dozvěděli jejich pravá jména.“

Napoleon souhlasil. Divným nápisům, které se objevovaly na skoro každém starobylém monumentu, nikdo nerozuměl. Nařídil je okopírovat a kreseb bylo tolik, že na ně padly všechny tužky, které si jeho umělci přivezli s sebou z Francie. Byl to právě Monge, kdo vymyslel geniální způsob, jak si vyrobit další pomocí olověných kulek a nilského rákosu.

„Třeba se nám to podaří,“ poznamenal Napoleon.

Monge přikývl.

Oba věděli, že řešení té hádanky může poskytnout ošklivý černý kámen nalezený v Rosettě, na němž jsou rytiny v trojím písmu – hieroglyfickém v jazyce starého Egypta, démotickém v jazyce současného Egypta a v řečtině. Minulý měsíc se Napoleon zúčastnil zasedání jím založeného Egyptského institutu, kde ten objev oznámili.

Ale bude zapotřebí dalšího intenzivního bádaní.

„Provádíme první systematický průzkum zdejších lokalit,“ řekl Monge. „Všichni před námi tu prostě jen drancovali. My svoje nálezy zaznamenáme pro budoucnost.“

Další revoluční idea, pomyslel si Napoleon. To je celý Monge.

„Zaveďte mě dovnitř,“ nařídil.

Monge ho nasměroval k žebříku u severní stěny a po něm nahoru na plošinu ve výši dvaceti metrů. Sem se Napoleon dostal už jednou, před několika měsíci, když si spolu s několika veliteli prohlížel pyramidy poprvé. Tenkrát ale odmítl jít dovnitř, protože by musel lézt před podřízenými po čtyřech. Teď se shýbl a vsoukal se do chodbičky stěží metr vysoké a právě tak široké, která v mírném úhlu sestupovala k jádru pyramidy. Kožená brašna se mu pohupovala na krku. Dorazili k další tesané chodbičce s opačným sklonem a Monge se do ní vnořil. Příkře se zvedala k prosvětlenému čtverci na protějším konci.

Tam vylezli a konečně se mohli postavit. Napoleona se zmocnil uctivý obdiv. V mihotavém světle olejových lamp vzhlédl ke stropu téměř o deset metrů výš. Podlaha strmě stoupala, sevřena mezi žulovými kvádry přesazenými přes sebe tak, že se prostor směrem vzhůru postupně zužoval a vytvářel vysokou klenbu. „To je úžasné,“ zašeptal.

„Začali jsme tomu říkat Velká galerie.“

„Příhodné pojmenování.“

U paty obou stěn se po celé délce galerie táhly jakési ploché, asi půl metru široké rampy. Mezi nimi vedl zhruba metr široký průchod. Žádné schody, jen strmá cestička.

„Je tam nahoře?“ zeptal se Napoleon geometra.

„Oui, generále. Dorazil před hodinou a já ho odvedl do Královské komory.“

Napoleon pevně sevřel brašnu. „Počkejte venku.“

Monge se obrátil k odchodu, ale pak se zastavil. „Víte jistě, že tam chcete jít sám?“

Napoleon nespouštěl zrak z Velké galerie před sebou. Slyšel, co se v Egyptě o téhle pyramidě traduje. Jejími tajemnými chodbami prý v dávnověku procházeli zasvěcenci – jedinci, kteří dovnitř vešli jako lidé a ven vyšli jako bohové. Říkalo se o ní, že je „místem druhého narození“ a „dělohou tajemství“. Že v ní dlí moudrost, stejně jako dlí v lidských srdcích Bůh. Jeho učenci si lámali hlavu, z jakých silných pohnutek tohle herkulovské stavitelské dílo asi vzniklo; podle jeho názoru existovalo jen jediné vysvětlení – nutkání překonat meze smrtelné lidské existence nekonečným osvícením – a on tu posedlost naprosto chápal. Jeho vědci rádi prohlašovali, že tohle je patrně nejdokonalejší stavba světa, původní Noemova archa a snad i místo zrodu jazyků, abeced, měr a vah.

Pro něj to ovšem bylo něco jiného.

Brána k věčnosti.

„Je to jenom na mně,“ zamumlal konečně.

Monge odešel.

Napoleon si oprášil písek z uniformy a vykročil příkrým chodníčkem nahoru. Odhadl jeho délku na nějakých sto dvacet metrů, a než dorazil na horní konec, pořádně se zadýchal. Vyšplhal na vysoký schod a prošel galerií s nízkým stropem do předsíně s třemi stěnami z hrubě opracované žuly. Za ní se otevírala Královská komora se zdmi z leštěného červeného kamene; monumentální bloky k sobě přiléhaly tak těsně, že by se mezi ně stěží vešel vlas. Obdélníková komora, dutina v samém srdci pyramidy, měla strany v poměru dva ku jedné. Monge mu tvrdil, že ty rozměry jsou zřejmě v jakémsi vztahu k odedávna uznávaným matematickým konstantám.

Napoleon jeho postřeh nezpochybňoval.

Strop ve výšce deseti metrů tvořily ploché žulové desky. Dvěma šachtami, které protkly pyramidu od severu a od jihu, padalo dovnitř světlo. Místnost byla prázdná až na muže, který tu stál, a na hrubý, nedokončený žulový sarkofág bez víka. Monge se zmínil, že jsou na něm dodnes patrné stopy po dlátu a vrtáku, které tam zanechali starověcí dělníci, a měl pravdu. Také tvrdil, že sarkofág je o pouhý centimetr užší než vzestupná chodba, což znamenalo, že ho sem umístili dřív, než dostavěli zbytek pyramidy.

Muž stojící čelem k protější zdi se obrátil.

Jeho postavu halil volný plášť, na hlavě měl vlněný turban a přes rameno přehozený pruh kalika. Nezapřel egyptské předky, ale rovné čelo, vysoké lícní kosti a široký nos prozrazovaly dědictví jiných kultur.

Napoleon zíral do jeho zbrázděné tváře.

„Přinesl jste orákulum?“ zeptal se ho ten muž.

Napoleon ukázal na koženou brašnu. „Mám ho.“

Napoleon se vynořil z pyramidy. Strávil uvnitř skoro hodinu a na gízskou pláň mezitím padla tma. Egypťanovi nařídil, ať se zdrží o chvilku déle.

Znovu si otřepal z uniformy písek, narovnal si na rameni koženou brašnu a vyhledal žebřík. Úporně se snažil ovládnout svoje pocity, ale právě prožil příšernou hodinu.

Monge na něj čekal dole na planině, sám, a držel za uzdu jeho koně.

„Proběhla návštěva úspěšně, mon général?“

Napoleon na něj upřel pohled. „Poslyšte, Gasparde, o tomhle večeru držte jazyk za zuby. Rozumíte? Nikdo se nikdy nesmí dozvědět, že jsem tu byl.“

Jeho přítele ten tón zřejmě zarazil.

„Nic ve zlém…“

Napoleon ho zdviženou rukou umlčel. „Už ani slovo. Rozumíte?“

Matematik přikývl, ale Napoleon postřehl, že zalétl pohledem dozadu za něj, k vršku žebříku, kde čekal na jejich odchod Egypťan.

„Zastřelte ho,“ přikázal učenci šeptem.

Když uviděl jeho zděšený výraz, zašeptal mu zblízka do ucha: „Rád nosíte pušku, chcete se stát vojákem. Teď máte možnost. Vojáci svého velitele poslouchají. Nepřeji si, aby ten člověk odtud odešel. Nemáte-li dost odvahy, budiž. Ale pamatujte si: Jestli se dožije rána, utrpí naše vznešená mise ve jménu Republiky tragickou ztrátu – přijde o matematika.“

Spatřil v Mongeových očích strach.

„My dva jsme toho spolu dokázali hodně,“ zdůraznil. „Jsme přátelé. Bratři, jak říká Republika. Přece mi neodmítnete poslušnost. Za žádných okolností.“

Poodešel od něj a nasedl na koně.

„Odjíždím domů, Gasparde. Do Francie. Vstříc svému osudu. Kéž i vy najdete svůj, tady v tom Bohem zapomenutém koutě světa.“

PRVNÍ ČÁST

.

1

KODAŇ NEDĚLE 23. PROSINCE, SOUČASNOST 00:40

Kulka se zaryla Maloneovi do levého ramene.

Snažil se potlačit bolest a soustředit se na dění na náměstí. Lidé prchali na všechny strany. Houkaly klaksony. Pneumatiky kvílely. Mariňáci hlídkující u nedalekého amerického velvyslanectví na vřavu hbitě zareagovali, ale na to, aby mu pomohli, byli příliš daleko. Kolem se válela bezvládná těla. Kolik? Osm? Deset? Ne, víc. Poblíž leželi v kaluži oleje na asfaltu mladík a dívka s rozhozenými údy; mladík nevidomě zíral do nebe očima dokořán vytřeštěnýma úlekem, z dívky zhroucené tváří dolů se řinula krev. Malone zahlédl dva zabijáky a okamžitě je oba zastřelil, jenže nepostřehl toho třetího, který ho trefil do ramene a teď se pokoušel zmizet mezi zpanikařenými kolemjdoucími.

Sakra, to ale bolí! Maloneovu tvář zaplavila horká vlna strachu. Pokusil se zvednout pravičku, ale nohy mu podklesávaly. Připadalo mu, že beretta váží tunu, a ne stěží kilo.

Bolest mu ochromovala smysly. Zhluboka se nadechl vzduchu čpícího po korditu a konečně přinutil ukazováček stisknout spoušť, jenže ta zaskřípěla naprázdno.

To je divné.

Skřípěla dál, jak se znova marně pokoušel vypálit.

Pak mu svět zčernal před očima.

Malone se probudil, zahnal z mysli ten sen – sen, který se mu v posledních dvou letech zdál mnohokrát – a podíval se na budík u postele.

00:45.

Ležel na posteli ve svém bytě a noční lampička ještě pořád svítila, jako když se tu před dvěma hodinami natáhl.

Něco ho probudilo. Nějaký zvuk. Patřil do snu z Mexico City, a zároveň tam nepatřil.

Uslyšel to znovu.

Trojí zaskřípění v rychlém sledu.

Jeho dům pocházel ze 17. století a před několika měsíci ho kompletně zrekonstruovali. Nové dřevěné schody mezi prvním a druhým patrem se teď ohlašovaly v pevně daném pořadí, jako klávesy na klavíru.

To znamenalo, že tady někdo je.

Sáhl pod postel do batohu, který míval permanentně po ruce už od časů, které strávil v Magellan Billetu. Pravou rukou sevřel berettu, tutéž jako v Mexico City, s nábojem připraveným v hlavni.

Další zvyk, kterého se nezbavil, a teď tomu byl rád.

Vyplížil se z ložnice.

Jeho byt ve třetím patře měl něco přes devadesát metrů čtverečních. Kromě ložnice se v něm nacházela pracovna, kuchyně, koupelna a několik komor. V pracovně, odkud vedly dveře ke schodům, se svítilo. Přízemí domu zabíralo jeho knihkupectví, první a druhé poschodí využíval jen k práci a jako skladovací prostor.

Došel ke dveřím a odsunul zástrčku.

Dával si pozor, aby se neprozradil žádným zvukem, našlapoval zlehka a jen na běhouny. Ještě pořád měl na sobě oblečení od včerejška. Pracoval dlouho do noci, měl za sebou rušnou předvánoční sobotu. Prodávat zase knihy bylo milé. Právě tohle měla podle všeho být jeho stávající profese. Tak proč tu svírá uprostřed noci zbraň a všechny smysly ho varují, že se blíží nebezpečí?

Riskl pohled ze dveří na podestu, na kterou ústily schody. O kus níž se lomily, takže moc daleko nedohlédl. Navíc než šel spát, všude na chodbě pozhasínal a v domě nebyly schodišťové vypínače. V duchu si vynadal, že je při přestavbě nenechal namontovat. Zato přibylo hladké mosazné zábradlí kolem schodiště.

Vyšel ze dveří a sjel po něm o podestu níž. Ani nápad, že by na sebe upozorňoval dalším povrzáváním dřevěných schodů.

Opatrně nakoukl dolů.

Ticho a tma.

Sklouzl se po zábradlí ještě kus a doplížil se k místu, odkud měl rozhled po druhém patře. Předními okny padalo dovnitř jantarové světlo z Højbro Plads a zalévalo prostor za dveřmi naoranžovělým přísvitem. Malone tam uchovával svůj inventář – knihy koupené od lidí, kteří mu jich den co den nosili celé bedny. „Kupuj za centy, prodávej za eura,“ tak to chodí v antikvariátech. Uzavři dost obchodů a vyděláš majlant. Navíc každou chvíli v některé krabici našel poklad. Ty schraňoval v prvním patře, pod zámkem. Takže jestli se domovními dveřmi někdo vloupal, musel se uchýlit do odemčeného druhého poschodí.

Malone sjel po posledním úseku zábradlí, který ho od druhého poschodí dělil, a zaujal pozici u dveří. Místnost za nimi, nějakých šest krát dvanáct metrů, byla plná krabic naskládaných přinejmenším do metrové výše.

„Co tu chceš?“ zeptal se, přimáčknutý zády ke zdi.

Přemítal, jestli ho nakonec nevylekal pouhý sen. Za těch dvanáct let, která si odsloužil jako agent ministerstva spravedlnosti, se mu pod kůži zažrala paranoia a uplynulé dva týdny si na něm taky vybraly svou daň – daň, o kterou se neprosil, ale přijal ji jako cenu za to, že zjistil pravdu.

„Víš co?“ prohlásil. „Jdu zpátky nahoru. Ať jsi kdo jsi, jestli něco chceš, přijď za mnou. Jestli ne, tak koukej z mého obchodu vypadnout.“

Zase ticho.

Vykročil ke schodům.

„Přišel jsem vás navštívit,“ ozval se ze skladu mužský hlas.

Malone se zastavil a zaznamenal, co z toho hlasu vyčetl. Je mladý. Ke třicítce nebo něco málo přes. Asi Američan, se slabým cizím přízvukem. Klidný. Mluví věcně.

„Proto jste se mi vloupal do obchodu?“

„Nic jiného mi nezbylo.“

Teď hlas zazněl zblízka, hned za dveřmi. Malone ustoupil ode zdi, namířil a čekal, kdy se mluvčí ukáže.

Ve dveřích se objevila silueta.

Středně vysoký, hubený, v krátkém kabátě. Nakrátko ostříhaný. Ruce svěšené podél těla, obě prázdné. Do tváře mu ve tmě vidět nebylo.

Malone ho držel na mušce. „Chci znát vaše jméno.“

„Sam Collins.“

„Co chcete?“

„Henrik Thorvaldsen má potíže.“

„Nějakou novinku byste neměl?“

„Jdou ho zabít.“

„Kdo?“

„Musíme se k němu dostat.“

Malone na něj dál mířil s prstem na spoušti. Kdyby se Sam Collins třeba jen zachvěl, odpráskl by ho. Jenomže instinkt, takový ten, ke kterému se agenti dopracují prostřednictvím tvrdé zkušenosti, mu říkal, že ten mládenec nelže.

„Kdo?“ zeptal se ho znova.

„Musíme za ním.“

Dole se roztříštilo sklo.

„Je tu ještě jedna věc,“ řekl Sam Collins. „Ti lidé jdou taky po mně.“

2

BASTIA, KORSIKA 01:05

Graham Ashby shlížel na Place du Dujon a obdivoval poklidný přístav. Obklopovaly ho droboučké pastelové domky krabicovitě naskládané jeden vedle druhého kolem starobylých kostelů, kterým vévodila prostá kamenná pevnostní věž, v níž se usadil jako na vyhlídce. O necelého půl kilometru dál kotvila ve Vieux Port jeho jachta Archimédés. Zálibně shlížel na její nasvětlenou štíhlou siluetu rýsující se proti stříbřité hladině. Druhá noc letošní zimy přinesla od severu studený suchý vítr a ten se teď proháněl Bastií. Všude panoval hluboký adventní poklid, do Vánoc chyběly už jenom dva dny, ale Ashbymu to bylo z duše lhostejné.

Terra Nova, někdejší centrum vojenského a administrativního života, se stala prestižní čtvrtí s honosnými byty a módními butiky ve spleti dlážděných uliček. Před pár lety tady propukl realitní boom a Ashby si pohrával s chutí investovat, ale nakonec si to rozmyslel. Nemovitosti, zvlášť na středomořském pobřeží, už nejsou tak výnosné jako kdysi.

Pohlížel severovýchodním směrem k Jetée du Dragon, umělé přístavní hrázi, kterou vybudovali teprve před pár desítkami let. Kvůli její stavbě zničili inženýři skálu ve tvaru obrovitého lva přezdívanou Leone, jež kdysi blokovala vjezd do přístavu a až do dvacátého století dominovala na starých rytinách. Když Archimédés přede dvěma hodinami vplul do chráněných vod, Ashby si okamžitě všiml neosvětlené pevnostní věže, na níž teď stál – postavili ji janovští guvernéři, kteří ostrovu vládli ve 14. století –, a říkal si, jestli právě dnes nastane ten večer.

Doufal, že ano.

Korsika nepatřila k jeho oblíbeným místům. Je to všehovšudy hornatý ostrov trčící z moře, 183 kilometrů dlouhý a 83 kilometrů široký, o rozloze 8 680 čtverečních kilometrů a s téměř tisícikilometrovým pobřežím. Má pozoruhodně rozmanitou krajinu – strmé horské štíty, hluboké rokliny, borové háje, ledovcová jezera, pastviny, úrodná údolí, a dokonce i kousek pouště. Postupně ho dobyli Řekové, Kartaginci, Římané, Aragonci, Italové, Britové a Francouzi, ale zdejšího nezkrotného ducha si nikdy nikdo nepodmanil.

A Ashby měl ještě další důvod, proč tu neinvestovat. V tomhle odbojném francouzském départementu bylo ve hře příliš mnoho neznámých.

Bastii založili roku 1380 přičinliví Janované a vybudovali na její ochranu řetězec pevností, z nichž se nedochovalo o moc více než tahle dvacetimetrová pevnostní věž. Bastia zůstala hlavním městem ostrova do roku 1791, kdy se Napoleon rozhodl, že danému účelu lépe poslouží jeho rodiště Ajaccio na jihu. Místní obyvatelé zazlívali malému císaři ten čin dodnes.

Ashby si zapnul plášť od Armaniho a popošel k cimbuří na okraji středověkého ochozu. V košili na míru, kalhotách a svetru se navzdory svým osmapadesáti letům cítil příjemně sebejistě. Kupoval si všechno oblečení u firmy Kingston & Knight, stejně jako jeho otec a děd. Včera strávil jistý londýnský holič přinejmenším půl hodiny přistřihováním jeho hřívy a zbavil ho prošedivělých vln, které ho dělaly starším. Ashby byl pyšný na to, že si uchovává mladistvý vzhled a elán, a když teď vyhlížel přes ztemnělou Bastii na Tyrhénské moře, vychutnával si navíc i uspokojení muže, který dorazil k cíli cesty.

Podíval se na hodinky.

Přijel rozřešit záhadu, která dráždila lovce pokladů už přes šedesát let, a nedochvilnost nesnášel.

Vtom zaslechl ze schodů kroky stoupající nahoru. Za dne se na věž drápali turisté pokochat se vyhlídkou a fotografovat. V tuhle hodinu sem nechodil nikdo.

Ze tmy se vynořil muž.

Byl malý, s hustou střapatou kšticí. Od nosu k ústům se mu táhly hluboké rýhy. Pleť měl hnědou jako skořápku lískového ořechu a její snědost ještě zdůrazňoval bílý knír.

Byl oblečen jako klerik.

Jak se blížil, suknice černé sutany mu šustila.

„Omlouvám se za zpoždění, lorde Ashby, ale jinak to nešlo.“

„Vy jste kněz?“ ukázal Ashby tázavě na jeho úbor.

„Napadlo mě, že mi tohle přestrojení přijde dnes večer vhod. Kněží se lidé moc nevyptávají.“ Ztěžka funěl, byl zadýchaný po namáhavém výstupu.

Ashby si vybral hodinu setkání velmi pečlivě a načasoval si příchod s anglickou precizností. Jenže teď už nabrali skoro půlhodinové zpoždění.

„Nerad bývám nepříjemný,“ spustil, „ale někdy se člověk bez otevřené promluvy z očí do očí neobejde.“ Namířil na příchozího ukazováček. „Jste lhář, pane.“

„To jsem. Bez mučení se přiznávám.“

„Stojíte mě čas a peníze a ani jedním neplýtvám rád.“

„Mně se bohužel ani jednoho nedostává, lorde Ashby.“ Muž udělal odmlku a pak pokračoval: „A věděl jsem, že mou pomoc nutně potřebujete.“

Posledně jsem dovolil, aby se dozvěděl příliš, pomyslel si Ashby.

Chyba.

Na Korsice se 15. září 1943 odehrála jistá událost. Od západu, z Itálie, sem připlul člun s šesti bednami. Někteří lidé říkají, že skončily na mořském dně poblíž Bastie, jiní věří, že byly vyloženy na břeh. Všechna vyprávění se shodují, že u toho tenkrát bylo pět Němců. Čtyři z nich byli pohnáni před válečný soud za to, že na místě, které mělo záhy padnout do rukou Spojenců, zanechali poklad, a skončili kulkami popravčí čety. Pátý byl zproštěn viny. Naneštěstí neznal místo konečného úkrytu a celý zbytek života strávil tím, že ho marně hledal.

Právě tak i mnozí další.

„Lži jsou jediná zbraň, kterou mám,“ vysvětloval Korsičan. „Dokážou udržet mocné lidi, jako jste vy, v patřičných mezích.“

„Poslyšte, starý brachu…“

„Troufám si tvrdit, že nejsem o moc starší než vy. Ačkoli v proslulosti se vám nemohu rovnat. Provází vás značná pověst, lorde Ashby.“

Ashby přijal to konstatování pokývnutím. Věděl, co dokáže image v dobrém i zlém. Jeho rodina už tři sta let vlastnila kontrolní podíl v jedné z nejstarších anglických úvěrových institucí. Momentálně byl jediným držitelem tohoto podílu on. Britský tisk kdysi označil jeho jiskrné šedé oči, římský nos a lehký úsměv za aristokratickou vizáž. Jindy ho jakýsi reportér popsal jako impozantního, další jako tmavého a zachmuřeného. Narážka na snědou pleť mu nevadila – získal ji po matce, která byla poloviční Turkyně –, ale nesl nelibě, že ho považují za nevrlého mrzouta.

„Ujišťuji vás, dobrý muži, že ze mě nemusíte mít strach,“ prohlásil.

Korsičan se rozesmál. „To doufám. Násilím byste ničeho nedosáhl. Hledáte koneckonců Rommelovo zlato. Poklad jako hrom. A já možná vím, kde se skrývá.“

Drzost toho člověka si nezadala s jeho postřehem. Ale jak sám připustil, byl zároveň i lhář. „Vidím, že jste nemarnil čas.“

Temný obrys se zachechtal. „Však jste mě pořádně popoháněl. Nemohu si dovolit poutat pozornost. Mohlo by se to roznést. Tohle je malý ostrov, a jestli ten poklad najdeme, nechci o svůj podíl přijít.“

Pracoval pro Assemblée de Corse, ale ne v Ajacciu. Drobný úředníček korsické regionální vlády, se solidním přístupem k většině informací.

„Kdo by nás o něj chtěl připravit?“ podivil se Ashby.

„Lidé z Bastie, kteří ho nepřestávají hledat. A další, z Francie a Itálie. Kvůli tomuhle pokladu se už umíralo.“

Ten hlupák si zřejmě potrpí na konverzační tanečky plné náznaků, které se k hlavnímu tématu posouvají krůček za krůčkem.

Jenže Ashby neměl čas.

Dal znamení a na schodišti se objevil další muž. Byl oblečen v černém svrchníku, který mu ladil s tuhými šedými vlasy. Měl pronikavé oči a hubený obličej zakončený špičatou bradou. Došel přímo ke Korsičanovi a zastavil se.

„Tohle je pan Guildhall,“ řekl Ashby. „Možná si ho pamatujete z naší poslední návštěvy.“

Korsičan podal Guildhallovi ruku, ale ten nechal svoje zabořené v kapsách.

„Pamatuji,“ odvětil Korsičan. „Usmívá se vůbec někdy?“

Ashby zavrtěl hlavou. „Stala se mu hrozná věc. Před lety se zapletl do ošklivé hádky, při které mu pořezali obličej a krk. Jak vidíte, zotavil se z ní, ale odnesl si natrvalo poškozený nerv, takže mu nefungují obličejové svaly. Tím pádem je po úsměvech.“

„A ten, co ho pořezal?“

„Výborná otázka. Je pod drnem. Zlomený vaz.“

Viděl, že svou odpovědí dosáhl kýženého účinku, a otočil se s dotazem ke Guildhallovi: „Co jste našel?“

Jeho zaměstnanec vylovil z kapsy knížečku a podal mu ji. Ashby ve slabém světle zahlédl vybledlý titul ve francouzštině. Napoleon. Z Tuilerií na Svatou Helenu. Jeden z nesčetných životopisů, které se vynořily po Napoleonově smrti v roce 1821.

„Jak… jste se k tomu dostal?“ ztuhl Korsičan.

Ashby se usmál. „Zatímco jste mě nechával čekat tady na věži, pan Guildhall se porozhlédl u vás doma. Nejsem úplný pitomec.“

Korsičan pokrčil rameny. „Jen hloupé memoáry. Přečetl jsem toho o Napoleonovi hodně.“

„To říkal váš kumpán taky.“

Postřehl, že tímhle si získal Korsičanovu plnou pozornost. „Já, on a pan Guildhall jsme si báječně popovídali.“

„Jak jste se o Gustavovi dozvěděl?“

Ashby pokrčil rameny. „Jednoduše. Vy dva hledáte Rommelovo zlato už dlouho. Víte o něm patrně víc než kdokoli jiný na světě.“

„Ublížili jste mu nějak?“

Ashby v té otázce postřehl strach. „Proboha ne, příteli. Považujete mě snad za zločince? Pocházím z aristokratického rodu. Jsem dědičný lord. Úctyhodný finančník. Žádný lotr. Váš Gustave mi ovšem taky zalhal.“

Vzduchem se mihly paže a Guildhall popadl drobného Korsičana jednou rukou za rameno a druhou za nohavici vykukující zpod sutany. Přehodil ho přes ochoz mezi dvěma zuby cimbuří a držel ho za kotníky, takže mužík visel ze zdi hlavou dolů, dvacet metrů nad kamenným dlážděním.

Sutana pleskala v nočním větru.

Ashby vykoukl vedlejší mezerou v cimbuří. „Pan Guildhall bohužel vůči násilí nechová tytéž zábrany jako já. Dovolte, abych vás upozornil, že jestli zavoláte o pomoc, pustí vás. Rozumíte?“

Viděl, jak Korsičan zuřivě kývá hlavou.

„Nastal čas, abychom si my dva vážně promluvili.“

3

KODAŇ

Malone zíral na siluetu bez tváře, která se prohlásila za Sama Collinse, a zdola znovu třesklo rozbíjené sklo.

„Myslím, že mě chtějí zabít,“ řekl Collins.

„Pro případ, že jste si toho nevšiml, já na vás taky mířím pistolí.“

„Poslal mě za vámi Henrik, pane Malone.“

Malone věděl, že si musí vybrat. Buď nebezpečí, které má před sebou, anebo to o dvě patra níž.

Spustil zbraň. „Ty lidi dole jste sem přivedl vy?“

„Potřeboval jsem vaši pomoc. Henrik mi řekl, ať jdu za vámi.“

Ozvalo se trojí lupnutí. Výstřely ztišené tlumičem. Pak se domovní dveře rozletěly. Po dřevěné podlaze zaduněly kroky.

Malone ukázal pistolí: „Tam!“

Schovali se do skladu za stoh krabic. Malone odhadoval, že vetřelce zláká světlo a rozběhnou se rovnou do nejhořejšího poschodí. Až jim dojde, že tam nikdo není, začnou dům prohledávat. Potíž byla, že netušil, kolik jich na tuhle návštěvu dorazilo.

Riskl pohled ven a zahlédl kohosi, jak přebíhá z druhého do třetího patra. Naznačil Collinsovi, ať jde potichu za ním. Jako šipka vystřelil ze dveří skladu a sklouzl se po mosazném zábradlí o podestu níž. Collins provedl totéž. Stejným způsobem se postupně propracovali až k poslednímu úseku schodů, který vedl do knihkupectví v přízemí.

Collins se pohnul směrem k zábradlí, ale Malone ho zadržel za paži a zavrtěl hlavou. Že by ten kluk udělal takovou pitomost, vypovídalo buď o jeho naivitě, anebo o schopnosti brilantně ji hrát. Malone netušil, co z toho je pravda, ale vzhledem k tomu ozbrojenému chlapovi nahoře nemohli dlouho otálet.

Gestem Collinsovi naznačil, ať si sundá kabát.

V mladíkově tváři prokmitla váhavost; nechápal důvod toho požadavku, ale pak se podvolil a tiše se svlékl. Malone schumlal těžkou vlněnou látku do ranečku, sedl si na zábradlí a pomaličku se sesoukal do poloviny. Pravou rukou sevřel zbraň a druhou odhodil kabát před sebe.

Zaduněla série tlumených ran a kabát proděravěly kulky.

Malone sjel dolů, seskočil ze zábradlí a vrhl se za pult. Do dřeva kolem něj zabubnovaly další střely.

Poznal odkud.

Střelec byl od něj napravo, kde kousek od výlohy stály regály věnované historii a hudbě.

Zaklekl a vypálil tím směrem.

„Teď,“ křikl na Collinse, který zřejmě pochopil, co se od něj čeká, bleskurychle sjel po zábradlí a skokem se přenesl za pult.

Maloneovi bylo jasné, že se záhy dostaví další společnost, a tak se plížil doleva. Naštěstí neuvízli ve slepé uličce; při nedávné přestavbě trval na tom, že pult musí zůstat otevřený na obou koncích. Jelikož neměl na pistoli tlumič, napadlo ho, jestli jeho výstřel náhodou někdo nezaslechl. Jenže na náměstí Højbro Plads bohužel bývalo mezi půlnocí a rozbřeskem liduprázdno.

Spolu s Collinsem se doplazili na konec pultu. S pohledem upřeným ke schodům čekal na nevyhnutelné. Zpozoroval tmavou postavu; vzápětí se její obrys změnil, jak útočník pomalu zvedal ruku, aby namířil za pult.

Malone vypálil a zasáhl ho do předloktí.

Ozvalo se zasténání a zbraň zmizela.

Střelec získal svou kanonádou dost času, aby dolů stačil seběhnout jeho kumpán.

Vypadalo to na pat. Malone byl ozbrojen, oni také. Ale nejspíš měli víc munice než on, protože ho nenapadlo vzít si k berettě rezervní zásobník. Ještě že o tom nevědí.

„Musíme je vyprovokovat,“ zašeptal Collins.

„Kolik lidí to vaše ‚je‘ znamená?“

„Zdá se, že dva.“

„To nemůžeme vědět jistě.“ Maloneovi vytanul na mysli jeho sen; už jednou udělal tu chybu, že se nedopočítal správně do tří.

„Přece tu nebudeme jen tak dřepět.“

„Mohl bych vás těm lidem vydat a jít si zase lehnout.“

„To ano. Ale neuděláte to.“

„Nebuďte si tak jistý.“

Měl na paměti, co Collins říkal. Henrik Thorvaldsen má potíže.

Collins popolezl stranou a vytáhl zpod pultu hasicí přístroj. Vyškubl pojistku, a než stačil Malone cokoli namítnout, vyrazil zpoza pultu a přikrčený za regálem vychrlil směrem k útočníkům oblak chemické mlhy.

Nebyl to tak špatný nápad, až na to, že…

V odpověď luply čtyři výstřely.

Z mlžného mračna vylétly kulky, zabořily se do dřeva a odrazily se od kamenných zdí.

Malone vypálil odvetnou salvu.

Ozval se řinčivý třeskot rozbíjeného skla a pak dupot běžících nohou.

Vzdalovaly se.

Ucítil závan studeného vzduchu a došlo mu, že vetřelci utekli skrz výlohu.

Collins spustil hasicí přístroj. „Jsou pryč.“

Malone se o tom chtěl ujistit, a tak se přikrčil, vyplížil se zpoza pultu a přískoky od regálu k regálu proběhl rozplývající se mlhou. Když dorazil na konec uličky, odvážil se rychle vykouknout. Chemický dým se linul rozbitou skleněnou tabulí do mrazivé noci.

Potřásl hlavou. Už je tu zase binec.

Za jeho zády se vynořil Collins. „Byli to profíci.“

„Jak to víte?“

„Vím, kdo je poslal.“ Collins postavil hasicí přístroj na podlahu.

„Kdo?“

Collins zavrtěl hlavou. „Henrik povídal, že vám to řekne sám.“

Malone přešel k pultu, sáhl po telefonu a vytočil číslo Christiangade, Thorvaldsenova rodového sídla, které se nacházelo necelých patnáct kilometrů severně od Kodaně. Nechal telefon několikrát zazvonit. Thorvaldsenův komorník Jesper ho obvykle zvedal v kteroukoli denní či noční dobu.

Přístroj vyzváněl dál.

Marně.

Malone zavěsil a začal jednat.

„Jděte nahoru,“ nařídil Collinsovi. „Pod mojí postelí leží ruksak. Přineste ho.“

Collins se rozběhl po schodech nahoru.

Malone měl auto zaparkované o několik ulic dál, na okraji starého města u paláce Christianborg. Popadl mobil uložený pod pultem.

„Jdeme.“

4

Eliza Larocqueová cítila, že má úspěch na dosah, přestože její spolucestující jí úkol nijak neusnadňoval. Upřímně doufala, že tenhle narychlo zorganizovaný zámořský let nebude ztrátou času.

„Jmenuje se to Pařížský klub,“ řekla francouzsky.

K závěrečnému tahu na branku si zvolila výšku patnácti kilometrů nad severním Atlantikem. Seděli v luxusní kabině jejího nového Gulfstreamu G650. Byla na svou hračku pyšná – poslední výkřik techniky, jeden z prvních, které sjely z výrobní linky. Do prostorné kabiny se vešlo osmnáct měkkých kožených sedadel pro cestující. Byla tu kuchyňka, pohodlná toaleta, mahagonové obložení a vysokorychlostní internet přes satelit. Tryskáč létal vysoko, rychle, na dlouhé vzdálenosti a spolehlivě. Sedmatřicet miliónů, a za každičké to euro stál.

„Tu organizaci znám.“ Robert Mastroianni setrval u její mateřštiny. „Neformální seskupení finančních představitelů nejbohatších zemí světa. Restrukturalizace a likvidace dluhů, oddlužování. Poskytují úvěry a pomáhají státům v potížích splácet jejich dluhopisy. Když jsem byl u Mezinárodního měnového fondu, často jsme s nimi spolupracovali.“

O tom věděla.

„To seskupení vzniklo během krizových rozhovorů, které v roce 1956 probíhaly v Paříži mezi bankrotující Argentinou a jejími věřiteli,“ navázala. „Od té doby se schází každých šest týdnů na francouzském ministerstvu hospodářství, financí a průmyslu a předsedá mu vedoucí představitel francouzské finanční správy. Jenže o téhle oficiální organizaci nemluvím.“

„Zase jedna z vašich tajností?“ utrousil s nádechem kritiky.

„Proč jste schválně tak protivný?“

„Asi proto, že vím, jak vás to rozčiluje.“

Včera kontaktovala Mastroianniho v New Yorku. Nebyl nadšen, že ji vidí, ale zašli si spolu na večeři. Když mu nabídla přepravu zpátky přes Atlantik, přijal.

K jejímu překvapení.

Tohle bude buď jejich poslední rozhovor vůbec – anebo první z mnoha.

„Pokračujte, Elizo. Poslouchám. Samozřejmě, vždyť mi nic jiného nezbývá. Podezírám vás, že jste právě tohle měla v plánu.“

„Tak proč se mnou letíte?“

„Kdybych odmítl, stejně byste za mnou znova přišla. Takhle můžeme tu záležitost vyřídit, ať tak či onak, a já na oplátku za ušlý čas získám pohodlnou přepravu domů. Takže pokračujte, prosím. Pusťte se do svého proslovu.“

Potlačila hněv a prohlásila: „Existuje obecně známá pravda založená na historické zkušenosti: pokud se vláda nedokáže vypořádat s rizikem války, je odepsaná. Nedotknutelnost práva, společenská prosperita, solventnost – všechny tyhle zásady každý stát pohotově obětuje, jakmile se ocitne v sázce jeho přežití.“

Její posluchač upil z vysoké skleničky šampaňské.

„Realita nás taky učí,“ pokračovala dál, „že války se pokaždé financují z úvěrů. Čím větší hrozba, tím větší dluh.“

Mastroianni pohrdavě mávl rukou. „Je mi jasné, s čím přijdete dál, Elizo. Aby se národ angažoval ve válce, musí mít věrohodného nepřítele.“

„Ovšem. A pokud možno magnifico.“

Použila jeho rodnou řeč a to ho přimělo k úsměvu. První trhlinka v jeho žulovém chování.

„Pokud nepřátelé existují, ale nemají patřičnou vojenskou sílu,“ řekla, „je možné poskytnout jim peníze, aby si ji vybudovali. Pokud neexistují…,“ ušklíbla se, „… vždycky se dají vytvořit.“

Mastroianni se zasmál. „Vy máte ale ďábelský přístup.“

„A vy ne?“

Zaškaredil se. „Ne, Elizo. Já ne.“

Byl o nějakých pět let starší než ona, stejně bohatý, a třebaže se k ní choval nepříjemně, působil celkem přitažlivě. Zrovna povečeřeli šťavnatou hovězí svíčkovou, yukonské zlaté brambory a chřupavé zelené fazolky. Zjistila si o něm, že se stravuje prostě. Žádné koření, česnek, pálivá paprika. Neobvyklé chutě na Itala, ale na tomhle miliardáři bylo neobvyklé ledacos. A jaké má ona právo vynášet soudy? Sama taky má různé zvláštnosti.

„Existuje ještě jeden Pařížský klub,“ prohlásila. „Daleko starší. Z Napoleonových časů.“

„O tom jste se nikdy dřív nezmínila.“

„Nikdy jste neprojevil zájem, až teď.“

„Smím být upřímný?“

„Beze všeho.“

„Nemám vás rád. Anebo přesněji řečeno, nezamlouvají se mi vaše obchodní zájmy a vaši společníci. Počínají si nemilosrdně a na jejich slovo není spolehnutí. Některé z vašich investičních praktik jsou v lepším případě pochybné, v horším protizákonné. Už rok mě pronásledujete řečmi o nepředstavitelných ziscích, ale nepodepíráte svá tvrzení žádnými informacemi. Možná je to tím, že jste napůl Korsičanka a jinak to ani neumíte.“

Její matka byla Korsičanka, otec Francouz. Brali se hodně mladí a zůstali spolu přes padesát let. Oba už zemřeli a ona byla jejich jedinou dědičkou. Předsudky vůči jejímu původu pro ni nebyly nic nového – narazila na ně už mnohokrát –, ale to neznamenalo, že by jí nevadily.

Vstala ze sedadla a posbírala talíře, ze kterých večeřeli.

Mastroianni ji přidržel za paži. „Nemusíte mě obsluhovat.“

Příčil se jí jeho tón i dotek, ale neohradila se. Místo toho se usmála a přepnula do italštiny. „Jste můj host. Sluší se to.“

Pustil ji.

Posádku letadla tvořili jen dva piloti, kteří seděli vpředu za zavřenými dveřmi pilotní kabiny, proto se o jídlo starala sama. Odložila v kuchyňce špinavé nádobí a vyndala z malé ledničky dezert. Dva ovocné koláče s čokoládou. Mastroianniho oblíbené, koupila je v manhattanské restauraci, kde byli včera večer.

Když před něj zákusek položila, jeho výraz se změnil.

Posadila se proti němu.

„Jestli máte mě a moje společníky rád, Roberte, je pro náš rozhovor lhostejné. Já vám předkládám obchodní návrh, o kterém si myslím, že by vás mohl zajímat. Velmi pečlivě si vybírám, koho oslovím. Prozatím je takových lidí pět. Já jsem šestá. Vy byste mohl být sedmý.“

Ukázal na dezert. „Vrtalo mi hlavou, co jste si to včera před odchodem špitala s číšníkem.“

Tvářil se, že ji nebere na vědomí, hrál svou vlastní hru.

„Všimla jsem si, jak vám ten zákusek chutnal.“

Chopil se stříbrné vidličky. Nelibost vůči ní zřejmě nepřenášel na jídlo, na letadlo ani na možnost vydělat peníze.

„Smím vám vyprávět jistý příběh?“ zeptala se. „O Egyptě. Z roku 1798, kdy ho obsadil Napoleon Bonaparte, tehdy generál.“

Druhý den jejich tažení na jih jel Napoleon osobně v čele oddílu francouzských vojáků. Nacházeli se poblíž města El Beida, do nejbližší vesnice jim zbývalo už jen pár hodin cesty. Bylo horko a slunce pálilo stejně jako po všechny dny předtím. Včera Arabové zuřivě zaútočili na přední hlídku. Zabili jednoho kapitána, zmocnili se generálova adjutanta a málem zajali i samotného generála Desaixe. Požadovali za adjutanta výkupné, ale pohádali se o kořist a nakonec ho zastřelili ranou do hlavy. Egypt se projevil jako zrádná země – snadno se dobývá, ale těžko udrží – a odpor zjevně narůstal.

Kus vepředu zahlédl Napoleon vedle prašné cesty ženu se zkrvaveným obličejem. Na jedné ruce chovala děcko, druhou měla vztaženou jakoby v sebeobraně anebo jako by osahávala prostor před sebou. Kde se tu v té rozžhavené poušti vzala?

Dojel k ní a s tlumočníkovou pomocí se dozvěděl, že jí manžel vypíchl oči. Šokovalo ho to. Proč? Netroufala si postěžovat, jen prosila, aby se někdo ujal jejího dítěte, které vypadalo, že má smrt na jazyku. Napoleon přikázal, ať jim oběma dají najíst a napít.

Když se tak stalo, zpoza nedaleké duny se najednou vynořil muž, rozzuřený a sálající nenávistí.

Vojáci přešli do střehu.

Muž se k nim přiřítil a vyškubl ženě chléb a vodu.

„Zadržte,“ zařval. „Zpronevěřila se svojí cti a poskvrnila moji. To dítě je ztělesnění mé hanby. Plod jejího provinění.“

Napoleon sesedl z koně a prohlásil: „Jste blázen. Šílenec.“

„Jsem její manžel a mám právo naložit s ní, jak se mi zlíbí.“

Než Napoleon stačil zareagovat, vytáhl muž zpod pláště dýku a svou ženu probodl.

V nastalém zmatku popadl děcko, zvedl ho do vzduchu a mrštil jím o zem.

Třeskla rána, střela rozervala muži hruď a ten se zhroutil na vyprahlou zem. Kapitán Le Mireur, který jel za Napoleonem, se postaral o konec toho děsivého představení.

Všechny vojáky ten výjev šokoval.

Sám Napoleon měl co dělat, aby nedal najevo, jak jím to otřáslo. Po chvilce poručil oddílu pokračovat v jízdě, ale než se vyhoupl do sedla, všiml si, že mrtvému cosi vypadlo zpod pláště.

Svitek papyru převázaný stužkou.

Zvedl ho z písku.

Napoleon obsadil na noc luxusní sídlo jednoho ze svých nejhorlivějších odpůrců, Egypťana, který před měsíci uprchl se svou mamlúckou armádou do pouště a Francouzům k jejich radosti přenechal veškerý svůj majetek. I teď, když Napoleon ležel zabořen v sametových polštářích na měkkém koberci, ho stále tížila vzpomínka na tu nelidskost, jejímž byl svědkem během cesty pouští.

Řekli mu, že ten muž se sice zachoval špatně, když svou ženu zabil, ale že kdyby jí Bůh mínil prominout nevěru, byl by se jí předtím někdo ujal a poskytl jí domov. Jelikož se tak nestalo, podle arabských zákonů by prý ten muž nebyl za své dvě vraždy potrestán.

„Takže jsme udělali dobře, když jsme ho zabili,“ prohlásil Napoleon.

Večer plynul tiše a jednotvárně, a tak se rozhodl prozkoumat papyrus, který našel u mrtvého. Od svých učenců věděl, že místní obyvatelé běžně vylupují posvátná místa a kradou všechno, co se dá prodat nebo použít. Taková škoda! On přišel minulost této země zkoumat, ne ji ničit.

Přetrhl šňůrku a rozvinul svitek. Zjistil, že obsahuje čtyři listy popsané čímsi, co vypadalo na řecké písmo. Ovládal plynně korsičtinu a konečně se naučil mluvit a číst slušně francouzsky, ale jiné cizí jazyky pro něj zůstávaly neprobádanou končinou.

Zavolal si jednoho z překladatelů.

„Je to koptsky,“ oznámil mu dotyčný.

„Umíte to přečíst?“

„Samozřejmě, generále.“

„Hrůza, zabít nemluvně,“ řekl Mastroianni.

Eliza Larocqueová přikývla. „Tak to tehdy za egyptského tažení chodilo. Bylo to krvavé, těžce vybojované vítězství. Ale právě kvůli tomu, co se tam odehrálo, se my dva teď spolu bavíme.“

5

Sam Collins ze sedadla spolujezdce přihlížel, jak Malone ujíždí Kodaní a žene se pobřežní dálnicí na sever.

Cotton Malone byl přesně takový, jak si ho představoval. Chladnokrevný, odvážný, rozhodný, schopný hbitě se vypořádat se vzniklou situací a udělat, co je potřeba. Odpovídal dokonce i vnějšímu popisu, který Sam dostal. Vysoký, s blond vlasy a úsměvem neprozrazujícím žádné emoce. Sam o něm věděl, že vystudoval práva v Georgetownu a pracoval dvanáct let na ministerstvu spravedlnosti, že má eidetickou paměť a miluje knihy. Ale teprve teď na vlastní oči spatřil, s jakou odvahou dokáže čelit palbě.

„Co jste zač?“ zeptal se Malone.

Sam si uvědomoval, že kličkování není namístě. Vycítil Maloneovu podezíravost a nijak mu ji nezazlíval. Je to logická reakce, když se vám uprostřed noci vloupá do obchodu cizí člověk a za ním vtrhne horda ozbrojenců. „Jsem z americké Tajné služby. Anebo jsem aspoň donedávna byl. Počítám, že mám padáka.“

„Pročpak?“

„Protože mě tam nikdo nechtěl vyslechnout. Snažil jsem se jim to vysvětlit. Jenže mě neposlouchali.“

„Proč Henrik ano?“

„Jak víte, že…“ Zarazil se.

„Jsou tací, co se ujímají zatoulaných zvířat. Henrik zachraňuje lidi. Proč jste potřeboval jeho pomoc?“

„Kdo říká, že jsem ji potřeboval?“

„Jen klid. Já kdysi taky byl takový ztracený případ.“

„Myslím, že pomoc potřebuje spíš Henrik. Kontaktoval mě.“

Malone zařadil pětku a hnal mazdu po ztemnělé dálnici táhnoucí se nějakých sto metrů od černé hladiny úžiny Øresund.

„V Tajné službě jsem nepracoval přímo pro Bílý dům. Byl jsem v sekci pro měnové a finanční podvody.“

Samovi byl odjakživa k smíchu hollywoodský stereotyp agentů v tmavých oblecích s černými brýlemi a sluchátky tělové barvy zastrčenými v uchu, kteří obklopují prezidenta. Většina příslušníků Tajné služby Spojených států pracovala podobně jako on nenápadně v pozadí a střežila americký finanční systém. To byl její hlavní úkol už od časů občanské války, kdy vznikla, aby bránila padělatelským snahám Konfederace. Teprve po zavraždění Williama McKinleyho o pětatřicet let později jí byla svěřena odpovědnost za ochranu prezidenta.

„Proč jste přišel do mého knihkupectví?“ zeptal se Malone.

„Byl jsem momentálně ve městě. Henrik mě včera poslal do hotelu. Došlo mi, že se něco děje – snažil se mě odklidit ze svého sídla.“

„Jak dlouho už jste v Dánsku?“

„Týden. Byl jste pryč. Vrátil jste se teprve před několika dny.“

„Hodně toho o mně víte.“

„Ani ne. Vím, že se jmenujete Cotton Malone. Býval jste námořní důstojník. Pracoval jste v Magellan Billetu. Momentálně jste ve výslužbě.“

Malone po něm vrhl pohled, z něhož se dalo vyčíst, že mu s těmi vytáčkami dochází trpělivost.

„Bokem provozuji jednu webstránku,“ řekl Sam. „Neměli bychom, ale já to udělal. Nazval jsem ji Světový finanční kolaps – kapitalistické spiknutí. Je na webové adrese Moneywash.net.“

„Chápu, proč se nadřízeným váš koníček nezamlouvá.“

„Já ne. Žiju přece v Americe. Mám právo vyjádřit svůj názor.“

„Ale nemáte právo nosit přitom federální odznak.“

„To říkali taky.“ Nedokázal zakrýt skleslý tón.

„Co na té svojí stránce hlásáte?“ zeptal se ho Malone.

„Pravdu. O finančnících, jako byl Mayer Amschel Rothschild.“

„Uplatňujete svoje práva podle prvního dodatku ústavy?“

„Záleží na tom? Ten člověk dokonce ani nebyl Američan. Jen to mistrovsky uměl s penězi. A jeho pět synů ještě líp. Naučili se proměňovat dluhy v bohatství. Půjčovali korunovaným hlavám z celé Evropy. Stačilo slovo a přikráčeli, v jedné ruce peníze, druhou připravenou shrábnout zpátky mnohem víc.“

„Copak to není typicky americké?“

„Nebyli bankéři. Banka nakládá s prostředky, které si u ní uložili zákazníci anebo které vytvořily vlády. Oni pracovali se svým osobním jměním a půjčovali na neslušný úrok.“

„Opět – co je na tom špatného?“

Sam poposedl. „Právě tohle je postoj, díky kterému podobné špinavosti procházejí. Lidé si řeknou: ‚No a co? Mají přece právo vydělávat.‘ Ba ne, nemají.“ Vzplál rozhořčením. „Rothschildové zbohatli na financování válek. Věděl jste o tom?“

Malone neodpověděl.

„Většinou financovali obě strany. A nestarali se, na co ty půjčené peníze jdou. Na oplátku požadovali výhody, ze kterých jim kynul zisk. Věci jako těžební koncese, monopoly, dovozní výjimky. Občas dokonce jako záruku získali práva na určitou daň.“

„To bylo před stovkami let. Co na tom sejde?“

„Děje se to zas.“

Blížila se ostrá zatáčka a Malone zpomalil. „Jak to víte?“

„Ne každý boháč má charitativní náturu jako Bill Gates.“

„Máte jména? Důkazy?“

Sam zmlkl.

Malone vycítil jeho rozpaky. „Ne, nemáte. Jenom hromadu spikleneckých teorií a žvástů, které jste publikoval na internetu a dostal kvůli nim vyhazov.“

„Já nepřeháním,“ ohradil se Sam rychle. „Ti chlapi mě přišli zabít.“

„Říkáte to, jako by vás to těšilo.“

„Dokazuje to, že jsem měl pravdu.“

„Berete to moc hopem. Povězte mi, co se stalo.“

„V hotelu na mě všechno padalo, tak jsem si vyrazil na procházku. Na paty se mi pověsili dva chlapi. Změnil jsem směr a zrychlil, oni taky. A proto jsem vás vyhledal. Henrik původně chtěl, abych počkal v hotelu, dokud se mi neozve, a kontaktoval vás až pak. Ale když jsem zpozoroval ty dva, zavolal jsem do Christiangade. Jesper řekl, ať vás co nejrychleji vyhledám, a tak jsem vyrazil do vašeho obchodu.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Vyháčkoval jsem zadní dveře. Byla to hračka. Měl byste si pořídit alarm.“

„Jestli se někomu chce krást staré knihy, jen ať si poslouží.“

„A co ti, kdo vás chtějí zabít?“

„Chtěli zabít vás, ne mě. A mimochodem, vloupat se dovnitř byla pitomost. Mohl jsem vás zastřelit.“

„Věděl jsem, že to neuděláte.“

„To je dobře, protože já to nevěděl.“

Několik dalších kilometrů ujeli mlčky. Blížili se ke Christiangade. Poslední dobou urazil Sam tuhle cestu už několikrát.

„Thorvaldsen má na krku fůru potíží,“ ozval se konečně. „Ale člověk, po kterém jde, se rozhoupal k akci první.“

„Henrik není žádný hlupák.“

„Možná ne. Ale každý jednou narazí na rovnocenného protivníka.“

„Kolik vám je let?“

Sama ta nečekaná změna tématu zarazila. „Třicet dva.“

„Jak dlouho jste u Tajné služby?“

„Čtyři roky.“

Pochopil, kam Malone směřuje. Proč by se Henrik dával do party s mladým, nezkušeným agentem Tajné služby, který provozuje praštěné webové stránky? „Je to dlouhý příběh.“

„Mám času dost,“ ujistil ho Malone.

„Po pravdě řečeno nemáte. Thorvaldsen vyhrotil situaci na ostří nože. Potřebuje pomoc.“

„Mluví z vás zastánce konspiračních teorií, anebo agent?“

Ocitli se na rovném úseku silnice a Malone přidal plyn. Napravo se táhl černý oceán, na horizontu poblikávala světla vzdáleného Švédska.

„Henrikův přítel.“

„Nejspíš Henrika moc neznáte,“ opáčil Malone. „Ten má pro strach uděláno.“

„Každý se něčeho bojí.“

„Čeho se bojíte vy?“

Sam tu otázku zvažoval; sám si ji během posledních měsíců položil nejednou. Pak upřímně odpověděl: „Toho muže, po kterém Thorvaldsen jde.“

„Povíte mi jeho jméno?“

„Lord Graham Ashby.“

6

KORSIKA

Ashby se vrátil na Archiméda a vyšplhal ze člunu na zadní palubu. Poté, co se na věži postaral, aby ho Korsičan bral jaksepatří vážně, odvezl ho s sebou zpátky na loď. Zbavili ho té jeho směšné sutany a mužík nedělal během cesty žádné potíže.

„Odveďte ho do hlavního salónu,“ přikázal Ashby a Guildhall hosta popostrčil. „A ať si udělá pohodlí.“

Ashby vyšel po třech stupíncích z týkového dřeva k osvětlenému bazénu. Pořád ještě držel v ruce knihu, kterou získali z Korsičanova domu.

Objevil se kapitán.

„Plujte na sever podél pobřeží, maximální rychlostí,“ poručil Ashby.

Kapitán přikývl a odešel.

Štíhlý černý trup Archiméda byl dlouhý sedmdesát metrů. Dva spřažené dieselové motory ho poháněly rychlostí pětadvacet uzlů. Na šest palub se vměstnaly tři řady kajut, apartmá majitele, kancelář, labužnická kuchyně, sauna, tělocvična a všechny ostatní vymoženosti, které se očekávají od luxusního plavidla.

V podpalubí se rozběhly motory.

Ashbymu se znovu vybavil onen večer ze září 1943.

Všechna líčení popisovala klidné moře a jasnou oblohu. Bastijská rybářská flotila pokojně kotvila v přístavu. Pobřežní vody brázdil jen jeden osamělý motorový člun. Podle některých tvrzení mířil k mysu Sud a řece Golo u paty nejsevernějšího korsického poloostrova nazvaného Cap Corse – hornatého výběžku, který jako natažený prst míří na sever k Itálii. Podle jiných se vyskytoval na různých místech podél severovýchodního pobřeží. Když ho dva americké bojové letouny P-39 zasypaly kulometnou palbou, byli na palubě čtyři Němci. Shozená bomba člun minula a letadla naštěstí zanechala útoku, aniž plavidlo dorazila. Šest dřevěných beden nakonec skončilo v úkrytu někde na Korsice anebo poblíž a pátý Němec na břehu pomohl ostatním čtyřem uprchnout.

Archimédés vyrazil.

Měli by být u cíle za necelou půlhodinu.

Ashby vyšplhal o palubu výš do velkého salónu, kde k pohodlí hostů přispívala bílá kůže, vybavení z nerezové oceli a smetanové berberské koberce. Ashbyho anglické sídlo ze 16. století přetékalo starožitnostmi. On sám však dával přednost moderně.

Korsičan seděl na pohovce se sklenkou v dlaních.

„Dal jste si rum?“ zeptal se Ashby.

Postarší muž přikývl; ještě pořád vypadal otřeseně.

„Mám ho nejradši. Je z třtinové šťávy z první sklizně.“

Loď sebou trhla a začala nabírat rychlost, příď se hladce zařezávala do hladiny.

„Od našeho posledního rozhovoru jsem měl plné ruce práce. Nebudu vás obtěžovat podrobnostmi. Vím ale, že Rommelovo zlato odvezli z Itálie čtyři muži. Pátý tu na ně čekal. Ti čtyři poklad ukryli, a než je gestapo zastřelilo za zanedbání povinností, nikomu o něm neřekli. Ten pátý naneštěstí tajnou skrýš neznal. Od té doby po ní Korsičané jako vy pátrají a rozšiřují falešné informace o tom, co se tehdy stalo. Existuje přinejmenším tucet verzí, které do hledání vnášejí zmatek. A právě proto jste mi posledně lhal.“ Ashby se odmlčel. „A proto mi lhal i Gustave.“

Nalil si panáka rumu a posadil se na pohovku proti Korsičanovi, na protější stranu proskleného konferenčního stolku. „Když dovolíte, potřeboval bych, abyste tu záhadu rozlouskl.“

„Kdybych to uměl, udělal bych to už dávno.“

Ashby se ušklíbl. „Nedávno jsem se dočetl, že když se Napoleon stal císařem, vykázal ze správy ostrova všechny Korsičany. Prý se jim nedá věřit.“

„Napoleon byl také Korsičan.“

„To je fakt, ale vy jste skutečně lhář. Víte, jak tu hádanku vyřešit, tak to laskavě udělejte.“

Korsičan odložil zbytek rumu. „Neměl jsem si s vámi nic začínat.“

Ashby pokrčil rameny. „Lákají vás moje peníze. Na druhé straně, já si taky neměl nic začínat s vámi.“

„Na věži jste se mě pokusil zabít.“

Ashby se rozesmál. „Jen jsem si chtěl získat vaši plnou pozornost.“

Na Korsičana to nezapůsobilo. „Přišel jste za mnou, protože vám bylo jasné, že vám mohu poskytnout řešení.“

„A je načase, abyste to udělal.“

Ashby strávil poslední dva roky zkoumáním kdekterého vodítka, promluvil si s těmi několika svědky z druhé ruky, kteří ještě žili – všichni hlavní aktéři byli už dávno po smrti –, a zjistil, že nikdo si není skálopevně jist, jestli Rommelovo zlato vůbec existovalo. Historky o jeho původu a pouti z Afriky do Německa si protiřečily. Podle té nejspolehlivější pocházelo z města Gabes v Tunisku, asi sto šedesát kilometrů od libyjských hranic. Když německý expediční sbor Afrikakorps město zabral a zřídil si v něm hlavní velitelství, oznámil třem tisícovkám tamních Židů, že ušetří jejich životy za 60 000 liber zlata. Dostali na sehnání výkupného osmačtyřicet hodin, pak byl poklad uložen do šesti dřevěných beden, odvezen na pobřeží a dopraven na sever do Itálie. Tam ho převzalo gestapo a pověřilo čtyři vojáky, aby bedny odvezli na západ, na Korsiku. Co se v bednách skrývalo, zůstalo tajemstvím, ale Židé z Gabesu byli bohatí stejně jako všechny okolní židovské komunity a místní synagoga byla proslulým poutním místem, jež během staletí obdrželo darem spoustu drahocenností.

Ale jednalo se skutečně o zlatý poklad?

Těžko říci.

Přesto se mu začalo říkat Rommelovo zlato – a věřilo se, že je to jeden z posledních velkých pokladů z druhé světové války.

Korsičan nastavil prázdnou sklenku a Ashby vstal, aby mu dolil. Proč by mu to nedopřál? Podal mu sklenici ze tří čtvrtin plnou rumu.

Korsičan si vychutnal dlouhý doušek.

„Vím o té šifře,“ oznámil Ashby. „Je skutečně geniální. Rafinovaný způsob, jak ukrýt vzkaz. Myslím, že se jí říká maurský uzel.“

Ten název vymyslel Pasquale Paoli, korsický bojovník za svobodu z 18. století, nyní národní hrdina. Paoli potřeboval způsob, jak spolehlivě, a přitom naprosto důvěrně komunikovat se svými spojenci. Přizpůsobil si tedy metodu, jíž se naučil od Maurů, kteří po staletí terorizovali pobřeží pirátskými nájezdy.

„Obstaráte si dvě totožné knihy,“ vysvětloval Ashby. „Jednu si necháte. Druhou dáte člověku, jemuž chcete poslat vzkaz. V knize vyhledáte slova, která do vzkazu potřebujete, a pak příjemce upozorníte na správnou stránku, řádek a pořadí slova pomocí série čísel. Pro toho, kdo nemá k dispozici správnou knihu, jsou čísla sama o sobě k ničemu.“

Odložil svůj rum, vytáhl z kapsy poskládaný list papíru a rozložil ho na skleněnou desku stolku. „Tohle jsem vám předal, když jsme spolu posledně mluvili.“

Jeho zajatec se zadíval na papír.

XCV CCXXXVI CXXVIII CXCIV XXXII IV XXXI XXVI XVIII IX VII VI X II XI

„Nic mi to neříká,“ prohlásil.

Ashby nevěřícně zavrtěl hlavou. „Přestaňte mě vodit za nos. Vždyť víte, že to je poloha Rommelova zlata.“

„Lorde Ashby, dnes večer se ke mně chováte krajně neuctivě. Nechal jste mě viset hlavou dolů z té věže. Nazval jste mě lhářem. Prohlásil jste, že vám lhal Gustave. Ano, tahle kniha mi patřila, jenže ta čísla se k ní nevztahují. Jste natolik nezdvořilý, že jste se mi ani neobtěžoval sdělit, kam právě plujeme. Váš rum je báječný a loď velkolepá, ale trvám na tom, že chci vysvětlení.“

Ashby pátral po pokladech po celý svůj dospělý život. Přestože pocházel z rodiny, v níž bylo dlouholetou tradicí povolání finančníka, hledání ztracených věcí ho těšilo daleko víc než obyčejné vydělávání peněz. Někdy nacházel řešení záhad díky usilovné práci. Někdy mu je přinášeli placení informátoři. A někdy, jako právě teď, o ně prostě zakopl.

„Vysvětlím vám to s radostí.“

7

DÁNSKO 01:50

Henrik Thorvaldsen zkontroloval zásobník a ujistil se, že má zbraň připravenou. Spokojeně odložil útočnou pušku na jídelní stůl. Seděl ve velké síni svého panství pod stropem z dubových trámů, obklopen brněními a malbami, které místnosti dodávaly vznešenou atmosféru šlechtického sídla. U téhož stolu postupně sedávali všichni jeho předkové už téměř čtyři sta let.

Za dva dny budou Vánoce.

Kdypak to bylo – skoro před třiceti lety? –, kdy na ten stůl vyšplhal Cai?

„Koukej slézt,“ poručila Thorvaldsenova žena. „A hned, Caii.“

Chlapec přeběhl stůl po celé délce a dlaněmi pleskal do opěradel vysokých židlí po obou stranách. Vyhnul se zlacené ozdobě uprostřed, doběhl na konec a skočil Thorvaldsenovi do náruče.

„Jste oba nemožní,“ postěžovala si žena. „Úplně nemožní.“

„Jsou přece Vánoce, Lisette. Jen ho nech, ať si hraje.“ Thorvaldsen si posadil chlapce na klín. „Je mu teprve sedm. A ten stůl už je starý.“

„Tati, přijde letos Nisse?“

Cai miloval toho uličnického skřítka, který podle pověstí nosí šedý vlněný obleček a čepici, červené punčochy a bílé dřeváky, přebývá na půdách starých farem a rád tropí rošťárny.

„Budeme potřebovat ovesnou kaši, aby nám nic neprovedl,“ dodal.

Thorvaldsen se usmál. I jemu matka vykládala, že mísa kaše na Štědrý večer pomůže přibrzdit Nisseho uličnictví. To bylo ovšem předtím, než nacisté skoro všechny Thorvaldseny včetně jeho otce vyvraždili.

„Kaše bude,“ ujistila Caie Lisette. „A taky pečená husa, červené zelí, pečené brambory a skořicový pudink.“

„S kouzelnou mandlí?“ vyzvídal Cai.

Matka ho pohladila po jemných hnědých vlasech. „Ano, miláčku. S kouzelnou mandlí. A jestli ji najdeš, něco dostaneš.“

S Lisette se vždycky postarali, aby Cai kouzelnou mandli našel. Přestože Thorvaldsen byl žid, jeho otec a manželka byli křesťané, a tak si Vánoce našly místo i v jeho životě. Každoročně s Lisette nazdobili voňavou jedli podomácku vyrobenými dřevěnými a slaměnými ozdobami, a jak velí tradice, neukázali ji Caiovi dřív než po štědrovečerní večeři. Pak se kolem ní sesedli a zpívali koledy.

Ach bože, jak míval Vánoce rád!

Než Lisette zemřela.

A před pár lety, kdy byl zavražděn Cai, pro něj svátky ztratily všechen smysl. Troje poslední včetně těch nynějších byly čiré utrpení. Rok co rok se přistihl, jak vysedává na konci stolu a přemítá, proč je život tak krutý.

Ale letos to bude jiné.

Natáhl ruku a přejel dlaní černý kov. Útočné pušky jsou v Dánsku zakázány, ale on na zákony nedbal.

Spravedlnost.

Po té prahl.

Seděl mlčky. V jedenačtyřiceti pokojích Christiangade nesvítilo ani jediné světlo. Představa světa zbaveného osvětlení se mu vlastně zamlouvala. Pak by si nikdo nevšiml jeho zdeformované páteře. Nikdo by neviděl jeho hrubou pleť. Nemusel by si přistřihovat střapaté šedé vlasy a naježené obočí. Ve tmě záleží jedině na lidských smyslech.

A ty měl vytříbené.

Bloudil pohledem po temné síni a hlavou mu táhly vzpomínky.

Všude viděl Caie. A také Lisette. Byl nepředstavitelně bohatý, mocný a vlivný. Jeho žádostem vycházeli vstříc vladaři i hlavy států. Porcelán z jeho továren i jeho pověst patřily k nejlepším na světě. Jaktěživ nepraktikoval judaismus, ale byl oddaným přítelem Izraele. Loni riskoval vše, co měl, aby jistému fanatikovi zabránil ten požehnaný stát zničit. Soukromě přispíval na dobročinnost po celém světě milióny eur z rodinného jmění.

Jenže byl poslední z Thorvaldsenů.

Zbyli mu jen velmi vzdálení příbuzní, a i těch měl málo. Rodina, která přečkala staletí utrpení, měla na kahánku.

Ale než zmizí úplně, dostane průchod spravedlnost.

Slyšel, jak se otevřely dveře, a pak tmavým sálem zaduněly kroky.

Kdesi v domě odbily hodiny druhou.

Kroky se zastavily opodál a ozvalo se: „Zapnuly se senzory.“

Jesper u něj sloužil už dlouho, byl svědkem vší té radosti i žalu – a Thorvaldsen věděl, že je s ním sdílí.

„Kde?“ zeptal se.

„V jihovýchodním kvadrantu, u pobřeží. Dva vetřelci, míří sem.“

„K ničemu tě nenutím,“ řekl Jesperovi.

„Musíme se připravit.“

Thorvaldsen se usmál a byl rád, že mu přítel nevidí do tváře. Poslední dva roky téměř ustavičně zápolil s přívaly protichůdných emocí; zapojoval se do nejrůznějších dobrodružných aktivit, protože mu dávaly dočasně zapomenout na bolest, úzkost a smutek, jež se staly jeho neodbytnými společníky.

„Co je se Samem?“ zeptal se.

„Od toho posledního telefonátu se neozval. Zato Malone volal dvakrát. Nechal jsem telefon vyzvánět, jak jste nařídil.“

To znamenalo, že Malone dělá, co je potřeba.

Thorvaldsen připravil tuhle past nanejvýš důkladně. A teď měl v plánu nechat ji se stejnou důkladností sklapnout.

Sáhl po pušce.

„Je čas přivítat hosty.“

8

Eliza si poposedla na sedadle na kraj. Potřebovala Roberta Mastroianniho plně zaujmout.

„Mezi roky 1689 a 1815 byla Anglie ve válce třiašedesát let. Bojovalo se každý druhý rok – a mezitím probíhaly bojové přípravy. Umíte si představit, kolik to stálo? A nejednalo se o nic mimořádného. Tenkrát evropské národy setrvávaly ve válečném stavu běžně.“

„A vy tvrdíte, že z toho hodně lidí profitovalo?“ zeptal se Mastroianni.

„Přesně tak. Na vítězství nezáleželo, protože kdykoli se válčilo, vlády se rostoucí měrou zadlužovaly a finančníci získávali další privilegia. Bylo to podobné jako dnes s firmami, které vyrábějí léky. Zaměřují se na projevy nemocí, místo aby je léčily, a peníze se jim nepřestávají hrnout.“

Mastroianni dojedl čokoládový zákusek. „Ve třech takových farmaceutických koncernech mám podíl.“

„Takže víte, že mám pravdu.“

Měřila si ho tvrdým pohledem. Oplácel jí stejně a zdálo se, že se rozhodl nic si s ní nezačínat.

„Ten zákusek byl báječný,“ řekl nakonec. „Přiznávám, že jsem na sladké.“

„Přinesla jsem vám ještě jeden.“

„Vy mě uplácíte.“

„Chci, abyste se zapojil do toho, co se chystá.“

„Proč?“

„Mužů jako vy je málo. Máte jmění, moc, vliv. Jste inteligentní. Vynalézavý. A stejně jako my ostatní už jistě máte až po krk toho, že se o většinu plodů své práce dělíte s hamižnými neschopnými vládami.“

„Co se tedy chystá, Elizo? Prozraďte mi to tajemství.“

Tak daleko zajít nesměla. Prozatím ještě ne. „Dovolte, abych vám odpověděla tím, že vám budu vyprávět o Napoleonovi. Kolik toho o něm víte?“

„Byl mrňavý. Nosil legrační klobouk. Pořád měl ruku zastrčenou pod kabátem.“

„Víte, že o něm bylo napsáno víc knih než o kterékoli jiné historické osobnosti snad s výjimkou Ježíše Krista?“

„Netušil jsem, že jste taková odbornice přes historii.“

„Netušila jsem, že jste tak umíněný.“

Vídala se s Mastroiannim řadu let, nijak se nepřátelili, ale udržovali běžné obchodní styky. Byl výhradním vlastníkem největší továrny na zpracování hliníku na světě. Významně se angažoval také ve výrobě automobilů, opravách letadel, a jak se teď dozvěděla, i ve zdravotnictví.

„Mám plné zuby pronásledování,“ opáčil. „Zvlášť když mě pronásleduje žena, která po mně něco chce, ale neřekne mi co a proč.“

Rozhodla se, že teď ho bude ignorovat pro změnu ona. „Líbí se mi, co kdysi napsal Flaubert. Při ohlédnutí nazpátek se historie jeví jako proroctví.“

Zasmál se. „To dokonale ilustruje váš osobitý francouzský pohled na věc. Odjakživa mě rozčiluje, že Francouzi řeší všechny své konflikty na bitevních polích včerejška. Jako kdyby slavná minulost skýtala dokonalé řešení.“

„Moji korsickou polovinu to občas rozčiluje také. Ale tu a tam se dá z někdejších bitev poučit.“

„Tak mi tedy vyprávějte o Napoleonovi, Elizo.“

Pustila se do řeči jen proto, že tenhle neomalený Ital představoval tak skvělý přírůstek do jejího klubu. Nemohla dopustit, aby její pečlivé plánování zhatila pýcha.

„Vytvořil říši, které nebylo rovno od časů starého Říma. Osobně vládl sedmdesáti miliónům lidí. Byl to muž, který si liboval v pachu střelného prachu stejně jako ve vůni pergamenu. V podstatě prohlásil sám sebe císařem. Dokážete si to představit? V pouhých pětatřiceti letech pohrdl papežem a sám si posadil na hlavu císařskou korunu.“ Nechala svá slova vyznít a pokračovala: „A přesto, navzdory svému olbřímímu egu, si Napoleon vybudoval pouze dva pomníky – byla to dvě malá divadla a ani jedno už neexistuje.“

„Co všechny ty budovy a monumenty, které dal vztyčit?“

„Žádný se nestavěl na jeho počest a žádný se nejmenuje po něm. Většinou byly dokončeny až dlouho po jeho smrti. Dokonce výslovně zakázal přejmenovat Place de la Concorde na Napoleonovo náměstí.“

Viděla, že tohle je pro Mastroianniho novinka. Výborně. Však bylo načase.

„V Římě nechal vyčistit Forum a Palatin od sutin a dal obnovit Pantheon; nikam neumístil ani cedulku, že je to jeho dílo. V nesčetných dalších městech po celé Evropě nařizoval jedno vylepšení za druhým, ale žádné se nikdy nespojovalo s jeho jménem. Není to zvláštní?“

Mastroianni spláchl chuť čokolády douškem vody z láhve.

„A ještě něco,“ řekla. „Napoleon se odmítl zadlužit. Pohrdal finančníky a kladl jim za vinu schodky Francouzské republiky. Nevadilo mu zkonfiskovat něčí peníze, vymáhat je či je ukládat do bank, ale odmítal si půjčovat. V tom směru se zásadně lišil od všech svých předchůdců i všech, kdo přišli po něm.“

„Taková politika není k zahození,“ zamumlal Mastroianni. „Jsou to samí lichváři, jeden bankéř jako druhý.“

„Chtěl byste se jich zbavit?“

Postřehla, že se mu ta představa zamlouvá, ale mlčel.

„Napoleon by s vámi souhlasil,“ navázala. „Rázně odmítl americkou nabídku, aby koupil New Orleans, a místo toho jim prodal celou Louisianu. Milióny získané z prodeje použil na vybudování armády. Každý jiný monarcha by si ponechal zemi a půjčil si na válku od lichvářů.“

„Napoleon je dávno mrtvý,“ připomněl Mastroianni, „a svět se změnil. Dluhy jsou základem dnešní ekonomiky.“

„To není pravda. Věřte mi, Roberte, že to, co se Napoleon dozvěděl z papyru, o kterém jsem vám vyprávěla, platí dodnes.“

Viděla, že se jí postupně daří získávat si jeho zájem.

„Já se to ovšem nedozvím, dokud nekývnu na váš návrh?“ zeptal se.

Vycítila, že nad ním získává převahu. „Mohu se s vámi podělit o něco jiného. Třeba vám to pomůže k rozhodnutí.“

„Když mi žena, kterou nemám rád, nabídne takhle pohodlný let domů, nakrmí mě nejjemnějším hovězím, pohostí nejlepším šampaňským a navíc samozřejmě tím čokoládovým zákuskem, jak bych jí mohl cokoli odmítnout?“

„Znovu se ptám, Roberte: Když mě nemáte rád, tak proč tu vůbec jste?“

Zaklínil se do ní pohledem. „Protože jste probudila mou zvědavost a dobře to víte. Ano, rád bych se zbavil bankéřů a vlád.“

Vstala ze sedadla, popošla ke kožené pohovce a otevřela svou kabelku od Louise Vuittona. Uvnitř spočíval malý svazek vázaný v kůži, poprvé vydaný roku 1822. Kniha osudu, dříve ve vlastnictví a užívání Napoleona.

„Tuhle knihu jsem dostala od své korsické babičky a ta ji dostala od té své.“ Položila tenkou knížečku na stůl. „Věříte orákulům?“

„Moc ne.“

„Tohleto je naprosto unikátní. Údajně ho našel jeden z Napoleonových učenců v královské hrobce v Údolí králů poblíž Luxoru. Bylo psáno hieroglyfickým písmem. Když ho Napoleon dostal, obrátil se na koptského kněze a ten ho ústně přeložil Napoleonovu tajemníkovi, který ho pak kvůli utajení přeložil do němčiny, sepsal a předal zpátky Napoleonovi.“ Odmlčela se. „Jsou to samé lži, samozřejmě.“

Mastroianni se zasmál. „Pročpak mě to nepřekvapuje?“

„Původní rukopis se skutečně našel v Egyptě. Ale na rozdíl od papyru, o kterém jsem mluvila prve…“

„A o kterém jste mi ještě nic neřekla,“ připomněl jí.

„Teprve až se k nám přidáte.“

Usmál se. „Váš Pařížský klub je samá tajnost.“

„Musím zachovávat opatrnost.“ Ukázala na orákulum na stole. „Původní text byl sepsán řecky, patrně býval součástí ztracené Alexandrijské knihovny. Ta opatrovala statisíce podobných děl, ale všechna vzala za své nejpozději v pátém století našeho letopočtu. Napoleon skutečně dal ten svazek přeložit, ale ne do němčiny. V té číst neuměl. Vlastně na tom byl se znalostí cizích jazyků dost bídně. Dal ho převést do korsičtiny. Nosil to orákulum pořád všude s sebou, v dřevěné schránce. Schránky se musel vzdát po katastrofálně prohrané bitvě u Lipska v roce 1815, kdy se jeho říše začala drolit. Říká se, že riskoval život, aby se ji pokusil zachránit. Nakonec ji našel jeden pruský důstojník a prodal ji zajatému francouzskému generálovi, který v ní rozpoznal císařův majetek. Generál ji zamýšlel vrátit, ale zemřel, než se mu naskytla příležitost. Schránka nakonec doputovala k Napoleonově druhé manželce, císařovně Marii Louise, která nesdílela s manželem vyhnanství na Svaté Heleně. Po Napoleonově smrti v roce 1821 prohlásil muž jménem Kirchenhoffer, že mu císařovna rukopis předala, aby ho publikoval.“

Eliza rozevřela svazek a opatrně jím začala listovat.

„Všimněte si věnování. JEJÍMU CÍSAŘSKÉMU VELIČENSTVU, BÝVALÉ CÍSAŘOVNĚ FRANCIE.“

Zdálo se, že to Mastroianniho nudí.

„Nechcete si to vyzkoušet?“ zeptala se.

„A co ta věc umí?“

„Předpovědět vám budoucnost.“

9

Malone odhadl Sama Collinse správně. Čerstvý třicátník s dychtivým výrazem, v němž se prolínala naivita s odhodláním. Byl hubený, narezlé blond vlasy ostříhané nakrátko mu přiléhaly k hlavě jako ptačí pírka. Malone si všiml, že mluví s nepatrným cizím přízvukem, ale intonací a větnou skladbou nezapřel Američana. Byl nedůtklivý a předstíral sebejistotu, jak to často bývá u třicátníků, kteří by rádi, aby se s nimi zacházelo jako s padesátiletými – Malone kdysi býval taky takový.

Vězela v tom ovšem potíž.

Všem takovým, jeho vlastní bývalé já opět nevyjímaje, scházelo těch dalších dvacet let chybování.

Sam Collins si zřejmě zpackal kariéru u Tajné služby a Malone věděl, že pokud ve zpravodajské branži neuspějete u jedné její odnože, žádná jiná po vás ruku nenatáhne.

Prosmýkl se s mazdou další ostrou zatáčkou. Pobřežní silnice se stáčela do vnitrozemí, do ztemnělých lesů. Všechna půda od pobřeží až k silnici a na několika dalších kilometrech kolem patřila Henriku Thorvaldsenovi. Čtyři akry vlastnil přímo Malone – jeho dánský přítel mu je před pár měsíci nečekaně věnoval.

„Vy mi asi neřeknete, co tady v Dánsku děláte, viďte?“ zeptal se Collinse.

„Můžeme to nechat, až budeme u Thorvaldsena? Určitě vám odpoví na všechny otázky.“

„Další Henrikova instrukce?“

Collins zaváhal. „Takhle vám to prý mám říct – pokud se zeptáte.“

Malone nesnášel, když se jím manipulovalo, ale věděl, že to Thorvaldsen mívá ve zvyku. Jestli se chce dozvědět víc, musí přistoupit na hru.

U otevřené brány zpomalil a projel mezi dvěma nabílenými domky, které sloužily jako vjezd do Christiangade. Sídlo bylo čtyři sta let staré, v 17. století ho postavil Thorvaldsenův předek, který chytře proměnil tuny bezcenné rašeliny v palivo sloužící k výrobě jemného porcelánu. Během příštích dvou set let se podnik Adelgate Glasbaerker stal královským dodavatelem. Udržel si ten status dodnes a jeho výrobky se těšily výsadnímu postavení po celé Evropě.

Mazda jela po travnaté příjezdovce lemované holými zimními stromy. Panský dům byl vzorovou ukázkou dánského baroka – dvoupatrová cihlová stavba dekorovaná pískovcem a zakončená klenutou měděnou střechou. Jedno křídlo bylo obráceno do vnitrozemí, druhé k moři. Za žádným oknem se nesvítilo. Uprostřed noci žádný div.

Jenže přední dveře byly pootevřené.

To nebývalo zvykem.

Malone zaparkoval, vystoupil z vozu a s pistolí v ruce zamířil ke vchodu.

Collins šel za ním.

Zevnitř na ně dýchlo teplo a vůně vařených rajčat a doutníků. Povědomý odér domu, který v posledních dvou letech tak často navštěvoval.

„Henriku,“ zavolal Collins.

Malone si ho ostře změřil. „Copak jste úplný idiot?“ zašeptal.

„Musíme jim přece dát vědět, že jsme tady.“

„Jakým jim?“

„Dveře byly otevřené.“

„Přesně o to jde. Zavřete klapačku a držte se za mnou.“

Malone přešel po leštěné kamenné dlažbě do široké chodby s podlahou z tvrdého dřeva a zamířil kolem zimní zahrady a kulečníkového pokoje do studovny, kam zvenčí pronikalo světlo dorůstajícího měsíce.

Potřeboval si něco ověřit.

Propletl se mezi nábytkem k ozdobné skříňce na zbraně, zhotovené z téhož kvalitního javorového dřeva, jímž byl obložen celý pokoj. Věděl, že v ní vždycky bývá vystaven přinejmenším tucet loveckých pušek, několik ručních zbraní, samostříl a tři útočné pušky.

Zkosená skleněná dvířka zela dokořán.

Jedna z automatických zbraní zmizela a spolu s ní dvě lovecké pušky. Malone sáhl po jedné ruční zbrani. Terčový revolver Welby – z namodralé oceli, s šestipalcovou hlavní. Věděl, že ho má Thorvaldsen obzvlášť v oblibě. Od roku 1945 se už nevyráběly. V nose ho zaštípal pronikavý pach oleje. Zkontroloval bubínek. Šest nábojů, plně nabitý. Thorvaldsen nikdy nevystavoval nenabité zbraně.

Podal ho Collinsovi a pohybem rtů naznačil otázku: Umíte s tím zacházet?

Mladší muž přikývl.

Vyšli ze studovny nejbližšími dveřmi.

Malone se v domě vyznal, a tak kráčel chodbou k nejbližšímu křížení. Po obou stranách měli dveře v dekorativních rámech; z jejich rozestupů bylo zřejmé, že se za nimi nacházejí rozlehlé místnosti.

Druhému konci chodby vévodil vchod s trojúhelníkovým štítem. Ložnice pána domu.

Thorvaldsen nenáviděl šplhání do schodů, a tak se už dávno zabydlel v přízemí.

Malone došel k vyřezávaným dveřím, pomalu stiskl kliku a neslyšně je otevřel.

Nahlédl dovnitř a zkontroloval obrysy vysokého těžkého nábytku a roztažené závěsy na oknech, za nimiž se prostírala stříbřitá noc. Uprostřed podlahy ležela kobercová předložka – začínala přinejmenším pět kroků ode dveří. Malone propátral pohledem prošívané přikrývky na posteli a všiml si vybouleniny, která naznačovala, že pod nimi někdo spí.

Něco však nehrálo.

Zaregistroval pohyb napravo.

Ve dveřích se objevila postava.

Místnost zaplavilo pronikavé světlo.

Zvedl ruku, aby si zastínil oči, a uviděl Thorvaldsena, jak na něj míří puškou.

Ze šatny se vynořil s další puškou Jesper.

A pak Malone spatřil těla.

Byli to dva muži, leželi na podlaze vedle lůžka.

„Měli mě za hlupáka,“ řekl Thorvaldsen.

Malonea nijak zvlášť netěšilo, že se nechal chytit do pasti. Myš z toho obvykle legraci nemívá. „Existuje důvod, proč jsem tady?“

Thorvaldsen spustil zbraň. „Byl jsi pryč z Kodaně.“

„Osobní záležitost.“

„Mluvil jsem se Stephanií. Pověděla mi o tom. Je mi to líto, Cottone, musel sis prožít peklo.“

Malone si přítelova soucitu vážil. „Co bylo, bylo. Vyrovnal jsem se s tím.“

Dán se posadil na lůžko a odtáhl přikrývku. Byly pod ní jen polštáře. „S některými věcmi se člověk bohužel nevyrovná nikdy.“

Malone ukázal na mrtvoly. „Jsou to ti samí, co zaútočili na moje knihkupectví?“

Thorvaldsen zavrtěl hlavou a Malone zahlédl v jeho unavených očích smutek.

„Trvalo mi to dva roky, Cottone. Ale konečně jsem našel vrahy svého syna.“

10

„Napoleon orákulům a proroctvím skálopevně věřil,“ vykládala Eliza během letu svému společníkovi. „Projevoval se v něm Korsičan. Otec mu kdysi řekl, že osud je vepsán na obloze. Měl pravdu.“

Nezdálo se, že by to na Mastroianniho bůhvíjak zapůsobilo.

Nenechala se však odradit.

„Josefína, Napoleonova první žena, byla kreolka z Martiniku, kde se pěstuje vúdú a čarodějnictví. Než opustila ostrov a odplula do Francie, nechala si předpovědět budoucnost. Dostalo se jí věštby, že se vdá mladá, bude nešťastná, ovdoví a časem se stane francouzskou královnou.“ Udělala pauzu. „Vdala se v patnácti, byla hluboce nešťastná, ovdověla a později se stala nejen královnou, ale dokonce císařovnou Francie.“

Pokrčil rameny. „Zase ukázka francouzského zvyku hledat vysvětlení ohlížením do minulosti.“

„Možná. Ale moje matka se v životě řídila tímhle orákulem.“

Otevřela útlý svazek.

„Je tam na výběr třicet dva otázek. Některé jsou jednoduché. Dožiji se stáří? Uzdraví se nemocný? Mám nepřátel pár, anebo hodně? Čeká mě dědictví? Jiné jsou specifičtější. Člověku chvíli trvá, než je zformuluje, a smí dokonce slůvko či dvě nahradit.“ Postrčila svazek k Mastroiannimu. „Vyberte si nějakou. Tak, abyste už znal odpověď. Vyzkoušejte si jeho moc.“

Znovu pokrčil rameny a mrkl na ni, aby dal najevo přezíravé pobavení.

„Nic jiného beztak na práci nemáte,“ přesvědčovala ho.

Podvolil se a studoval seznam. Konečně na jednu otázku ukázal. „Tuhle. Budu mít syna, anebo dceru?“

Věděla, že se loni znovu oženil. Třetí manželka v pořadí. O dvacet let mladší než on. Maročanka, pokud si správně pamatovala.

„Vaše žena je těhotná? To jsem netušila.“

„Podívejme se, co říká orákulum.“

V obočí mu podezíravě zacukalo.

Podala mu psací podložku. „Vezměte si tužku a namalujte řadu svislých čárek, aspoň dvanáct. Za dvanáctou můžete kdekoli zastavit.“

Pochybovačně se po ní podíval.

„Tak to funguje,“ ujistila ho.

Poslechl ji.

| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | |

„Teď udělejte další čtyři řady svislých čárek, jednu po druhé, pod tou první. Nepřemýšlejte nad tím, prostě je udělejte.“

„Nejmíň dvanáct?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Kolik chcete.“

Přihlížela, jak maluje čárky.

| | | | | | | | | | | | | | | | | | |

| | | | | | | |

| | | | | | | | | | | |

| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | |

„Teď je ve všech pěti řadách spočítejte. Za sudý počet udělejte po straně dvě tečky. Za lichý jednu.“

Zabral se do počítání a po chvilce měl sloupec pěti řad teček.

•

•

• •

• •

• •

Prozkoumala výsledek. „Dvě liché, tři sudé. Připadá vám to dost náhodné?“

Přitakal.

Otevřela knihu u tabulky.

„Vybral jste si otázku 32.“ Ukázala až dolů na řádek označený číslem 32. „Tady nahoře na stránce jsou kombinace teček. Ve sloupečku pro vámi zvolenou kombinaci, dvě liché a tři sudé, je pro otázku 32 výsledkem písmeno R.“

Listovala svazečkem ke stránce s tiskacím R v záhlaví.

„Na stránce s odpověďmi jsou opět kombinace teček. Odpověď orákula odpovídající dvěma lichým a třem sudým je třetí od konce.“

Vzal si od ní knížku a četl. Na obličeji se mu objevil úžas. „To je pozoruhodné.“

Nedokázala potlačit úsměv.

„‚Zrodí se syn, jenž se pro tebe může, nebude-li včas zjednána náprava, stát zdrojem strastí.‘ Skutečně čekáme syna. Dozvěděli jsme se to teprve před několika dny. Prenatální vyšetření ukazuje na jistou zdravotní poruchu, s níž se lékaři chtějí vypořádat ještě v děloze. Zákrok představuje riziko pro matku i dítě. Nikomu jsme o tom neřekli a ještě pořád se rozhodujeme.“ Jeho předchozí pohrdání zmizelo. „Jak je to možné?“

„Osud.“

„Mohu to zkusit ještě jednou?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Orákulum varuje, že tazatel nesmí položit dvě otázky v jeden den ani se ptát na totéž v průběhu jednoho lunárního měsíce. A také říká, že přesnost je větší u otázek položených za svitu měsíce. Teď máme kolik? Skoro půlnoc, protože letíme na východ směrem ke slunci.“

„Takže brzy přijde nový den.“

Usmála se.

„Musím uznat, Elizo, že je to působivé. Na mou otázku je tu dvaatřicet možných odpovědí. A přesto jsem si náhodně vybral přesně tu, která sedí.“

Přicvakla klipem na podložku čistý papír. „Já se dnes ještě s věštbou neradila. Zkusíme to.“

Ukázala na otázku 28.

Uspěji ve svém momentálním snažení?

„Tím míníte mě?“ Mastroianni teď mluvil jemnějším tónem.

Přikývla. „Přijela jsem do New Yorku jen kvůli tomu, abych se s vámi sešla.“ Podívala se mu do očí. „Byl byste pro náš spolek skvělou posilou. Vybírám si pečlivě a vybrala jsem si vás.“

„Jste nemilosrdná ženská. A co hůř, jste nemilosrdná ženská, která jde za svým cílem.“

Pokrčila rameny. „Svět se komplikuje. Ceny ropy bezdůvodně a nepředvídatelně rostou a padají. Inflace nebo recese se nekontrolovatelně přelévají po celé zeměkouli. Vlády jsou bezmocné. Buď tisknou další a další peníze, což vede k růstu inflace, anebo sahají k regulačním opatřením vyvolávajícím novou recesi. Stabilita, jak se zdá, patří minulosti. A já znám způsob, jak se se všemi těmi problémy vypořádat.“

„Zabere?“

„Věřím, že ano.“

Snědou tvář měl jako ze železa, ale dychtivost v jeho očích konečně prozrazovala, že spěje k rozhodnutí. Byl podnikatel a čelil stejným dilematům jako ona a ostatní, takže chápal, oč běží. Svět se skutečně mění. Je třeba jednat. A ona možná ví, jak na to.

„Za vstup se platí poplatek,“ upozornila. „Dvacet miliónů eur.“

Pokrčil rameny. „To není problém. Ale máte doufám i jiné zdroje příjmů.“

Přitakala. „Miliardy. Nevystopovatelné a naprosto bezpečné.“

Ukázal na orákulum. „Pokračujte. Pusťte se do malování čárek, ať se dozvíme odpověď na vaši otázku.“

Chopila se tužky, načmárala pět řad a přepočítala čárky. U všech dospěla k sudému počtu. Podívala se do tabulky a zjistila, že odpověď je pod písmenem Q. Nalistovala příslušnou stránku a vyhledala příslušný vzkaz.

Když viděla jeho nedočkavost, měla co dělat, aby potlačila úsměv. „Mám vám to přečíst?“

Přikývl.

„Prozkoumej bedlivě povahu zamýšleného partnera, a je-li v souladu s tvou vlastní, neměj obav, neboť vás oba potká štěstí.“

„Zdá se, že orákulum ví, k čemu se chystám,“ poznamenal.

Mlčky seděla a nechávala kabinou znít jen hukot tryskových motorů. Tenhle skeptický Ital právě pochopil to, co ona sama věděla celý svůj dospělý život, to, co ji naučila její korsická matka a babička – že totiž nejmocnější formou vědění je bezprostřední zkušenost.

Mastroianni k ní napřáhl pravici.

Potřásli si rukama. Měl lehký suchý stisk.

„Můžete se mnou počítat, ať máte za lubem cokoli.“

Jedno ji přece jen ještě zajímalo: „Pořád mě nemáte rád?“

„To si nechám pro sebe.“

11

Malone usoudil, že mu procházka po náměstí pročistí hlavu. Soudní projednávání začalo časně ráno a bylo přerušeno hodně po poledni. Hlad sice neměl, ale žízeň ano a na protější straně rozlehlého prostranství zahlédl kavárnu. Tohle byla snadná mise, jiná než obvykle. Měl být pozorovatelem a zajistit, aby odsouzení pašeráka drog, který se stal vrahem, proběhlo bez zádrhelů. Oběť, arizonský inspektor protidrogového úřadu, byl zastřelen v severním Mexiku způsobem připomínajícím popravu. Byl osobním přítelem Dannyho Danielse, prezidenta Spojených států, takže Washington soudnímu řízení pozorně přihlížel. Proces probíhal už čtvrtý den a zítra nejspíš skončí. Žaloba prozatím odváděla dobrou práci. Důkazy byly víc než pádné. Soukromě se Maloneovi dostalo informací, že mezi obžalovaným a několika jeho mexickými konkurenty probíhala válka o teritorium – pro příbřežní žraloky se proces zřejmě stal skvělou příležitostí, jak odstranit hlubokomořského dravce.

Na nedaleké zvonici se halasně rozezněly zvony; měly co dělat, aby prorazily každodenním ruchem Mexico City. Kolem travnatého náměstí posedávali lidé ve stínu hustých stromů, jejichž svěží barva změkčovala strohost okolních zašlých budov. Z modré mramorové fontány tryskaly vysoko do protepleného vzduchu štíhlé sloupce zpěněné vody.

Vtom zaslechl lupnutí. A ještě jedno.

O padesát metrů dál se zhroutila k zemi černě oděná jeptiška.

Další dvě tlumené rány.

Jiný člověk padl naznak, nějaká žena.

Vzduch proťaly výkřiky.

Lidé se rozprchli všemi směry, jako by se rozječely varovné sirény před náletem.

Malone zahlédl utíkat děvčátka v přísných šedých uniformách. Další jeptišky. Ženy v pestrých sukních. Muže ve střízlivých kancelářských oblecích.

Všichni se hnali pryč.

Pohledem přejížděl tu vřavu a další a další hroutící se těla. Konečně zpozoroval o padesát metrů dál dva muže s puškami – jeden klečel, druhý stál a oba stříleli.

Sáhl do kapsy saka pro svou berettu. Mexičané mu dovolili, aby si ji během pobytu v zemi nechal. Namířil, dvakrát vypálil a oba střelce zlikvidoval.

Kolem viděl ležící postavy. Nikdo jim nešel na pomoc.

Všichni prostě utekli.

Sklonil zbraň.

Vtom hlasitě třeskl další výstřel a Malonea cosi udeřilo do levého ramene. Nejdřív nic necítil; pak jako by jím projel elektrický proud a v mozku mu vybuchl příval bolesti, jakou nikdy dřív nezažil.

Postřelili ho.

Za živým plotem se objevil jakýsi muž. Malone z něj nejdřív moc neviděl, jen vlnité černé vlasy vykukující zpod frajersky zešikma nasazeného odřeného klobouku.

Bolest nabírala na síle. Z ramene mu crčela krev a vsakovala do košile. Tohle měl být víceméně bezpečný úkol, jen soudní řízení… Popadl ho vztek a utvrdil ho v odhodlání. Útočník se tvářil čím dál drzeji a sarkasticky se ušklíbal, zřejmě se rozhodoval, jestli má zůstat a dokončit, co začal, anebo zmizet.

Otočil se k odchodu.

Malone se stěží držel na nohou, ale sebral všechny síly a vypálil.

Dodnes si nevzpomínal, jestli opravdu stiskl spoušť. Později mu řekli, že vystřelil třikrát, dvěma ranami zasáhl cíl a třetího útočníka zabil.

Konečný účet? Sedm mrtvých, devět raněných.

Mezi mrtvými byli Cai Thorvaldsen, mladý diplomat přidělený k dánské misi, a mexická prokurátorka Elena Ramirezová-Ricová. Zrovna ve stínu stromů obědvali.

O deset týdnů později přišel Malonea v Atlantě navštívit muž se zkřivenou páteří. Usadili se spolu v pracovně a Malone se ani nenamáhal na Henriku Thorvaldsenovi vyzvídat, jak ho vypátral.

„Přišel jsem se seznámit s mužem, který zastřelil vraha mého syna,“ řekl Thorvaldsen.

„Proč?“

„Abych vám poděkoval.“

„Stačilo zatelefonovat.“

„Vyrozuměl jsem, že jste málem přišel o život.“

Malone pokrčil rameny.

„A že odcházíte z vládních služeb. Rezignoval jste na svou funkci. Opouštíte armádu.“

„Víte toho hodně.“

„Znalosti jsou nejcennější věc na světě.“

Na Malonea to nezabralo. „Díky za pochvalu. V rameni mám díru, která mě šeredně bolí. Když jste se teď vypovídal, mohl byste laskavě zase jít?“

Thorvaldsen se na pohovce ani nehnul, jen se rozhlížel po pracovně a okolních místnostech, do kterých bylo vidět. Všechny stěny byly obloženy knihami. Vypadalo to, jako by dům tvořil všehovšudy oporu pro police.

„Taky mám knihy hrozně rád,“ prohodil. „Sbírám je celý život.“

„Co po mně chcete?“

„Uvažoval jste už o své budoucnosti?“

Malone se rozmáchl kolem. „Napadlo mě, že si otevřu antikvariát. Mám toho na prodej spoustu.“

„Skvělý nápad. Zrovna jeden prodávám, kdybyste měl zájem.“

Malone se rozhodl, že na tu hru přistoupí. Jenže cílevědomá jiskra ve starcových očích mu prozradila, že jeho návštěvník nežertuje. Thorvaldsen zašátral rukou v kapse obleku a položil na pohovku svou vizitku.

„Tady je moje soukromé číslo. Jestli budete mít zájem, zavolejte mi.“

To se odehrálo přede dvěma lety. Teď stál Henriku Thorvaldsenovi opět tváří v tvář, jenže v docela jiné situaci. Tentokrát potřeboval pomoc jeho přítel.

Thorvaldsen seděl na kraji postele s útočnou puškou na klíně a ve tváři se mu zračila naprostá porážka.

„Zrovna se mi o Mexico City zdálo,“ řekl Malone. „Pokaždé je to stejný sen. Že nemůžu zastřelit toho třetího chlapa.“

„Ale vždyť jsi to udělal.“

„Ve snu se mi to bůhvíproč nedaří.“

„Vyvázl jsi bez úhony?“ zeptal se Thorvaldsen Sama Collinse.

„Šel jsem rovnou za panem Malonem…“

„Nech toho,“ zarazil ho Malone. „Říkej mi Cottone.“

„Dobře. Cotton je zahnal.“

„A můj krám je zničený. Už zas.“

„Máš ho pojištěný,“ připomněl mu Thorvaldsen.

Malone na něj upřel oči. „Proč šli ti chlapi po Samovi?“

„Doufal jsem, že nepůjdou. Předpokládal jsem, že půjdou po mně. Proto jsem ho poslal do města. Zřejmě byli přede mnou o krok napřed.“

„Co to provádíš, Henriku?“

„Strávil jsem poslední dva roky pátráním. Věděl jsem, že za tím, co se ten den v Mexico City stalo, je něco víc. Ten masakr nebyl dílem teroristů. Byla to úkladná vražda.“

Malone vyčkával.

Thorvaldsen ukázal na Sama. „Ten mládenec má za ušima. Jeho nadřízení si neuvědomují, jak skvěle mu to myslí.“

Malone si všiml, že se příteli v očích třpytí slzy. Nikdy dřív je u něj neviděl.

„Tolik mi schází, Cottone,“ zašeptal Thorvaldsen, s očima dál upřenýma na Sama.

Malone mu položil ruku na rameno.

„Proč musel umřít?“ povzdychl si Thorvaldsen.

„To pověz ty mně,“ opáčil Malone. „Proč Cai zahynul?“

„Jak se dneska máš, tati?“

Thorvaldsen se na Caiovy každotýdenní telefonáty hrozně těšil a dělalo mu radost, že mu jeho syn, příslušník dánské diplomatické elity, i ve svých třiceti pořád říká tati.

„Cítím se tady v tom ohromném domě osaměle, ale Jesper se mi stará o zábavu. Seká zahradu a hádáme se, jak moc má zkrátit trávník. Je to paličák.“

„Ale má vždycky pravdu. To jsme přece zjistili už dávno.“

Thorvaldsen se zachechtal. „Jakživ mu to neprozradím. Jak ti to jde za oceánem?“

Cai si zažádal o přidělení na dánský konzulát v Mexico City a dostal je. Už od dětství ho fascinovali Aztékové a nadchla ho představa, že by mohl pobývat v blízkosti té dávné kultury.

„Mexiko je úžasná země. Hektická, plná chaosu a nepořádku, ale přitom neskutečně zajímavá a romantická. Jsem rád, že jsem tu.“

„A co ta mladá dáma, se kterou ses seznámil?“

„Elena je báječná.“

Elena Ramirezová-Ricová pracovala v úřadu federálního prokurátora v Mexico City, ve zvláštní vyšetřovací jednotce. Cai mu o její práci něco málo pověděl, ale daleko víc toho navykládal o ní. Byl očividně zamilovaný až po uši.

„Měl bys ji sem přivézt na návštěvu.“

„Už jsme o tom mluvili. Snad na Vánoce.“

„To by bylo skvělé. Určitě by se jí líbilo, jak je v Dánsku slavíme, i když naše počasí by ji asi trochu potrápilo.“

„Vodí mě na archeologická naleziště. Ví toho spoustu o mexické historii.“

„Zřejmě ji máš rád.“

„Mám, tati. Připomíná mi mámu. Svou vřelostí. Svým úsměvem.“

„Tak to musí být opravdu báječná.“

„Elena Ramirezová-Ricová,“ řekl Thorvaldsen, „pracovala jako žalobkyně v případech zločinů souvisejících s kulturou, hlavně s krádežemi umění a starožitností. To je v Mexiku velký byznys. Právě se chystala obžalovat dva muže. Jeden byl Španěl, druhý Brit. Velká zvířata v obchodu kradenými starožitnostmi. Než to stihla, zavraždili ji.“

„Proč by ji zabíjeli?“ podivil se Malone. „Úřady pak k případu jistě přidělily jiného prokurátora.“

„Taky že ano, jenže ten v něm odmítl pokračovat. Všechna obvinění byla stažena.“

Thorvaldsen se na Malonea zadíval. Viděl na něm, že dokonale chápe.

„Kdo byli ti dva, proti kterým chystala žalobu?“ zeptal se Malone.

„Ten Španěl se jmenuje Amando Cabral. Ten Brit je lord Graham Ashby.“

12

KORSIKA

Archimédés plul vzhůru podél skalnatého východního pobřeží Cap Corse. Ashby seděl na pohovce, popíjel rum a upíral pohled na Korsičana.

„Ti čtyři Němci u toho pátého něco nechali,“ řekl konečně. „Dlouho se to jenom tradovalo. Já ale zjistil, že je to pravda.“

„Díky informaci, kterou jste před několika měsíci dostal ode mě.“

Ashby přitakal. „To je fakt. Měl jste v rukou chybějící dílky. Proto jsem za vámi přišel a velkoryse vám na oplátku nabídl to, co vím já, plus procenta z nálezu. A vy jste souhlasil.“

„Ano. Jenže jsme nic nenašli. Proč tedy vedeme tenhle rozhovor? Proč jste mě zajal?“

„Zajal? Kdeže. Prostě jsme si vyjeli na krátkou plavbu na palubě mojí lodi. Jako dva přátelé. Při kamarádském setkání.“

„Přátelé se navzájem nenapadají.“

„Taky si nelžou.“

Ashby ho vyhledal před rokem, když se dozvěděl o jeho spojení s tím pátým Němcem přítomným u událostí ze září 1943. Tradovalo se, že jeden ze čtyř vojáků, které dal Hitler popravit, zašifroval polohu pokladu a pokusil se tu informaci použít jako výkupné za svůj život. Naneštěstí pro něj nacisté podobné výměny nepraktikovali, přinejmenším ne s čistými úmysly. Korsičan, který teď seděl naproti Ashbymu a jistě v duchu odhadoval, kam až tahle šaráda může zajít, náhodou zakopl o věc, která po tom německém nešťastníkovi zůstala – o knihu, nevinný svazeček o Napoleonovi, který si ten voják četl během pobytu v italském vězení.

„Jeden z těch čtyř uvězněných Němců,“ navázal Ashby, „se doslechl o maurském uzlu.“ Ukázal na list papíru na stole. „A tak sestavil tenhle vzkaz. Později, po válce, ho ve zkonfiskovaných německých archivech objevil ten pátý, jenže se nedopídil názvu správné knihy. Vám se ten mistrovský kousek kupodivu podařil. Já znovu vynesl na světlo tyhle číslice, a když jsme se naposledy sešli, na důkaz dobré vůle jsem vám je poskytl. Vy jste se však ani slůvkem nezmínil, že víte, o jakou knihu se jedná.“

„Kdo říká, že to vím?“

„Gustave.“

Spatřil na mužově tváři úlek.

„Udělal jste mu něco?“ naléhal znovu Korsičan.

„Za tu informaci jsem mu zaplatil. Gustave je povídálek se sklonem k nezřízenému optimismu. A teď navíc poměrně bohatý.“

Díval se, jak se jeho host pokouší tu zradu strávit.

Do salónu vešel Guildhall a kývl hlavou. Ashby věděl, co mu tím sděluje. Už jsou blízko cíle. Motory ubraly na otáčkách a loď zpomalila. Pokynul rukou a jeho pomocník odešel.

„A co když rozluštím maurský uzel?“ zeptal se Korsičan, který si zřejmě pospojoval tečky v obrazec.

„Pak si k bohatství pomůžete taky.“

„K jakému?“

„K miliónu eur.“

Korsičan se rozesmál. „Ten poklad má hodnotu stokrát vyšší.“

Ashby vstal z pohovky. „Pokud vůbec existuje. Dokonce i vy připouštíte, že to všechno může být jen povídačka.“

Přešel přes salón a zvedl černou brašnu. Vrátil se a vysypal její obsah na pohovku.

Svazky eurových bankovek.

Korsičanovi se rozšířily oči.

„Milión. Je váš. Můžete odtroubit hon.“

Muž se bleskurychle předklonil a přitáhl si knihu.

„Víte, jak druhé přesvědčit, lorde Ashby.“

„Každý má svou cenu.“

„Ty římské číslovky jsou jasné. V horní řadě jsou čísla stránek. V prostřední čísla řádků. Poslední stanoví pořadí slova. Sloupečky ukazují, která čísla patří k sobě.“

XCV CCXXXVI CXXVIII CXCIV XXXII IV XXXI XXVI XVIII IX VII VI X II XI

Korsičan zalistoval starou knížečkou a našel první udávanou stránku – 95, čtvrtý řádek, sedmé slovo. „Věž. Samo o sobě to nedává smysl. Ale jakmile doplníte dvě následující slova, tak už ano. Věž Santa Maria.“

Zopakoval postup ještě čtyřikrát.

Věž Santa Maria, klášter, hřbitov, označení, Ménéval.

Ashby ho celou dobu sledoval. „Dobře zvolená kniha. Popisuje Napoleonovo vyhnanství na Svaté Heleně a jeho mládí prožité na Korsice, takže se v ní vyskytnou všechna potřebná slova. Ten Němec byl mazaný.“

Korsičan se napřímil. „Jeho tajemství zůstalo ukryto šedesát let. Teď leží tady.“

Ashby nasadil vlídný úsměv, aby odlehčil atmosféru.

Korsičan prohrábl eura. „Jedna věc mi vrtá hlavou, lorde Ashby. Jste očividně bohatý muž. Ten poklad určitě nepotřebujete.“

„Proč myslíte?“

„Hledáte ho čistě jen pro radost z hledání, viďte?“

Ashbymu se vybavily jeho důmyslné plány a pečlivě zvažovaná rizika. „Zajímám se o ztracené věci.“

Loď zastavila.

„Já hledám pro peníze,“ konstatoval Korsičan a zvedl svazek eur. „Nevlastním takovouhle ohromnou loď.“

Ashbyho konečně opustily obavy, které v něm hlodaly celou plavbu z Francie na jih. Teď už měl cíl na dohled. Napadlo ho, jestli konečná odměna bude stát za všechny problémy. V tom bývá se ztracenými věcmi potíž – někdy se ukáže, že nález neospravedlní použité metody.

Tohle mohl být typický příklad.

Nikdo netušil, jestli těch šest beden opravdu čeká na objevení, a pokud ano, co v nich vlastně je. Mohlo to být všehovšudy stříbrné jídelní náčiní a trocha zlatých šperků. Nacisté nebývali při vymáhání výkupného vybíraví.

Jenže on se o šunt nezajímal. Korsičan byl totiž na omylu – Ashby ten poklad potřeboval.

„Kde jsme?“ padla konečně otázka, kterou čekal.

„U pobřeží severně od Macinaggia. U Site Naturel de la Capandula.“

Cap Corse byl nad Bastií přímo poset starobylými hlásnými věžemi, prázdnými kláštery a románskými kostely. Jeho nejsevernější výběžek tvořila národní přírodní rezervace, v níž se nacházelo jen málo silnic a ještě méně lidí. Za domov ji považovali pouze racci a kormoráni. Ashby si prostudoval její místopis. Tour de Santa Maria byla zřícenina třípodlažní věže, která čněla z moře sotva pár metrů od břehu; v 16. století ji postavili Janované jako pozorovatelnu. Kousek pěšky od ní směrem do vnitrozemí stála kaple svaté Marie z 11. století, dříve klášter, nyní turistická atrakce.

Věž Santa Maria, klášter, hřbitov, označení, Ménéval.

Podíval se na hodinky.

Ještě ne.

Trochu později.

Pokynul rukou ke Korsičanově sklence. „V klidu dopijte. Za chvíli budeme mít připraven člun, aby nás dopravil na břeh. Je načase najít Rommelovo zlato.“

13

DÁNSKO

Sam ustaraně pozoroval Thorvaldsena a na mysli mu vytanulo, co mu kdysi vtloukal do hlavy jeho instruktor v Tajné službě. Podráždi člověka, a začne myslet. Rozzuř ho, a všechno pokazí.

Thorvaldsen zuřil.

„Zabils dnes večer dva lidi,“ konstatoval Malone.

„Věděli jsme, že k tomu dojde,“ odvětil Thorvaldsen.

„Kdo je to my?“

„Jesper a já.“

Sam pohlédl na Jespera. Z jeho pokojného, ukázněného postoje vyčetl souhlas.

„Čekali jsme to,“ pokračoval Thorvaldsen. „Minulý týden jsem se ti zkoušel dovolat, ale byl jsi pryč. Jsem rád, že ses vrátil. Potřeboval jsem, abys dohlédl na Sama.“

„Jak jsi zjistil tu informaci o Cabralovi a Ashbym?“ zeptal se Malone.

„Poslední dva roky zaměstnávám soukromé detektivy.“

„Nikdy ses mi o tom nezmínil.“

„Neměl jsem důvod.“

„Jsme přátelé. Zdá se mi, že to jako důvod stačí.“

„Možná máš pravdu, ale rozhodl jsem se, že si to nechám pro sebe. Před několika měsíci jsem se dozvěděl, že se Ashby snažil Elenu Ricovou podplatit. Když se mu to nepovedlo, Cabralovi najatí zabijáci ji zastřelili a s ní i Caie a několik dalších lidí, aby svůj zločin zamaskovali.“

„To mi připadá trochu moc spektakulární.“

„Měl to být výhrůžný vzkaz nástupci Ricové. A zabralo to. Je daleko vstřícnější.“

Sam poslouchal a žasl, jak se jeho život změnil. Přede dvěma týdny byl řadovým agentem Tajné služby a prohrabával se horami nudných elektronických dokumentů, v nichž se pídil po pochybných finančních transakcích. Kancelářská práce, kterou operativci pohrdají. Hrozně rád by pracoval v terénu, ale nikdy nedostal příležitost. Věřil si, že by mu taková práce šla – v Maloneově knihkupectví zareagoval správně –, ale teď při pohledu na ty dva mrtvé ztrácel jistotu. Thorvaldsen a Jesper je zabili. Co to od člověka vyžaduje? Dokázal by to?

Jesper rozložil na podlahu dva pytle na mrtvoly. Sam nikdy předtím neviděl na vlastní oči nikoho zastřeleného. Cítil ve vzduchu kovový pach krve. Hleděl mrtvým do skelných očí. Jesper s nimi nakládal s chladnokrevnou nezaujatostí, cpal je do pytlů a zdálo se, že ho to nijak nevyvádí z míry.

Zvládl by to i on sám?

„Co je zač ten Graham Ashby?“ zeptal se Malone. „Tady Sam si dal záležet, aby se mi o něm zmínil. Počítám, že na tvůj popud.“

Sam na něm viděl, že je podrážděný a ustaraný zároveň.

„Na to můžu odpovědět sám,“ ozval se. „Je to bohatý Brit. Staré, hodně staré peníze, ale kolik, to se neví. Má spoustu skrytých aktiv. Před pár lety ho při něčem načapali. Souviselo to s Retter der Verlorenen Antiquitäten – Zachránci ztracených starožitností. Byla to skupina lidí, kteří kradli umělecká díla ukradená už předtím a pak si je prodávali mezi sebou.“

„Pamatuju se na to,“ přitakal Malone. „Tehdy se našla Jantarová komnata.“

Sam přikývl. „Zároveň s tunou jiných ztracených pokladů, při přepadových domovních prohlídkách. Ashby v tom byl zapleten, ale nic mu nedokázali. Amando Cabral pracoval pro jednoho z členů toho spolku. Takovým jako on se říkalo akvizitoři. Jejich úkolem bylo shánět věci do sbírek.“ Udělal pauzu. „Anebo krást – záleží na úhlu pohledu.“

Malone očividně chápal. „Takže Ashby se při ‚sběratelství‘ v Mexico City dostal do potíží?“

Thorvaldsen přitakal. „Případ se rozvíjel a Elena Ramirezová-Ricová byla na správné stopě. Nakonec si spojila Cabrala s Ashbym, a tak se Ashby rozhodl, že je ji potřeba zlikvidovat.“

„Je tu ještě něco,“ ozval se Sam.

Malone se na něj zadíval.

„Ashby patří k ještě jednomu tajnému spolku, který pracuje na konspiraci širšího dosahu.“

„Teď z tebe mluví agent, nebo webmaster?“

Sam jeho přezíravou poznámku ignoroval. „Je to fakt. Chtějí rozvrátit světové finanční systémy.“

„Zdá se, že k tomu dochází i bez nich.“

„Chápu, že mě máš za cvoka, ale ekonomika je mocná zbraň. Dá se říct, že je to nejlepší zbraň hromadného ničení.“

„Jak o tom tajném spolku víš?“

„Je nás několik, co jsme ve střehu. V Paříži mám známého, který na ně narazil. Zatím se teprve rozjíždějí. Tu a tam si pohrají s měnovými trhy. V malém. Nevšimne si toho nikdo, kdo nedává velký pozor.“

„Ty a tvoji přátelé ho zřejmě dáváte. Ohlásil jsi to nadřízeným a oni ti nevěřili, co? Tipoval bych, že se to zadrhlo na nedostatku důkazů.“

Sam přikývl. „Ale vím, že ten spolek existuje. A Ashby k němu patří.“

„Cottone,“ ozval se Thorvaldsen. „Seznámil jsem se se Samem před rokem. Narazil jsem na jeho webstránku a jeho nekonvenční teorie a znám jeho názory, hlavně ty, co souvisejí s Ashbym. Hodně z toho, co tvrdí, dává smysl.“ Usmál se na Sama. „Je bystrý a ctižádostivý. Nejsou ti ty vlastnosti povědomé?“

Malone se ušklíbl. „No dobře. Taky jsem kdysi býval mladý. Ale Ashby ví, že po něm jdeš. A ví o Samovi.“

Thorvaldsen zavrtěl hlavou. „Tím si nejsem jistý. Ty dva, co sem dnes večer přišli, poslal Cabral. Úmyslně jsem ho vyprovokoval. Nevěděl jsem, jestli si za cíl vyberou Sama. Doufal jsem, že Cabral zaměří svůj vztek spíš proti mně. Ale řekl jsem Samovi, že kdyby potřeboval pomoc, má jít za tebou.“

Jesper vyvlekl pytel s jedním tělem z místnosti.

„Dostali se sem na člunu,“ pokračoval Thorvaldsen. „Zítra se najde volně plout po Øresundu, daleko odtud.“

„A co uděláš dál?“ zeptal se Malone.

Thorvaldsen se několikrát ostře nadechl. Sama napadlo, jestli mu něco není.

„Ashby rád získává umělecká díla a poklady, o kterých se vůbec neví, na které si nikdo nedělá nárok anebo které byly ukradeny,“ řekl Thorvaldsen nakonec. „Nemusí si dělat hlavu s advokáty, právními spory a tiskem. Proklepl jsem si Zachránce ztracených starožitností. Fungovali hodně dlouho. A hezky mazaně. Kradli už ukradené. Ashbyho akvizitorem byl muž jménem Guildhall, pracuje pro něj dodnes. Cabrala si Ashby najal na jisté zvláštní úkoly poté, co Zachránce konečně odhalili. Cabral se zaměřil na předměty, na které se při akci proti Zachráncům nepřišlo a o kterých Ashby věděl. Seznam věcí zabavených Zachráncům bere dech. Jenže Ashby možná přesunul svoje aktivity do jiné oblasti a vyměnil lov pokladů za něco většího.“ Thorvaldsen se obrátil k Samovi. „Tvoje informace dávají smysl. A tvoje analýza ohledně Ashbyho se prozatím do puntíku potvrzuje.“

„Ale žádné nové finanční spiknutí jsi neodhalil,“ nadhodil Malone.

Dán pokrčil rameny. „Ashby má hodně přátel, ale to se dá čekat. Vždyť stojí v čele jedné z největších anglických bank. Upřímně řečeno, omezil jsem svoje pátrání jen na jeho spojenectví s Cabralem…“

„Proč ho prostě nepošleš pod kytičky a neukončíš to? Proč všechny ty hry?“ zajímal se Malone.

Samovi došla odpověď na obě otázky okamžitě. „Protože mi přece jen věříš, viď, Henriku? I ty si myslíš, že to spiknutí existuje.“

Thorvaldsenův výraz se rozjasnil; byla to první známka srdečnosti, kterou Sam na přítelově tváři zahlédl za hodně dlouhou dobu.

„Nikdy jsem netvrdil, že ne.“

„Co o tom víš, Henriku?“ zeptal se Malone. „Nikdy nejednáš naslepo. Vyklop, co tajíš.“

„Same, až se můj starý přítel Jesper vrátí, pomoz mu, prosím tě, s tím druhým pytlem. Ke člunu je to daleko. I když by to jakživ nepřipustil, přichází do let. Není už takový čipera, jako býval.“

Samovi vadilo, že ho Thorvaldsen posílá pryč, ale bylo mu jasné, že si chce promluvit s Malonem o samotě. Uvědomoval si svoje postavení – je outsider a nemá právo vznášet námitky. Zrovna jako v jeho dětství a během působení v Tajné službě, tam byl taky poslední zadák v poli. Ale dráždilo ho to – zařídil se přece podle Thorvaldsenova přání a vyhledal Malonea, a navíc pomohl zahnat útočníky z Maloneova knihkupectví. Dokázal svoje schopnosti. Užuž se chtěl ohradit, ale rozmyslel si to a zůstal zticha. Svým nadřízeným ve Washingtonu řekl od plic tolik věcí, že si během pár let vykoledoval vyhazov. Teď hrozně toužil podílet se na tom, co Thorvaldsen plánuje, ať je to co je to.

Toužil po tom natolik, že spolkl pýchu a poslechl.

A tak když se Jesper vrátil, shýbl se k igelitovému pytli. „Dovolte mi, ať vám pomůžu.“

Když vzal mrtvého za nohy a chystal se poprvé v životě přenášet mrtvolu, Malone na něj pohlédl. „Ta finanční skupina, o které jsi mluvil – víš toho o nich hodně?“

„Můj přítel ve Francii toho ví víc.“

„Ale aspoň jméno té skupiny znáš?“

Sam přikývl. „Pařížský klub.“

14

KORSIKA

Ashby vystoupil z člunu na opuštěné pobřeží Cap Corse, do hrubého písku prorostlého travou, nad nímž se zvedaly skály s hustým kobercem křovinatého porostu nazývaného maquis. Na východním obzoru poblikávala daleko za vodou světla Elby. Opodál trčela jako temný stín z vln příboje zřícenina Tour de Santa Maria, polorozpadlá a pokřivená oběť nemilosrdného dobývání. I teď v zimě byla noc vlahá, osmnáct stupňů nad nulou – typická zimní noc ve Středomoří a hlavní důvod, proč ostrov touhle roční dobou zaplavuje tolik turistů.

„Jdeme do kláštera?“ zeptal se Korsičan.

Ashby dal člunu pokyn, aby odplul. Měl u sebe vysílačku a spojí se s lodí později. Archimédés už zakotvil na klidném místě kus od břehu.

„Ano, jdeme. Díval jsem se na mapu. Není to daleko.“

Spolu se svým doprovodem došli ke skalám a opatrně se prodírali cestičkou vyšlapanou v maquis. Zachytil jeho nezaměnitelnou vůni, směs rozmarýnu, levandule, šalvěje, jalovce, pistácií a myrty. Neměla sice touhle roční dobou tu sílu jako na jaře a v létě, kdy Korsika vybuchne září růžových a žlutých květů, ale i tak byla příjemná. Vzpomněl si, že Napoleon za svého prvního vyhnanství na nedaleké Elbě poznamenal, že ve dnech, kdy fouká vítr od západu, cítí vůni své domoviny. Představoval si sám sebe jako jednoho z nesčetných maurských pirátů, kteří po staletí pořádali nájezdy na pobřeží a využívali maquis k zakrytí stop i jako skrýš. Právě na obranu proti nim vztyčili Janované hlídkové věže. Tour de Santa Maria byla jednou z mnoha – všechny byly kulaté, zhruba dvacet metrů vysoké a se zdmi přes metr tlustými, dole měly studnu, ve střední části obytný prostor a nahoře pozorovatelnu a plošinu, odkud se dal svádět boj.

Na tehdejší dobu představovaly skvělé stavitelské dílo.

Historie Ashbyho svým způsobem vzrušovala.

Rád kráčel v jejích šlépějích.

V oné tmavé noci roku 1943 se pětici mužů podařilo cosi výjimečného, cosi, čemu porozuměl teprve v posledních třech týdnech. Bohužel mu v cestě k úspěchu stojí ten zakrslý bohorovný hlupák, který tu kráčí před ním. Tahle akce musí skončit. Tady. Dnes večer. Čekají ho jiné, daleko důležitější.

Opustili skalnaté pobřežní útesy a přešli přes hřeben do háje dubů, kaštanů a olivovníků. Kolem vládlo ticho. Před nimi se tyčila kaple Santa Maria. Klášter tu stál od 11. století – vysoký tmavošedý hranol ze sklovitého kamene, s prkennou střechou a zvonicí.

Korsičan se zastavil. „Kam jdeme? Nikdy jsem tu nebyl.“

„Nikdy jste tuhle národní památku nenavštívil? Pro obyvatele ostrova by to měla být přímo povinnost.“

„Žiji na jihu. Máme svoje vlastní pamětihodnosti.“

Ashby mávl rukou doleva, ke stromům. „Za klášterem je prý hřbitov.“

Vykročil napřed, pěšinou zalitou měsícem, který dorůstal do úplňku. Nikde ani stopy po jiném světle. Nejbližší vesnice byla celé kilometry daleko.

Obešli starobylou stavbu a našli železný oblouk, jímž se vcházelo na kostelní hřbitov. Ashby při svém bádání zjistil, že středověkým pánům Cap Corse dopřávali jejich janovští vladaři značnou volnost. Tady daleko na severu, v hornatém nehostinném pruhu země obklopeném mořem, těžilo korsické panstvo jak z Francouzů, tak z Italů. O vládu nad územím se kdysi dělily dva rody, da Gentileové a da Mareové. Někteří z da Mareů byli pohřbeni právě tady za klášterem, v hrobech starých celá staletí.

Náhle ze tmy probleskly tři paprsky světla. Baterky rozsvícené kvůli jejich příchodu.

„Kdo je tam?“ vykřikl Korsičan.

Jedna z baterek ozářila tvrdý nehybný obličej. Guildhall.

Korsičan se otočil k Ashbymu. „Co to má znamenat?“

Ashby vykročil. „Uvidíte.“

Šli za světlem, proplétali se mezi rozbitými náhrobky zarostlými v ještě voňavějším maquis, kterých se tu nacházelo dobrých padesát. Když došli blíž, světla ozářila obdélníkový výkop v zemi, asi metr a půl hluboký. Vedle Guildhalla stáli dva mladíci s lopatami. Ashby vyndal svoji baterku a posvítil na náhrobní kámen. Stálo na něm jméno MÉNÉVAL.

„Byl to jeden z da Mareů, žil v 17. století. Ti čtyři Němci použili jeho hrob jako skrýš. Zakopali tu šest beden, jak prozrazuje maurský uzel v té knize. Věž Santa Maria, klášter, hřbitov, označení, Ménéval.“

Objel baterkou vnitřek čerstvě vykopaného hrobu.

Zel prázdnotou.

„Nikde žádné bedny. Ani žádný Ménéval. Nic. Můžete mi to vysvětlit?“

Korsičan se k odpovědi neměl.

Ashby ji ani nečekal. Posvítil na tváře druhých dvou mužů a oznámil: „Tihle pánové pro mě pracují už dlouho, stejně jako předtím jejich otec a strýcové. Jsou mi naprosto oddáni. Sumnere!“ křikl.

Ze tmy se vynořily další dvě postavy. Posvítil na ně.

„Gustave,“ vyhrkl Korsičan, když v jednom poznal svého spoluspiklence. „Kde se tu bereš?“

„Přivedl mě sem tenhle člověk – Sumner.“

„Prodal jsi mě, Gustave.“

Druhý muž pokrčil rameny. „Ty bys udělal totéž.“

Korsičan se zasmál. „To ano. Ale nakonec jsme zbohatli oba.“

Ashby si všiml, že přešli do korsičtiny, a tak je oslovil týmž jazykem. „Omlouvám se za nepohodlí, ale abychom uzavřeli naši záležitost, potřebujeme soukromí. Chtěl jsem se dozvědět, jestli je tu skutečně co najít.“

Korsičan máchl rukou k prázdné díře. „Jak vidíte, lorde Ashby, žádné bedny tu nejsou. Žádný poklad. Přesně jak jste se obával.“

„Což je dokonale pochopitelné vzhledem k tomu, že jste ty bedny nedávno našli a odvezli je.“

„To je nesmysl,“ vybuchl Korsičan. „Naprostá, totální nepravda.“

Přišel čas odložit veškerou přetvářku. „Strávil jsem hledáním Rommelova zlata tři roky. Stálo mě to spoustu času a peněz. Před šesti měsíci jsem konečně vypátral rodinu toho pátého Němce. Dožil se vysokého věku a před deseti lety zemřel v Bavorsku. Jeho vdova mě – samozřejmě za jistou částku – vpustila do svého domu. A v jeho věcech jsem našel ten papír s římskými číslicemi.“

„Lorde Ashby,“ ozval se Korsičan, „my jsme vás nezradili.“

„Sumnere, buďte tak laskav a povězte těm dvěma pánům, co jste našel.“

„Šest beden.“ Temný stín po kratičké odmlce ukázal světlem baterky na Gustava. „Byly zakopané na zadním dvorku tohohle šmejda. Plné zlatých prutů označených svastikou.“

Ashby si to odhalení vychutnal. Až dosud netušil, co vlastně našli. Zatímco hostil Korsičana, Sumner Murray a jeho synové vypátrali v okolí Bastie Gustava a ověřili, že Ashbyho podezření bylo namístě. A zatímco se Archimédés plavil k severu, Murrayové ujížděli stejným směrem po pobřežní silnici. Pak se na břehu vylodil Guildhall a společně vykopali hrob.

„Vyjednával jsem s vámi v dobré víře,“ řekl Ashby těm dvěma lhářům. „Nabídl jsem vám procenta z nálezu a byl bych naší dohodě dostál. Rozhodli jste se mě podvést, takže vám nic nedlužím. Beru si zpátky ten milión eur, co jsem vám oběma dal.“

Četl o proslulých korsických vendetách – krevních mstách, které propukaly mezi místními rody a zanechávaly za sebou mrtvé v počtu, jaký si člověk obvykle spojuje s občanskými válkami. Často propukaly kvůli drobným újmám na cti a doutnaly celá desetiletí. Da Gentileové a da Mareové mezi sebou válčili po staletí a některé oběti krevní msty tu tlely v půdě kolem. Vendety už sice oficiálně neexistovaly, ale v korsické politice jejich pozůstatky přežily dodnes. Vraždy a násilí byly běžnou věcí. Tahle politická taktika dokonce měla své jméno. Règlement de comte. Vyřizování účtů.

Nadešel čas vyřídit si účty.

„Normálně bych nechal svého notáře, ať se s vámi vypořádá.“

„Právníka? Chcete nás žalovat?“ pozastavil se Korsičan.

„Kdepak, probůh.“

Korsičan se rozesmál. „Už jsem se divil. Nemůžeme se nějak domluvit? Vždyť jsme koneckonců k řešení rébusu přispěli. Nemohli bychom si za odměnu nechat peníze, které jste nám už dal?“

„To bych vám musel odpustit, že jste mě obelhali.“

„Máme to v povaze,“ namítl Korsičan. „Nemůžeme si pomoct. Tak co aspoň polovinu – za všechnu námahu?“

Ashby pozoroval, jak Guildhall od těch dvou pomalu couvá. Sumner a oba mladší Murrayové se už stáhli; vycítili, k čemu dojde.

„Polovina se mi zdá trochu moc,“ namítl Ashby. „Co třeba…“

Nocí třeskly dvě rány.

Oba Korsičané zavrávorali, jak jim lebku proděravěly kulky z Guildhallovy pistole. Jejich těla se jako ranec masa a kostí bezvládně zhroutila a přepadla do otevřeného hrobu.

Problém byl vyřešen.

„Zahrabte je, a ať to není poznat.“ Ashby věděl, že se Murrayové o všechno jaksepatří postarají.

Guildhall k němu popošel. „Jak dlouho nám potrvá vyzvednout zlato?“ zeptal se ho Ashby.

„Už se stalo. Je v náklaďáku.“

„Výborně. Naložte ho na Archiméda. Musíme odplout. Zítra mám práci jinde.“

15

DÁNSKO

Malone s Thorvaldsenem vyšli z ložnice a zamířili k hlavní vstupní hale Christiangade. Odtamtud ho Thorvaldsen odvedl po schodišti do prvního patra a potom širokou chodbou, jejíž stěny zdobilo dánské umění a starožitnosti, k zavřeným dveřím. Maloneovi bylo jasné, kam jdou.

Do Caiova pokoje.

Byla to útulná místnost s vysokým stropem, stěnami pastelového odstínu a sloupkovou anglickou postelí.

„Říkával tady tomu myslírna,“ poznamenal Thorvaldsen a rozsvítil tři lampy. „Několikrát se to tu předělávalo. Z dětského pokoje se stal chlapecký, pak azyl výrostka a nakonec hájemství dospělého muže. Lisette měnila zařízení hrozně ráda.“

Malone věděl, že mluvit o Thorvaldsenově zesnulé ženě je tabu. Za ty dva roky, co se spolu přátelili, na ni přišla řeč jen jednou a letmo. V přízemí dosud visel její portrét a po domě bylo roztroušeno několik dalších fotografií. Zdálo se, že její uctívanou památku smějí připomínat jen obrázky.

Do Caiova pokoje se nikdy dřív nepodíval a i tady si povšiml různých hmotných památek na zemřelého – nejrůznějších drobností, kterými přetékaly poličky.

„Často sem chodím,“ řekl Thorvaldsen.

„Je to rozumné?“ neubránil se Malone.

„Nejspíš ne. Ale potřebuji se něčeho přidržet a tahle místnost je jediné, co mi zbylo.“

Malone chtěl zjistit, co se to vlastně děje, a tak přenechal slovo příteli a byl ochotný poslouchat. Thorvaldsen se opřel o komodu s horní deskou plnou rodinných fotografií. Čišel z něj propastný, nehynoucí žal.

„Zavraždili ho, Cottone. Zabili ho v nejlepším věku, a jen proto, aby udělali gesto.“

„Jaké máš důkazy?“

„Cabral najal čtyři střelce. Tři šli na to náměstí…“

„A já je zabil.“ Sám se polekal, s jakou prudkostí to z něj vylétlo.

Thorvaldsen se na něj podíval. „Přesně tak. Vypátral jsem toho čtvrtého. Pověděl mi, jak to tenkrát bylo. Viděl tě, jak jsi zastřelil ty dva. Měl krýt toho třetího, toho, co tě postřelil, ale když jsi spustil palbu, dal se na útěk. Měl hrůzu z Cabrala, a tak zmizel.“

„Proč nenecháš Cabrala postavit před soud?“

„Není třeba. Je po smrti.“

Maloneovi to došlo. „Je v jednom z těch pytlů?“

Thorvaldsen přikývl. „Přišel mě zlikvidovat osobně.“

Malone postřehl, že něco zůstalo nevyřčeno. „Pověz mi i to ostatní.“

„Nechtěl jsem o tom mluvit před Samem. Je hrozně horlivý, možná až moc. Je přesvědčen o svojí pravdě a chce se dočkat ospravedlnění, anebo spíš uznání. Mrzí mě, že málem přišel k úrazu.“

Thorvaldsen sjel pohledem ke komodě. Maloneovi neuniklo, že se v něm sváří emoce.

„Co jsi zjistil?“ zeptal se tiše.

„Něco, co by mě ve snu nenapadlo.“

Zatímco Jesper uvazoval člun s mrtvými k zádi, Sam vyšplhal do Thorvaldsenovy lodi. Obličej ho štípal od ledového zimního skandinávského větru. Obě těla už vyndali z pytlů a teď je ve člunu odvlečou na otevřené moře v průlivu. Jesper ho ujistil, že silný proud zanese člun ke Švédsku a tam ho po východu slunce najdou.

Byla to vyčerpávající noc.

Tolik se toho stalo.

Před třemi dny Thorvaldsen předpověděl, že situace nabere spád, a měl stoprocentní pravdu.

„Děláte toho pro Henrika hodně,“ křikl Sam na Jespera přes řev motoru.

„Herre Thorvaldsen toho udělal hodně pro mě.“

„Zabíjet lidi vybočuje z obvyklého rámce, nezdá se vám?“

„Ne, když si to ti lidé zaslouží.“

Ostrý severní vítr zvedal prudké vlny a člun zalévala vodní tříšť. Naštěstí mu Jesper půjčil teplý vlněný kabát, nepromokavé rukavice a šálu.

„Zabije Henrik i Cabrala a Ashbyho?“ zeptal se.

„Seňor Cabral je mrtvý.“

„Odkdy?“ užasl Sam.

Jesper máchl rukou k uvázanému člunu. „Podcenil Herre Thorvaldsena.“

Sam se ohlédl do tmavých útrob člunu, v němž leželi mrtví. Vadilo mu, že ho Thorvaldsen s Malonem poslali pryč, a byl čím dál zvědavější, o čem se ti dva teď asi baví. Jesper mu neřekl, jestli je v plánu zabít i Ashbyho, a Sam pochopil, že se odpovědi nedočká. Ten člověk byl vůči Thorvaldsenovi bezvýhradně loajální, a kdyby promluvil, porušil by svůj závazek.

Ale jeho mlčení mluvilo za všechno.

„Ashby pátrá po pokladu,“ prohlásil Thorvaldsen. „Po pokladu, který lidi láká už dlouho.“

„No a?“

„Je to důležité. Zatím nevím jistě proč, ale je to důležité.“

Malone vyčkával.

„Mladý Sam má s tím spiknutím pravdu. Neřekl jsem mu to, ale moji pátrači potvrdili, že v Paříži nedávno proběhla série schůzek pěti osob.“

„Ten jeho Pařížský klub?“

Thorvaldsen pokrčil rameny.

„Lidé mají právo se scházet,“ namítl Malone.

Postřehl na Thorvaldsenově čele krůpěje potu, třebaže v místnosti nebylo horko.

„Tihleti ne. Vypátral jsem, že podnikají experimenty. Loni v Rusku ovlivnili národní bankovní systém. V Argentině úmyslně srazili ceny akcií, levně nakoupili, pak obrátili trend a s obřím ziskem prodali. Podobně v Kolumbii a Indonésii. Drobné manipulace. Jako by testovali půdu, co zvládnou.“

„Jakou škodu by mohli napáchat? Většina států si přece svoje finanční systémy chrání víc než dostatečně.“

„Kdepak, Cottone. Ze strany vlád je to jen bohapusté vytahování. A tihle útočníci si počínají cílevědomě. Všimni si, jaké země si vybírají. Místa s utlačovatelskými režimy, omezenou nebo žádnou demokracií, národy, kde vzkvétá centralizovaná vláda a chybějí občanská práva.“

„Myslíš, že na tom záleží?“

„Ano. Ti finančníci se vyznají. Oťukal jsem si je. A mají vedení jedna radost.“

Malone zachytil v jeho hlasu posměšný tón.

„Elena Ricová se zaměřila na Ashbyho a Cabrala. O Grahamu Ashbym jsem toho zjistil spoustu. On sám by zařídil smrt Ricové daleko diskrétněji, jenže pověřil zabitím svého spojence a ten to provedl po svém. Umím si představit, že ten masakr na náměstí Ashbyho nepotěšil, ale na druhé straně neměl důvod ke stížnostem. Splnilo to účel.“

Maloneovi rostl kolem žaludku nepříjemný pocit a sílil každou minutou. „Chystáš se ho zabít? Jako Cabrala?“

Thorvaldsen dál zíral na fotografie.

„Ashby o těch dnešních Cabralových útocích neví. Cabral rozhodně nestál o to, aby se Ashby dozvěděl, že jsem ho odhalil. Proto sem přišel osobně.“

Thorvaldsen mluvil strojovým tónem, jako by všechno bylo už dávno rozhodnuto. Jenže ve vzduchu viselo ještě něco. Malone to cítil. „Co se doopravdy děje, Henriku?“

„Je to složitý příběh, Cottone. Začal v den, kdy zemřel Napoleon Bonaparte.“

16

Ashby plál nadšením. Rommelovo zlato bylo bezpečně uloženo na palubě Archiméda. Na základě současných cen zběžně odhadl, že má hodnotu přinejmenším šedesát, sedmdesát miliónů, možná až sto miliónů eur. Prolhaný Korsičan nepřeháněl. Přepraví zlaté pruty do Irska, kde je může uložit do některé ze svých bank bez nebezpečí, že je vyčenichají britští inspektoři. Nic ho nenutí měnit drahý kov za hotovost. Aspoň prozatím. Světové ceny jdou nahoru, prognózy věští další vzestup a zlato je ostatně vždycky dobrá investice. Má nyní více než dostatečnou jistinu, aby si obratem sehnal jakékoli financování, které může potřebovat.

Večer se nakonec úžasně vydařil.

Vstoupil do velkého salónu Archiméda. Na stolku u pohovky stál ještě pořád Korsičanův rum. Vzal sklenici, vrátil se na palubu a hodil ji do moře. Představa, že by někdy pil ze stejné jako ten podvodník, ho znechutila. Ten prolhaný ouřada vážně plánoval, že stopí zlato a navíc od něj shrábne milión. A pokračoval ve svém švindlu dokonce i tváří v tvář neodvratnému odhalení.

„Pane…“

Obrátil se. Na prahu salónu stál Guildhall.

„Máte ji na telefonu.“

Ashby ten hovor očekával, a tak přešel do přilehlého salónku, vyhřáté místnosti zařízené leštěným dřevem, měkkým čalouněním a slaměnými rohožemi na stěnách. Posadil se do klubovky a zvedl telefon.

„Bon soir, Grahame,“ ozvala se Eliza Larocqueová.

„Ještě jste ve vzduchu?“ zeptal se jí francouzsky.

„Jsme. Ale měli jsme dobrý let. Signor Mastroianni svolil k podpisu dohody. Složí peněžní zástavu okamžitě, takže očekávejte převod na účet.“

„Instinkt vás nezklamal.“

„Bude pro nás vítanou posilou. Báječně jsme si spolu popovídali.“

Kdyby nic jiného, Eliza Larocqueová uměla přesvědčovat lidi. Objevila se na Ashbyho anglickém panství a tři dny mu hustila do hlavy, jaké příležitosti se nabízejí. Proklepl si ji a dozvěděl se, že pochází z rodu bohatého už odpradávna; její korsičtí předkové, zprvu rebelové a později aristokraté, uprchli před Francouzskou revolucí a pak se ve správný čas chytře vrátili. Její vášní byla ekonomika. Vlastnila tituly ze tří evropských univerzit. Osobně se starala o rodinné zájmy a řídila podnikání, převážně v oboru bezdrátových komunikací, petrochemie a nemovitostí. Forbes odhadoval její majetek na dvacet miliard. Ashbymu se ta cifra zdála přehnaná, ale všiml si, že Larocqueová autory článku neopravila. Žila střídavě v Paříži a na jihu, na rodinném panství v údolí Loiry. Nikdy se nevdala, což mu také připadalo zvláštní. Prohlašovala se za nadšenou ctitelku klasického umění a soudobé hudby. Zvláštní protiklad.

A její slabina?

Příliš snadno sahala k násilí.

Považovala je za vhodný prostředek skoro v každé situaci.

On sám se jeho užití také nebránil – dnešek jasně ukázal, proč bývá zapotřebí –, ale nasazoval je uvážlivě.

„Jak trávíte víkend?“ zeptala se Larocqueová.

„Užívám si poklidné okružní plavby po Středomoří. Miluji svou loď. Je to potěšení, které si vychutnávám bohužel jen zřídka.“

„Pro mě je příliš pomalá, Grahame.“

Oba zbožňovali svoje hračky. Pro Larocqueovou jimi byla letadla – už slyšel o jejím novém gulfstreamu.

„Budete v pondělí na schůzi?“ zeptala se.

„Míříme do Marseille. Tam nasednu na letadlo.“

„Takže se uvidíme.“

Zavěsil.

S Larocqueovou vytvořili slušně sehraný tým. Připojil se k jejímu spolku před čtyřmi lety, poté co zaplatil vstupní poplatek. Od té doby bohužel jeho finanční portfolio prodělalo šerednou havárii, která ho donutila hrábnout hluboko do rodinných rezerv. Dědeček by mu za tak hloupé riskování nařezal. Otec by utrousil To nic, život jde dál. Ten rozpor v mnohém zavinil jeho momentální ošidnou finanční situaci. Ti dva byli už dávno mrtví, a přesto se dodnes snažil oběma zavděčit.

Když došlo k odhalení Zachránců ztracených starožitností, musel vynaložit všechny peníze, které dokázal sehnat, aby si udržel od těla Europol. Důkazů naštěstí bylo málo a měl vlivné politické kontakty. Jeho soukromou uměleckou pokladnici nenašli, takže si ji uchoval dodnes. Jenže tohle ulité jmění bohužel do účetní bilance zahrnout nemůže.

Ještě že teď má k dispozici horu zlata.

Problém je vyřešen.

Aspoň pro dohlednou budoucnost.

Zrak mu padl na Korsičanovu knihu – Napoleon, z Tuilerií na Svatou Helenu –, která ležela na vedlejším křesle. Jeden stevard ji přinesl ze salónu spolu s kufříkem už zase plným eur.

Zvedl ji.

Jak se obyčejnému dítěti skromných korsických rodičů podařilo dopracovat takové moci? V době své největší slávy sestávala Francouzská říše ze 130 départements, disponovala 600 000 vojáky, vládla sedmdesáti miliónům poddaných a udržovala nezanedbatelnou vojenskou přítomnost v Německu, Itálii, Španělsku, Prusku a Rakousku. Na svých taženích Napoleon nashromáždil největší bohatství v historii lidstva. V každém státě, který dobyl, získal nepředstavitelnou kořist. Drahé kovy, malby, sochy, klenoty včetně korunovačních, tapiserie, mince – zabavoval všechno možné pro větší slávu Francie.

Hodně pokladů doputovalo po Waterloo zpátky k původním majitelům.

Ale všechno ne.

A kolem toho, co zbylo, vznikla legenda.

Ashby otevřel knihu u kapitoly, kterou četl před několika dny – Gustave mu svůj výtisk ochotně přenechal, jakmile dostal zálohu na slíbený milión. Autor knihy, Louis Etienne Saint-Denis, sloužil v letech 1806-1821 jako Napoleonův komorník. Dobrovolně odešel s Napoleonem do exilu nejprve na Elbu, potom na Svatou Helenu. Opečovával Napoleonovu knihovnu, a jelikož císař strašlivě škrábal, přepisoval načisto všechny jeho texty. Téměř všechny písemné záznamy ze Svaté Heleny byly sepsány jeho rukou. Ashbyho Saint-Denisovy memoáry přitahovaly a jedna kapitola ho zaujala obzvlášť. Nalistoval ji.

Jeho císařské Veličenstvo nenávidělo Svatou Helenu, ten britský puntík na mapě na západ od Afriky, bičovaný větrem a lijáky a obkroužený příkrými útesy. Napoleon si o něm pořád myslel totéž, co v roce 1815, kdy své ostrovní vězení spatřil poprvé: „Je to pro mě potupa. Nehezké místo. Raději jsem měl zůstat v Egyptě.“

Ale navzdory zkouškám, které musel přetrpět, se nepřestával těšit sněním a vzpomínkami na svou moc. „Veškerou svou slávu,“ říkával, „jsem zasvětil tomu, abych z Francouzů učinil první národ všehomíra. Všechny mé touhy, všechny mé ambice směřovaly k tomu, aby předčili Peršany, Řeky a Římany jak ve zbrani, tak ve vědách a umění. Francie je nejkrásnější a nejúrodnější země. Není o nic méně hodna toho, aby vládla světu, než kdysi starověký Řím. Býval bych uspěl, kdyby mi kazisvěti, spiklenci, chamtivci a bezcharakterní lumpové nestavěli do cesty překážku za překážkou a mé tažení nepřekazili. Dosáhl jsem nemalého úspěchu, když jsem opanoval většinu Evropy a podřídil ji jednotným zákonům. Národy vedené spravedlivými, moudrými a osvícenými vládami by na sebe za čas nabalily další a všechny dohromady by utvořily šťastnou rodinu. Jakmile by se situace ustálila, ustavil bych vládu, pod níž by se lidé nemuseli bát vladařských rozmarů. Každý bez výjimky by byl podřízen běžným zákonům. Neexistovala by privilegia, jen zásluhy. Ale jsou tací, kterým se ta představa nezamlouvala. Úvěroví bankéři, těžící z chamtivosti a hlouposti druhých. Mým cílem bylo zbavit Francii dluhů. Oni toužili vtáhnout ji hlouběji do propasti. Půjčky nejsou a nikdy nebyly od toho, aby sloužily ke krytí běžných výdajů, ať civilních nebo vojenských. Stačí si domyslet, kam to může vést, a člověk pochopí jejich nebezpečnost. Vystupoval jsem proti nim. Kdybych svoje záměry prosadil, finančníci by jakživi nezískali moc plést se do vlády a bankéři by neporoučeli vládním představitelům. Ruka, která dává, má navrch nad rukou, která bere. Peníze nemají vlast. Finančníci neznají vlastenectví ani slušnost. Jejich jediným cílem je zisk.“

Ashby si nikdy dřív neuvědomil Napoleonovo vášnivé zaujetí proti půjčování peněz. Dřívější i pozdější francouzští monarchové snadno podléhali pokušení dluhů, což většinou urychlilo jejich pád. Napoleon odolal. Bylo ironií osudu, že to možná urychlilo i jeho konec.

A ještě něco v té knížce Ashbyho upoutalo.

Zalistoval zpuchřelými zažloutlými stránkami a našel to místo v úvodu, který roku 1922 sepsal profesor ze Sorbonny.

Saint-Denis zemřel roku 1856. Zanechal městu Sens některé z předmětů, které uchovával jako památku na svého císaře: dva svazky Fleuryho de Chaboulona s Napoleonovými vlastnoručními komentáři, dva atlasy, do nichž si Napoleon učinil několik poznámek tužkou, foliant o italském tažení, výtisk knihy Merovejská království 450-751 n. l., osobní předměty, kabát s epoletami, kokardu z klobouku, třísku z rakve ze Svaté Heleny a větévku jedné z vrb, jež rostou nad císařovým hrobem. Jeho poslední slova zněla: „Nechť mé dcery nikdy nezapomenou, že císař byl můj dobrodinec, a tudíž i jejich. Za většinu toho, co vlastním, vděčím jeho laskavosti.“

Ashby znal některé z těch věcí, které Saint-Denis odkázal městu Sens. Dva svazky Fleuryho de Chaboulona. Atlasy. Foliant o italském tažení. Ale výtisk Merovejských království 450-751 n. l.?

To pro něj byla novinka.

Že by se právě v té knize nacházela odpověď, kterou hledá?

17

DÁNSKO

Thorvaldsen přišel do Caiova pokoje nabrat sílu. Nadešel čas rozhodnutí. Pečlivě si připravil strategii, naplánoval každý detail, předvídal všechny možné tahy. Věřil si. Teď už zbývalo jen získat pomoc Cottona Malonea. Původně se chystal zavolat své přítelkyni Cassiopeii Vittové, ale nakonec si to rozmyslel. Pokusila by se ho zarazit, přesvědčovala by ho, že existují i jiné způsoby, kdežto Malone mu porozumí, zvlášť vzhledem k tomu, co sám prožil v posledních týdnech.

„Napoleon pokojně zesnul 5. května 1821, krátce po šesté hodině večer,“ vyprávěl Maloneovi. „Jeden pozorovatel to popsal, že zhasl, jako když dohoří olej v lampě. Byl pohřben na Svaté Heleně, ale roku 1840 ho exhumovali a převezli do Paříže, kde teď odpočívá v Invalidovně. Říká se, že byl zavražděn, pomalu otráven. Jiní tvrdí, že zemřel z přirozených příčin. Nikdo neví. Ne že by na tom záleželo.“

Zahlédl na jedné poličce schumlaný ocas papírového draka. S Caiem si ho pouštěli jednoho letního odpoledne kdysi dávno. Pohladilo ho to u srdce – zřídkavý pocit, podivný a zneklidňující.

Přinutil se soustředit. „Napoleon nakradl nepředstavitelné množství věcí. Cestou do Egypta dobyl Maltu a získal od Řádu maltézských rytířů mince, umění, stříbrné náčiní, klenoty a zlato v hodnotě pěti miliónů franků. Traduje se, že se ztratilo na moři během bitvy u Abúkíru. Není divné, že dáváme bitvám jména podobně jako velkým dramatickým dílům? Když Britové zničili v srpnu 1798 francouzskou flotilu, zahynulo v té bitvě sedmnáct set námořníků. A přesto jsme ji obdařili názvem jako nějaký román.“

Odmlčel se.

„Maltézský poklad byl údajně na jedné z potopených lodí, ale nikdo to neví jistě. Existuje spousta podobných historek. Napoleon vyraboval panské domy, hrady, celé národní poklady. Dokonce i Vatikán. Je jediný, komu se kdy povedlo uloupit církevní bohatství. Část kořisti oficiálně dorazila zpět do Francie, část ne. Nikdy neproběhla žádná solidní inventura. Vatikán tvrdí, že některé věci se nenašly dodnes.“

Zatímco hovořil, zápolil s přízraky obývajícími místnost, kterou choval v téměř posvátné úctě. Svou přítomností mu připomínaly všechny promarněné možnosti. Tolik si přál, aby Cai převzal thorvaldsenovské dědictví, jenže syn chtěl nejdřív pracovat ve státní službě. Chápal jeho touhu, protože i on sám v mládí ukojil svou zvídavost cestou kolem světa. Teď mu připadalo, že tehdy bývala zeměkoule úplně jiná. Lidé se nestříleli nad mírumilovným posezením u oběda.

„Když Napoleon zemřel, zanechal podrobnou poslední vůli. Je dlouhá, obsahuje řadu peněžních odkazů. Dohromady to činí zhruba tři milióny franků. Většina nebyla nikdy vyplacena, protože nebylo z čeho. Napoleon byl vyhnanec. Sesazený z trůnu. Kromě toho, co si odvezl na Svatou Helenu, mu nepatřilo skoro nic. Ale když čteš jeho poslední vůli, myslel by sis, že byl boháč. Nezapomeň, nesměl za žádných okolností opustit Svatou Helenu živý.“

„Nikdy jsem nepochopil, proč ho Britové rovnou nezabili,“ poznamenal Malone. „Představoval zjevné nebezpečí. Vždyť přece unikl z prvního vyhnanství na Elbě a obrátil Evropu vzhůru nohama.“

„To je pravda, a když se Britům nakonec vzdal, hodně lidí to překvapilo. Chtěl odjet do Ameriky a málem ho nechali, ale pak si to rozmysleli. Máš pravdu – skutečně představoval nebezpečí. A nikdo už nestál o další války. Jenže zabít ho by vyvolalo další potíže. Získal by aureolu mučedníka. I po jeho porážce ho mnozí Francouzi i Britové uctívali. Existuje ovšem ještě jedno vysvětlení.“

V zrcadle nad komodou zachytil Thorvaldsen svůj pohled; do očí se mu aspoň na chvíli vrátila jiskra.

„Říkalo se, že ukrývá tajemství, o které Britové stáli. Nevýslovné bohatství, všechnu tu nepřiznanou kořist. A Angličané ji chtěli. Napoleonské války se jim prodražily. Proto ho nechávali naživu.“

„Aby s ním vyjednávali – něco za něco?“

Thorvaldsen pokrčil rameny. „Spíš čekali, že udělá chybu a oni z něj polohu pokladu vytáhnou.“

„Četl jsem o jeho vyhnanství na Svaté Heleně,“ řekl Malone. „Sváděl permanentní souboj vůlí s britským velitelem Hudsonem Lowem. Dotýkal se i takových maličkostí, jako třeba jak Napoleona oslovovat. Lowe mu říkal generále. Všichni ostatní ho titulovali Vaše císařské Veličenstvo. Dokonce ani po císařově smrti Lowe Francouzům nedovolil, aby na jeho náhrobní kámen vytesali Napoleon. Vyžadoval politicky neutrální Napoleon Bonaparte. A tak ho pohřbili v neoznačeném hrobě.“

„Napoleon rozhodně byl zdrojem konfliktů,“ připustil Thorvaldsen, „ale jeho poslední vůle, kterou sepsal tři týdny před smrtí, je naprosto přesná. Je v ní odkaz pro jeho komorníka Saint-Denise, jímž mu zanechal sto tisíc franků a svěřil mu do opatrování výtisk knihy Merovejská království 450-751 n. l. a dalších čtyři sta oblíbených svazků ze své osobní knihovny, aby o ně pečoval, než jeho syn dosáhne šestnácti let. Pak mu měl knihy předat. Napoleonův syn se dožil jedenadvaceti, jenže zemřel v Rakousku prakticky jako vězeň. Nikdy ty knihy nedostal.“

Z Thorvaldsenova hlasu zaznělo rozhořčení. Napoleon sice měl hodně chyb, ale všechny písemné záznamy jasně vypovídaly o tom, že svého syna miloval. Rozvedl se s milovanou Josefínou a vzal si Marii Louisu Rakouskou jen proto, že potřeboval legitimního mužského dědice, kterého mu Josefína dát nemohla. Když ho vyhostili na Svatou Helenu, byly chlapci čtyři roky.

„Říká se, že v těch knihách se nachází klíč k Napoleonově skrýši – k tomu, co si schraňoval pro sebe. Údajně to bohatství ukryl na místo, které znal jen on sám. Prý bylo ohromné.“

Znovu udělal pauzu.

„Napoleon měl jistý plán, Cottone. Počítal, že ho uskuteční. Máš pravdu, sváděl na Svaté Heleně s Lowem souboj vůlí, ale ten nebyl rozhodující. Saint-Denis byl jeho nejoddanějším služebníkem a sázím se, že právě jemu svěřil nejdůležitější odkaz.“

„Jak to souvisí s Grahamem Ashbym?“

„Pátrá po tom ztraceném pokladu.“

„Jak to víš?“

„Musí ti stačit, že to vím. Ashby ho přímo zoufale potřebuje. Přesněji řečeno, potřebuje ho Pařížský klub. Jeho zakladatelkou je žena jménem Eliza Larocqueová a ta uchovává informaci, která by mohla k objevení skrýše vést.“

Odtrhl pohled od komody a zahleděl se na postel, na níž celý svůj život spával Cai.

„Je tohle všechno nutné?“ zeptal se Malone. „Nemůžeš to nechat plavat?“

„Musel jsi nutně hledat otce?“

„Nedělal jsem to proto, abych někoho zabíjel.“

„Ale nic jiného ti nezbylo, když jsi ho chtěl najít.“

„Cai zemřel už dávno, Henriku. Všechno má svůj konec.“ Zaznělo to zasmušile.

„V den, kdy jsem Caie pohřbil, jsem se zapřísahal, že se dopátrám pravdy o tom, co se tehdy událo.“

„Odjíždím do Mexika,“ řekl mu Cai. „Budu tam vicekonzulem.“

Thorvaldsen viděl, jak mu oči září nadšením, ale neubránil se otázce. „Jak dlouho to všechno ještě potrvá? Potřebuji, aby ses ujal rodinných zájmů.“

„Vždyť mě stejně nikdy nepustíš k rozhodování!“

Obdivoval se svému synovi, jeho širokým ramenům a štíhlému atletickému tělu, jeho vzpřímenému vojáckému držení. Cai měl stejné oči jako on kdysi dávno, zářivě modré, na první pohled chlapecké, ale při pozornějším zkoumání podivně dospělé. V mnoha směrech připomínal Lisette. Thorvaldsenovi často připadalo, jako by vlastně znovu mluvil s ní.

„Nechám tě rozhodovat,“ ujistil Caie. „Chystám se odejít na odpočinek.“

Cai zavrtěl hlavou. „Ty nebudeš odpočívat nikdy, tati.“

Naučil syna všemu, čemu se on sám naučil od svého otce. O člověku hodně vypovídá, co v životě chce. A jeho syn ho znal víc než dobře.

„Co říkáš tomuhle: ještě rok ve státní službě a pak domů?“ navrhl „Je to pro tebe přijatelné?“

Projela jím lítost.

Ještě rok.

Otočil se k Maloneovi.

„Cottone, Amando Cabral zabil moje jediné dítě. Teď je po smrti. Stejně musí zaplatit i Graham Ashby.“

„Tak ho zabij a ukonči to.“

„To nestačí. Předtím ho chci připravit o všechno, co je mu drahé. Chci ho ponížit a připravit o čest. Chci, aby cítil stejnou bolest, jakou každý den zažívám já.“ Odmlčel se. „Ale potřebuji tvou pomoc.“

„Máš ji mít.“

Thorvaldsen stiskl příteli rameno.

„A co Sam a jeho Pařížský klub?“ zeptal se Malone.

„S tím něco uděláme také. Nemůžeme to nechat jen tak. Musíme zjistit, co za tím vězí. Sam získal většinu svých informací od kohosi v Paříži. Rád bych, abyste toho člověka společně navštívili. A dozvěděli se, co se dá.“

„A až to uděláme, pozabíjíš i je všechny?“

„Ne. Připojím se k nim.“

DRUHÁ ČÁST

.

18

PAŘÍŽ, FRANCIE 13:23

Malone Paříž miloval. Považoval ji za půvabné propojení starého a nového, kde každý kout žije vlastním životem. Když pracoval u Magellan Billetu, navštívil ji mnohokrát a znal kdejaké její středověké zákoutí. Ale nynější úkol ho netěšil.

„Jak ses s tím člověkem seznámil?“ zeptal se Sama.

Přiletěli dopoledním přímým letem z Kodaně na letiště Charlese de Gaulla a vzali si taxík do města, do vyhlášené Latinské čtvrti pojmenované kdysi dávno podle jediného jazyka, který se směl používat v okolí univerzity. Napoleon používání latiny zrušil stejně jako spoustu dalších věcí, ale čtvrti její jméno zůstalo. Oficiálně se jí říkalo pátý arrondissement, ale zůstala útočištěm umělců a intelektuálů. V jejích dlážděných uličkách převládali studenti z nedaleké Sorbonny, ale zdejší atmosféra a chaotické bludiště obchůdků, kaváren, galerií, knihkupectví a nočních klubů lákaly i turisty.

„Na internetu,“ odvětil Sam.

Pustil se do vyprávění o Jimmym Foddrellovi, americkém emigrantovi, který přišel do Paříže studovat ekonomii a rozhodl se v ní zůstat. Foddrell si před třemi lety založil webovou stránku GreedWatch.net a ta si zakrátko získala popularitu mezi stoupenci New Age a spikleneckých teorií. Pařížský klub se poslední dobou stal jedním z jejích hlavních témat.

Člověk nikdy neví, řekl Maloneovi Thorvaldsen. Foddrell odněkud bere informace a třeba je mezi nimi něco, co se nám může hodit.

Proti té logice se nedalo nic namítnout, a tak Malone souhlasil, že do Paříže pojede.

„Foddrell vystudoval na Sorbonně obor globální ekonomie,“ vysvětlil mu Sam.

„A jak s diplomem naložil?“

Stáli před nevysokým kostelem označeným jako Saint Julien le Pauvre, údajně nejstarším v Paříži. Kus napravo na Rue Galande uviděl Malone povědomé seskupení starých domů a vížek – byl to jeden z nejčastěji malovaných pohledů na levý břeh. Nalevo se za rušným bulvárem a poklidně plynoucí Seinou tyčila katedrála Notre Dame obležená vánočními návštěvníky.

„Pokud vím, tak nijak,“ odpověděl Sam. „Zdá se, že se zabývá svojí webstránkou a tepe do celosvětových ekonomických machinací.“

„Díky čemuž těžko sežene skutečnou práci.“

Vykročili od kostela směrem k Seině, úpravnou uličkou zalitou zimním sluncem. Ostrý vítr honil po dláždění spadané listí. Sam poslal Foddrellovi e-mail se žádostí o schůzku, následovala další e-mailová korespondence a nakonec dostali instrukci, ať jdou do čísla 37 na Rue de la Bûcherie. Jak Malone právě zjistil, bylo to ze všech možných míst zrovna knihkupectví.

Shakespeare & Company.

Znal to tady. O tomhle antikvariátu se zmiňoval kdejaký průvodce Paříží jako o kulturní pozoruhodnosti. Byl přes padesát let starý a založil ho jakýsi Američan, který si pro něj vypůjčil jméno i styl od slavného pařížského obchodu Sylvie Beachové z počátku 20. století. Beachová se díky své laskavosti a tomu, že zadarmo půjčovala knihy, stala patronkou nejednoho slavného spisovatele – Hemingwaye, Pounda, Fitzgeralda, Steinovou a Joyce nevyjímaje. Novodobá reinkarnace jejího knihkupectví k tomu měla daleko, ale přesto se proslavila jako hnízdo bohémů.

„Tvůj kamarád si potrpí na knížky?“ zeptal se Malone.

„Jednou se mi o tomhle krámu zmínil. Vlastně tu nějakou dobu přespával, když byl v Paříži poprvé. Majitel to dovoluje. Uvnitř jsou mezi regály lehátka. Na oplátku člověk vypomáhá v obchodě a každý den musí přečíst jednu knihu. Zní mi to trochu praštěně.“

Malone se ušklíbl.

O podobných „nájemnících“ už četl, někteří tak žili celé měsíce. A v uplynulých letech tenhle antikvariát už navštívil, i když osobně dával přednost jinému, nazvanému Abbey Bookstore, který byl o pár ulic dál a kde sehnal pár nádherných prvních vydání.

Zíral na dřevěné průčelí hýřící barvami, které nevypadalo, že by sedělo na kamenných základech zvlášť pevně. Podél něj postávaly mezi rozvrzanými okenicemi prázdné dřevěné lavičky. Za osmačtyřicet hodin budou Vánoce, což vysvětlovalo čilý ruch na chodníku a neutuchající proud lidí hrnoucích se hlavními dveřmi dovnitř a ven.

„Povídal, že máme jít nahoru,“ řekl Sam. „K zrcadlu lásky. Bůhví, co to je.“

Vešli.

Vnitřek dýchal starobylostí – nad hlavou pokroucené dubové trámy, pod nohama popraskané dlaždičky. Knihy byly náhodně rozstrkané po prohýbajících se policích, které se táhly podél všech stěn. Další se kupily v hromadách na podlaze. Prostor zalévalo světlo žárovek zašroubovaných do laciných mosazných lustrů. Knihami na policích se prohrabávali lidé zachumlaní v kabátech, šálách a rukavicích.

Vystoupali se Samem po červených schodech do dalšího patra. Nahoře mezi dětskými knihami zahlédl Malone vysoké nástěnné zrcadlo, kolem kterého byly zastrkány ručně psané vzkazy a fotografie. Většinou to byla poděkování lidí, kteří v obchodě během let pobývali. Vřelá a upřímná, plná nadšení nad zážitkem na celý život. Malonea upoutala jasně růžová kartička přilepená skoro uprostřed.

Same, vzpomeň si na náš loňský rozhovor.

O kom jsem říkal, že má pravdu.

Podívej se do jeho knihy v oddělení Ekonomika.

„Ty si ze mě snad děláš psinu,“ zavrčel Malone. „Není ten chlap pod práškama?“

„Je příšerně paranoidní, já vím. Odjakživa. Začal se se mnou bavit, až když si ověřil, že pracuju u Tajné služby. A vždycky jedině pod heslem, které se pokaždé měnilo.“

Malone přemítal, jestli má tahle akce vůbec cenu. Ale chtěl se ujistit, a tak prošel horním patrem, vešel do nízkých dveří, které nesly pozoruhodnou výstrahu NEODMÍTEJ POHOSTINSTVÍ CIZÍM, MOHOU TO BÝT ANDĚLÉ V PŘESTROJENÍ, a zamířil k oknu.

Poprvé si toho muže všiml, když odešli od kostela a zamířili k obchodu. Vysoký, hubený jako tyčka, oblečený v plandavých khaki kalhotách, námořnické bundě do pasu a černých botách. Držel se sto metrů za nimi, a když otáleli před domem, zastavil se u nedaleké kavárničky i on.

Teď Hubeňour zrovna vcházel dole v přízemí do knihkupectví.

Malone chtěl získat jistotu, a tak se ohlédl po Samovi a zeptal se: „Ví Foddrell, jak vypadáš?“

Sam přikývl. „Poslal jsem mu fotku.“

„Předpokládám, že on ti to neoplatil?“

„Nechtěl jsem to po něm.“

Malone se znovu zamyslel nad vzkazem na zrcadle lásky. „Řekni mi, o kom to Foddrell tvrdil, že má pravdu.“

19

LONDÝN 13:25

Ashby vkráčel do Westminsterského opatství uprostřed zástupu, který se zrovna vyhrnul z několika turistických autobusů.

Kdykoli sem vstupoval, cítil hluboké rozechvění.

Z tohoto místa dýchalo přes tisíc let anglické historie. Někdejší benediktinský klášter se postupem doby stal srdcem anglikánské církve. Od časů Viléma Dobyvatele tu byli až na dvě výjimky korunováni všichni angličtí panovníci. Ashbymu trochu vadily snad jen francouzské architektonické vlivy, i když se daly pochopit vzhledem k tomu, že se stavba inspirovala velkými francouzskými katedrálami v Remeši, Amiensu a Saint-Chapelle. Souhlasil nicméně s popisem jistého britského pozorovatele.

Velkolepá francouzská myšlenka vyjádřená vynikající angličtinou.

Zastavil se u pokladny, zaplatil vstupné a vykročil společně se zástupem k Rohu básníků, kde se turisté shlukli u zdi s bustami a sochami Shakespeara, Wordsworthe, Miltona a Longfellowa. Kolem spočívalo mnoho dalších velikánů, mezi nimi Tennyson, Dickens, Kipling, Hardy a Browning. Ashby přejel pohledem přelévající se masu lidí a zastavil se u muže v kostkovaném obleku s kravatou, postávajícího u Chaucerova hrobu. Ruce ve světle hnědých rukavicích měl prázdné a na velkých nohou elegantní boty od Gucciho.

Ashby k němu došel, a jako by obdivoval pět set let starou kamenickou práci, zeptal se: „Znáte malíře Godfreye Knellera?“

Muž si ho zpytavě prohlédl očima, jejichž jantarová barva upoutávala i zneklidňovala zároveň. „Myslím, že ano. Skvělý dvorní malíř z 18. století. Domnívám se, že je pohřben v Twickenhamu.“

Odkaz na Twickenham znamenal správnou odpověď. Ashbyho zaujalo, že ten člověk mluví se strojeným irským přízvukem. „Kneller prý tohle místo z duše nesnášel, přestože má u vchodu do ambitu pamětní desku.“

Muž přikývl. „Pokud vím, vyjádřil se o něm slovy: Nedej bože, aby mě pohřbili ve Westminsteru. Tam obvykle pohřbívají hlupáky.“

Citát potvrzoval, že je to skutečně muž, s nímž Ashby hovořil po telefonu. Tehdy měl jiný hlas, hrdelnější, ne tak nosový a mluvil bez přízvuku.

„Přeji krásné ráno, lorde Ashby,“ řekl ten muž s úsměvem.

„Jak mám říkat já vám?“

„Co třeba Godfrey? Na počest toho velkého malíře. Ohledně nebožtíků uložených k věčnému odpočinku v těchto zdech měl naprostou pravdu. Leží tu spousta hlupáků.“

Ashby si prohlížel jeho drsné rysy, mohutný nos, odulá ústa a rozježený prošedivělý plnovous. Především ho však přitahovaly ty jantarové hadí oči pod ježatým obočím.

„Ujišťuji vás, lorde Ashby, že takhle ve skutečnosti nevypadám. Nemarněte čas tím, že byste si moji podobu vrýval do paměti.“

Ashbyho napadlo, proč by někdo, kdo si dává takovou práci s přestrojením, vystavoval na odiv svůj nejnápadnější rys – ty oči. Řekl však pouze: „Rád znám lidi, se kterými uzavírám obchody.“

„Já naopak o svých klientech radši nic nevím. Ale vy, lorde Ashby, jste výjimka. O vás jsem se toho dozvěděl hodně.“

Ashby neměl na ďábelské psychohrátky toho člověka náladu.

„Jste jediný akcionář velké britské bankovní instituce, boháč, který si rád užívá života. Mezi své poradce vás počítá dokonce i královna.“

„Váš život je určitě neméně zajímavý.“

Muž se usmál a odhalil mezeru mezi předními zuby. „Mým jediným zájmem je vyhovět vám, vážený pane.“

Ashby ten sarkasmus neocenil. Přešel ho mlčením. „Jste připraven uskutečnit to, o čem jsme hovořili?“

Muž se loudal uličkou mezi pamětními deskami a prohlížel si je stejně jako ostatní návštěvníci. „Přijde na to, jestli jste vy připraven dodat požadované.“

Ashby sáhl do kapsy a vyndal svazek klíčů. „Jsou od hangáru. Letadlo je uvnitř, s plnou nádrží. Má belgickou registraci na fiktivního majitele.“

Godfrey převzal klíče. „A dál?“

Pohled jantarových očí vyvolal v Ashbym další vlnu neklidu. Podal Godfreyovi papírek. „Tady je číslo a heslo k účtu ve Švýcarsku, jak jste chtěl. Polovina platby už dorazila. Druhá přijde po akci.“

„Požadoval jste termín za dva dny ode dneška. Boží hod. Je to tak správně?“

Ashby přikývl.

Godfrey strčil papírek a klíče do kapsy. „Ledacos se tím změní.“

„To je účel.“

Muž se lehce zasmál a společně vykročili hlouběji do katedrály. Zastavili se u pamětní desky s datem úmrtí 1669. Godfrey na ni ukázal. „Sir Robert Stapylton. Znáte ho?“

Ashby přitakal. „Básník a dramatik, povýšený Karlem II. do rytířského stavu.“

„Pokud se pamatuji, byl to francouzský benediktinský mnich, který konvertoval k protestantismu a stal se služebníkem Koruny. Sloužil osobně králi Karlovi.“

„Znáte anglickou historii dobře.“

„Byl to oportunista. Ctižádostivec. Člověk, který povýšil cíle nad zásady. Hodně se vám podobal, lorde Ashby.“

„Vám také.“

Muž se znovu zasmál. „To těžko. Jak už jsem říkal, jsem jen najatý pomocník.“

„Pořádně drahý pomocník.“

„Dobrá pomoc bývá vždycky drahá. Takže za dva dny. Budu tam. Vy si dejte záležet, ať nezapomenete na zbytek svého závazku.“

Ashby se za ním díval, jak mizí v jižním ambitu. Za svůj život se stýkal s mnoha lidmi, ale z toho amorálního despoty, který právě odešel, se mu zvedal žaludek. Nebylo jasné, jak dlouho už je v Británii. Poprvé mu zatelefonoval před týdnem a podrobnosti zakázky postupně dohodli během dalších neplánovaných hovorů. Ashby na svojí straně snadno zařídil všechno potřebné a trpělivě čekal na potvrzení, že Godfrey udělal totéž.

Teď ho měl.

Dva dny.

20

ÚDOLÍ LOIRY 14:45

Thorvaldsen se nechal odvézt z Paříže na jih, do poklidné francouzské kotliny uprostřed kopců s vinicemi. Zámek trůnil jako zakotvený koráb v meandrech bahnité řeky Cher, asi patnáct kilometrů od míst, kde se vlévala do majestátnější Loiry. Rozkročený nad kanálem, s půvabným průčelím z cihel a kamene, baštami, vížkami a kuželovitou břidlicovou střechou působil jako pohádkové zjevení. Nepostrádal barevnost, neměl neohrabaný tvar sloužící především obranným účelům, nechátral v důsledku zanedbávání; naopak vyvolával neuchopitelnou atmosféru středověké vznešenosti.

Thorvaldsen seděl v hlavním sále zámku pod kaštanovými trámy zhotovenými s řemeslným umem, který vzbuzoval obdiv i po staletích. Dvě stojací lampy z krouceného železa vydávaly ostré světlo. Dřevem obložené stěny byly ověšeny nádhernými plátny od Le Sueura a Van Dycka a vynikajícími portrétními olejomalbami, zřejmě podobiznami významných předků. Majitelka zámku seděla naproti němu v nádherném koženém křesle ve stylu Jindřicha II. Měla příjemný hlas, klidné vystupování a rysy, na jaké se nezapomíná. Podle všeho, co o Elize Larocqueové věděl, byla prozíravá a rozhodná, ale také svéhlavá a fanatická.

Mohl jen doufat, že se ten poslední povahový rys potvrdí.

„Jsem poněkud překvapena vaší návštěvou,“ řekla.

Třebaže její úsměv vypadal upřímně, nasadila ho příliš automaticky.

„Znám vaši rodinu už spoustu let,“ odvětil.

„A já znám váš porcelán. V jídelně ho máme slušnou sbírku. Dva kruhy s čárou – značka nejvyšší kvality.“

Přijal kompliment úklonou hlavy. „Můj rod o tu pověst usiloval po staletí.“

V jejích tmavých očích se podivně mísila zvědavost s obezřetností. Zjevně byla nervózní a snažila se nedávat to najevo. Najatí detektivové ohlásili Thorvaldsenovi přílet jejího letadla. Stopovali ji z letiště Orly, dokud si nebyli jisti, kam jede. Takže zatímco Sam a Malone rozhodili sítě a pátrali po informacích v Paříži, on zamířil lovit na jih.

„Musím přiznat, Herre Thorvaldsene,“ přešla do angličtiny, „že jsem svolila k setkání s vámi jen ze zvědavosti. Včera večer jsem přiletěla z New Yorku, takže jsem dost unavená a nemám náladu na návštěvy.“

Prohlížel si její tvář s ušlechtilými rysy a neuniklo mu, že úmyslně povytáhla koutky úst. Další úsměv zdatné manipulátorky.

„Tohle je venkovské panství vašeho rodu?“ zeptal se, aby ji vyvedl z rovnováhy, a postřehl v jejím výrazu rozladění.

Přitakala. „Postavili ho v 16. století. Je to napodobenina zámku Chenonceau, který stojí nedaleko odtud. Podobně idylické místo.“

Obdivoval římsu z tmavého dubu táhnoucí se přes celou místnost. Na rozdíl od jiných francouzských domů, které navštívil a které byly tak holé, že připomínaly hrobku, se o tomhle nic podobného rozhodně říci nedalo.

„Pochopte, madame Larocqueová, že disponuji finančními zdroji, které jsou podstatně větší než vaše. Možná o nějakých deset miliard eur.“

Studoval její vysoké lícní kosti, vážné oči a pevná ústa. Zajímalo by ho, jestli příkrý kontrast mezi její smetanovou pletí a ebenovými vlasy je úmyslný. Vzhledem k jejímu věku pochyboval, že je ta barva vlasů přirozená. Byla bezesporu přitažlivá. Sebevědomá a inteligentní. Zvyklá, že je po jejím – a nepřivyklá přímočarosti.

„Proč by mě mělo zajímat, že jste nepopiratelně boháč?“

Dovolil si krátkou pauzu, aby narušil plynulost konverzace. „Urazila jste mě.“

Zatvářila se zmateně. „Jak to? Vždyť se setkáváme poprvé.“

„Řídím jednu z největších a nejúspěšnějších korporací v Evropě. Moje přidružené podnikání, které zahrnuje ropu a plyn, telekomunikace a různé druhy výroby, má celosvětový ráz. Zaměstnávám přes osmdesát tisíc lidí. Můj roční příjem dalece převyšuje úhrn ze všech vašich aktivit. A přesto jste mě urazila.“

„To mi musíte vysvětlit, Herre Thorvaldsene.“

Vyvedl ji z míry. Právě v tom spočívá kouzlo střemhlavého útoku. Útočník je vždycky ve výhodě. Platilo to přede dvěma lety v Mexico City – a platí to i dnes.

„Chci se podílet na tom, co plánujete,“ prohlásil.

„A co by to podle vás mělo být?“

„Jelikož jsem včera v noci nebyl ve vašem letadle, mohu se jen dohadovat, že Robertu Mastroiannimu – je to mimochodem můj přítel – se dostalo pozvání. A já mám zůstat stranou.“

Udržela kamenný výraz. „Pozvání kam?“

„Do Pařížského klubu.“

Rozhodl se, že jí nedopřeje luxus odpovědi. „Pocházíte z pozoruhodného rodu. Vaším přímým předkem byl Carlo Andrea Pozzo di Borgo, který se narodil 8. března 1764 poblíž Ajaccia. Stal se nesmiřitelným nepřítelem Napoleona Bonaparta. S obdivuhodnou dovedností manipuloval mezinárodní politikou, dokud svého celoživotního nepřítele nevehnal do záhuby. Klasická korsická vendeta. Jeho zbraněmi nebyly pušky a bomby, ale diplomatické intriky. Ty dokážou zničit celé národy.“

Chvíli mlčel a nechal ji vstřebávat fakta.

„Nebojte se,“ řekl pak. „Nejsem váš nepřítel. Právě naopak. Obdivuji se tomu, co děláte, a chci se toho účastnit.“

„Předpokládejme na chvíli, že na tom, co říkáte, zčásti něco je. Proč bych měla vaší žádosti vyhovět?“

Mluvila vlídně a pomalu, ani náznakem nedala najevo úlek. Nasadil tedy stejně prohnaný výraz. „Odpověď je docela prostá.“

Vyčkávala.

„Máte díru v bezpečnostních opatřeních.“

21

PAŘÍŽ

Malone sešel za Samem po schodech dolů, kde vyhledali řadu regálů označenou nápisem EKONOMIKA.

„S Foddrellem jsme si často e-mailovali,“ vysvětloval Sam. „Je ostře proti Federálnímu rezervnímu systému. Nazývá ho obřím spiknutím, které může přivodit zkázu Ameriky. Některá jeho tvrzení dávají smysl, jiná jsou úplně mimo.“

Malone se usmál. „Rád vidím, že i ty máš svoje meze.“

„Možná tomu nevěříš, ale nejsem žádný fanatik. Jen se domnívám, že existují lidé, kteří dokážou manipulovat naším finančním systémem. Ne aby převzali planetu nebo zničili svět. Čistě jen z hamižnosti. Nacházejí v tom snadný způsob, jak si získat nebo udržet bohatství. Prostřednictvím svých aktivit ovlivňují národní ekonomiky nejrůznějšími způsoby, ale žádný z nich nepřináší nic dobrého.“

Ne že by Malone nesouhlasil, ale postrádal důkazy. Než odjeli z Christiangade, prošel si webové stránky Sama i Jimmyho Foddrella. V lecčem se podobaly, až na to, že – jak Sam správně podotkl – Foddrell předpovídal globální úpadek a pohromu daleko radikálněji.

Malone vzal Sama za rameno. „Co přesně hledáme?“

„Ten vzkaz nahoře se zmiňuje o knize sepsané uznávaným finančním analytikem, který se zabývá stejnými záležitostmi jako Foddrell a já. Před pár měsíci jsem ji objevil a přečetl si ji.“

Malone ho pustil a díval se, jak prohrabává police.

Zkušeným okem zároveň posuzoval knihy. Viděl, že je to směska všeho možného; většinu by jich od lidí, kteří do jeho obchodu vláčeli knihy po krabicích, nikdy nekoupil. Usoudil, že když se prodávají na pařížském levém břehu pár set metrů od Seiny a Notre Dame, asi jim to zvyšuje cenu.

„Tady je.“

Sam vyndal velký paperback se zlatou obálkou a titulem Stvoření z Jekyllova ostrova: Odvrácený pohled na Federální rezervní systém.

„Foddrell ji tu musel nechat schválně,“ konstatoval. „Určitě ji tu nemají jen náhodou. Je to celé hrozně divné.“

Kolem se probíralo knihami čím dál víc lidí. Hrnuli se dovnitř za teplem. Malone se nenápadně poohlížel po Hubeňourovi, ale neviděl ho. Celkem jistě tušil, co se chystá, ale dospěl k názoru, že heslem dne je trpělivost.

Vzal knihu Samovi z rukou a listoval v ní, dokud nenašel vložený lístek.

Zpátky k zrcadlu.

Potřásl hlavou.

Vrátili se do horního poschodí a spatřili vzkaz na stejném růžovém papíru jako ten, který je prve zavedl do přízemí.

Café d’Argent, 34 Rue Dante.

Za třicet minut.

Malone došel k oknu. Dole stály bezživotné vzpřímené stromy, větve holé jako košťata, a jejich protáhlé stíny se v pozdně odpoledním slunci ještě víc dloužily. Před třemi lety navštívil s Garym Mezinárodní muzeum špionáže ve Washingtonu. Garyho zajímalo, čím se jeho otec živí, a ukázalo se, že muzeum je úžasné. Kochali se expozicemi a on koupil Garymu knihu Rukověť špionáže v praxi – odlehčený pohled na ten svérázný umělecký obor. Kapitola nazvaná „Jak se držet po větru“ vysvětlovala, jak se bezpečně přiblížit k osobě, s níž se chce špión sejít.

A tak věděl, co přijde, a vyčkával.

Sam popošel blíž.

Malone zaslechl, jak se dole otevřely a zase zavřely dveře, a spatřil Hubeňoura vycházet z obchodu s čímsi, co tvarem i barvou odpovídalo knize o Jekyllově ostrově.

„Je to starý trik, který se dávno nepoužívá,“ vysvětlil. „Způsob, jak si omrknout toho, kdo se s tebou chce sejít. Tvůj kamarád se příliš často kouká na špionážní filmy.“

„On tu byl?“

Malone přisvědčil. „Prohlédl si nás, když jsme postávali venku, pak zašel dovnitř a pravděpodobně se schoval mezi regály dole, než jsme našli tu knihu. Protože jsi mu poslal fotku, věděl, koho hledá. Jakmile se ujistil, že ani já nevypadám podezřele, vyšel sem nahoru před námi a před chviličkou zase odkráčel pryč.“

„Ty myslíš, že tamhleto je Foddrell?“ ukázal Sam.

„Kdo jiný by to byl?“

V Elize zatrnulo. Nejenže se Henrik Thorvaldsen dozvěděl o jejím spolku, ale navíc zřejmě ví něco víc než ona. „Díru v bezpečnostních opatřeních?“

„Jeden z vašich lidí, členů vašeho Pařížského klubu, není tím, kým se jeví.“

„Neřekla jsem, že nějaký takový klub existuje.“

„Pak si spolu nemáme o čem povídat.“

Thorvaldsen vstal.

„Děkuji vám, že jste mi umožnila návštěvu ve svém domě. Zavítáte-li někdy do Dánska, bude mi potěšením pohostit vás u sebe v Christiangade. Odcházím, abyste si mohla dopřát odpočinek po dlouhé cestě.“

Lehce se zasmála. „Chováte se vždycky tak pompézně?“

Pokrčil rameny. „Za dva dny jsou Vánoce. Obětoval jsem čas na cestu sem a na rozhovor s vámi. Pokud trváte na tom, že se nemáme o čem bavit, měl bych jít. Váš bezpečnostní únik se dřív nebo později projeví. Doufejme, že napáchá co nejmenší škodu.“

Počínala si tak obezřetně, vybírala si členy s nejvyšší péčí, omezila jejich počet na sedm včetně sebe samé! Každý nově získaný adept stvrdil svůj vstup složením poplatku dvacet miliónů eur. Každý odpřisáhl, že zachová tajemství. První akce v Jižní Americe a Africe přinesly nebývalý zisk a zajistily loajalitu všech členů do budoucna, protože nic neposílí žádné spolčení tolik jako úspěch. A přesto tenhle obrovsky bohatý a vlivný Dán, člověk zvenčí, patrně všechno ví.

„Povězte mi, Herre Thorvaldsene, opravdu stojíte o účast?“

V očích se mu zablesklo. Uhodila na správnou strunu.

Byl to přičáplý muž, kterého dělala ještě menším pokřivená páteř a vybočená kolena. Měl na sobě volný svetr, příliš velké manšestrové kalhoty a tmavé tenisky, možná aby pod oblečením schoval zdeformovanou postavu. Husté stříbrné vlasy měl přerostlé a zanedbané. Obočí se mu ježilo v chomáčích připomínajících drátěný kartáč. Vrásky na tváři se mu prohloubily v hluboké rýhy. Člověk by si ho hravě spletl s bezdomovcem, ale možná mu právě o to šlo.

„Můžeme přestat s tou hrou na schovávanou?“ zeptal se. „Přišel jsem s jasným cílem. Doufal jsem, že oboustranně prospěšným.“

„V tom případě si rozhodně promluvíme.“

Jakmile vycítil, že se dala na ústup, jeho netrpělivost se vytratila.

Posadil se. „Dozvěděl jsem se o vašem Pařížském klubu díky důkladnému pátrání.“

„A co vyvolalo váš zájem?“

„Uvědomil jsem si některé rafinované manipulace v kurzových operacích u jistých zahraničních měn. Rozhodně nešlo o přirozené výkyvy. A na internetu jsou stránky, které vypadají, že toho o vás a vašich aktivitách vědí mnohem víc než já.“

„Některé jsem četla. Jistě víte, že jsou to nesmysly.“

„Souhlasím.“ Krátce se odmlčel. „Ale jedna mě zvlášť zaujala. Myslím, že se jmenuje GreedWatch. Podle všeho se až příliš strefuje do černého. Líbí se mi citát ze Sherlocka Holmese v záhlaví její domovské stránky: Neexistuje nic klamnějšího než očividná fakta.“

Znala ty stránky i jejich správce a Thorvaldsen měl pravdu. Přihořívalo až moc. Proto před třemi týdny sáhla k předběžným opatřením. Zajímalo by ji, jestli o nich také ví. Proč by se jinak právě o téhle stránce zmiňoval?

Thorvaldsen hrábl do kapsy u kalhot, vytáhl složený papír a podal jí ho. „Tohle jsem si vytiskl z GreedWatch včera.“

Rozložila papír a četla:

PŘICHÁZÍ ANTIKRIST?

Analyzujete-li probíhající systematické dobývání nezávislých zemí světa, snadno zjistíte, že za veškerou agresí se objevuje tentýž vzorec – mocenské seskupení zahrnující sféru ekonomiky, vojenství, médií a politiky. Pokusím se zde doložit, že to spiknutí zosnovali světoví finančníci. Myslím, že hlavou těch despotů je Antikrist. Jmenuje se Eliza Larocqueová. Touží zcela neviděna vládnout světu pomocí utajované ekonomické moci, kterou si její rod vybudoval během staletí.

Neexistuje bezpečnější a výdělečnější podnikání než půjčovat peníze státům. A finančníci se sdružují, odmítají si konkurovat a za účelem společného prospěchu manipulují trhy i měnami, což představuje vážnou hrozbu. Larocqueová a její spojenci disponují hierarchicky organizovanou strukturou, která na globálních trzích nakupuje či získává podíly ve všem, co má vysokou hodnotu. Mohou například vlastnit zároveň Coca-Colu i Pepsi a shora ze svého Olympu přihlížet, jak ty dvě společnosti spolu na trhu soupeří. Díky kapitalistickému systému a jeho tajeným praktikám ohledně obchodních regulací o tom však nikdo kromě nich nebude vědět. Řídí vlády západních zemí, a tudíž ovládají celý západní svět. Věnujete-li se globální politice, snadno postřehnete, že demokraticky volení vůdci států se mění, ale politika stále sleduje zájmy bohatých a zůstává víceméně tatáž. Četné jevy poukazují na skutečnost, že existuje jistá neviditelná organizace, jež vládne světu. Fakta, která jsem shromáždil o Elize Larocqueové, mi říkají, že tu organizaci vede ona. Hovořím zde o spiknutí, které se týká prakticky celého světa.

Usmála se. „Antikrist?“

„Jistě, ten článek používá výstřední výrazivo a dospívá k odvážným závěrům, ale je na dobré stopě.“

„Ujišťuji vás, Herre Thorvaldsene, že vládnout světu je to poslední, po čem prahnu. Nestojí to za ty potíže.“

„Souhlasím. Vy jím prostě jen chcete manipulovat ve svůj prospěch a ve prospěch kolegů. Jestli ty manipulace mají nějaké politické dopady, co na tom? Záleží na zisku.“ Thorvaldsen chvilku mlčel. „Proto jsem tady. Rád bych měl na tom zisku podíl.“

„Vždyť peníze určitě nepotřebujete.“

„Vy taky ne. Ale o ně přece nejde, že?“

Vyrukovala s otázkou. „Co byste mi mohl nabídnout výměnou?“

„Jeden z vašich členů má finanční potíže. Jeho portfolio jde ke dnu. Je zadlužený až po uši. Jeho životní styl vyžaduje masivní přísun kapitálu – peníze, které prostě nemá. Řada špatných investic, nadměrná expanze a lehkomyslnost ho přivedly na pokraj bankrotu.“

„Proč vás ten člověk zajímá?“

„Nezajímá mě. Ale je mi jasné, že pokud chci získat vaši pozornost, musím přijít s něčím, co nevíte. Tohle se mi báječně hodí.“

„A proč bych se o jeho potíže měla zajímat já?“

„Protože on stojí za tím únikem informací.“

Zamrazilo ji v zádech. Jestli ji některý z jejích vyvolených zradí, může to ohrozit celou její vizi.

Potřebovala se dozvědět víc. „Kdo to je?“

„Lord Graham Ashby.“

22

ANGLIE

Když se Ashby vrátil na Salen Hall, čekal ho pozdní oběd. Dědičným sídlem otcovy větve rodu byl klasický hrad s cimbuřím uprostřed čtyřiadvacetihektarového lesa, který Ashbyům patřil už od roku 1660.

Ashby vešel do hlavní jídelny a posadil se na své obvyklé místo v čele stolu, pod portrét svého praděda, šestého vévody z Ashby a důvěrníka královny Viktorie. Venku poletovaly v sychravém prosincovém vzduchu sněhové vločky, první poslové blížící se chumelenice a Vánoc, do nichž chyběly pouhé dva dny.

„Slyším, že ses vrátil,“ ozval se ženský hlas.

Zvedl oči od stolu a pohlédl na Caroline. Měla na sobě dlouhé hedvábné šaty s dlouhým rozparkem, pod nímž se jí objevovaly a zase mizely nahé nohy. Přes útlá ramena si přehodila cosi, co vypadalo jako vpředu otevřené kimono. Zlatavá barva šatů jí ladila k dlouhým vlnitým vlasům.

„Vidím, že ses oblékla, jak se na správnou milenku sluší.“

Usmála se. „Není to snad moje práce? Těšit pána?“

Měl rád jejich slovní potyčky a škádlení. Manželčina prudérnost ho už dávno omrzela. Jeho žena žila v Londýně, v bytě přecpaném pyramidkami, pod nimiž den co den hodiny polehávala a doufala, že svou kouzelnou mocí očistí její duši. On doufal, že ten byt i s ní uvnitř chytí plamenem, jenže to štěstí mu nebylo přáno. Zaplaťbůh aspoň zůstali bezdětní a už před lety se jeden druhému odcizili, což vysvětlovalo dlouhou řadu jeho milenek. Poměr s Caroline byl prozatím poslední a nejdelší.

Caroline od ostatních odlišovaly tři věci.

Za prvé byla výjimečně krásná – po tělesné stránce představovala souhrn toho nejlepšího, co kdy viděl pohromadě u jediné bytosti. Za druhé byla vysoce inteligentní. Měla titul ze středověké literatury a historie z univerzit v Edinburghu a Londýně. Svou diplomovou práci věnovala napoleonské době a jejímu vlivu na moderní politické myšlení, především dopadům na sjednocování Evropy. A konečně, Ashby ji měl upřímně rád. Svou smyslností ho dráždila víc, než kdy pokládal za možné.

„Včera v noci jsi mi chyběl.“ Posadila se ke stolu.

„Byl jsem na lodi.“

„Obchodně, anebo pro zábavu?“

Musel uznat, že Caroline zná svoje místo. Žádné žárlivé scény. Žádné požadavky. Přesto ji kupodivu nikdy nepodvedl. A často přemítal, jestli je i ona jemu stejně věrná. Uvědomoval si však, že každá mince má dvě strany. Takhle se oba se těšili volnosti a mohli si dělat, co se jim zlíbí.

„Obchodně,“ odpověděl a dodal: „Jako vždycky.“

Objevil se lokaj a naservíroval před něj talíř. Ashbyho potěšilo, když uviděl šunkové závitky s celerovými srdíčky dušené v sýrové omáčce, kterou zbožňoval.

Rozložil si na klín ubrousek a zvedl vidličku.

„Mně ne, díky,“ ozvala se Caroline. „Nemám hlad. Takže jíst nebudu.“

Postřehl v jejím hlasu osten sarkasmu, ale jedl dál. „Jsi dospělá. Předpokládám, že kdybys chtěla, nechala by sis přinést také.“

Měla na starosti chod panství a bylo jí k dispozici veškeré služebnictvo. Jeho žena už sem nejezdila. Díkybohu. Na rozdíl od ní se Caroline chovala k zaměstnancům laskavě. Vlastně vedla domácnost skvěle a byl jí za to vděčný.

„Jedla jsem před pár hodinami,“ vysvětlila.

Dojedl celer a zaradoval se nad dalším předkrmem. Pečená koroptev se sladkým dresinkem. Pokývnutím dal najevo spokojenost a naznačil lokaji, ať mu podá ještě hrudku másla k housce.

„Našels to zlato?“ zeptala se Caroline konečně.

Úmyslně o svém úspěchu na Korsice mlčel a čekal, až se sama zeptá. Další příspěvek ke slovnímu šermu.

Věděl, že ji to baví taky.

Chopil se další vidličky. „Přesně tam, kde jsi říkala.“

Právě ona odhalila spojitost mezi římskými číslicemi a knihou těch dvou Korsičanů. Při průzkumu v Barceloně před několika týdny také objevila maurský uzel. Byl rád, že ji má na své straně, a věděl, co se od něj čeká.

„Nechám ti pár prutů stranou.“

Uznale přikývla. „A já se ti dneska postarám o nádherný večer.“

„Trochou relaxace bych nepohrdl.“

Předklonila se a hedvábí jejích šatů se zalesklo. „Takže tvoje finanční problémy se vyřešily.“

„Pro nejbližší budoucnost ano. Odhadl jsem to na sto miliónů eur ve zlatě.“

„A mých pár prutů?“

„Milión. Možná i víc, podle toho, jak nádherný bude můj dnešní večer.“

Zasmála se. „Co bys řekl přestrojení? Za školačku, kterou poslali k řediteli? To je vždycky psina.“

Měl skvělou náladu. Po posledních dvou katastrofálních letech se konečně všechno obracelo k lepšímu. Špatné časy pro něj začaly, když si Amando Cabral v Mexiku přestal dávat pozor a málem je oba potopil. Díkybohu Cabral situaci vyřešil. Následovala kombinace mizerných investic a kolapsů trhu a Ashby se svou nepozorností připravil o milióny. Eliza Larocqueová se na jeho panství objevila právě včas a nabídla mu záchranu. Stálo ho ohromné úsilí dát dohromady těch dvacet miliónů na vstupní poplatek, ale povedlo se.

Teď si konečně může vydechnout.

Dojedl a odsunul talíř.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekla Caroline.

Ta žena představovala zřídkavou kombinaci – napůl děvka napůl vědkyně, a dobrá v obojím.

„Čekám,“ vybídl ji.

„Myslím, že jsem možná objevila nové vodítko.“

Zachytil její dychtivý výraz a zeptal se: „Jen ‚myslíš‘?“

„Vlastně vím, že ano.“

23

PAŘÍŽ

Sam a Malone vyběhli z knihkupectví do svěžího odpoledne. Foddrell zahnul pryč od Seiny a nořil se hlouběji do spleti uliček Latinské čtvrti, kde to kypělo předvánočním nákupním ruchem.

„V tomhle davu se nedá zjistit, jestli se člověku někdo nepověsil na paty,“ konstatoval Malone. „Ale poznal by nás po obličeji, tak se radši držme zpátky.“

„Vypadá to, že si se sledováním nedělá hlavu. Ani jednou se neohlédl.“

„Myslí si, že je chytřejší než ostatní.“

„Jde do Café d’Argent?“

„Kam jinam?“

Šli normálním tempem, nechali se unášet proudem nakupujících. Ulice byla plná stánků se sýrem, zeleninou, ovocem, sladkostmi a jinými lahůdkami. Sam si všiml ryb na třpytivém lůžku z ledu a masových závitků a kuřecích stehen v chladicích boxech. O kus dál nabízel svoje zboží italský zmrzlinář a na plejádu nejrůznějších příchutí se sbíhaly sliny.

Foddrella měli nějakých sto metrů před sebou.

„Co o tom chlapovi doopravdy víš?“ zeptal se Malone.

„Moc ne. Ozval se mi asi před rokem.“

„Což je mimochodem další důvod, proč se Tajné službě nelíbí, co děláš. Moc bláznů, moc velké riziko.“

„Proč tu tedy jsme?“

„Henrik si přál, abychom ho kontaktovali. Z jakého důvodu, to mi vysvětli ty.“

„Jsi vždycky tak podezíravý?“

„Je to zdravá úchylka. Prodlužuje život.“

Míjeli další a další kavárny, umělecké galerie, butiky a obchůdky se suvenýry. Sam hořel nadšením. Konečně byl v terénu a počínal si jako agent.

„Rozdělíme se,“ řekl Malone. „Zmenší se riziko, že nás pozná. Tedy pokud se bude obtěžovat s ohlížením.“

Sam přešel na druhý chodník. Na univerzitě si vybral jako hlavní obor účetnictví, a kdyby chtěl, mohl si po studiích snadno doplnit kvalifikaci certifikovaného účetního, daňového poradce a auditora. V posledním roce jeho studia ale zavítal do kampusu vládní náborář a zlákal ho do Tajné služby. Sam si po promoci zažádal o přijetí, vyhověl požadavkům ministerstva financí, podstoupil zkoušku na polygrafu, složil test fyzické zdatnosti, prokázal, že má zdravé oči a není drogově závislý.

Přesto ho odmítli.

Po pěti letech při druhém pokusu uspěl. Mezitím pracoval jako účetní v několika firmách vlastněných státem, z nichž se jedna šeredně zapletla do velkého skandálu s nesprávným vykazováním účetních údajů. Ve výcvikovém středisku Tajné služby ho vyškolili ve střelbě, použití síly, zdravotnických technikách, zajišťování důkazů, odkrývání zločinů a dokonce i v přežití na otevřeném moři. Pak ho přidělili na detašované pracoviště ve Filadelfii, které se zabývalo zneužíváním kreditních karet, padělatelstvím, krádežemi identity a bankovními podvody.

Věděl, jak to chodí.

Zvláštní agenti trávili v podobných pobočkách šest až osm let. Poté byli na základě svých schopností přeloženi k ochrance, kde strávili tři až pět let. Pak se jich většina vrátila do terénu anebo byli přiděleni do ústředí, výcvikového střediska či k jiným úkolům ve Washingtonu. Možná by byl mohl dostat práci i v některé pobočce v zámoří, protože uměl slušně francouzsky a španělsky.

Na internet se vrhl především proto, že se nudil. Jeho webstránka mu dovolila pátrat v oblastech, kterými se chtěl zabývat jako agent. Vyšetřování elektronických podvodů mělo pramálo společného s ochranou světových finančních systémů. Webstránka mu poskytla prostor, kde mohl říkat, co si myslí. Jenže tajný agent si takové mimopracovní aktivity nesmí dovolit. Všimli si toho nadřízení. Dvakrát ho napomenuli. Dvakrát je ignoroval. Potřetí – bylo to zrovna přede dvěma týdny – si ho povolali k oficiálnímu výslechu, po kterém vzal do zaječích a odletěl do Kodaně za Thorvaldsenem. A tak se v tenhle studený prosincový den ocitl tady, v nejživější a nejmalebnější pařížské čtvrti, a sledoval podezřelého.

Foddrell se kus před nimi přiblížil k jednomu z nesčetných bister, na jehož historickém vývěsním štítu stálo Café d’Argent. Sam zpomalil a rozhlížel se v zástupu po Maloneovi. Zahlédl ho o patnáct metrů dál. Foddrell zmizel ve dveřích bistra a vzápětí se znovu objevil u stolku u okna.

Malone došel k Samovi. „Taková paranoia, a potom se usadí celému světu na očích.“

Sam měl ještě pořád na sobě kabát, rukavice a šálu, které mu včera večer půjčil Jesper. Také se mu ještě pořád vybavovali ti dva mrtví. Jesper je vypustil na moře bez servítků, jako by zabíjení patřilo ke každodenní rutině. Pro Henrika Thorvaldsena možná ano. Sam toho o něm ve skutečnosti moc nevěděl, jedině to, že se zajímá o jeho názory.

Což bylo daleko víc, než se dalo říci o komkoli jiném.

„Pojď,“ vybídl ho Malone.

Vešli do zářivě osvětleného interiéru bistra, zařízeného ve stylu padesátých let – spousta chromu, vinylu a neónů. Bylo tam hlučno a nakouřeno. Sam zpozoroval, že Foddrell se na ně dívá; očividně je poznal a vychutnával si svou anonymitu.

Malone přešel přímo k němu a přitáhl si vinylovou židli. „Už jste se pobavil dost?“

„Jak víte, kdo jsem?“ zeptal se Foddrell.

Malone ukázal na knihu v jeho klíně. „Měl jste ji schovat. Můžeme si odpustit to divadýlko a přejít k věci?“

Thorvaldsen slyšel, jak hodiny na krbové římse odbily půl čtvrtou, a vzápětí se k nim přidaly další po celém zámku. Dosáhl výrazného pokroku – zahnal Elizu Larocqueovou do kouta, takže jí nezbylo než přistoupit na spolupráci.

„Lord Ashby je na mizině,“ vysvětlil.

„Můžete to doložit fakty?“

„Kdybych je neměl, tak bych o tom nemluvil.“

„Povězte mi o tom úniku informací.“

„Jak jinak bych se dozvěděl to, co vím?“

Zabodla do něj pronikavý pohled. „Ashby?“

Zavrtěl hlavou. „Přímo ne. My dva jsme spolu nikdy nemluvili. Ale hovořil s jinými, přišel si k nim pro finanční výpomoc. Chtěli mít jistotu, že se dočkají splacení půjček, a tak jim dal unikátní záruku, k níž patřilo i vysvětlení, na čem se podílí. Nešetřil prohlášeními o očekávaných ziscích.“

„Patrně se nechystáte prozradit mi jejich jména…“

Zachovával kamenný výraz. „Proč bych to dělal? Jakou cenu bych pak pro vás měl?“ Věděl, že jí nezbývá než jeho nabídku přijmout.

„Představujete pro mě problém, Herre Thorvaldsene.“

Zasmál se. „To ano.“

„Ale začínáte se mi líbit.“

„Doufal jsem, že najdeme společnou řeč. Jak už jsem řekl, sehnal jsem si o vás podrobné informace. Hlavně o vašem předkovi, Pozzovi di Borgo. Fascinuje mě, jak využil ke své vendetě proti Napoleonovi Brity i Rusy. Nesmírně se mi líbí, co řekl, když se roku 1811 dozvěděl o narození císařova syna: Napoleon je obr, který ohýbá mohutné duby prastarého lesa. Ale jednoho dne se duchové divočiny vyprostí z potupných pout, duby se prudce napřímí a svrhnou obra na zem. Velmi prorocké – přesně k tomu došlo.“

Věděl o ní, že čerpá ze svého rodokmenu sílu. Mluvila o něm často a s pýchou. V tom ohledu si byli podobní.

„Na rozdíl od Napoleona zůstal di Borgo ryzím korsickým vlastencem,“ odvětila. „Miloval svou vlast a vždycky upřednostňoval její zájmy. Když Napoleon okupoval Korsiku pro Francii, výslovně di Borga vyloučil ze seznamu těch, jimž zaručil politickou amnestii. A tak di Borgo uprchl. Napoleon ho pronásledoval po celé Evropě, ale jemu se podařilo uniknout zajetí.“

„A posléze zosnoval císařův pád. Tomu říkám výkon.“

Thorvaldsen si prostudoval, jak Pozzo di Borgo vyvíjel tlak na francouzský dvůr i vládní kabinet, jak rozněcoval žárlivost mezi Napoleonovými početnými bratry a sestrami a byl ústředním hybatelem veškeré francouzské opozice. Když sloužil Britům na jejich velvyslanectví ve Vídni, stala se z něj v rakouských politických kruzích persona non grata. Pak se mu naskytla ideální příležitost – vstoupil do ruských diplomatických služeb jako pověřenec u pruské armády. Časem se stal carovou pravou rukou ve všech záležitostech souvisejících s Francií a přesvědčil Alexandra, aby s Napoleonem neuzavíral mír. Dvanáct let šikovně udržoval Francii zataženou do konfliktů, jelikož si uvědomoval, že Napoleon může úspěšně válčit jenom na omezeném počtu front. Nakonec se svou snahou zničit Napoleona uspěl, ale uznání se nedočkal. Historie se o něm téměř nezmiňuje. Zemřel roku 1842, psychicky vyšinutý, ale neuvěřitelně bohatý. Odkázal své jmění synovcům, mezi nimiž byl i předek Elizy Larocqueové. Jeho potomci zděděný podíl zesteronásobili a učinili z něj jeden z největších majetků Evropy.

„Di Borgo dovedl svou vendetu do konce,“ řekl Thorvaldsen. „Ale zajímalo by mě, madam, jestli váš korsický předek neměl k nenávisti vůči Napoleonovi ještě nějaký další důvod.“

V chladných očích jí prokmitl neochotný obdiv. „Co kdybyste mi rovnou řekl, co už víte?“

„Hledáte Napoleonovu ztracenou skrýš. Proto je lord Ashby členem vašeho spolku. Protože je – zdvořile řečeno – sběratel.“

Pobaveně se nad tím slovem usmála. „Vidím, že jsem udělala velkou chybu, když jsem vás neoslovila už dávno.“

Thorvaldsen pokrčil rameny. „Díkybohu nejsem urážlivý.“

24

PAŘÍŽ

Maloneovi docházela s Jimmym Foddrellem trpělivost. „Všechno to hraní na špióny je zbytečné. Kdo vás hergot pronásleduje?“

„Nemáte tušení, kolika lidem ležím v žaludku.“

Malone nad jeho obavami mávl rukou. „Přeceňujete se. Kašlou na vás. Četl jsem vaši stránku. Samé žvásty. A mimochodem, existují léky, které by tu vaši paranoiu zmírnily.“

Foddrell se otočil k Samovi. „Říkal jsi, že jsi sehnal někoho, kdo se o tu věc zajímá. Někoho s otevřenou myslí. Nemínil jsi doufám tady toho?“

„Tak mě poučte,“ řekl Malone.

Foddrell pootevřel tenké rty a mezi nimi se zableskl zlatý zub. „Mám hlad.“

Mávl na číšníka. Malone poslouchal, jak si objednává restované telecí ledvinky v hořčičné omáčce. Z té představy se mu obracel žaludek. Snad stihnou všechno probrat, než jídlo dorazí. Pro sebe si neobjednal nic.

„Já si dám côte de boeuf,“ prohlásil Sam.

„Proč?“ zeptal se Malone.

„Mám taky hlad.“

Malone potřásl hlavou.

Když číšník odešel, obrátil se znovu k Foddrellovi. „Čeho se tak bojíte?“

„V tomhle městě jsou mocní lidé, kteří o mně všechno vědí.“

Malone se přiměl nechat toho vrtáka mluvit. Třeba v té haldě nesmyslů narazí na nějaké zlaté zrnko.

„Nutí nás táhnout s nimi za jeden provaz, aniž to tušíme,“ prohlašoval Foddrell. „Utvářejí za našimi zády politiku. Formují naše potřeby a zároveň jsou majiteli prostředků k jejich uspokojování, a my to nevíme. Pracujeme pro ně, a nevíme o tom. Kupujeme jejich výrobky…“

„Kdo jsou oni?“ zeptal se Malone.

„Takoví jako Federální rezervní systém. Jedna z nejmocnějších institucí světa.“

Malone věděl, že by se neměl ptát, ale neodolal. „Kde jste to sebral?“

„Tvrdil jsi, že mu to pálí,“ utrousil Foddrell k Samovi. „Je to trouba.“

„Pochopte,“ řekl kousavě Malone, „celé roky se zabývám pitvami mimozemšťanů, věcmi kolem Oblasti 51 a tak. Tyhle peněžní záležitosti jsou pro mě novinka.“

Foddrell na něj nervózně namířil ukazováček. „Aha, jste humorista. Máte dojem, že je to všechno bezva fór.“

„Proč mi prostě nevysvětlíte, oč jde?“

„Federální rezervní systém vytváří peníze z ničeho. Pak je půjčuje Americe a z peněz daňových poplatníků si bere nazpátek úroky. Amerika dluží Fedu trilióny a trilióny. Jen roční úrok z dluhu, který mimochodem spravují soukromí investoři, je přibližně osmkrát větší než jmění nejbohatšího člověka planety. Ten dluh se nedá nikdy splatit. A fůra lidí na něm nechutně bohatne. Je to podfuk. Kdybychom si já nebo vy tiskli peníze a pak je půjčovali, skončili bychom v base.“

Malone si vzpomněl na jednu z věcí, které četl na Foddrellově webstránce. John Kennedy prý chtěl Fed zrušit a podepsal příkaz 11110, jímž vládě nařídil převzít kontrolu nad peněžní zásobou státu. Tři týdny poté byl zabit. Když se prezidentského úřadu ujal Lyndon Johnson, okamžitě ten příkaz zrušil. Malone tohle obvinění nikdy dřív neslyšel, a tak se na něj podíval důkladněji a příkaz 11110 si prostudoval. Byla to úplně neškodná direktiva, která by v případě realizace Federální rezervní systém spíš posílila, než oslabila. Jakýkoli vztah mezi ní a Kennedyho zavražděním byl čistě náhodný. A Johnson ji neodvolal. Odstranili ji až po desetiletích spolu s dalšími zastaralými nařízeními.

Zase jen konspirační tlachy.

Rozhodl se přejít k věci. „Co víte o Pařížském klubu?“

„Stačí vědět, že je důvod se ho bát.“

■ ■ ■

Eliza pohlédla na Thorvaldsena. „Napadlo vás, co všechno peníze dokážou?“

Její host pokrčil rameny. „Moje rodina jich postupem času nashromáždila tolik, že jsem o tom nikdy nepřemýšlel. Ale rozhodně poskytují moc, vliv a pohodlný život.“

Znovu nasadila klidnou tvář. „Dokážou toho mnohem víc. Skvělým příkladem je Jugoslávie.“

Postřehla jeho zvědavost.

„V osmdesátých letech vládl údajně v Jugoslávii imperiální fašistický režim, který páchal zločiny proti lidskosti. Při svobodných volbách v roce 1990 si Srbové zvolili socialistickou stranu, zatímco národy v ostatních jugoslávských republikách hlasovaly pro vlády orientované prozápadněji. Spojené státy zahájily proti Srbsku válku. Předtím jsem ale pozorovala, jak světová politika postupně oslabuje celou Jugoslávii, která tehdy patřila k nejúspěšnějším ekonomikám postkomunistické Evropy. Americko-srbská válka a následný rozpad Jugoslávie zabily myšlenku, že socialistická ekonomika může být dobrá věc.“

„Srbsko bylo nebezpečný a utlačovatelský stát,“ namítl Thorvaldsen.

„Kdo to tvrdí? Média? Bylo víc utlačovatelské než řekněme Severní Korea, Čína nebo Írán? A přesto válku proti nim nikdo nepožaduje. Škrtni sirkou a podpálíš les, řekl mi tenkrát jeden diplomat. Útoky proti Srbsku mohutně podporovala mainstreamová média a vlivní vůdci po celém světě. Trvaly přes deset let A díky nim bylo daleko snazší a levnější vykoupit celou ekonomiku bývalé Jugoslávie.“

„Došlo k tomu?“

„Vím o mnoha investorech, kteří té katastrofy plně využili.“

„Tvrdíte, že všechno, co se v Srbsku odehrálo, bylo zinscenováno?“

„Svým způsobem. Ne aktivně, ale nepřímo, vskrytu určitě ano. Dokládá to, jak je možné využít destruktivních situací. Na politických a národnostních sporech se vydělává. Samozřejmě za předpokladu, že po nějakém čase skončí. Až poté dochází k návratnosti investic.“

Rozebírala tu teorii s chutí. Málokdy měla příležitost k podobné diskusi. Nevznášela žádná obvinění, jen opakovala postřehy, které mnozí ekonomové a historici učinili už dávno.

„Mistry téhle strategie byli v 18. a 19. století Rothschildové,“ pokračovala. „Dokázali to hrát na všechny strany a nesmírně vydělali v dobách, kdy se Evropané mezi sebou rvali jako děti na pískovišti. Rothschildové byli bohatí, kosmopolitní a nezávislí. To jsou tři nebezpečné vlastnosti. Královské vlády je nedokázaly udržet pod kontrolou. Lidová hnutí je nenáviděla, protože se nezodpovídali lidu. Příznivci ústavy je nesnášeli, protože tahali za nitky ze zákulisí.“

„Stejně jako se o to snažíte vy?“

„Utajení je pro úspěch každého podobného spolku zásadní. Nepochybuji, Herre Thorvaldsene, že velmi dobře chápete, jak je možné v pozadí ovlivňovat běh událostí prostě jen tím, že někomu poskytujete nebo zadržujete fondy, ovlivňujete výběr klíčových zaměstnanců anebo udržujete pravidelné kontakty s rozhodujícími lidmi. V zákulisí se vyhnete výbuchům hněvu veřejnosti, které směřují – jak je to ostatně správné – k politikům na otevřené scéně.“

„A ti jsou ovládáni jinými.“

„Vždyť určitě některé taky vláčíte na vodítku.“ Potřebovala vrátit hovor zpět k podstatě. „Předpokládám, že mi můžete poskytnout důkaz o zradě lorda Ashbyho.“

„Ve vhodnou chvíli.“

„Do té doby mám dát jen na vaše slovo a věřit vám, že si lord Ashby pustil jazyk na špacír před jistými neznámými finančníky?“

„Co kdybychom to udělali takhle? Dovolte mi připojit se k vašemu spolku a společně prokážeme, jestli mám pravdu, nebo jsem lhář. Jestli lžu, můžete si nechat můj dvacetimiliónový vstupní poplatek.“

„Ale my přijdeme o utajení.“

„Už se stalo.“

Když se Thorvaldsen tak nečekaně vynořil, polekalo ji to, ale možná to byl dar z nebes. Mluvila naprosto vážně, když Mastroiannimu řekla, že věří v osud.

Třeba Henrik Thorvaldsen tvoří součást jejího osudu.

„Dovolte, abych vám něco ukázala.“

Malone se díval, jak se číšník vrací s lahví vody, lahví vína a košíčkem na chléb. Francouzská bistra na něj nikdy žádný zvláštní dojem neudělala. Všechna, která navštívil, byla buď předražená, nebo přeceňovaná, popřípadě obojí.

„Vážně máte rád restované ledvinky?“ zeptal se Foddrella.

„Co je na nich špatného?“

Malone nemínil vysvětlovat dlouhou řadu důvodů, proč je špatné jíst tělesný orgán, který zbavuje tělo moči. Místo toho se vrátil k tématu. „Povězte mi o Pařížském klubu.“

„Víte, odkud ta myšlenka pochází?“ Na Foddrellovi bylo znát, že si vychutnává převahu.

„Na své webové stránce se o tom vyjadřujete poněkud vágně.“

„Od Napoleona. Když dobyl Evropu, chtěl zklidnit situaci a užívat si moci. A tak shromáždil skupinu lidí a utvořil Pařížský klub, který mu měl usnadnit vládu. Bohužel na to v praxi nikdy nedošlo – příliš ho zaměstnávala jedna válka za druhou.“

„Vždyť jste říkal, že chtěl s válčením přestat.“

„On ano, jenže jiní ne. Zaměstnávat ho válkou byl nejšikovnější způsob, jak ho přistihnout s nekrytými zády. Existovali lidé, kteří pečlivě dbali o to, aby na něj ustavičně dotíral zástup nepřátel. Napoleon se snažil uzavřít mír s Ruskem, ale car odmítl. Proto roku 1812 do Ruska vtrhl a ten čin ho stál skoro celou armádu. Pak už to s ním šlo z kopce. Ještě tři roky a sbohem. Odklidili ho.“

„Z toho jsem se nic nedozvěděl.“

Foddrell zíral z okna, jako by ho něco upoutalo.

„Copak, nějaký problém?“ zeptal se Malone.

„Jen jsem ve střehu.“

„Tak proč sedíte u okna, kde je na vás vidět?“

„Vy nic z toho nechápete, viďte?“

Z té otázky čišelo rostoucí podráždění, že ho Malone bere na lehkou váhu, ale tomu to bylo jedno. „Snažím se.“

„Jelikož jste četl moji webstránku, víte, že Eliza Larocqueová založila nový Pařížský klub. Na stejném principu, i když v jiné době a s jinými lidmi. Scházejí se v budově na Rue l’Araignée. To vím bezpečně. Viděl jsem je tam. Znám člověka, který pro jednoho z členů pracuje. Kontaktoval mě prostřednictvím mojí webstránky a řekl mi o nich. Ti lidé kují pikle. Chystají se udělat totéž, co Rothschild přede dvěma sty lety. To, co chtěl udělat Napoleon. Je to grandiózní spiknutí. Má vytvořit nový světový řád. Jejich zbraní je ekonomika.“

Sam seděl během rozhovoru mlčky. Malone byl přesvědčen, že mu musí být jasné, že Jimmy Foddrell je na hony vzdálen čemukoli, co byť jen vzdáleně připomíná realitu. Přesto se neubránil otázce: „Při té vaší paranoii je divné, že jste se mě ani nezeptal na jméno.“

„Jste Cotton Malone. Sam mi to napsal v e-mailu.“

„Nic o mně nevíte. Co když jsem vás přišel zabít? Tvrdíte, že jsou všude a sledují vás. Vědí, jaké stránky navštěvujete na internetu, jaké knihy jste si půjčil z knihovny, znají vaši krevní skupinu, zdravotní záznamy, přátele.“

Foddrell se rozhlížel po bistru, kde se kolem stolů houfovali pravidelní návštěvníci, a tvářil se jako zvíře lapené v kleci. „Už musím jít.“

„Co vaše restované ledvinky?“

„Snězte si je sám.“

Vyskočil od stolu a rozběhl se ke dveřím.

„Vykoledoval si to,“ prohodil Sam.

Malone sledoval, jak se ten praštěný chlápek vyřítil z bistra, rozhlédl se po chodníku plném lidí a žene se pryč. Taky se zvedl k odchodu – aby to stihl, než dorazí jídlo.

Vtom ho cosi zaujalo.

Na protější straně pěší zóny, u stánku s uměním.

Dva muži v tmavých vlněných kabátech.

Když se vynořil Foddrell, zpozorněli. Vyměnili si spolu pohledy a s rukama v kapsách hbitě vykročili přímo za ním.

„To nejsou turisté,“ vyhrkl Sam.

„Máš postřeh.“

25

SALEN HALL

Ashby vedl Caroline labyrintem chodeb v přízemí do severního křídla. Vešli do jednoho z mnoha salónů, ve kterém si Caroline zařídila studovnu. Na několika dubových stolech se povalovaly knihy a rukopisy. Většina svazků byla skoro dvě stě let stará. Vystopovali je v soukromých sbírkách od Anglie až po Austrálii a draze odkoupili. Některé Guildhall ukradl. Všechny pojednávaly o stejném tématu.

O Napoleonovi.

„Našla jsem ten odkaz včera,“ řekla Caroline a prohrabávala se přitom stohem knih. „Je v jedné z těch knih, co jsme koupili v Orleansu.“

Na rozdíl od něj mluvila plynně starou i moderní francouzštinou.

„Je to pojednání z druhé poloviny 19. století, sepsané britským vojákem, který sloužil na Svaté Heleně. Pobavilo mě, jak ti lidé Napoleona obdivovali. Zbožňovali ho jako hrdinu, přímo ho uctívali, jako by se jakživ nedopustil žádné špatnosti. Dokonce i tohle dílo, a to ho sepsal Brit.“

Podala mu knihu. Mezi listy vykukovaly proužky papíru, kterými si založila stránky. „Podobných líčení existuje tolik, že je těžké některému věřit. Ale tohle je opravdu zajímavé.“

Chtěl se jí pochlubit, že i on možná něco vypátral. „V té knize na Korsice, která nás zavedla ke zlatu, je zmínka o Sensu.“

Rozzářila se. „Vážně?“

„I když si možná myslíš opak, já taky občas na něco přijdu.“

Ušklíbla se. „Jak víš, co si myslím?“

„To není tak těžké uhodnout.“

Vyprávěl jí o úvodu knihy a o tom, co Saint-Denis odkázal městu Sens, hlavně o zmínce o jednom konkrétním svazku, Merovejských královstvích.

Viděl, že ji ten titul zaujal. Okamžitě odběhla k jinému stolu a začala přerovnávat stohy knih. Pohled na ni, jak je pohroužená v myšlenkách a přitom tak vyzývavě oblečená, ho vzrušoval.

„Tady je to,“ ozvala se. „Hned jsem tušila, že ta kniha bude důležitá. Vyskytuje se v Napoleonově poslední vůli. Položka VI. Čtyři sta vybraných svazků z mé knihovny, jež jsem používal nejčastěji, včetně výtisku Merovejských království 450-751 n. l., zanechávám Saint-Denisovi, aby o ně pečoval a předal je mému synovi, až dovrší věk šestnácti let.“

Kousek po kousku dávali dohromady skládanku, která se původně neměla luštit tak složitým pokoutním způsobem.

„Saint-Denis byl loajální,“ řekla Caroline. „Víme, že těch čtyři sta knih věrně uchovával. Neměl ovšem žádnou možnost doručit je do správných rukou. Po Napoleonově smrti žil ve Francii, kdežto Napoleonův syn byl až do své smrti v roce 1832 vězněm Rakušanů.“

„Saint-Denis zemřel roku 1856,“ vzpomněl si Ashby, co se dočetl. „Skladoval ty knihy pětatřicet let. Pak je odkázal městu Sens.“

Potutelně se usmála. „Nenechává tě to v klidu, co?“

„Ty mě nenecháváš v klidu.“

Ukázala na knihu, kterou držel. „Než ochotně dostojím povinnostem milenky, přečti si to první založené místo. Doufám, že budeš mít ještě větší radost.“

Otevřel knihu. Ze zpuchřelého hřbetu se snesly na zem šupinky seschlé kůže.

Abbé Buonavita, starší ze dvou kněží na Svaté Heleně, měl už několik týdnů takové zdravotní potíže, že prakticky nemohl vycházet z pokoje. Jednoho dne pro něj Napoleon poslal a oznámil mu, že bude rozumnější, když se vrátí do Evropy, místo aby zůstával na Svaté Heleně, jejíž podnebí škodí jeho zdraví. V Itálii se pravděpodobně dožije vyššího věku. Dal sepsat dopis své rodině, v němž požadoval, aby knězi byla vyplácena penze tři tisíce franků. Abbé mu poděkoval za jeho dobrotu a vyjádřil lítost, že neprožije zbytek svých dnů po boku muže, jemuž zasvětil život. Než Buonavita opustil ostrov, naposledy císaře navštívil a ten mu předal nejrůznější pokyny a dopisy, které měl doručit jeho rodině a papeži.

„Když Buonavita odjížděl ze Svaté Heleny, Napoleon už byl nemocen,“ řekla Caroline. „Pár měsíců nato zemřel. Viděla jsem dopisy, které chtěl nechat doručit své rodině. Jsou v muzeu na Korsice. Britové na Svaté Heleně kontrolovali veškerou příchozí i odchozí poštu. Tyhle dopisy pokládali za neškodné, a tak abbému dovolili, aby je s sebou vzal.“

„Co je na nich najednou tak zvláštního?“

„Chceš se podívat?“

„Ty je máš?“

„Ofotografované. Byl by nesmysl vláčet se až na Korsiku a neofotit si je. Udělala jsem to, když jsem si tam loni pořizovala rešerše.“

Prohlížel si její pikantní nosík a bradu. Klenuté obočí. Plná ňadra. Toužil po ní.

Ale napřed to důležitější.

„Přivezl jsi mi zlaté pruty,“ prohlásila, „tak teď mám já něco pro tebe.“ Zvedla fotografii jednostránkového, francouzsky psaného dopisu a zeptala se: „Všímáš si něčeho zvláštního?“

Studoval neuspořádané písmo.

„Nezapomeň,“ řekla, „že Napoleon měl ohavný rukopis. Saint-Denis po něm všechno úhledně přepisoval. Na Svaté Heleně se to všeobecně vědělo. Jenže tenhle dopis má k úhlednosti daleko. Porovnala jsem písmo s jiným, o kterém se bezpečně ví, že patří Saint-Denisovi.“

Zahlédl v jejích očích uličnický záblesk.

„Tohleto napsal Napoleon osobně,“ prohlásila.

„Je to důležité?“

„Bezesporu. Projednou Saint-Denise vynechal. Proto je ten dopis tak významný, i když mi to došlo teprve nedávno.“

Ashby dál zíral na fotografii. „Co v něm stojí? Neumím francouzsky tak dobře jako ty.“

„Jen osobní vzkaz. Mluví o své lásce a oddanosti a jak moc postrádá syna. Není tam ani jediné slůvko, které by mohlo vzbudit podezření nějakého britského čmuchala.“

Zacukalo mu v koutcích a pak se rozesmál. „Co kdybys mi vyklopila všechno rovnou, ať se můžeme pustit do jiné činnosti?“

Sebrala mu fotografii a položila ji na stůl. Vzala pravítko a přiložila ho hranou k jednomu řádku textu.

„Vidíš?“ zeptala se. „S pravítkem je to zřetelnější.“

A Ashby to uviděl. Některá písmena byla výš než jiná. Jen o trochu, ale byla.

„Je to kód, který Napoleon užíval,“ vysvětlila. „Britové na Svaté Heleně si ho nikdy nevšimli. Ale když jsem objevila vyprávění, jak Napoleon prostřednictvím abbého odeslal vlastnoručně napsané dopisy, podívala jsem se na ně pozorněji. Povysazená písmena jsou jen v tamhletom.“

„Co se tam píše?“

„Psaume trente et un.“

To si přeložit uměl. „Žalm třicet jedna.“ Pořád ještě nechápal, jaký to má význam.

„Našla jsem si ten žalm,“ pokračovala. „Poslouchej.“ Zvedla ze stolu otevřenou bibli. „Skloň ke mně své ucho, pospěš, vysvoboď mě, buď mi skálou záštitnou, buď opevněným domem pro mou spásu. Tys můj skalní štít a pevná tvrz má, veď mě pro své jméno a doveď mě k cíli. Vyvleč mě z té sítě, již mi nastražili.“ Vzhlédla od knihy. „To k Napoleonovu vyhnanství dokonale sedí. Poslechni si tuhle část: V strastech pomíjí můj život, moje léta v nářku, pro mou nepravost mi ubývá sil a mé kosti slábnou. Potupen jsem všemi protivníky, a sousedy nejvíc; známí ze mne mají strach, spatří-li mne venku, vyhnou se mi. Sešel jsem jim z mysli jako mrtvý, jako rozbitá nádoba.“

„Lament poraženého,“ poznamenal Ashby.

„Tou dobou, kdy psal ten dopis, už věděl, že se blíží jeho konec.“

Ashby sjel pohledem k opisu Napoleonovy poslední vůle na stole. „A tak nechal knihy Saint-Denisovi a řekl mu, ať o ně pečuje, dokud jeho synovi nebude šestnáct. Přitom se zvlášť zmínil o jedné knize a odeslal kódovaný dopis, ve kterém se lituje.“

„Klíčem může být ta kniha o Merovejcích.“

Souhlasil. „Musíme ji najít.“

Popošla k němu blíž, vzala ho kolem krku a políbila ho. „Je načase, aby ses věnoval své milence.“

Chtěl něco říci, ale položila mu na rty ukazováček a umlčela ho.

„Pak ti povím, kde ta kniha je.“

26

PAŘÍŽ

Samovi se nechtělo věřit, že ti dva muži Jimmyho Foddrella skutečně sledují. Malone dobře udělal, když se v bistru do toho hysterika navezl. Sama napadlo, jestli stejně potrhle působil na svoje nadřízené v Tajné službě i on sám. Nikdy však nezacházel do takových extrémů a nebyl tak paranoidní, třebaže se stavěl proti autoritám a hlásal podobné názory. Jen se zkrátka nějak nedovedl srovnat s pravidly.

Udržovali s těmi muži vpředu tempo a proplétali se změtí úzkých uliček přecpaných lidmi, kterým z těžkých svetrů a kabátů vykukoval jen nos. Hospodští statečně čelili zimě a ve snaze přilákat hosty se jim podbízeli se svým menu. Sam zálibně nasával všechen ten halas, vůně a hemžení a snažil se odolat jejich hypnotické přitažlivosti.

„Co myslíš, že jsou ti dva zač?“ zeptal se Malonea.

„To je ta potíž s prací v terénu, Same. Nikdy nevíš. Musíš v jednom kuse improvizovat.“

„Může jich tu kolem být víc?“

„V tomhle zmatku to bohužel nezjistíme.“

Sam si vzpomněl na filmy a televizní seriály, kde hrdina vždycky vytuší nebezpečí bez ohledu na vzdálenost a počet lidí kolem. Bylo mu ale jasné, že v chaosu dorážejícím na ně ze všech stran nemají šanci postřehnout hrozbu, dokud ji nebudou mít přímo před nosem.

Foddrell pokračoval v chůzi.

Kus dál pěší zóna končila rušnou dopravní tepnou označenou jako bulvár St. Germain – vírem taxíků, aut a autobusů. Foddrell zůstal stát, dokud semafor nezarazil provoz, a pak v tlačenici chvatně vykročil přes čtyři jízdní pruhy na druhou stranu.

Ti dva muži vyrazili za ním.

„Dělej,“ křikl Malone na Sama.

Rozběhli se a dorazili k přechodu přesně ve chvíli, kdy dopravní světla přepnula na zelenou. Bez zaváhání se pustili přes bulvár. Jen co doběhli na protější chodník, za zády jim prosvištěly nedočkavé motory.

„To bylo o chlup,“ poznamenal Sam.

„Nesmíme je ztratit.“

Podél chodníku se teď táhl železný plot s vysokou kamennou podezdívkou sahající k pasu. Oběma směry proudili lidé s rozjařeným výrazem ve tváři.

Protože Sam neměl nikoho blízkého, cítil se o svátcích vždycky osaměle. Patery poslední Vánoce strávil sám na floridské pláži. Rodiče nikdy nepoznal. Vyrůstal v zařízení zvaném Cookův institut – směšné jméno pro dětský domov. Přišel tam jako mimino, odešel týden po svých osmnáctinách.

„Mám na vybranou?“ zeptal se.

„Máš,“ řekl Norstrum.

„Odkdy? Neplatí tu nic než samá pravidla.“

„Ta jsou pro děti. Z tebe je teď muž a můžeš si zařídit život, jak se ti zamane.“

„A to je všechno? Mám se prostě sebrat a jít? Tak ahoj. Někdy nashle.“

„Nic nám nedlužíš, Same.“

To rád slyšel. Neměl nic, co by jim mohl dát.

„Máš jednoduchou volbu,“ řekl Norstrum. „Můžeš tady zůstat a dál sem patřit, i když volněji. Anebo můžeš jít.“

Neměl co řešit. „Chci pryč.“

„To jsem čekal.“

„Nejsem nevděčník, ale prostě chci pryč. Už mám plné zuby…“

„Pravidel.“

„Správně. Plné zuby pravidel.“

Sam věděl, že hodně vychovatelů a údržbářů tady vyrostlo jako osiřelé děti. Jenže jedno z pravidel jim zakazovalo o tom mluvit. Jelikož byl na odchodu, odhodlal se k otázce. „Vy jste měl taky na vybranou?“

„Rozhodl jsem se opačně.“

Ta informace mu vzala dech. Netušil, že i Norstrum je sirotek.

„Uděláš pro mě něco?“ zeptal se Norstrum.

Stáli na trávníku v areálu, mezi budovami starými dvě stě let. V obou znal dopodrobna každý čtvereční centimetr, protože po všech dětech se chtělo, aby vypomáhaly s údržbou.

Další z těch pravidel, která postupně začal nenávidět.

„Buď opatrný, Same. Než začneš jednat, uvažuj. Svět není tak pohostinný jako my tady.“

„Tak tomu říkáte? Pohostinnost?“

„Opravdu jsme se o tebe snažili co nejlíp starat.“ Norstrum se odmlčel. „Upřímně mi na tobě záleží.“

Ani jednou za těch osmnáct let neslyšel toho starého muže mluvit s takovým pohnutím.

„Jsi volnomyšlenkář, Same. To nemusí být špatná věc. Ale buď opatrný.“

Znal Norstruma celý svůj život a poznal, že mu ta slova jdou od srdce.

„Třeba zjistíš, že vyhovět pravidlům venku ve světě je snazší. Bůh ví, že tady to pro tebe bylo těžké.“

„Možná to mám v genech.“

Snažil se pronést tu poznámku s humorem, ale připomněla mu, že nemá rodiče ani žádnou památku na ně. Všechno, co kdy znal, se rozkládalo tady kolem. Jediný člověk, který o něj kdy projevoval zájem, stál vedle něj. A tak uctivě napřáhl ruku a Norstrum mu jí zdvořile potřásl.

„Doufal jsem, že zůstaneš,“ řekl tiše.

Oči, které na něj upíral, se naplnily smutkem.

„Hodně štěstí, Same. Snaž se jednat vždycky správně.“

A on se snažil.

Vystudoval univerzitu s vyznamenáním a nakonec se přece jen dostal k Tajné službě. Někdy přemítal, jestli Norstrum ještě žije. Naposled spolu mluvili před čtrnácti lety. Nevyhledal ho, protože ho nechtěl ještě víc zklamat.

Doufal jsem, že zůstaneš.

Jenže on nemohl.

Zahnuli s Malonem z bulváru za roh do postranní ulice. Chodník před nimi se mírně zvedal k další křižovatce a napravo se opět táhl železný plot s kamennou podezdívkou. Co nejnenápadněji došli ke křižovatce a odbočili. Plot nahradila vyšší zeď s cimbuřím. K jejímu hrubému kamennému povrchu byl upevněn barevný transparent hlásající MUSÉE NATIONAL DU MOYEN AGE, THERMES DE CLUNY.

Clunyjské muzeum středověké historie.

Za zdí se nacházela budova v gotickém slohu vybavená střílnami, s šikmou břidlicovou střechou posetou vikýři. Foddrell zmizel ve vchodu a oba muži za ním.

Malone nezpomalil.

„Co děláme?“ zeptal se Sam.

„Improvizujeme.“

Malone věděl, kam mají namířeno. Clunyjské muzeum stálo na místě paláce z římských časů, uvnitř se dodnes nacházely pozůstatky starověkých lázní. Novější stavbu dal v 15. století vybudovat benediktinský opat. Od 19. století patřila i s pozemkem státu a vystavovala se v ní pozoruhodná sbírka středověkých památek. Patřila k místům, která nevynechá žádný návštěvník Paříže. Malone se tu byl podívat několikrát a pamatoval si vnitřní uspořádání. Dvě podlaží, jeden výstavní sál za druhým, jediná cesta dovnitř i ven. Stísněné prostory. Nešikovné místo, pokud chtěl člověk zůstat nepozorován.

Vykročil napřed. Vešli do arkádového dvora a zahlédli ty dva pronásledovatele mizet v hlavním vchodu. Na dvoře se potloukalo asi třicet turistů s fotoaparáty.

Malone zaváhal a pak zamířil ke vchodu.

Sam šel za ním.

Prostor, do nějž vešli, byl předpokoj s kamennými stěnami přeměněný ve vstupní prostor pro návštěvníky, se šatnou a schůdky dolů k toaletám. Ti dva si koupili v pokladně lístky a vydali se po kamenných stupních do muzea. Jakmile se jim ztratili z dohledu za nízkým dveřním obloukem, koupili si vstupenky i oni. Vystoupali po týchž schodech a ocitli se v narvaném obchodu s dárky a suvenýry. Po Foddrellovi nebylo ani vidu ani slechu, ale ty dvě gorily zrovna vycházely dalším klenutým průchodem nalevo. Malone zahlédl štos propagačních brožur v angličtině, popisujících muzeum. Jednu popadl a rychle se podíval na plánek.

Sam si toho všiml. „Henrik říká, že máš fotografickou paměť. Je to pravda?“

„Eidetickou,“ opravil ho Malone. „Postřeh na detaily.“

„Vždycky býváš tak puntičkářský?“

Malone si strčil brožuru do zadní kapsy. „Málokdy.“

Vstoupili do výstavního sálu osvětleného jak sluncem ze sloupkového okna, tak strategicky rozmístěnými žárovkami zdůrazňujícími krásu středověkého porcelánu, skla a alabastru.

Foddrell ani jeho dva stíny tu nebyli.

Pospíšili si do vedlejší místnosti, kde se vystavovala keramika, a zahlédli ty dva vycházet na protější straně ven. V obou dosavadních místnostech bylo plno hluku, povykujících turistů a cvakajících fotoaparátů. Malone z brožury věděl, že teď jsou před nimi římské lázně.

Nenápadně pozoroval ty dva, jak procházejí úzkou, modře vymalovanou chodbou, která se otevírala do velkolepé kamenné předsíně. Na jejím konci se po krátkém kamenném schodišti sestupovalo do frigidaria, jenže vstup blokoval umělohmotný řetěz s oznámením, že je zavřeno z důvodu renovace. Napravo se za zdobeným gotickým obloukem rozkládal prosvětlený prostor s torzy soch. Končil vyvýšeným pódiem, před nímž byly rozestavěny skládací kovové židle. Jakási přednášková místnost, kdysi zřejmě nezastřešené nádvoří.

Nalevo pokračovala prohlídková trasa do útrob muzea.

Ti dva zamířili tam.

Malone a Sam šli za nimi a opatrně nahlédli do dalšího sálu, který se zvedal přes obě podlaží a shora do něj proskleným stropem padalo tlumené denní světlo. Stěny z hrubě tesaného kamene se tyčily do výše dvanácti metrů. Asi další bývalý dvůr, kdysi obestavěný budovami a nyní změněný v uzavřenou výstavní plochu s lapidáriem, exponáty ze slonoviny a dalšími sochařskými díly.

Foddrella nebylo nikde vidět, ale Tydliták a Tydlitek mířili ke kamenným schodům, nad nimiž vedly dveře do další expozice.

„Jdou po mně!“ prorazil tichem čísi výkřik.

Malone zaklonil hlavu.

Na balustrádě, v úrovni horního patra sousední budovy, stála žena a ukazovala dolů na ty dva, které sledovali. Mohlo jí být něco málo přes třicet, měla nakrátko ostříhané hnědé vlasy a na sobě modrou halenu, které si už Malone všiml u jiných zaměstnanců muzea.

„Jdou po mně!“ křičela. „Chtějí mě zabít.“

27

ÚDOLÍ LOIRY

Thorvaldsen vyšel za Larocqueovou z obývacího pokoje a průchozí galerií, pod kterou plynula řeka Cher, společně procházeli do další části zámku. Než sem Thorvaldsen přijel, nastudoval si jeho historii a věděl, že svou architekturou spadá do raného 16. století, do časů galantního, kultivovaného dvora krále Františka I. Stavbu původně navrhla žena a ženský vliv se nedal přehlédnout. Žádné masivní opěrné zdi ani přehnaná mohutnost, která se snaží vzbuzovat dojem moci. Místo toho všude dominovala nenapodobitelná vytříbenost vypovídající o bohatství.

„Můj rod vlastní tohle sídlo už tři staletí,“ řekla Eliza. „Jeden majitel dal postavit hlavní budovu zámku na severním břehu, kde jsme spolu právě seděli, a most na jižní břeh. Jiný vztyčil nad mostem zděnou průchozí galerii.“

Ukázala před sebe.

Thorvaldsen pohlédl na dlouhý obdélníkový sál, možná šedesát či více metrů dlouhý, s podlahou z černobílých dlaždic. Strop podepíraly těžké dubové trámy. Symetricky rozmístěnými okny po obou stranách se vlévaly dovnitř proudy slunce.

„Během války okupovali zámek Němci,“ pokračovala. „Jižní vstup na protějším konci byl ve svobodné zóně, dveře na tomhle konci v okupované. Jistě si umíte představit, co s tím bylo za potíže.“

„Němce nenávidím,“ řekl Thorvaldsen.

Zvědavě se na něj podívala.

„Zničili mou rodinu i zemi a pokusili se zničit moje náboženství. Nikdy jim nedokážu odpustit.“

Nechal ji, aby si naplno uvědomila, že je žid. Při zkoumání její rodinné historie narazil na letité předsudky vůči židům. Nenašel pro ně žádný zřejmý důvod, jen vrozenou nechuť, jaká se vyskytuje často. Když si ji lustroval, odhalil i další z mnoha jejích obsesí. Přijel sem s nadějí, že ho provede zámkem – a také že ano, a teď tady přímo před nimi, vedle vstupu do další z mnoha místností, visel ozářen dvěma malými halogeny jistý portrét.

Přesně jak mu bylo řečeno.

Zadíval se na něj. Dlouhý ošklivý nos. Pár hluboko posazených očí s vychytralým úskočným výrazem. Mohutná čelist. Vystouplá brada. Kónický klobouk na téměř holé lebce, takže portrétovaný vypadal tak trochu jako papež či kardinál. Ale byl mnohem víc než to.

„Ludvík XI.,“ ukázal na něj Thorvaldsen.

Larocqueová se zastavila. „Patříte k jeho obdivovatelům?“

„Jakže se to o něm říkávalo? Milován prostým lidem, nenáviděn vznešenými, obáván nepřáteli a uctíván celou Evropou. Byl král.“

„Nikdo neví, jestli je to jeho skutečná podoba. Ale má něco do sebe, viďte?“

Vybavil si, co se dočetl o falešné aureole, která Ludvíkovu památku obestírá. Vládl v letech 1461 až 1483 a podařilo se mu vytvořit úžasnou legendu o své vlastní velikosti. Ve skutečnosti to byl bezohledný člověk, otevřeně se vzbouřil proti svému otci, se svou ženou zacházel přímo zločinně, věřil málokomu a vůči nikomu neprojevil ani špetku milosrdenství. Byl posedlý obnovou Francie po zkázonosné stoleté válce. Neúnavně plánoval, pletichařil a podplácel, jen aby získal ztracená území zpět pod jedinou korunu.

A uspěl.

Díky tomu si natrvalo zajistil nehynoucí slávu v dějinách Francie.

„Byl jeden z prvních, kdo pochopil sílu peněz,“ řekl. „Radši si lidi kupoval, než by s nimi bojoval.“

„Máte obdivuhodné znalosti,“ řekla uznale. Zjevně na ni udělal dojem. „Pochopil význam obchodu jako politického nástroje a položil základy moderního národního státu. Takového, kde je hospodářství důležitější než armáda.“

Pokynula mu a vešli do další místnosti, tentokrát se stěnami potaženými kůží a okenními závěsy v barvě portského. V impozantním renesančním krbu se netopilo. Kromě několika čalouněných židlí a dřevěných stolů tu bylo jen málo nábytku. Uprostřed stála vitrína ze skla a nerezové oceli, která v tom starobylém prostředí působila krajně nepatřičně.

„Napoleonova invaze do Egypta v roce 1798 byla fiasko jak vojensky, tak i politicky,“ řekla Larocqueová. „Francouzská republika poslala svého největšího generála na dobyvačnou výpravu a on zvítězil. Jenže vládnout Egyptu byla jiná věc – v tom neuspěl. Přesto se nedá popřít, že jeho okupace Egypta změnila svět. Poprvé vešla ve známost nádhera tamní záhadné a zapomenuté civilizace. Zrodila se egyptologie. Napoleonovi učenci doslova vydolovali faraónský Egypt zpod tisíciletých nánosů písku. To byl typický Napoleon – totální debakl zamaskoval částečným úspěchem.“

„Mluvíte jako pravý potomek Pozza di Borgo.“

Pokrčila rameny. „Zatímco Napoleon odpočívá ve vší slávě v Invalidovně, na mého předka, který dost možná zachránil Evropu, se zapomnělo.“

Věděl, že tohle je její bolavé místo, a tak to téma prozatím opustil.

„Ale je fakt, že Napoleonovi se opravdu povedlo objevit v Egyptě věci mimořádné hodnoty.“ Ukázala na vitrínu. „Třeba tyhle čtyři papyry. Narazil na ně náhodou, když jeho vojáci zastřelili u silnice nějakého vraha. Nebýt Pozza di Borgo, byl by s jejich pomocí konsolidoval svou moc a účinně ovládl zbytek Evropy. Díkybohu nedostal příležitost.“

Téhle zajímavosti se jeho pátrači nedopídili. U Ashbyho na výdajích nijak nešetřil, dozvěděl se o něm všechno. Ohledně Elizy Larocqueové kladl jen cílené dotazy. Že by udělal chybu?

„Co se v těch papyrech píše?“ zeptal se navenek lhostejně.

„Jsou důvodem vzniku Pařížského klubu. Objasňují cíl našeho směřování a ukazují k němu cestu.“

„Kdo je sepsal?“

Pokrčila rameny. „Nikdo neví. Napoleon věřil, že pocházejí z Alexandrie, kde se ztratily po zkáze knihovny.“

Thorvaldsen už měl vlastní zkušenost s památkou, o níž se mylně věřilo, že vzala za své. „Vkládáte hodně víry do neznámého dokumentu sepsaného neznámým písařem.“

„O bibli by se dalo říci totéž. O jejím původu nevíme prakticky nic, a přesto podle ní žijí milióny lidí.“

„Trefa do černého.“

Oči jí zazářily bezelstnou sebedůvěrou. „Ukázala jsem vám věc, která je mi drahá. Teď chci vidět váš důkaz ohledně Ashbyho.“

28

PAŘÍŽ

Malone viděl, že do výstavního prostoru chvátají dva muži ve zmačkaných modrých blejzrech a kravatách, se jmenovkou zaměstnanců muzea pověšenou kolem krku. Jeden ze dvou Foddrellových pronásledovatelů, rozložitý chlap s širokými rameny a rozcuchanými vlasy, zareagoval protiútokem a uhodil přibíhajícího hlídače do tváře. Druhý, se skřetím obličejem plochým jako placka, srazil jeho kolegu dobře mířeným kopem.

Vzápětí se v rukou Ramenáče i Placky objevily pistole.

Žena nahoře na balustrádě, která ten poprask vyvolala, odtamtud utekla.

Návštěvníci si všimli zbraní a rozkřičeli se. Dali se kolem Malonea a Sama na úprk zpátky k hlavnímu vchodu.

V protějších dveřích se objevili další dva hlídači v blejzrech.

Třeskly výstřely.

Kamenné zdi, dlaždicová podlaha a skleněný strop je nijak neztlumily, takže zahřměly Maloneovi do uší silou exploze.

Jeden z Blejzrů se zhroutil.

Kolem se hnali další prchající lidé.

Druhý Blejzr zmizel z dohledu.

Ramenáč a Placka se vypařili.

Malone si v duchu promítl vnitřní uspořádání muzea. „Vezmu to nejkratší cestou zpátky. Budova má jen jeden východ. Odříznu je tam. Ty zůstaň tady.“

„Co mám dělat?“

„Hlavně se nedej zastřelit.“

Malone předpokládal, že muzejní ochranka uzavře východy a policie dorazí co nevidět. Stačilo zaměstnat ty dva pistolníky dost dlouho, aby to policisté stihli.

Rozběhl se zpátky k hlavnímu vchodu.

■ ■ ■

Sam neměl moc času na rozmýšlení. Všechno se seběhlo hrozně rychle. Okamžitě se rozhodl, že bez ohledu na Maloneův příkaz nebude jen tak čekat. Přeběhl přes vysoký slunný výstavní prostor, v němž se střelba strhla, ke krvácejícímu muži v modrém blejzru, zhroucenému na podlaze jako hromádka hadrů.

Přiklekl k němu.

Oči se skelným, nepřítomným pohledem jen nepatrně zamžikaly. Sam nikdy dřív neviděl nikoho postřeleného. Zastřeleného? To ano, včera v noci. Jenže tenhle muž ještě žil.

Sam přelétl pohledem okolí, jako by dělal inventuru všech těch kamenných fragmentů, soch a skulptur. A východů. Byly tu dva – jednak dveře zamčené na železný zámek, jednak otevřený obloukový průchod do jakéhosi prostoru bez oken. Na jeho protější straně visela tapiserie a vedle ní si všiml schodů někam nahoru.

Všichni návštěvníci už utekli a v muzeu vládlo znepokojivé ticho. Divil se, co dělá ochranka, zaměstnanci a policie. Touhle dobou už určitě přivolali pomoc.

Tak kde všichni jsou?

Vtom zaslechl kroky. Dusot běžících nohou. Blížily se. Od míst, kudy sem s Malonem vstoupili – a kudy Malone zmizel.

Nemínil se nechat odsunout na vedlejší kolej. Chtěl být součástí toho, co se děje.

„Pomoc je na cestě,“ utěšil postřeleného.

Pak se rozběhl do sousední místnosti a po schodech do horního patra.

Malone se vrátil do dárkového obchodu a prorážel si cestu zástupem lidí, kteří se domáhali, aby je pustili hlavním vchodem ven.

Rozčileně protestovali v různých jazycích.

Razil si mezi nimi cestu dál, až prokličkoval z obchodu do přilehlé místnůstky, kde podle brožury měly být zamykací skříňky na zavazadla a schody do horního patra. Nahoře bude moci zdržet Ramenáče a Placku, až sem doběhnou.

Bral dřevěné schody po dvou a vyběhl do prázdného sálu, kde se vystavovala brnění, nože a meče. Jednu stěnu zdobila tapiserie s loveckým výjevem. Všechny skleněné vitríny byly zamčené na zámek, jenže on nutně potřeboval zbraň. Doufal, že muzeum bude mít pochopení.

Popadl židli postavenou u stěny a praštil její kovovou nohou do vitríny.

Podlahu zasypaly střepy.

Odhodil židli, sáhl dovnitř a vzal si jeden z krátkých mečů. Všiml si, že je nabroušený, nejspíš aby jakožto exponát vypadal patřičně působivě. Cedulka ve vitríně informovala, že jde o zbraň ze 16. století. Přibral si ještě štít, podle popisku ze století patnáctého.

Meč i štít byly ve vynikajícím stavu.

Když se jich chopil, vypadal jako gladiátor v aréně.

Lepší než nic, usoudil.

Sam se hnal po schodech nahoru, rukou se přidržoval leštěného mosazného zábradlí. Na podestě se krátce zaposlouchal a pak vyrazil po posledním úseku do horního patra.

Nikde ani hlásku. Dokonce ani zezdola.

Po špičkách šel s rukou na zábradlí dál. Přemýšlel, co si počít. Nebyl ozbrojen a k smrti se bál, ale Malone možná potřebuje pomoc stejně jako včera v noci v knihkupectví.

A agenti v terénu si pomáhají.

Došel nahoru.

Nalevo se otevíral široký oblouk do vysoké místnosti s krvavě rudými stěnami. Přímo před ním byl vchod do expozice nazvané LA DAME À LA LICORNE.

Dáma s jednorožcem.

Zastavil se a opatrně nahlédl obloukovým vchodem do červené místnosti.

Třeskly tři výstřely.

Pár centimetrů od jeho hlavy odštíply kulky kus kamene a zvířily prach. Ucouvl.

To byl ale pitomý nápad.

Jeho směrem přilétla další střela. Okna napravo od plošinky nad schody se zatřásla v rámu.

„Hej,“ zašeptal poblíž nějaký hlas.

Zalétl pohledem doprava a uviděl ženu, která svým výkřikem odstartovala celou tu vřavu. Stála v nízkém vstupu do sálu s Dámou s jednorožcem. Krátké vlasy si shrnula z obličeje, oči se jí energicky blýskaly. Na dlani držela pistoli.

Hodila mu ji a Sam ji chytil.

Levičkou sevřel pažbu a ukazováčkem nahmátl spoušť. Z pistole nestřílel od své poslední návštěvy na střelnici Tajné služby. Kdy to bylo, před čtyřmi měsíci? Ale stejně byl rád, že ji má.

Setkal se s ženiným naléhavým pohledem. Naznačovala mu, ať vypálí.

Zhluboka se nadechl, stočil hlaveň ke dveřnímu oblouku a zmáčkl spoušť.

Někde v červené místnosti se vysypalo sklo.

Vystřelil znova.

„Měl byste se aspoň trochu snažit některého dostat,“ pokárala ho ze svého úkrytu.

„Když jste tak dobrá, udělejte to sama.“

„Hoďte mi tu zbraň zpátky a udělám.“

29

ÚDOLÍ LOIRY

Eliza seděla v obývacím pokoji a ustaraně přemýšlela o nečekaných komplikacích, které během posledních hodin vyvstaly. Thorvaldsen už odjel do Paříže. Zítra si spolu promluví důkladněji.

V tuhle chvíli potřebovala radu.

Poručila rozdělat oheň a v krbu teď plápolaly plameny a ozařovaly motto, které vytesal do krbové římsy jeden z jejích předků.

S’IL VIENT À POINT, ME SOUVIENDRA.

Bude-li tento zámek dokončen, mé jméno neupadne v zapomnění.

Seděla na polstrované židli u vitríny s papyry. Ticho rušil jen praskot dřeva v krbu. Dnes večer prý možná bude sněžit. Milovala zimu, zvlášť tady na venkově, obklopena vším, na čem lpěla.

Dva dny.

Ashby pobýval v Anglii, organizoval přípravy. Před několika měsíci ho pověřila řadou úkolů a spoléhala na jeho údajné zkušenosti. Teď přemítala, jestli nevložila důvěru v nepravého. Na tom, co dělá, hodně záleželo.

Vlastně na tom záviselo všechno.

Uhýbala před Thorvaldsenovými otázkami a nedovolila mu přečíst si papyry. To právo si nevysloužil. Ani žádný z klubových členů, alespoň prozatím. Vědomosti z papyrů byly jejímu rodu drahé. Svitky získal Pozzo di Borgo osobně, když je jeho špehové ukradli ze zásilky směřující na Svatou Helenu; byly součástí Napoleonova osobního majetku, který si směl vzít s sebou do vyhnanství. Napoleon se všiml, že se ztratily, a oficiálně protestoval, ale všechny nepravosti se přičítaly jeho britským věznitelům.

Navíc jeho stížnosti nikoho nezajímaly.

Tou dobou už byl bezmocný. Všichni vůdcové Evropy si z celé duše přáli, aby ten kdysi tak mocný císař co nejdřív sešel ze světa rychlou přirozenou smrtí. Žádná špinavost. Žádná poprava. Nesměli dopustit, aby se stal mučedníkem, a tak se jako nejlepší cesta ke kýženému cíli jevilo uvěznit ho na vzdáleném ostrůvku v jižním Atlantiku.

A zabralo to.

Napoleon skutečně valem scházel.

Do pěti let byl mrtev.

Eliza vstala, došla k prosklené skříňce a zadívala se na čtyři starobylé texty, které vitrína chránila. Už dávno si je nechala přeložit a každé slovo si vryla do paměti. Pozzo di Borgo rychle pochopil jejich potenciál, jenže žil v ponapoleonské éře, kdy Francie tonula v nekonečných zmatcích – monarchii nedůvěřovala a na demokracii se nezmohla.

Takže mu ty papyry nebyly k ničemu.

Mluvila pravdu, když Thorvaldsenovi řekla, že se nedá zjistit, kdo je napsal. Věděla jen tolik, že dávají smysl.

Otevřela zásuvku pod vitrínou. Uvnitř ležel překlad původního koptského znění do francouzštiny. Za dva dny se o jeho obsah podělí s Pařížským klubem. Probírala strojem psané stránky a znovu žasla nad jejich moudrostí a zázračnou prostotou.

Válka je zdrojem pokroku, přirozeně vytváří, co by jinak nevzniklo. K mnoha pozitivům, jež přináší, patří mimo jiné svobodné myšlení a nové vynálezy. Pro společnost představuje válka aktivní sílu, stabilizující a spolehlivý nástroj. Možnost vypuknutí války tvoří nejpevnější základ autority jakékoli vlády, který dále sílí v přímé úměře k růstu ohrožení, jež válka představuje. Poddaní budou ochotně poslouchat, dostane-li se jim alespoň příslibu ochrany před útočníky. Ztrať hrozbu války nebo poruš slib ochrany, a po autoritě je veta. Válka dokáže probouzet v lidech loajalitu jako nic jiného. Nebýt války, ústřední moc by vůbec neexistovala. Míra schopnosti vládnout závisí u každého vládce na jeho schopnosti vést válku. Kolektivní agrese je pozitivní silou, jež potlačuje nesouhlas a buduje ve společnosti pocit sounáležitosti. Válka je nejlepší způsob, jak kolektivní agresi ventilovat. Dlouhodobý mír není v zájmu uchování ústřední moci, právě tak jako trvalá, nikdy nekončící válka. Nejlepší je čistě jen možnost války, jelikož vytváří pocit ohrožení a vnějšího tlaku, bez něhož se žádná ústřední moc neobejde. Trvalé stability lze snadno dosíci pouhou přípravou společnosti na válku.

Bylo úžasné, že starověká mysl dokázala vyprodukovat tak moderní myšlenky.

Obava z vnějšího ohrožení je pro udržení jakékoli ústřední moci zásadní. Musí být uvěřitelná a dostatečně silná, aby vyvolávala absolutní hrůzu, a musí zasáhnout společnost jako celek. Bez podobného strachu by se ústřední moc mohla zhroutit. Společenský přechod od války k míru selže, nedokáže-li vladař vyplnit společenskou a politickou prázdnotu vzniklou nepřítomností války. Je třeba najít náhražky k uvolnění kolektivní agrese, ale musejí být uskutečnitelné a přitažlivé.

Odložila překlad na vitrínu.

Za časů Pozza di Borgo, v polovině 19. století, žádné rozumné náhražky neexistovaly, a tudíž převládaly války. Nejdříve regionální konflikty, pak dva celosvětové válečné požáry. Dnes je to jiné. Náhražek je k dispozici spousta. Vlastně až příliš. Vybrala si tu správnou?

Těžko říci.

Vrátila se k židli.

Musí zjistit ještě jednu věc.

Hned jak Thorvaldsen odjel, vyndala ze své aktovky orákulum. Teď knihu uctivě otevřela a několikrát se zhluboka nadechla, aby se připravila. Ze seznamu otázek si vybrala Zachová mi přítel, na kterého nejvíc spoléhám, věrnost, anebo mě zradí? Přítele nahradila Thorvaldsenem a nahlas tu otázku položila planoucímu ohni.

Zavřela oči a soustředila se.

Pak vzala pero a nakreslila pět řad svislých čárek, přepočítala je a udělala odpovídající sestavu teček.

•

• •

• •

• •

•

Rychle zkontrolovala tabulku a zjistila, že odpověď najde na stránce H. Tam orákulum prohlásilo: Přítel ti bude štítem proti nebezpečí.

Zavřela oči.

Věřila Grahamu Ashbymu, vložila v něj svou důvěru, i když o něm nevěděla skoro nic krom toho, že je z bohatého rodu a úspěšný hledač pokladů. Nabídla mu jedinečnou šanci a poskytla mu informace, které nikdo jiný na světě nemá, tajemství, která se v její rodině předávala od časů Pozza di Borgo.

Vodítka, která by mohla vést k Napoleonově ztracené skrýši.

Di Borgo strávil pátráním posledních dvacet let svého života, ale neuspěl. Marná snaha ho nakonec dohnala k šílenství. Zanechal však po sobě poznámky, které předala Grahamu Ashbymu.

Nebylo to od ní pošetilé?

Vzpomněla si, co orákulum právě předpovědělo o Thorvaldsenovi.

Přítel ti bude štítem proti nebezpečí.

Snad ne.

30

PAŘÍŽ

Malone uslyšel výstřely. Pět? Šest? Pak tvrdý náraz a zvuk tříštěného skla.

Proběhl kolem tří sálů, v nichž se stavělo na odiv tisíc let francouzské historie v podobě vytříbených uměleckých děl, malovaných oltářních desek, zručných výtvorů kovářského řemesla a tapiserií, a zahnul doprava do další chodby. Byla asi šest metrů dlouhá, s podlahou z tvrdého dřeva a kazetovým stropem. Ve dvou osvětlených vitrínách zabudovaných do pravé boční stěny leželo psací náčiní a různé bronzové nástroje. Mezi nimi vedl průchod do další osvětlené místnosti. Nalevo zahlédl kamenný oblouk a balustrádu, odkud ta žena vykřikla na poplach.

Na protějším konci chodby se vynořil nějaký muž.

Ramenáč.

Nejdřív si Malonea nevšiml, ale když se ohlédl a uviděl člověka s mečem a štítem, namířil na něj a vypálil.

Malone se shýbl a nastavil kovový štít.

Kulka do něj břinkla, Malone ho odhodil a vrhl se na zem. Štít odlétl stranou. Malone se odkutálel do sousední místnosti a rychle vyskočil na nohy.

Blížily se dunivé kroky. Byl v sále s několika dalšími osvětlenými vitrínami a oltářními obrazy.

Neměl na vybranou.

Nemohl se vrátit, odkud přišel, a tak se rozběhl do dalšího sálu.

Sam se díval, jak ta žena chytila pistoli – měla sice malé, ale hbité ruce – a okamžitě vyrazila kupředu. Dveřní otvor, ve kterém předtím stála, byl v pravém úhlu ke vchodu do červené komnaty, kde zaujali polohu střelci, a to jí poskytlo krytí. Rozkročila se, zamířila a vypálila dvě rány.

Znovu se vysypalo sklo. Další zničená vitrína.

Odvážil se nakouknout dovnitř a uviděl jednoho z mužů přebíhat na druhou stranu, aby se tam skrčil za další prosklenou skříňkou. Žena jeho přesun postřehla také a znovu po něm vystřelila.

Celý ten výjev mu připadal neskutečný.

Kde je muzejní ostraha?

A policie?

Malone si náhle uvědomil, že udělal nebezpečnou chybu. Vybavil si muzejní brožuru a došlo mu, že vbíhá do kaple, malého uzavřeného prostoru s jedinou cestou dovnitř i ven.

Vtrhl do ní a naskytl se mu pohled na její úchvatnou gotickou krásu s ústředním pilířem zvedajícím se k žebrové klenbě ve tvaru palmových listů. Prostor zhruba sedm krát deset metrů, nikde žádný nábytek, žádný úkryt.

Dál svíral meč, ale ten mu byl proti člověku s pistolí málo platný.

Uvažuj.

Sam byl zvědavý, co ta žena zamýšlí. Očividně se pustila do boje a zdálo se, že ho míní dotáhnout do konce.

Muzeem se rozlehly další dva výstřely, ale ne z její zbraně ani směrem k nim.

Až příliš dobře se pamatoval, jak mu prve hvízdly kolem hlavy kulky, a tak nadmíru opatrně nahlédl do červené místnosti a zjistil, že se jeden z útočníků schoval za neporušenou vitrínu a střílí odtamtud někam jinam.

Žena to viděla také.

Na útočníky střílel ještě někdo další.

Do červené místnosti vlétly tři další kulky a střelec za vitrínou se ocitl uprostřed křížové palby. Soustředil se spíš na nové nebezpečí než na to původní. Zdálo se, že žena čeká na správný moment. Když přišel, vypálila.

Střelec se vrhl do úkrytu, ale následující rána ho zasáhla do hrudi. Neohrabaně se zapotácel. Vykřikl bolestí a jeho cukající se tělo se zhroutilo na podlahu.

■ ■ ■

Malone se připravil. V zátylku ho mrazilo strachy. Měl jen jedinou naději – že útočník bude vcházet do kaple obezřetně, protože neví, co má za otevřeným průchodem čekat. Při troše štěstí meč postačí, aby mu získal několikavteřinovou výhodu. Celá tahle akce se začínala zvrhávat v noční můru – jako pokaždé, když se do něčeho zapletl Thorvaldsen.

„Stát,“ křikl mužský hlas.

Uplynul napjatý okamžik.

„Řekl jsem stát!“

Práskl výstřel.

O podlahu zadunělo padající tělo. Že by policie nebo muzejní ochranka konečně začaly jednat? Malone nejistě vyčkával.

„Pane Malone, můžete vyjít ven. Je po něm.“

Takový pitomec zase nebyl. Přikradl se k okraji průchodu a bleskurychle vyhlédl ven. Ramenáč ležel na podlaze tváří k zemi a pod ním se rozlévala kaluž krve. Opodál stál pevně rozkročen muž v tmavém obleku, v ruce držel poloautomatický SIG Sauer .357 a mířil jím na mrtvého. Malone si všiml, že má krátký sestřih, vysportovanou štíhlou postavu a vypadá chladnokrevně. Postřehl i jeho čistou angličtinu s jižanským přízvukem.

Ale rozhodla ta zbraň.

Standardní model P229.

Zbraň, kterou používá Tajná služba.

Její hlaveň se zvedla a přesunula se jeho směrem.

„Odhoďte ten meč.“

Samovi se ulevilo, že hrozba zřejmě pominula.

„Malone,“ zavolal s nadějí, že toho střelce sundal právě on.

Malone slyšel, jak Sam vykřikl jeho jméno. Ještě pořád držel meč, ale sig sauer mu dál mířil na hruď.

„Buďte zticha,“ poručil mu ten muž. „A odložte ten zatracený meč.“

■ ■ ■

Samovi se na jeho zavolání nedostalo žádné odpovědi.

Otočil se k té ženě a zjistil, že teď míří pistolí přímo na něj.

„Je načase, abychom my dva zmizeli,“ prohlásila.

31

Maloneovi nezbylo než pochodovat pod namířenou pistolí vylidněným muzeem. Všichni návštěvníci zmizeli a zřejmě bylo zamčeno. Divil se, že po té divoké střílečce nikde není ani vidu ani slechu po policii nebo muzejní ochrance.

„Co tady dělá Tajná služba?“ Jako by se potřeboval ptát. „Nezahlédli jste tu náhodou jednoho ze svých? Mladý kluk. Vypadá k světu. Trochu moc hrr. Jmenuje se Sam Collins.“

Odpovědí mu bylo jen další mlčení.

Prošli výstavním sálem s tmavočervenými stěnami; další oltářní obrazy a tři vitríny v troskách. Úřední místa budou vzteky bez sebe.

Zahlédl na podlaze další zkrvavené tělo.

Placka.

U druhého východu z místnosti sestupovalo po pravé straně dolů schodiště a nalevo zely dokořán otevřené dvojkřídlé dveře. Laminovaná cedulka oznamovala, že za nimi je LA DAME À LA LICORNE.

Malone na ně ukázal. „Tam?“

Muž přikývl, spustil pistoli a couvl zpátky do červeného sálu. Jeho plachost Malonea pobavila.

Vešel do šerého prostoru, kde bylo vystaveno šest pestrých tapiserií, všechny pečlivě nasvětlené nepřímým osvětlením. Za normálních okolností by na něj udělaly dojem, protože si pamatoval, že jsou to originály z 15. století a patří k nejcennějším exponátům muzea. Ale při pohledu na osamělou postavu usazenou na jedné ze tří laviček uprostřed místnosti se mu rázem pospojovaly všechny souvislosti.

Stephanie Nelleová.

Jeho bývalá nadřízená.

„Povedlo se ti zničit další národní poklad,“ obrátila se k němu vyčítavě.

„Já to tentokrát nebyl.“

„A kdopak rozmlátil židlí vitrínu, aby sebral štít a meč?“

„Vidím, žes to sledovala.“

„Dožadují se tě Francouzi,“ řekla mu.

„Takže bych ti asi měl poděkovat…“ Zarazil se. „Ba ne. Spíš bych měl poděkovat prezidentu Danielsovi. Správně?“

„Osobně intervenoval, jakmile jsem mu ohlásila, že se tu strhlo pěkné nadělení.“

„Jak to dopadlo s tím postřeleným hlídačem?“

„Vezou ho do nemocnice. Snad přežije.“

„Ten chlap tam vedle – je od Tajné služby?“

Přikývla. „Vypůjčili jsme si ho.“

Znal Stephanii už dlouho, pracoval pro ni dvanáct let v oddělení ministerstva spravedlnosti zvaném Magellan Billet. Hodně toho spolu prožili, zvlášť v posledních dvou letech, kdy teoreticky měl být ve výslužbě.

„Je mi líto, co se stalo s tvým otcem,“ řekla.

Už několik hodin na minulé dva týdny ani nepomyslel. „Díky za to, cos pro mě udělala.“

„Bylo to namístě.“

„Proč jsi tady?“

„Kvůli Samu Collinsovi. Pochopila jsem, že jste se už seznámili.“

Posadil se na lavičku a zadíval se na tapiserie. Na všech byl kulatý tmavomodrý ostrov posetý květinami zářivých barev od tmavorudé až po jasně růžovou. Na všech se vyskytovala urozená dáma s jednorožcem a lvem, ale výjevy se různily. Tu alegorii znal – znázorňovala pět smyslů, mytické okouzlení. Jinotajné poselství z dávných časů, jakých si v poslední době užil bohatě.

„Lítá Sam v maléru?“

„Byl v maléru od první chvíle, kdy se spojil s Thorvaldsenem.“

Vyprávěla mu o své včerejší schůzce s Dannym Danielsem v Oválné pracovně, při které jí prezident Spojených států oznámil, že se v Kodani děje něco důležitého.

„Daniels o Samovi ví. Poinformovala ho Tajná služba.“

„Odkdy se prezident zabývá takovými malichernostmi?“

„Od okamžiku, kdy mu řekli, že je v tom namočen Thorvaldsen.“

Trefná poznámka.

„Cottone, ten Pařížský klub opravdu existuje. Naši lidé ho sledují už víc než rok. Donedávna nebyl žádný důvod k poplachu. Ale potřebuju zjistit, co Thorvaldsen provádí.“

„Takže jde o Sama, anebo o Henrika?“

„O oba.“

„Jak jsme se dostali od Pařížského klubu k Henrikovi?“

„Nezkoušej to na mě. Sedíš tu s našpicovanýma ušima a celý žhavý lapáš každý drobek informace, který ze mě vypadne. Jenže kvůli povídání tady nejsem. Potřebuju zjistit, co provádí ten ztřeštěný Dán.“

Malone věděl, že vztah mezi Stephanií a Henrikem se rodil ze vzájemné nedůvěry, i když v poslední době byli nejednou donuceni spolehnout se jeden na druhého. Rozhodl se, že jelikož s těmihle kohoutími zápasy nemá nic společného, jen se snaží pomoci svému nejlepšímu příteli, řekne projednou pravdu. „Jde po Caiově vrahovi.“

Stephanie potřásla hlavou. „Něco takového jsem tušila. Je na nejlepší cestě zhatit velkou zpravodajskou operaci a zkompromitovat náš klíčový zdroj.“

Další kousky skládačky rázem zapadly na místo. A Maloneovi ztuhly rysy. „Graham Ashby pracuje pro naši stranu?“

Přisvědčila. „Získáváme od něj spoustu podstatných informací.“

Sevřel se mu žaludek. „Henrik se ho chystá zabít.“

„Musíš ho zarazit.“

„To nejde.“

„Cottone, děje se toho víc, než tušíš. Pařížský klub plánuje nějakou spektakulární akci. Jakou? Nevíme. Aspoň zatím ne. Ten spolek vede žena jménem Eliza Larocqueová. Je jeho mozkem. Ashby patří k vykonavatelům. Udělá, co mu Larocqueová řekne, ale průběžně nás o tom informuje. Klub tvoří sedm nejbohatších lidí na světě. Samozřejmě netušíme, jestli všichni vědí, co má Larocqueová za lubem.“

„Proč jim to neřeknete?“

„Protože bylo rozhodnuto, že zameteme se všemi naráz. Mají prsty v korupci, úplatkářství, nátlakových praktikách a ohromných finančních a akciových machinacích. Narušují směnu valut a možná zavinili oslabování dolaru v celosvětovém měřítku. Chceme udělat rázné gesto a zbavit se jich jediným úderem.“

Bylo mu jasné, co za to. „Je zlikvidujete a Ashby si půjde po svém.“

„Je to cena, kterou musíme zaplatit. Nebýt jeho, nic bychom o nich nevěděli.“

Znovu upřel pohled na tapiserii. Mladá žena se lvem a jednorožcem po boku si vybírá z talíře lahůdku a papoušek drží v pařátu nějakou jinou.

„Máš nějakou představu, co se to tu strhlo za blázinec?“ zeptal se.

„Teď už ano. Naši lidé nedávno zjistili, že Thorvaldsen dává Ashbyho sledovat. Dokonce mu do jeho sídla nasadil odposlech. Povedlo se mu to jen díky tomu, že Ashby polevil v ostražitosti. Má dojem, že u nás i u Elizy Larocqueové to má dobré. S Thorvaldsenem vůbec nepočítá.“

„Henrik včera v noci zabil dva muže. Jeden z nich se podílel na Caiově smrti.“

„To mu nezazlívám. A nebudu se do toho plést, pokud neohrozí Ashbyho.“

„Co Pařížský klub plánuje?“ vyzvídal.

„O to právě jde. Ashby nám to zatím neřekl. Prozradil nám jen tolik, že se něco chystá, a to brzy. V nejbližších dnech. Mám dojem, že si tak zajišťuje, aby pro nás neztratil cenu.“

„Kdo jsou ti dva mrtví tady v muzeu?“

„Pracovali pro Elizu Larocqueovou. Ta žena v modrém je vyděsila, zareagovali přehnaně.“

„Jak moc zuří Francouzi?“

„Dost.“

„Já za to nemůžu.“

„Tajná služba má tohle muzeum pod dohledem už přes měsíc.“ Zaváhala. „A nikdy nenastal žádný problém.“

„Zavinila to ta holka v modrém.“

„Během letu z Ameriky jsem se dozvěděla, že si Eliza Larocqueová hlídá webovou stránku GreedWatch. Myslím, že ti dva sem přišli sledovat jistého člověka, Foddrella.“

„Kde je Sam?“

„Zadrželi ho. Viděla jsem to v záběrech bezpečnostních kamer.“

„Policie?“

Zavrtěla hlavou. „Ta dívka v modrém.“

„Nezdá se ti, žes mu měla pomoct?“

„To nebude problém.“

Znal Stephanii jako svoje boty. Pracovali spolu dlouho. Byl jedním z původních dvanácti agentů-právníků v Magellan Billetu, najímala ho kdysi osobně. Takže nad další otázkou hloubat nemusel. „Ty o ní víš všechno, viď?“

„Úplně všechno ne. Netušila jsem, k čemu se chystá, ale jsem zatraceně ráda, že to udělala.“

32

Samovi nezbylo než sejít z horního poschodí muzea dolů do přízemí po stejných schodech, po nichž prve vyběhl nahoru. Odtamtud s tou ženou sestoupil po dalších schodech do uzavřeného frigidaria, kde už čekal Jimmy Foddrell. Společně zamířili ke kamennému průchodu zatarasenému železnou brankou. Žena ji odemkla.

Sama trochu znervózňovala ta pistole. Nikdy nezažil, že by někdo mířil přímo na něj tak zblízka a tak odhodlaně, nikdy nečelil takové akutní hrozbě. Přesto nějak vycítil, že mu nehrozí nebezpečí. Možná je naopak na správné stopě.

Rozhodl se po ní jít. Chce se přece stát operativcem. Tak se podle toho chovej, poručil si v duchu. Improvizuj. To by udělal Malone.

Foddrell za nimi zamkl branku.

Ocitli se v místnosti, jejíž zdi z cihel a kamene se zvedaly do patnáctimetrové výšky. Světlo dovnitř prosakovalo okny zasazenými skoro až u klenutého stropu a bylo tu zima; celý ten prostor vypadal a působil jako vězení. Probíhaly tu opravy, protože u jedné hrubě tesané zdi stálo lešení.

„Můžete odejít, nebo zůstat,“ řekla Samovi ta žena. „Ale moc bych potřebovala, abyste zůstal.“

„Kdo jste?“

„Meagan Morrisonová. Patří mi webová stránka GreedWatch.“

„Copak není jeho?“ ukázal na Foddrella.

Zavrtěla hlavou. „Je moje.“

„Tak co tady dělá on?“

Zdálo se, že se Morrisonová rozhoduje, kolik mu toho má prozradit. „Chtěla jsem, abyste se přesvědčil, že nejsem blázen. Že mě opravdu pronásledují. Sledují mě už celé týdny. Michael se mnou na té stránce spolupracuje. Vymyslela jsem pro něj jméno Foddrell a využila ho jako vějičku.“

„Takže vy jste nás sem s Malonem zavedl schválně?“ zeptal se muže, o kterém mluvila jako o Michaelovi.

„Bylo to snadné.“

Ano, to tedy bylo.

„Pracuji tady v muzeu,“ řekla Morrisonová. „Když jste mi poslal e-mail s žádostí o schůzku, měla jsem radost. Ti zastřelení sledovali Michaela už dva týdny. Kdybych vám to řekla, nevěřil byste mi. Tak jsem vám to předvedla. Mě hlídají nějací další, věší se mi na paty skoro denně a myslí si, že o nich nevím.“

„Znám lidi, kteří by vám mohli pomoci.“

V očích se jí hněvivě zablesklo. „O ty vaše lidi nestojím. Beztak mě sleduje nejspíš někdo z nich. FBI. Tajná služba. Kdo ví? Chci jednat s vámi.“ Chvilku mlčela. „Vy a já,“ – hněv se jí z tváře vytratil – „si musíme promluvit z očí do očí.“

Zapůsobila na něj naléhavost v její hezké tváři. Přesto řekl: „V muzeu jsou mrtví, zastřelení. Jeden z hlídačů je vážně raněn.“

„Mrzí mě to, ale já tu přestřelku nezačala.“

„Ale ano. Rozkřičela jste se na ty dva.“

Byla drobná, s plnými ňadry, útlým pasem a přemírou temperamentu. Modré oči jí jiskřily skoro ďábelským potěšením – velitelsky a sebevědomě. Zato jemu nervy jen hrály; potily se mu dlaně a úporně se snažil nedat napětí najevo. Nasadil ležérní výraz a zvažoval svoje možnosti.

„Same,“ řekla mu už jemněji, „potřebuji si s vámi promluvit. Soukromě. Ti pistolníci se dostali na stopu Michaelovi. Mně ne. Ale těch druhých pronásledovatelů, Američanů pověšených na mě, jsme se zbavili jen díky tomu, že jsme odtamtud utekli.“

„To oni zastřelili ty dva?“

Pokrčila rameny. „Kdo jiný?“

„Chci vědět, kdo poslal ty dva pistolníky, které jsme sledovali. Pro koho pracují?“

Oplácela mu pohled a bylo zřejmé, že ho odhaduje. Zčásti se mu to příčilo, zčásti doufal, že na ni aspoň jakžtakž udělal dojem.

„Pojďte se mnou a ukážu vám to.“

Stephanie Maloneovi vysvětlovala, jak je to s webovou stránkou GreedWatch.

„Provozuje ji žena, která začala tuhle melu. Meagan Morrisonová. Je to Američanka, která tady na Sorbonně vystudovala ekonomii. Poslala toho druhého mládence, Foddrella, aby tě povodil za nos. To jméno je pseudonym, který na webu používá.“

Malone se chytil za hlavu. „Nechám se nachytat od magora, který si dává k obědu ledvinky. To jsem to dopracoval.“

Zasmála se. „Jsem ráda, žes mu na to skočil. Bylo pro nás jednodušší navázat s tebou kontakt. Daniels mi řekl, že Sam udržuje styky se stránkou GreedWatch už skoro rok. Říkali mu, aby toho nechal, ale neposlechl. Tajná služba prostřednictvím svojí pařížské pobočky monitoruje ten web i samotnou Morrisonovou už několik měsíců. Morrisonová je mazaná. Oficiálně se za webmastera vydává ten mládenec, co tě sem zavedl. Minulé dva týdny byl pod soukromým dohledem. Tajná služba zjistila, že ho dává hlídat Eliza Larocqueová.“

„Nijak se tím nevysvětluje, proč jsi tady a jak tohle všechno víš.“

„Myslíme, že ta webstránka má přísun interních informací, a totéž si zřejmě myslí i Larocqueová.“

„Určitě jsi mi nepřišla vykládat jen o nějaké webstránce. O co ve skutečnosti jde?“

„O Petera Lyona.“

Toho Jihoafričana znal. Byl to jeden z nejhledanějších lidí na světě. Měl v repertoáru obchody se zbraněmi, politické vraždy, terorismus – udělal cokoli, co si klient objednal. Propagoval se jako zprostředkovatel chaosu. Když Malone přede dvěma lety odcházel do výslužby, měl Lyon na účtu přinejmenším tucet bombových atentátů a stovky mrtvých.

„Ještě působí v branži?“ zeptal se.

„Aktivněji než kdy jindy. Ashby se s ním má sejít. Larocqueová plánuje cosi, v čem má Lyon hrát roli. Lidi jako on nevylézají z úkrytu často. Pro nás to může být jedinečná šance drapnout ho za pačesy.“

„A nevadí ti, že informace o té šanci má pod palcem zrovna Ashby?“

„Mně se to taky nelíbí. Já tuhle operaci neřídila. Nikdy bych nedopustila tu střílečku.“

„Je jasné, že hraje na obě strany. Přece ho nemohou nechat, aby v tom pokračoval.“

„Nebude. Dál už ne. Teď je to operace Billetu. Už dvanáct hodin velím já. A já toho parchanta zmáčknu.“

„Předtím, než ho Henrik zabije, anebo až potom?“

„Radši předtím. Před pár hodinami se Ashby sešel ve Westminsteru s Lyonem. Sledovali jsme ten hovor parabolickým směrovým mikrofonem.“

„Koukám, že někdo zapojil mozek. A co Lyon?“

„Nechali ho běžet. Nenasadili na něj žádný stín a já souhlasila. Kdyby se polekal, slehne se po něm země. Momentálně se cítí při schůzkách s Ashbym v bezpečí.“

Malonea Lyonova nemístná sebedůvěra pobavila. „Těší mě, že si každý občas naběhne.“

„Ashby předal Lyonovi nějaké klíče a padla zmínka o termínu za dva dny, ale jinak skoro nic. Mám nahrávku toho rozhovoru.“ Odmlčela se. „A teď – kdepak je náš čiperný Dán? Potřebuji si s ním promluvit.“

„Jel navštívit Elizu Larocqueovou.“

Věděl, že ta zpráva Stephanii zaujme.

„Hlavně mě proboha ujisti, že ji nevyplaší.“

Zahlédl v jejích očích zlost. Stephanie si své operace ráda řídila po svém.

„Chce se pomstít,“ vysvětlil.

„Ne, dokud tu velím já. Ashby je ta jediná páka, kterou momentálně máme, abychom se dozvěděli, co Lyon dělá.“

„Ne nutně. Touhle dobou už si Henrik našel cestičku do Pařížského klubu. Vlastně by se ti mohl hodit.“

Pohroužili se do mlčení a Stephanie zvažovala situaci.

„Meagan Morrisonová donutila Sama k odchodu z muzea pistolí,“ řekla. „Sledovala jsem to na bezpečnostních kamerách. Měla jsem důvod nechat je jít.“

„Ten kluk není žádný operativec.“

„Prošel výcvikem Tajné služby. Očekávám od něj, že bude spolupracovat.“

„Jakou má osobní historii?“

Potřásla hlavou. „Jsi stejný jako Thorvaldsen. Vždyť je už dospělý. Umí se o sebe postarat.“

„To není odpověď na moji otázku.“

„Zase jeden smutný příběh. Jako novorozeně ho našli opuštěného a vychovali ho v dětském domově.“

„Nedali ho k adopci?“

„Netuším proč.“

„Kde to bylo?“

„Představ si, že na Novém Zélandu. Přijel do Ameriky jako osmnáctiletý na studentské vízum a po čase získal občanství. Chodil na Kolumbijskou univerzitu, promoval jako třetí nejlepší z ročníku. Několik let tvrdě pracoval jako účetní, pak se mu povedlo dostat k Tajné službě. Celkem vzato slušný kluk.“

„Až na to, že neposlouchá nadřízené.“

„To platí o nás dvou taky.“

Malone se zakřenil. „Předpokládám, že Meagan Morrisonová je neškodná.“

„Víceméně. Problémy dělá Thorvaldsen. Sam Collins odjel z Washingtonu před několika týdny, po dalším výslechu kvůli té jeho webové stránce. Tajná služba ho stopovala – jel rovnou do Kodaně. Nejdřív ho chtěli nechat na pokoji, ale když zjistili, že Thorvaldsen dává sledovat Ashbyho, zašli za prezidentem. A Daniels do toho vtáhl mě. Usoudil, že se děje něco velkého, a měl pravdu. Rozhodl se, že já si s tím poradím nejlíp, protože mě s Thorvaldsenem pojí těsné osobní vztahy.“

Usmál se jejímu sarkasmu. „Ví Eliza Larocqueová, že je Meagan Morrisonová neškodná?“

Nastalo ticho. Atmosféra v místnosti zhoustla.

„Nemám ponětí,“ řekla Stephanie konečně.

„Neposlala za ní ty chlapy pro srandu králíkům. Radši bychom to měli prověřit. Morrisonová a Sam možná mají na krku trable – nezapomeň, co se tu zrovna odehrálo.“

„Sama si vezmu na starost já. Potřebuju, aby ses soustředil na Grahama Ashbyho.“

„Jak jsem se proboha ocitl uprostřed téhleté mely?“

„To mi řekni ty.“

Odpověď znali oba, a tak se jen zeptal: „Co mám udělat?“

33

17:15

Soukromé auto, kterým Thorvaldsen odjel z údolí Loiry na sever do Paříže, ho vysadilo před hotelem Ritz. Celou cestu protelefonoval, plánoval další kroky.

Na sklonku odpoledne se ochladilo, a tak se rád vnořil do tepla v proslulé hotelové lobby zařízené sbírkou starožitností, které by se dobře vyjímaly i v muzeu. Líbila se mu historka, jak hotel Ritz roku 1944 osvobozoval Hemingway. Spisovatel se skupinkou spojeneckých vojáků vtrhl dovnitř a s kulomety v rukou prohledali kdejaký kout. Jakmile zjistili, že nacisté vzali do zaječích, utábořili se v baru a poručili si rundu suchého martini. Na památku té události bar později pokřtili po Hemingwayovi. Thorvaldsen teď viděl, že zůstal útulný dodnes. Ze stěn obložených dřevem a z kožených klubovek dýchala atmosféra zašlých časů. Na zdech visely fotografie, které pořídil osobně Hemingway, a nevtíravá klavírní hudba vyvolávala iluzi soukromí.

U jednoho stolku zahlédl Thorvaldsen muže, kterého hledal. Došel k němu a posadil se.

Doktor Joseph Murad přednášel na Sorbonně. Byl uznávaným odborníkem na napoleonskou Evropu. Thorvaldsen mu od loňska, kdy se dozvěděl o Ashbyho posedlosti Napoleonem, vyplácel paušální honorář.

„Jednodruhová skotská whisky?“ zeptal se Murada francouzsky, když uviděl jeho sklenku.

„Chtěl jsem zjistit, jak chutná pití za dvaadvacet eur.“

Thorvaldsen se usmál.

„A krom toho platíte vy.“

„Platím.“

Thorvaldsenovi zatelefonovali do auta jeho pátrači z Británie a poinformovali ho, co se dozvěděli z odposlechu ve studovně Caroline Doddové. Nic moc mu to neříkalo, a tak jejich informace obratem předal po telefonu Muradovi. Vědec mu za půl hodiny zavolal zpátky a navrhl osobní schůzku.

„Napoleonova poslední vůle se o té knize stoprocentně zmiňuje,“ prohlásil. „Odjakživa mi to bylo divné. Napoleon měl s sebou na Svaté Heleně šestnáct set knih, ale u čtyř stovek z nich si dal tu námahu, že je odkázal Saint-Denisovi a Merovejská království dokonce uvedl jmenovitě. Typická ukázka pravidla odlišnosti.“

Thorvaldsen si počkal na vysvětlení.

„Podle archeologů totiž platí jedno takové pravidlo: Odlišnost poukazuje na to, co je důležité. Mají-li například tři sochy čtvercové podstavce a čtvrtá kulatý, je to obvykle právě ta čtvrtá, která je nejdůležitější. Ukazuje se znovu a znovu, že to pravidlo funguje, zvlášť při studiu památek obřadního nebo náboženského rázu. Takže nejspíš bude platit i pro odkaz na jednu konkrétní knihu v poslední vůli.“

Murad se pustil do výkladu o Merovejcích.

Jejich vůdci, počínaje Merovechem, po němž získali jméno, nejprve sjednotili Franky, pak se přelili na východ a dobyli území svých germánských bratranců. V 5. století Chlodvík porazil Římany, vznesl nárok na Akvitánii a zahnal Vizigóty do Španělska. Přijal křesťanství a prohlásil za své hlavní město jisté městečko na Seině, zvané Paříž. Paříž měla strategickou polohu, dala se snadno bránit a ležela uprostřed úrodné oblasti, které se začalo říkat Fransko. Merovejci sami o sobě byli zvláštní parta – holdovali podivným zvykům, nechávali si růst dlouhé vlasy a vousy a pohřbívali své mrtvé se symboly zlatých včel. Z vládnoucího rodu se vyvinula dynastie, ale překvapivě rychle své postavení ztratila. V 7. století už skutečnou moc v merovejské říši třímali dvorní úředníci, takzvaní majordomové – Karlovci. Ti se nakonec zmocnili vlády a Merovejce zlikvidovali.

„Moře báchorek, málo faktů,“ konstatoval Murad. „Taková je historie Merovejců. Napoleona ale fascinovali. Zlaté včely na svém korunovačním plášti převzal od nich. Skálopevně věřili v právo na kořist. Dobytá území vyrabovali a král zodpovídal za rozdělení lupu mezi své spolubojovníky. Očekávalo se od něj, že si z dobyvatelské kořisti kompletně uhradí veškeré své potřeby. Koncept královské soběstačnosti se udržel od 5. až do 15. století. Napoleon ho v 19. století znovu oživil.“

„Myslíte, že kniha o Merovejcích může být ukazatelem cesty k pokladu, po kterém pátrá Ashby?“

„To se nedozvíme, dokud se do ní nepodíváme.“

„Dochovala se?“

Caroline Doddová se Ashbymu ve studovně nezmínila, kde kniha je. Jen ho navnadila a donutila ho, aby si na informaci počkal až po jejich milování. Jenže Thorvaldsenovým pátračům se zatím nepovedlo nainstalovat Ashbymu odposlech i do ložnice.

Murad se usmál. „Dochovala. Před chvilkou jsem si to ověřil. Je vystavena v Invalidovně, kde je Napoleon pohřben. Byla součástí odkazu, který Saint-Denis roku 1856 zanechal městu Sens. Město ho po čase věnovalo francouzské vládě. Většina darovaných svazků shořela při požáru Tuilerií v roce 1871. To, co zbylo, doputovalo po druhé světové válce do Invalidovny. Tahle kniha se naštěstí zachránila.“

„Můžeme do ní nahlédnout?“

„Museli bychom odpovědět asi tak na milión otázek, na které byste nejspíš odpovídal nerad. Francouzi jsou ochranou svých národních památek přímo posedlí. Vyptal jsem se jednoho svého kolegy a od něj vím, že knihu vystavují v muzejním křídle Invalidovny. Jenže to je momentálně nepřístupné kvůli renovaci.“

Thorvaldsen si uvědomoval překážky – kamery, bezpečnostní rámy, pracovníky ostrahy. Ale věděl, že Ashby tu knihu mermomocí chce.

„Potřebuji, abyste mi zůstal k dispozici,“ řekl Muradovi.

Profesor se napil whisky. „Začíná se z toho klubat senzace. Napoleon si přál, aby po něm jeho soukromou skrýš zdědil jeho syn. Shromaždoval jmění stejně pečlivě jako merovejští králové. Jenže na rozdíl od nich – a podobně jako dnešní autokratičtí vládci – ho ukryl na místo, které znal jedině on sám.“

Thorvaldsen chápal, jakým lákadlem takový poklad je.

„Když Napoleona bezpečně odklidili na Svatou Helenu, anglické noviny začaly tvrdit, že si nakřečkoval ohromné bohatství. Zareagoval na to ze svého exilu typicky napoleonsky,“ usmál se Murad. „Předložil jim výčet toho, co nazval ‚skutečným pokladem‘ z časů své vlády. Louvre, Francouzská banka, vodovod pro Paříž, kanalizace a různé další vymoženosti. Měl kuráž, to se mu nedá upřít.“

To opravdu měl.

„Dovedete si představit, co všechno v tom ztraceném pokladu mohlo být?“ nadhodil Murad. „Tisíce uměleckých děl, která naloupil, už nikdy nikdo neviděl, nemluvě o vydrancovaných státních pokladech a soukromých majetcích. Obrovské spousty zlata a stříbra. Vzal si tajemství své skrýše do hrobu, ale čtyři sta knih včetně jedné výslovně uvedené svěřil svému nejoddanějšímu služebníkovi, Louisi Etiennu Saint-Denisovi. Je pravděpodobné, že Saint-Denis neměl ponětí, jak jsou důležité. Prostě jen plnil císařovo přání. Když Napoleonův syn roku 1832 zemřel, knihy pro něj ztratily význam.“

„Pro Pozza di Borgo ne,“ připomněl Thorvaldsen.

Všechno, co věděl o věhlasném předkovi Elizy Larocqueové a jeho celoživotní vendetě proti Napoleonovi, se dozvěděl právě od Murada.

„Ale nikdy tu záhadu nerozluštil,“ opáčil Murad.

Ne, di Borgo ne. Ale jeho vzdálená dědička tvrdě pracovala na tom, aby předkovo selhání napravila.

A Ashby se chystal do Paříže.

Takže Thorvaldsenovi bylo jasné, co je potřeba udělat.

„Tu knihu si obstarám.“

Sam a Meagan vyšli z Clunyjského muzea postranním východem, který vedl na štěrkovou cestu lemovanou vysokými stromy. Mezerou v železném plotě se protáhli na chodník, došli ke stanici podzemní dráhy a s několika přestupy dojeli na Place de la Republique.

„Teď jsme v Marais,“ prozradila mu Meagan, když se vynořili do zimy venku. Místo modré haleny už měla na sobě sportovní dlouhou bundu, džínsy a vysoké boty. „Kdysi se tu rozkládal močál. V 15. až 18. století tady stávaly honosné domy, ale zchátraly. Teď se čtvrti pomalu vrací stará sláva.“

Kráčeli po rušné třídě lemované vysokými elegantními budovami s úzkým průčelím. Byly z růžových cihel, bílého kamene a šedé břidlice, měly černé železné balkónky. Všude kolem pulzovaly sváteční energií obchůdky, módní butiky, parfumerie, čajovny a umělecké galerie.

„Hodně domů se tu rekonstruuje,“ řekla Meagan. „Z téhle čtvrti se zase stává dobrá adresa.“

Sam se v té dívce snažil vyznat. Zdálo se, že je ochotná pro svou věc bezhlavě riskovat, ale v muzeu prokázala chladnokrevnost.

Daleko větší než on.

Mrzelo ho to.

„Bývala tu komenda templářů. V jednom ze zdejších domů našel útočiště Rousseau. Poblíž žil Victor Hugo. Právě tady věznili Ludvíka XVI. a Marii Antoinettu.“

Zastavil se. „Co tady děláme my?“

I ona se zastavila. Temenem hlavy mu sahala sotva k ohryzku. „Jsi chytrý, Same. Poznala jsem to z tvého webu a e-mailů. Jsem v kontaktu s mnoha lidmi, kteří uvažují podobně jako my, ale většinou jsou potrhlí. Ty ne.“

„A ty?“

Ušklíbla se. „Posuď sám.“

Věděl, že má pod bundou ještě pořád schovanou zbraň. Zastrčila si ji dozadu za pásek kalhot, než odešli z muzea. Zajímalo ho, co by udělala, kdyby se teď sebral a odkráčel. Po těch dvou chlapech v muzeu střílela jako zkušený profík.

„Běž napřed,“ řekl.

Zahnuli za roh a míjeli další domy se vstupními dveřmi v úrovni chodníku. Bylo tu klidněji a méně lidí. Dopravní ruch zůstal daleko vzadu, za frontou domů nalepených jeden na druhém.

„V Americe používáme přirovnání ‚starý jako vrchy‘,“ prohodila. „Pařížané říkají ‚starý jako ulice‘.“

Už si všiml, že názvy ulic tu hlásají modré smaltované tabule vsazené do zdí budov na nárožích.

„Jména ulic mají svůj význam,“ vysvětlovala. „Připomínají nějakou osobu nebo událost, prozrazují, kam ulice vede, upozorňují na jejího nejslavnějšího obyvatele anebo na to, co je pro ni typické. Vždycky se k něčemu vztahují.“

Zastavili se na rohu. Modrobílá smaltovaná tabule hlásala RUE L’ARAIGNÉE.

„Pavoučí ulice,“ přeložil nahlas.

„Takže ty umíš francouzsky?“

„Vystačil bych si.“

„Ráda věřím. Jenomže čelíš něčemu, o čem toho moc nevíš.“ Ukázala do úzké uličky. „Podívej se na ten čtvrtý dům.“

Poslechl. Průčelí z červených cihel s černými spárami, řady sloupkových oken, železné balkóny. Široký klenutý průjezd s tesaným trojúhelníkovým štítem přehrazovala zlacená brána.

„Je z roku 1395,“ poznamenala Meagan. „Přestavěli ho v roce 1660. V roce 1777 se tu usadila partička právníků. Prali pro americké revolucionáře peníze ze španělských a francouzských zdrojů. Zároveň kupovali od kontinentálních armád zbraně na protiúčet za budoucí dodávky tabáku a dalšího zboží z kolonií. Když kolonisté vyhráli, z dodávek sešlo. No řekni, nejsme my Američani pašáci?“

Neodpověděl, protože vytušil, že se Meagan blíží k jádru věci.

„Ti právníci nově vzniklý národ zažalovali a roku 1835 shrábli peníze. Zatracení paličáci, co?“

Mlčel dál.

„Ve 13. století tady v okolí sídlili lombardští lichváři. Banda dravců – půjčovali peníze na nestydatý úrok a požadovali vysoký podíl na zisku.“

Znovu mávla rukou ke čtvrtému domu a po očku se po Samovi podívala.

„Tam se schází Pařížský klub.“

34

18:10

Malone zlehka zaťukal na kazetové dveře. Po odchodu z muzea si vzal taxi na opačnou stranu města, do hotelu Ritz. Doufal, že se Thorvaldsen už vrátil z údolí Loiry, a ulevilo se mu, když mu přítel otevřel.

„Zapletl ses do toho, co se stalo v Clunyjském muzeu?“ zeptal se ho Thorvaldsen, hned jak vešel do apartmá. „Bylo to v televizi.“

„Byl jsem tam. Povedlo se mi vypadnout, než mě chytili.“

„Kde je Sam?“

Malone mu shrnul, co se stalo, včetně Samova únosu. Trochu zaobalil fakta, když vysvětloval, že Jimmy Foddrell je ve skutečnosti Meagan Morrisonová, a vynechal jakoukoli zmínku o Stephanii. Rozhodl se, že o její přítomnosti pomlčí. Jestli má mít aspoň jakous takous šanci Thorvaldsena zarazit anebo zbrzdit, nesmí se zmínit, že se v té záležitosti angažuje Washington.

Připadalo mu zajímavé, jak si prohodili role. Obvykle to býval Thorvaldsen, kdo si nechával informace pro sebe, a Malone je z něj páčil.

„Je Sam v pořádku?“ zeptal se Thorvaldsen.

Malone se rozhodl zalhat. „Nevím. Ale momentálně s tím nic nenadělám.“

Thorvaldsen mu vylíčil svou návštěvu u Elizy Larocqueové. „Je to odporná bestie,“ prohlásil nakonec. „Musel jsem tam sedět a tvářit se zdvořile, a přitom jsem celou dobu myslel na Caie.“

„Ona ho přece nezabila.“

„Nezbavoval bych ji odpovědnosti tak rychle. Ashby s ní spolupracuje. Je mezi nimi úzký vztah a to mi stačí.“

Thorvaldsen byl unaven, měl vyčerpání vepsané v očích.

„Cottone, Ashby půjde po té knize.“

Pověděl Maloneovi o Napoleonově poslední vůli a Merovejských královstvích, svazku, který je údajně vystaven v Invalidovně.

„Potřebuji se do té knihy podívat první.“

Maloneovi vířily hlavou myšlenky jedna přes druhou. Stephanie chce Thorvaldsena zarazit. Aby toho docílil, musí převzít kontrolu nad situací, ale to bylo zatraceně těžké vzhledem k tomu, kdo momentálně točí volantem.

„Chceš po mně, abych ji ukradl?“ zeptal se.

„Nebude to snadné. Invalidovna bývala národní zbrojnicí a pevností.“

„To není odpověď.“

„Chci.“

„Opatřím ti ji. A co dál? Najdeš tu ztracenou skrýš? Ponížíš Ashbyho? Zabiješ ho? Uleví se ti pak?“

„Ano, tohle všechno.“

„Když mi loni unesli syna, byl jsi mi oporou. Potřeboval jsem tě a tys mě podržel. Teď stojím já při tobě. Ale musíme rozumně uvažovat. Nemůžeš přece jen tak zabít člověka.“

Thorvaldsenovi ztvrdla tvář. „Včera jsem to udělal.“

„Copak tě to nemrzí?“

„Ani v nejmenším. Cabral zabil mého syna. Zasloužil si zemřít. A Ashby nese stejnou odpovědnost jako on. I když na tom vlastně nesejde – možná ho ani nebudu muset zabíjet já. Možná to za mě udělá Larocqueová.“

„A tím se to usnadní?“

Stephanie Maloneovi řekla, že Ashby právě přijíždí do Paříže a že ujistil amerického agenta, že mu zítra předá podrobné informace k chystané akci. Malone toho Brita nenáviděl za to, co provedl Thorvaldsenovi, ale chápal, jakou cenu má pro zpravodajce a jak důležité je zlikvidovat člověka, jako je Peter Lyon.

„Henriku, nech to na mně. Zařídím to. Ale musím to udělat po svém.“

„Dokážu si tu knihu obstarat sám.“

„Tak co tady sakra dělám?“

Thorvaldsenovi přelétl přes rty zahořklý úsměv. „Doufal jsem, že mi chceš pomoci.“

Malone neuhnul pohledem. „Ale po svém.“

„Chci dostat Ashbyho, Cottone. Rozumíš?“

„Rozumím. Ale než ho zabiješ, pojďme napřed zjistit, co se chystá. Tak jsi to aspoň včera říkal. Zůstaneme u toho?“

„Začíná mi být jedno, co se chystá.“

„Tak proč se montuješ do Larocqueové a Pařížského klubu? Prostě zabij Ashbyho, a hotovo.“

Thorvaldsen mlčel.

„Co Sam?“ zeptal se nakonec. „Mám o něj starost.“

„Tím se taky budu zabývat.“ Malone si vzpomněl, co mu říkala Stephanie. „Ale je už dospělý, tak se o sebe musí umět postarat. Aspoň chvíli.“

Sam vešel do bytu v pařížské čtvrti, které Morrisonová říkala Montparnasse, nedaleko od Clunyjského muzea a Lucemburského paláce. Z budovy dýchalo starosvětské kouzlo. Od stanice metra šli pěšky a na město se mezitím snesla tma.

„Kousek odtud kdysi bydlel Lenin,“ poznamenala Morrisonová. „Teď je tam muzeum, i když nechápu, koho může zajímat.“

„Nefandíš komunismu?“ zeptal se.

„Kdepak. Je v mnoha ohledech horší než kapitalismus.“

Byt byla prostorná garsonka v šestém poschodí s kuchyňkou a koupelnou; připomínala studentský podnájem. Osvěžovaly ji nezarámované tisky a plakáty cestovních kanceláří na stěnách. Improvizované policové systémy se prohýbaly pod tíhou učebnic a paperbacků. Sam si všiml páru mužských bot u křesla a zmuchlaných džín na podlaze, které byly pro Morrisonovou příliš velké.

„Já tu nebydlím,“ ujistila ho, když postřehla jeho pohled. „Je to byt mého kamaráda.“

Sundala si kabát, vytáhla pistoli a nedbale ji položila na stůl.

Viděl, že v místnosti jsou tři počítače a v rohu server.

Ukázala na něj. „Tohle je GreedWatch. Provozuji odtud stránku, ale svět nechávám při tom, že je to dílo Jimmyho Foddrella.“

„V muzeu tekla krev,“ připomněl jí znova. „To není žádná hra.“

„Ale je, Same. Velká, strašlivá hra. Jenže ne moje. Jejich. A ti zranění nejsou moje vina.“

„Začala jsi to ty, když jsi zakřičela na ty dva muže.“

„Musela jsem ti nějak otevřít oči, abys pochopil, jak se věci mají.“

Usoudil, že nemá cenu zase se s ní hádat o něčem, co je nabíledni. Radši udělá, co ho učili v Tajné službě – nechá ji mluvit. „Pověz mi o Pařížském klubu.“

„Jsi zvědavý?“

„Vždyť víš, že jsem.“

„Počítala jsem s tím. Jak říkám, my dva jsme si podobní.“

Nebyl si tím až tak jistý, ale držel pusu.

„Pokud vím, klub sestává ze šesti lidí. Všichni jsou nechutně bohatí. Typičtí hamižní parchanti. Pět miliard v aktivech jim nestačí, hned chtějí radši šest nebo sedm. Znám někoho, kdo pro jednoho z členů pracuje…“

„Tomu patří ty boty?“ ukázal.

Rozesmála se od ucha k uchu. „Ne. Ty patří někomu jinému.“

„Jsi ty ale pilné děvče.“

„Jinak to nejde, když chce člověk v tomhle světě přežít.“

„Co jsi sakra zač?“

„Jsem holka, co tě zachrání, Same Collinsi.“

„Nepotřebuju zachraňovat.“

„Myslím, že ano. Co tady vůbec děláš? Před chvílí jsi mi vykládal, že ti nadřízení zakázali provozovat webstránku a mluvit se mnou. A přece tvoje stránka dál funguje a ty jsi sem za mnou přijel. Je to oficiální návštěva?“

Nemohl s pravdou ven. „Ještě jsi mi neřekla nic o Pařížském klubu.“

Posadila se šikmo proti němu do koženkového křesla, obě nohy si přehodila přes opěrku a zády se opřela o druhou. „Same, Same, Same… Ty to nechápeš, viď? Ti lidé kují velké plány. Jsou to zkušení finanční manipulátoři a chystají se uskutečnit všechno, o čem jsme se bavili. Ovlivňovat hospodářství. Křivit trhy. Devalvovat měny. Pamatuješ, co se loni dělo s cenami ropy? Vyvolali to spekulanti, když na trhu uměle rozvířili vlnu nepříčetné chamtivosti. Tihleti vypadli ze stejného hnízda.“

„Zatím jsem se od tebe nic konkrétního nedozvěděl.“

Zaklepání na dveře je oba polekalo; Meaganin ledový krunýř poprvé popraskal. Sjela pohledem k pistoli na stole.

„Proč nejdeš otevřít?“ zeptal se.

Další zaťukání. Lehké. Přátelské.

„Copak myslíš, že gangsteři klepou?“ Snažil se tvářit chladnokrevně. „A tohle přece není tvůj byt, ne?“

Šlehla po něm pohledem. „Učíš se rychle.“

„Mám univerzitní diplom.“

Vstala a šla ke dveřím.

Když otevřela, objevila se na prahu malá žena v béžovém kabátě. Něco málo přes šedesát, tmavé vlasy prokvetlé stříbrem a pronikavé hnědé oči. Na krku šátek od Burberryho. V jedné ruce držela kožené pouzdro s odznakem a identifikační fotografií.

V druhé berettu.

„Slečno Morrisonová,“ řekla, „jmenuji se Stephanie Nelleová. Americké ministerstvo spravedlnosti.“

35

ÚDOLÍ LOIRY 19:00

Eliza přecházela dlouhou galerií a naslouchala kvílení zimního větru, který se opíral do zdí zámku. V duchu si přehrávala, co všechno během loňského roku pověděla Ashbymu, a znervózňovalo ji, že možná udělala obrovskou chybu.

Historie zaznamenala, jak Napoleon vyraboval Evropu, ukradl nepředstavitelná kvanta drahých kovů, klenotů, starožitností, výtvarných děl, knih, soch – všechno, co mělo nějakou hodnotu. Inventáře jeho lupu existovaly, ale nikdo nemohl zaručit jejich správnost. Pozzo di Borgo se dozvěděl, že Napoleon si tajně ulil část kořisti na místo, které znal jen on sám. Už za Napoleonových časů kolovaly o té pohádkové skrýši legendy, ale nikdy se neobjevil žádný náznak, jak se k ní dostat.

Elizin předek ji hledal dvacet let.

Zastavila se u jednoho okna a zadívala se ven do tmy. Pod ní plynula řeka Cher. Eliza se kochala vyhřátou místností a vůní domova, užívala si pohodlí v nočním úboru, přes který si natáhla teplý župan. Jestli ten poklad najde, ospravedlní a pomstí Pozza di Borgo. Zhodnotí jeho odkaz. Dodá své rodině na významu.

Završí vendetu.

Di Borgův klan patřil na Korsice k nejstarším vysoko postaveným rodům. Jako dítě býval Pozzo Napoleonovým blízkým přítelem. Ale legendární revolucionář Pasquale Paoli mezi ně vrazil klín, když dal di Borgům přednost před Bonaparty, kteří byli na jeho vkus příliš ctižádostiví.

Otevřený svár propukl, když se Napoleon jako mladý muž ucházel o podplukovnickou hodnost u korsických dobrovolníků a jeho konkurentem se stal Pozzův bratr. Aby si Napoleon zajistil příznivý výsledek, sáhl se svými spojenci k nevybíravým metodám a di Borga si znepřátelil. Rozkol byl dovršen po roce 1792, kdy se di Borgové postavili na stranu bojovníků za korsickou nezávislost a Bonapartové na stranu Francie. Pozzo di Borgo se nakonec stal hlavou korsické civilní vlády. Když Francie pod Napoleonovým vedením Korsiku okupovala, di Borgo uprchl a dalších třiadvacet let obratně usiloval o zničení svého úhlavního nepřítele.

Přes všechny pokusy omezit mě, odsunout mě do pozadí a umlčet mě bude obtížné zařídit, abych úplně zmizel z veřejné paměti. Francouzští historikové se mou říší budou muset zabývat a budou muset uznat mé zásluhy.

Napoleonova arogance. Vpálila se jí do paměti. Ten tyran očividně zapomněl na stovky vesnic, které v Rusku, Polsku, Prusku, Itálii a v horách i nížinách Iberie vypálil do základů. Jeho Grande Armée popravila tisíce vězňů, ze statisíců uprchlíků učinila lidi bez domova, nesčetně žen znásilnila. A co tři milióny mrtvých vojáků tlejících po celé Evropě? Další milióny raněných a zmrzačených. Rozvrácené instituce desítek států a knížectví. Otřesená hospodářství. Všudypřítomný strach a hrůza, Francii nevyjímaje. Eliza souhlasila s tím, co koncem 19. století napsal velký francouzský spisovatel Emile Zola: Je holé šílenství věřit, že lze natrvalo zabránit tomu, aby byla sepsána pravda o historii.

A pravda o Napoleonovi?

Zničení germánských státečků a jejich znovusjednocení spolu s Pruskem, Bavorskem a Saskem dalo popud k růstu německého nacionalismu a tato konsolidace vedla sto let poté k vzestupu Bismarcka, Hitlera a ke dvěma světovým válkám.

Budou mi muset přiznat, nač mám nárok.

Ach ano.

Právě to ona udělá.

Po podlaze chodby zapleskaly kožené podešve. Otočila se a uviděla komorníka, jak k ní míří s telefonem. Na tenhle hovor čekala a věděla, kdo je na druhém konci linky.

Sluha jí telefon podal a vzdálil se.

„Dobrý večer, Grahame,“ řekla do mluvítka.

„Mám skvělou zprávu,“ oznámil jí Ashby. „Studium a pátrání se vyplatilo. Myslím, že jsme našli vodítko, které by nás mohlo zavést přímo ke skrýši.“

Zbystřila pozornost.

„Budu ale potřebovat pomoc,“ dodal.

Poslouchala obezřetně a podezíravě, přestože jeho nadšení znělo slibně.

„Hodně by mi pomohly podrobné informace o Invalidovně,“ řekl nakonec. „Nevíte náhodou, jak se k nim dostat?“

V duchu si procházela možnosti. „Vím.“

„V to jsem doufal. Ráno přijedu.“

Vyptala se ještě na nějaké podrobnosti a pak konstatovala: „Dobrá práce, Grahame.“

„Možná jsme na to kápli.“

„A co naše vánoční prezentace?“

„Proběhne podle plánu, jak jste si přála.“

Přesně tohle chtěla slyšet. „Takže se uvidíme v pondělí.“

„Ani za nic to nezmeškám.“

Rozloučili se.

Thorvaldsen ji nahlodal tvrzením, že ji Ashby zradil. Jenže ten Brit dělá všechno, k čemu si ho najala, a dělá to výborně.

Přesto ji tísnily pochybnosti.

Dva dny.

Aspoň tak dlouho ještě bude muset s těmi splašenými míčky žonglovat.

Stephanie Nelleová vešla do bytu a Meagan za ní zavřela. Sam se vymrštil na nohy. Polil ho studený pot.

„Tohle nejsou Spojené státy,“ prohlásila Meagan, v níž se zjevně vzedmul vztek. „Tady nemáte žádnou pravomoc.“

„To je fakt. Ale momentálně jsem to jediné, co brání pařížské policii, aby vás zavřela. Dala byste přednost tomu, abych teď odešla, nechala vás zatknout a promluvila si s vámi až potom, ve vazbě?“

„Čím jsem se provinila?“

„Nedovolené ozbrojování, obecné ohrožení, vyvolávání nepokojů, ničení státního majetku, únos, ozbrojený útok. Vynechala jsem něco?“

Meagan potřásla hlavou. „Jste všichni stejní.“

Stephanie se usmála. „Budu to brát jako kompliment.“ Otočila se k Samovi. „Snad ani nemusím dodávat, že v parádním maléru lítáte i vy. Ale částečně vás chápu. Znám Henrika Thorvaldsena. Předpokládám, že jste se tady ocitl přinejmenším částečně jeho vinou.“

Sam ji neznal, a tak jí nemínil hodit v plen jediného člověka, který s ním kdy zacházel s jistou úctou. „Co po nás chcete?“

„Potřebuji vaši spolupráci. Vy, slečno Morrisonová, se tak vyhnete vězení. A vy, pane Collinsi, budete mít šanci pokračovat v kariéře.“

Její blahosklonnost ho podráždila. „Co když o kariéru nestojím?“

Podívala se na něj způsobem, který zažil u svých nadřízených – lidí prosazujících malicherná pravidla a vztyčujících bariéry, které spolehlivě znemožní rychlý postup.

„Myslela jsem, že se chcete stát operativcem. Tak mi to aspoň tvrdila Tajná služba. Nabízím vám tu možnost.“

„Co mám udělat?“ zeptal se.

„To záleží tady na slečně Morrisonové.“ Postarší žena se podívala na Meagan. „Věřte nebo ne, přišla jsem vám pomoci. Tak mi povězte, jestli máte nějaké konkrétní důkazy, které by mě mohly zajímat – a vynechte přitom ty potrhlé řečičky o globálních spiknutích, která mohou, ale taky nemusejí existovat.“

„Jste neskutečně drzá.“

„Ani netušíte jak.“

Meagan se usmála. „Připomínáte mi mou matku. Taky byla tvrdá jako křemen.“

„Jinými slovy mi říkáte, že jsem stará. Tím si u mě nešplhnete.“

„Ohrožujete nás pistolí.“

Stephanie kolem nich přešla ke kuchyňskému stolu, na kterém ležela Meaganina zbraň. Položila vedle ní svou. „V muzeu zemřeli dva lidé. Třetí je v nemocnici.“

„Ten hlídač?“ zeptal se Sam.

Stephanie přikývla. „Uzdraví se.“

To Sam rád slyšel.

„Co vy na to, slečno Morrisonová? Taky vás to potěšilo?“

„Je mi to jedno,“ odtušila Meagan.

„Vy jste to násilí odstartovala.“

„Ne. Já ho jen odhalila.“

„Máte tušení, pro koho ti dva pracovali?“

Meagan přikývla. „Pro Pařížský klub.“

„To není úplně přesné. Eliza Larocqueová si je najala, aby šli za vějičkou, kterou jste jim předhodila vy.“

„Nejste úplně v obraze.“

„Tak mě do něj uveďte a povězte mi, co ještě nevím.“

„Jak račte, paní Chytrá. Co třeba tohle? Vím, k čemu za dva dny dojde.“

Thorvaldsen seděl o samotě v apartmá hotelu Ritz, hlavu zakloněnou na opěradle křesla. Malone už odešel a ujistil ho, že mu zítra přinese tu knihu z Invalidovny. Thorvaldsen mu momentálně důvěřoval víc než sám sobě.

Hřál si v dlaních brandy, upíjel z křišťálové sklenky a snažil se uklidnit zjitřené nervy. Všechny dotěrné přízraky, které mu drásaly nitro, se naštěstí na noc stáhly. Zažil už hodně bojů, jenže tenhle byl jiný. Přestal být čistě osobní; přerostl v posedlost a to ho děsilo. Už zítra možná stane tváří v tvář Grahamu Ashbymu a bylo mu jasné, že to pro něj bude těžký okamžik. Bude se muset tvářit srdečně, potřást si rukou s mužem, který zavraždil jeho syna, a zachovat naprostou zdvořilost. Nesmí se ničím prozradit, dokud nenastane správná chvíle.

Znovu si přihnul alkoholu.

V mysli se mu vybavil Caiův pohřeb.

Rakev zůstala zavřená kvůli nezahladitelným škodám, které napáchaly kulky, ale Thorvaldsen se na to, co zbylo ze synovy tváře, přesto podíval. Trval na tom. Potřeboval si ten strašlivý pohled vrýt do paměti, protože věděl, že nedojde klidu, dokud se synova smrt bezezbytku nevysvětlí.

Teď po dvou letech znal pravdu.

A od pomsty ho dělily pouhé hodiny.

Zalhal Maloneovi. I kdyby se mu povedlo poštvat proti Ashbymu Elizu Larocqueovou, stejně by toho parchanta zabil vlastnoručně.

On sám.

On a nikdo jiný.

Stejně jako včera v noci, kdy zarazil Jespera a sám zastřelil Amanda Cabrala a jeho poskoka. Co se to z něj stává? Vrah? Ne. Mstitel. Ale je mezi tím skutečně rozdíl?

Podržel si sklenku proti světlu a obdivoval sytou barvu brandy. Vychutnal si další doušek, tentokrát delší, uspokojivější.

Zavřel oči.

Hlavou mu vířily roztříštěné vzpomínky, bledly a zase se objevovaly. Vyvstávaly jedna za druhou hladce a tiše jako sled záběrů z promítačky.

Zachvěly se mu rty.

Připlouvaly k němu téměř zapomenuté chvíle ze života, který pominul před mnoha lety, rozplývaly se a mizely.

Pohřbil Caie na svém panství, na rodinném hřbitůvku vedle Lisette, mezi ostatními Thorvaldseny, kteří tam odpočívali už celá staletí. Syn měl na sobě prostý šedý oblek a žlutou růži. Cai žluté růže miloval, stejně jako Lisette.

Thorvaldsen si pamatoval zvláštní pach linoucí se z rakve, nakyslý a navlhlý – pach smrti.

Znovu se mu vrátil pocit osamělosti.

Dopil zbytek brandy.

Smutek na něj udeřil nesnesitelnou silou.

Už ho netrýznily žádné pochybnosti.

Ano, vlastnoručně Grahama Ashbyho zabije.

36

PAŘÍŽ PONDĚLÍ 24. PROSINCE 11:00

Malone vešel do chrámu Église du Dôme, přilepeného jako zbloudilý přívěsek k jižnímu konci impozantní Invalidovny. Barokní stavbu s průčelím z dórských sloupů a jednoduchým frontonem završovala velkolepá zlacená kopule s lucernou a věžičkou, po níž dostal kostel své jméno. Původně sloužil jako královská kaple. Dal ho postavit Ludvík XIV. k větší slávě francouzské monarchie a Napoleon ho učinil pohřebištěm válečných hrdinů. Odpočívají v něm tři největší historické osobnosti francouzského vojenství, Turenne, Vauban a Foch. Roku 1861 byl pod jeho kopulí pohřben sám Napoleon a po jeho boku později i dva jeho bratři a syn.

Ani na Štědrý den v Dómu nepolevoval nápor lidí. Ačkoli bylo otevřeno teprve hodinu, uvnitř se hemžily davy. Přestože v kostele se už nekonaly bohoslužby, tabulka na zdi nabádala návštěvníky, aby si sundali pokrývky hlavy a mluvili tiše.

Malone přespal v Ritzu, v pokoji, který mu obstaral Thorvaldsen. Pokoušel se usnout, ale místo toho zabředal do znepokojivých myšlenek. Bál se o Sama, i když důvěřoval Stephanii, že má situaci pod kontrolou. Ještě větší starosti mu dělal Thorvaldsen. Vendeta může přijít draho v nejednom ohledu – o tom se poučil z vlastní zkušenosti. Prozatím neměl tušení, jak udržet Thorvaldsena na uzdě, ale chápal, že to udělat musí.

A hezky rychle.

Doloudal se k mramorové balustrádě sahající do výšky pasu a zahleděl se nahoru na malby v kopuli. Zírali na něj odtamtud evangelisté, apoštolově a francouzští králové. Sklopil pohled dolů za zábradlí a zadíval se na Napoleonův sarkofág.

Znal ho dopodrobna. Císařovy pozůstatky spočívaly v sedmi rakvích uložených jedna v druhé. Dvě byly z olova, další z mahagonu, železa, ebenu, dubu a ta svrchní, viditelná, z červeného porfyru, jaký používali na své hrobky Římané. Sarkofág byl skoro čtyři metry dlouhý a dva metry vysoký, ve tvaru archy zdobené vavřínovými věnci. Stál na granitovém podstavci. Obklopovalo ho dvanáct obřích soch bohyň vítězství a jména hlavních Napoleonových bitev vytesaná do podlahy.

Malone pohlédl přes zástup lidí na Grahama Ashbyho.

Brit odpovídal popisu, který dostal od Stephanie. Stál poblíž zábradlí na protější straně kruhového prostoru.

Thorvaldsen Maloneovi před hodinou oznámil, že jeho agenti sledovali Ashbyho z Londýna do Paříže a pak sem. Vedle Brita stála pohledná žena s dlouhými rozpuštěnými vlasy. Připomněla Maloneovi jinou blondýnku, které se věnoval v posledních dvou týdnech. V té se ovšem spletl a chyba v úsudku ho málem stála život.

Tahle blondýnka se opírala zády o zábradlí a zakloněná ukazovala nahoru na nádherné kladí kolem dokola chrámu; zřejmě Ashbyho upozorňovala na nějakou zajímavost. Určitě je to Caroline Doddová. Thorvaldsen o ní Maloneovi pověděl. Ashbyho milenka, ale také držitelka univerzitních diplomů ze středověké literatury a historie. Že je tady, znamenalo, že Ashby věří, že se tu dá najít něco důležitého.

Hluk v kostele zesílil a Malone se otočil. Hlavním vchodem se dovnitř hrnulo moře lidí. Díval se na ně, jak jeden po druhém platí vstupné.

Rozhlédl se a obdivoval se mramorové nádheře kolem, majestátním korintským sloupům podepírajícím kopuli a tesané výzdobě se symboly monarchie, které návštěvníkům připomínaly, že tohle býval královský chrám a nyní je místem posledního odpočinku císaře.

„Napoleon zemřel roku 1821 na Svaté Heleně,“ slyšel opodál jednu z průvodkyň německy vykládat turistům. „Britové ho tam bez velkých ceremonií pohřbili do obyčejné jámy. Napoleon však ve své poslední vůli uvedl, že si přeje, aby jeho popel spočinul na březích Seiny uprostřed francouzského lidu, jejž tolik miloval. A tak se roku 1840 král Ludvík Filip rozhodl jeho přání vyhovět a dal císaře převézt domů. Chtěl se tím zavděčit veřejnosti a přispět k tomu, aby se Francouzi vyrovnali s historií. Tou dobou už se z Napoleona stala legenda. A tak král 15. prosince 1840 při velkolepém obřadu uvítal císařovy pozůstatky v Invalidovně. Bylo ale zapotřebí ještě dvacet let, aby se chrám uzpůsobil a vykopala se krypta, kterou teď vidíte pod sebou.“

Malone poodstoupil od mramorového zábradlí, protože Němci se natlačili blíž a zírali dolů na monumentální sarkofág. Kolem se v nahuštěných průvodech přesouvaly další skupiny. Všiml si, že se k Ashbymu připojil jakýsi muž. Středně vysoký. Bezvýrazná tvář. Řídké šedé vlasy. Hubená postava zahalená v převlečníku.

Guildhall.

Thorvaldsen mu pověděl i o něm.

Ti tři se sbírali k odchodu.

Improvizuj.

Tak to dělají agenti, tvrdil Samovi.

Pokýval hlavou.

Ano, správně.

Ashby vyšel z Dómu a obcházel ho zvenčí, až dorazil k dlouhému podloubí lemovanému děly, které vedlo do Invalidovny. Mohutný komplex zahrnoval dva chrámy, čestné nádvoří, vojenské muzeum, zahradu a elegantní promenádu táhnoucí se od severního průčelí k Seině skoro kilometr odtud. Založil ho roku 1670 Ludvík XIV. jako instituci poskytující domov a péči vojenským invalidům a jeho propojené vícepodlažní budovy představovaly mistrovskou ukázku francouzského klasicismu.

Podobně jako ve Westminsteru, i tudy kráčela historie. Ashby si živě představil 14. červenec 1789, kdy dav smetl stráže, vzal útokem podzemní zbrojnici a zabavil zbraně, které pak použil při dobývání Bastily a zahájení Francouzské revoluce. Kdysi v Invalidovně žilo sedm tisíc válečných veteránů, teď se stala turistickou atrakcí.

„Víme, jak se dostat do muzea?“ zeptala se Caroline.

Od včerejšího večera si Ashby telefonoval s Elizou Larocqueovou ještě třikrát. Naštěstí se jí povedlo sehnat většinu potřebných informací.

„Myslím, že to nebude problém.“

Vešli na čestné nádvoří, dlážděné prostranství zhruba sto krát šedesát metrů, obestavěné ze všech čtyř stran dlouhými dvouposchoďovými arkádami. Rozlehlému prostoru vévodila bronzová socha Napoleona, tyčící se nad vstupem do Kaple veteránů. Jak Ashby věděl, právě tady de Gaulle políbil Churchilla, když mu po druhé světové válce děkoval.

Ukázal doleva na přísné klasicistní průčelí, spíše majestátní než půvabné.

„Tamhle jsou bývalé refektáře, kde se stravovali veteráni. Začínají tam expozice Armádního muzea.“ Pak mávl rukou doprava k dalšímu refektáři: „A tamhle končí. To je náš cíl.“

Budovu nalevo obklopovalo lešení. Larocqueová je upozornila, že muzeum prochází rekonstrukcí. Týkala se hlavně historických expozic, celá dvě patra byla uzavřena až do příštího jara. Zahrnovala však i renovaci budov zvnějšku a rozsáhlou přestavbu hlavního vchodu.

Dnes se však nepracovalo. Byl Štědrý den.

Den volna.

Malone procházel jednou z dlouhých arkádových chodeb Invalidovny. Každých deset metrů míjel zavřené dřevěné dveře s děly v palebné poloze po obou stranách. Prošel z jižní chodby do východní, minul Kapli veteránů, zahnul za roh a spěchal k prozatímnímu vstupu do východního křídla. Ashby a jeho průvodkyně stáli na protější straně čestného nádvoří čelem k uzavřené části východní budovy, v níž se vystavovaly památky ze 17. a 18. století i některé starší, až z časů Ludvíka XIV.

Od provizorního vstupu, u něhož přešlapovala nadutě se tvářící dozorkyně v šedém plášti, vedly schody do druhého patra, kde zůstal v provozu obchod s publikacemi a reliéfová mapa muzea. Podél schodů se táhlo masivní dřevěné zábradlí.

Malone vykročil nahoru.

Vstup do prvního patra blokovala dvě křížem stlučená prkna. Na dřevěných paletách leželo další rozebrané lešení. Bílé kovové dveře, očividně provizorní, byly zavřené a izolepou přilípnutý nápis na nich hlásal: INTERDIT AU PUBLIC – VSTUP ZAKÁZÁN. Cedulka připevněná na zdi oznamovala, že za zavřenými dveřmi se nachází SALLES NAPOLÉON IER – SÁLY NAPOLEONA PRVNÍHO.

Malone ke dveřím došel a vzal za kliku.

Otevřely se.

Jak se dozvěděl, prý se nezamykají, protože celá budova se na noc zavírá a beztak za nimi nic cenného není.

Vkročil do tmavých tichých prostor, nechal za sebou dveře zaklapnout a jen doufal, že příštích několika minut nebude litovat.

37

Napoleon ležel na břiše na posteli a hleděl do krbu. Kolem plápolaly jasným plamenem svíce a vrhaly mu na obličej narudlé odlesky. Dovolil teplu a tichu, aby ho ukolébaly do spánku.

„Konečně sis pro mě přišel, starý čaroději?“ zeptal se nahlas, měkkým tónem.

Přes tvář mu přelétl radostný výraz, ale vzápětí ho vystřídala zlost. „Ne,“ zařval, „pleteš se. Moje štěstí není pomíjivé jako roční období. Pro mě ještě nenastal podzim. Neblíží se zima. Cože? Tvrdíš, že mě moje rodina opustí a zradí? To není možné! Zahrnoval jsem je laskavostí…“ Utichl a jeho tvář nabrala výraz soustředěného posluchače. „Přeháníš. Vyloučeno. Ani celá Evropa mě nedokáže svrhnout. Moje jméno je mocnější než osud.“

Vyburcován svým vlastním hlasem otevřel Napoleon oči a rozhlédl se po místnosti. Třesoucí se rukou si otřel zpocené čelo.

„Hrozný sen,“ řekl si pro sebe.

Saint-Denis k němu popošel blíž. Dobrý a věrný služebník mu zůstával po boku, spával na podlaze vedle jeho lůžka. Pořád byl připraven naslouchat.

„Jsem tady, pane.“

Napoleon vyhledal jeho ruku.

„Tehdy dávno v Egyptě jsem mluvil v pyramidě s čarodějem,“ řekl hlasem zdrsnělým po tom přetrženém spánku. „Předpověděl mi zkázu, varoval mě před příbuznými a nevděkem mých generálů.“

Byl pohroužen ve vzpomínkách a zdálo se, že se touží vypovídat.

„Řekl mi, že budu mít dvě manželky. První bude císařovna a z trůnu ji nesvrhne smrt, ale nějaká žena. Druhá manželka mi dá syna, ale začne s ní veškeré moje neštěstí. Ztratím bohatství i moc. Všechny moje naděje přijdou vniveč, budu násilím vyhnán a vypovězen na cizí půdu, obklopenou horami a mořem.“

Vzhlížel z lůžka s neskrývaným strachem.

„Dal jsem toho čaroděje zastřelit,“ dodal. „Měl jsem ho za hlupáka a hlupákům zásadně nenaslouchám.“

■ ■ ■

Thorvaldsen poslouchal, jak mu Eliza Larocqueová vypráví, co se v jejím rodu odedávna traduje o Napoleonovi.

„Pozzo di Borgo důkladně prozkoumal všechno, co se seběhlo na Svaté Heleně,“ prohlásila. „To, co jsem právě popsala, se odehrálo dva měsíce před Napoleonovou smrtí.“

Thorvaldsen předstíral soustředěný zájem.

„Napoleon byl pověrčivý,“ vysvětlovala. „Hluboce věřil v osud, ale jakživ se před jeho nevyhnutelností nesklonil. Naslouchal jen tomu, co si přál slyšet.“

Seděli v soukromém salónku v restaurantu Le Grand Véfour, který shlížel na zahrady Palais Royal. Menu hrdě hlásalo, že restaurace je v provozu od roku 1784 a že hosté jedí obklopeni tímtéž zlaceným dekorem z poloviny 18. století a půvabnými ručně malovanými panely jako tenkrát. Thorvaldsen sem moc často nechodil, ale když mu Larocqueová zavolala a navrhla společný oběd, vybrala právě tohle místo.

„Skutečnost mluví sama za sebe,“ pokračovala. „Všechno, co ten egyptský čaroděj předpověděl, se opravdu vyplnilo. Josefína se stala císařovnou a Napoleon se s ní rozvedl, protože mu nedokázala porodit dědice.“

„Myslel jsem, že mu byla nevěrná.“

„To byla, ale on jí také. Pak mu padla do oka Marie Louisa, osmnáctiletá rakouská arcivévodkyně, a tak se s ní oženil. Dala mu syna, po kterém toužil.“

„Tak to tehdy v královských kruzích chodilo,“ prohodil Thorvaldsen.

„Myslím, že Napoleona by přirovnání ke králi urazilo.“

Neubránil se smíchu. „To snad ne. Vždyť nic jiného nebyl.“

„Přesně podle předpovědi se od něj po druhém sňatku v roce 1809 odvrátilo štěstí. Ruské tažení zkrachovalo a jeho ustupující armáda byla zdecimována. Roku 1813 se proti němu spojily Anglie, Prusko, Rusko a Rakousko. Byl poražen ve Španělsku a u Lipska, ztratil Holandsko a Německo se zhroutilo. V roce 1814 padla Paříž a Napoleon abdikoval. Poslali ho na Elbu, ale uprchl a pokusil se dobýt zpátky Paříž od Ludvíka XVIII. A pak 18. června 1815 následovalo Waterloo a definitivní konec. Doživotní exil na Svaté Heleně.“

„Vy ho doopravdy nenávidíte, že?“

„Zlobí mě, že ho dodnes nevidíme v pravém světle. Strávil pět let vyhnanství na Svaté Heleně snahou vyšperkovat vlastní pověst – sepisoval svůj životopis, ze kterého se vyklubala spíš fikce než skutečnost, a přetvářel k vlastnímu prospěchu historii. Sice hluboce miloval svou manželku, ale hbitě se s ní rozvedl, když mu neporodila dědice. Jako generál se choval vřele k vojákům, a přesto je obětoval po statisících. Údajně byl nebojácný, ale kdykoli šlo do tuhého, tak své lidi opustil. Jako vůdce prahl po posílení moci Francie, a přitom národ neustále zavlékal do dalších válek. Je nabíledni, proč se mi hnusí.“

Trocha podráždění jí neuškodí, pomyslel si Thorvaldsen. „Víte, že tady Napoleon s Josefínou večeřeli? Prý to tu dodnes vypadá skoro stejně jako tehdy na počátku 19. století.“

Usmála se. „Ano, vím o tom. Ale je zajímavé, že vy také.“

„Opravdu dal Napoleon toho egyptského čaroděje zabít?“

„Přikázal to jednomu ze svých učenců, Mongeovi.“

„Věříte tomu, že císaře otrávili?“ Thorvaldsen věděl, že Napoleonovi údajně dávali do jídla a pití po troškách arzenik, aby ho nakonec zabil. Novodobý laboratorní rozbor dochovaného pramínku císařových vlasů vysokou hladinu arzeniku potvrdil.

Zasmála se. „Britové neměli důvod ho zabíjet. Vlastně právě naopak – chtěli ho živého.“

Dorazil předkrm. Thorvaldsen si dal parmici na oleji a rajčatech, Eliza Larocqueová kuře ve vinné omáčce se sýrem. Oba si objednali sklenku merlotu.

„Znáte příběh o tom, jak Napoleona roku 1840 exhumovali, aby ho převezli zpátky do Francie?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Dokonale ilustruje, proč ho Britové určitě neotrávili.“

Malone kráčel opuštěnými výstavními prostory. Nesvítilo se v nich a sluneční světlo zvenčí odfiltrovala ochranná plastová fólie na oknech. Uvnitř bylo teplo a vzduchem se linula vůně čerstvé malby. Hodně vitrín a vystavených exponátů bylo omotáno hadry ztvrdlými a pokapanými od barvy. Kolem stěn tu a tam postávaly štafle. Na protějším konci se zvedalo další lešení. Kus dřevěné podlahy odstranili a bylo vidět, že se snaží vyspravit kamenný podklad.

Všiml si, že nikde nejsou žádné kamery ani čidla. Míjel uniformy a brnění, meče, dýky, části zbroje, pušky a pistole naaranžované ve skříňkách vyložených hedvábím. Byla to přehlídka vytrvalého, cílevědomého pokroku: generace za generací se učila zabíjet rychleji. Nic neupozorňovalo na hrůzy válek. Všechno jako by naopak podtrhovalo jejich slávu.

Obešel další kus vytrhané podlahy a nehlučně na svých gumových podrážkách procházel dlouhou galerií.

Vtom zezadu uslyšel, jak se někdo pokouší otevřít kovové dveře.

Ashby na podestě v prvním patře přihlížel, jak se Guildhall vší silou opírá do dveří vedoucích do Napoleonových sálů.

Něco je blokovalo.

„Myslela jsem, že jsou otevřené,“ zašeptala Caroline.

Tak jim to aspoň řekla Larocqueová. Všechny cennosti muzeum už před mnoha týdny odstěhovalo. Zbyly tu jen drobnější historické památky, které tady ponechali kvůli omezeným skladovacím prostorám. Stavební firma, která prováděla přestavbu, s tím souhlasila, pokud budou patřičně pojištěné.

A přesto dveře něco blokovalo.

Ashby nechtěl upoutat pozornost té ženské v přízemí ani zaměstnanců o poschodí výš u prostorové mapy muzea.

„Vyrazte je,“ přikázal. „Ale potichu.“

V říjnu 1840 připlula na Svatou Helenu francouzská fregata La Belle Poule. Přivezla delegaci v čele s princem de Joinville, třetím synem krále Ludvíka Filipa. Britský guvernér Middlemore jí poslal vstříc svého syna a pobřežní dělostřelecká baterie Královského námořnictva na její počest vypálila salvu jedenadvaceti ran. 15. října, na den přesně dvacet pět let poté, co Napoleon poprvé vkročil na Svatou Helenu, započala exhumace císařova těla. Francouzi si přáli, aby ji provedli jejich námořníci, ale Britové trvali na svých lidech. Místní dělníci a britští vojáci se v lijáku lopotili celou noc. Uběhlo devatenáct let od chvíle, kdy byla Napoleonova rakev uložena do země a zapečetěna cementem a cihlami, a opačná procedura jim dávala pořádně zabrat. Uvolňovali kameny jeden po druhém, probourávali se vrstvami zdiva vyztuženého kovovými pásy, odtrhli čtyři víka, až se jim konečně naskytl pohled na mrtvého císaře.

Hodně lidí, kteří s Napoleonem na Svaté Heleně žili, se teď vrátilo, aby byli svědky exhumace. Generál Gourgaud. Generál Bertrand. Pekař a kuchař Pierron. Podkoní Archambault. Třetí komorník Noverraz. Marchand a Saint-Denis, kteří stáli císaři po boku celý jeho život.

Napoleonovo tělo pokrývaly kusy bílého saténu, které odpadly z víka rakve. Jeho černé jezdecké boty popraskaly a vykukovaly z nich těstovité bílé prsty. Na nohou měl ještě pořád bílé kalhoty a vedle něj trůnil klobouk, který tam tenkrát před lety položili. Mezi stehny mu ležela stříbrná miska, v níž spočívalo jeho srdce. Na rukou – bílých, pevných a neporušených – bylo vidět dlouhé nehty. V místě, kde se mu pootevřely rty, prosvítaly tři zuby. Obličej měl našedlý náznakem strniště, víčka pevně zavřená. Tělo se nacházelo v pozoruhodně dobrém stavu, skoro jako by spal.

Všechny věci, které mu měly dělat společnost, tu dodnes ležely naskládány kolem dokola jeho saténového lůžka. Sbírka francouzských a italských mincí, na nichž byla vyražena jeho lhostejná tvář, stříbrný omáčník, talíř, nože, gravírované vidličky a lžíce s císařským erbem, stříbrná polní láhev plná vody z údolí Vale of Geranium, plášť, meč a bochník chleba.

Všichni si sňali klobouky. Francouzský kněz vykropil hrob svěcenou vodou a odrecitoval přitom verš ze žalmu 130: „Z hlubin bezedných tě volám, Hospodine.“

Britský lékař se jménem vědy dožadoval, že chce vyšetřit tělo, ale generál Gourgaud, robustní rudolící muž s šedým plnovousem, se vzepřel. „To nesmíte! Náš císař už vytrpěl znevažování až dost.“

Všem bylo známo, že se Londýn a Paříž shodly na exhumaci jakožto kroku k usmíření mezi oběma národy. Francouzský velvyslanec v Anglii to koneckonců shrnul jasně: „Neznám žádný počestný důvod k odmítnutí, jelikož Anglie nemůže říci světu, že si přeje držet v zajetí mrtvolu.“

Britský guvernér Middlemore vykročil kupředu. „Máme právo tělo prozkoumat.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal se Marchand. „A za jakým účelem? Britové byli u toho, když byla rakev zapečetěna, a britští doktoři provedli pitvu, přestože císař v poslední vůli výslovně uvedl, že si to nepřeje.“

Marchand byl tehdy u pitvy přítomen osobně a z jeho zahořklosti bylo znát, že jim ten akt násilí neodpustil.

Middlemore zvedl ruce, že se vzdává. „No prosím. Máte námitky i proti zevní prohlídce? Koneckonců, jistě uznáte, že jeho tělo je na ta dlouhá léta v zemi pozoruhodně zachovalé. To si zaslouží bližší ohledání.“

Gourgaud se podvolil a ostatní souhlasili.

A tak lékař ohmatal mrtvému nohy, trup, ruce, oční víčka a hrudník.

„Napoleona pak zapečetili v jeho čtyřech rakvích ze dřeva a kovu, uzamkli sarkofág a dokončili přípravy k převozu těla do Paříže,“ řekla Eliza.

„Co ten doktor ve skutečnosti hledal?“ otázal se Thorvaldsen.

„To, co se Britové marně pokoušeli zjistit celou tu dobu, kdy byl Napoleon jejich zajatcem. Místo uložení ztraceného pokladu.“

„Mysleli, že ho najdou v hrobě?“

„Nevěděli. V té rakvi se nacházelo hodně podivných věcí. Někoho asi napadlo, že se mezi nimi může nacházet odpověď. Panuje přesvědčení, že právě tohle byl jeden z důvodů, proč Britové souhlasili s exhumací – aby se do rakve mohli ještě jednou podívat.“

„A našli něco?“

Upila vína. „Nic.“

Pozorovala ho, jak si její slova přebírá.

„Nehledali na správném místě, že?“ zeptal se.

Ten Dán se jí začínal zamlouvat. „Přesně tak – ani zdaleka nepřihořívalo.“

„A vy, madame Larocqueová, jste to správné místo objevila?“

„Na tuhle otázku, Herre Thorvaldsene, možná padne odpověď, ještě než skončí dnešní den.“

38

Malone dorazil k exponátům z napoleonské doby a prohlížel si památky na císařův triumf a pád. Podíval se na kulku, která ho zranila u Řezna, na jeho dalekohled, mapy, pistole, vycházkovou hůl, župan, dokonce i posmrtnou masku. Jedna výstavka přibližovala místnost na Svaté Heleně, v níž Napoleon zemřel, včetně takových podrobností, jako je skládací lůžko a baldachýn.

Sálem se rozlehlo zaskřípění.

Kovové dveře třicet metrů za jeho zády pomalu povolovaly.

Zapřel je předtím jednou ze stavbařských palet, protože věděl, že brzy dostane společnost. Sledoval Ashbyho, jak odchází z kostela a poklidně míří do Invalidovny. Zatímco se Ashby a jeho společnice zastavili, aby si prohlédli čestné nádvoří, Malone si pospíšil dovnitř. Předpokládal, že Ashby má tytéž interní informace, které Stephanie dodala jemu. Když předchozího večera odešel od Thorvaldsena, zavolal jí a vymyslel plán, kterým jí vycházel vstříc, aniž by ublížil svému příteli Henrikovi.

Žonglérský kousek. Ale ne nemožný.

Paleta střežící kovové dveře zaskřípala po podlaze hlasitěji.

Otočil se a uviděl do sálu dopadat světlo.

Přerušovaly ho tři stíny.

Před Malonem v pootevřené skleněné vitrínce ležely stříbrné příbory, šálek, který Napoleon používal u Waterloo, krabička na čaj ze Svaté Heleny a dvě knihy. Cedulka návštěvníky informovala, že knihy pocházejí z Napoleonovy osobní knihovny na Svaté Heleně a patří k těm šestnácti stům svazků, které si ponechal. Jednou z nich byly Josefíniny memoáry a korespondence, které – jak stálo na popisku – Napoleon četl roku 1821 krátce předtím, než zesnul. Zpochybňoval prý jejich pravost a rozhořčoval se nad obsahem. Druhou byl malý, v kůži vázaný svazek rozevřený zhruba uprostřed, jejž další cedulka identifikovala jako Merovejská království 450-751 n. l. z téže osobní knihovny. Tato kniha se těšila privilegiu, že byla výslovně zmíněna v císařově poslední vůli a odkazu.

Na tvrdé podlaze sálu se rozlehl chvatný klapot kroků.

Ashby honbu za poklady miloval.

Odjakživa mu byly k smíchu knihy a filmy popisující lovce pokladů jako dobrodruhy. Ve skutečnosti trávil většinu času prohrabováním starých písemností, ať už to byly knihy, poslední vůle, korespondence, osobní poznámky a deníky nebo úřední záznamy. Sbíral střípky tu i onde. Nikdy se mu nestalo, že by narazil na jediný samostatný důkaz, který by vyřešil hádanku naráz a definitivně.

Tahle honba byla dokonalou ukázkou.

Teď jsou možná něčemu na stopě.

Nebudou to však vědět s jistotou, dokud neprobádají Merovejská království, která na ně podle všeho čekají o pár metrů dál.

Eliza Larocqueová je nabádala, že dnešek představuje ideální možnost proklouznout do téhle části muzea. Ze stavebních dělníků nebude v práci ani noha. I zaměstnanci Invalidovny to budou chtít co nejdřív zapíchnout a jít domů slavit Vánoce. Zítra je jeden z několika málo dní v roce, kdy je v muzeu zavřeno.

Guildhall je prováděl výstavními sály zahlcenými stavebním nepořádkem.

Zavlhlý vzduch páchl po terpentýnu a malířských barvách – další nepřehlédnutelný důkaz probíhající renovace.

Ashby potřeboval odjet z Paříže, hned jak tuhle záležitost vyřídí. V Londýně na jeho zprávy napjatě čekají Američané. A on jim je konečně poskytne. Už není důvod otálet. Zítřek bude nesmírně zajímavý – na tyhle Vánoce se rozhodně nezapomene.

Guildhall se zastavil a zamračil se. Ashby sledoval jeho pohled k vitríně.

V prosklené skříňce, kde měly ležet vybrané napoleonské památky a knihy, uviděl jeden jediný svazek. Druhá kniha byla pryč. Zůstala po ní jen malá kartička položená na dřevěném stojánku.

Na vteřinu zavládlo mlčení, ale zdálo se to jako hodina.

Ashby se vzpamatoval z úleku, popošel blíž a přečetl si text na kartičce.

Lorde Ashby, jestli budete hodný chlapeček tak vám knihu dáme.

„Co to má znamenat?“ vyhrkla Caroline.

„Mám dojem, že je to metoda Elizy Larocqueové, jak mě udržet v lati.“

Musel se hořce zasmát, kolik zoufalé naděje do té lži vložil.

„Stojí tam dáme.“

„Asi míní klub.“

„Předala ti všechny informace, které o tomhle místě měla. I ty důvěrné.“ Vyznělo to spíš jako otázka.

„Je opatrná. Třeba nechce, abychom měli v rukou všechno. Aspoň prozatím.“

„Měl bys jí zavolat.“

Postřehl v Carolininých očích další otázku a prohlásil: „Vracíme se do Anglie.“

Opustili výstavní prostory a Ashby si v duchu probíral různé možnosti. Caroline neměla tušení o jeho tajné spolupráci s Washingtonem, a tak svedl zmizení knihy na Larocqueovou a Pařížský klub.

Jenže pravda mu naháněla větší strach.

Američané vědí o jeho záležitostech.

Malone z opačného konce výstavní expozice pozoroval, jak Ashby a jeho společníci odcházejí. Ušklíbl se Ashbyho dilematu – neuniklo mu, jak obelhal Caroline Doddovou. Pak sám zmizel zadním schodištěm a opustil Invalidovnu severní stranou. Mávl na taxi, přejel Seinu a vyhledal restauraci Le Grand Véfour.

Vstoupil dovnitř a rozhlédl se po příjemném, typicky francouzském interiéru se zrcadly v blyštivých zlacených rámech na stěnách. Obhlédl si lidi u stolků a zahlédl Thorvaldsena s nějakou ženou v šedém manažerském kostýmu. Seděla k němu zády.

Nedbale ukázal Thorvaldsenovi knihu a usmál se.

Thorvaldsenovi bylo jasné, že se rovnováha sil vychýlila v jeho prospěch. Aniž si to Ashby a Eliza Larocqueová uvědomovali, získal absolutní převahu.

I když vlastně ještě ne.

Přehodil si nohu přes nohu, opřel se v židli a dál se věnoval své hostitelce, naplněn sebedůvěrou, že brzy splatí všechny svoje dluhy.

TŘETÍ ČÁST

.

39

12:15

Sam, Meagan Morrisonová a Stephanie Nelleová zaplatili jeden po druhém vstupné na Eiffelovu věž. U dvou vstupů s výtahy na první a druhou plošinu se táhly dlouhé fronty, nejméně na dvě hodiny. Tahle u jižního pylonu byla mnohem kratší, jelikož na první plošinu se dalo dostat jedině tak, že tam člověk poctivě vyšlapal po 347 schodech.

„Nemáme čas čekat ve frontě,“ prohlásila Stephanie Nelleová.

Sam strávil noc v hotelu Left Bank, stejně jako Meagan Morrisonová, a jejich dveře hlídali dva agenti Tajné služby. Stephanie vyzpovídala Meagan a potom si několikrát zatelefonovala. Když si její informace ověřila, trvala na ochranné vazbě.

„Nosí operativci pořád tytéž šaty?“ zeptal se Sam Stephanie, když stoupali do schodů. Už tři dny se nepřevlékal.

„Smokingy a modely od návrhářů málokdy,“ ušklíbla se. „Člověk si vystačí s ledačím, hlavně když odvede práci.“

Minuli schod číslo 134. První plošinu věže podepíraly čtyři obrovské nosníky, mezi nimiž byl prostor větší než fotbalové hřiště. Nápis nad schody uváděl, že se plošina nachází ve výšce 57 metrů. Pylony se dál zvedaly k druhé plošině ve 115 metrech a k vyhlídkovému prostoru nahoře, v 276 metrech. Věž je nejvyšší stavbou Paříže; její štíhlá konstrukce z holého železa s šedohnědým nátěrem tvoří jednu z nejproslulejších dominant světa.

Sama braly křeče do lýtek, zato Meagan šplhala nahoru bez námahy. Od včerejšího večera, kdy je odvezli do hotelu, s ním skoro nepromluvila. Nelitoval ale, že se v muzeu rozhodl jít s ní. Díky tomu teď pracuje s šéfkou Magellan Billetu.

Za dalších deset minut zdolali poslední úsek schodů.

První plošina se hemžila návštěvníky proudícími do obchodu se suvenýry, na poštu, do výstavního sálu, snack baru a restaurace. Na protější straně jezdily výtahy dolů do přízemí. Schodiště se stáčelo do pravého úhlu, a kdo chtěl, mohl po dalších 330 schodech vystoupat na druhou plošinu. Ta první se ovíjela kolem otevřeného prostoru uprostřed, který nabízel vyhlídku na prostranství dole na zemi.

Stephanie se opřela o železné zábradlí. Sam a Meagan se k ní připojili. Společně se dívali na skleněnou stěnu a dveře, nad nimiž stál nápis LA SALLE GUSTAV EIFFEL.

„V té zasedací místnosti se zítra sejde Pařížský klub,“ zašeptala Meagan Stephanii.

„Jak to tak jistě víte?“

Stejný rozhovor vedly už včera. Stephanie zřejmě testovala staré moudro Zeptej se na totéž víckrát a uvidíš, jestli dostaneš tutéž odpověď.

„Poslyšte, dámo z ministerstva,“ opáčila Meagan, „nechávám vás předvádět autoritu. Dokonce jsem se snažila být nápomocná. Ale jestli mi ještě pořád nevěříte, tak co tady vlastně děláme?“

Stephanie na ten výpad nereagovala. Dál se opírala o zábradlí a všichni svorně zírali na sál naproti.

„Vím, že tu zítra budou,“ řekla konečně Meagan. „Je to důležitá organizační porada. Na Vánoce se do Paříže sjíždí celý klub.“

„Divná doba na poradu,“ utrousil Sam.

„Ve Francii jsou Vánoce zvláštní svátek. Zjistila jsem to už dávno. Francouzi neberou oslavy moc vážně. Většina jich odjede na den z města, ostatní zapadnou do hospod. Všichni si potrpí na roládu, co se jmenuje bûche de Noël. Vypadá jako špalek a chutná jako kus dřeva s máslovou polevou. Takže mě schůzka o Vánocích nijak neudivuje.“

„Eiffelova věž bývá otevřená?“ zeptal se Sam.

Meagan přikývla. „Od jedné.“

„Povězte mi ještě jednou, co víte,“ požádala Stephanie.

Meagan to znatelně podráždilo, ale podvolila se. „Larocqueová si pronajala tamhletu místnost, sál Gustava Eiffela. Sešlost má začít v jedenáct a trvat do čtyř. Dokonce objednala oběd. Asi myslí, že v šedesáti metrech nad zemí budou mít soukromí.“

„Co bezpečnostní opatření?“ zeptala se Stephanie.

„Jak to mám vědět? Ale vsadila bych se, že vy už jste si to zjistila.“

Stephanie si zřejmě to trpké rýpnutí vychutnala. „Věž patří městu, ale provozuje ji firma Société Nouvelle d’Exploitation de la Tour Eiffel. Najímají si soukromou ochranku a k tomu jsou tu hlídky pařížské policie a armády.“

Sam už si všiml policejní stanice u jižního vstupu do věže a několika vážně se tvářících chlapíků v bojových uniformách a se samopaly.

„Ověřila jsem si to,“ pokračovala Stephanie. „Na zítřek si zasedací místnost na zmíněnou dobu pronajala jistá skupina lidí a ve smlouvě si vyžádala dodatečná opatření. Schůzovní místnost zůstane veřejnosti nepřístupná. Věž bude jako vždy zavřená do jedné. Potom se sem nahrnou výletníci jako dneska a určitě jich nebude málo.“

„Jak říkám,“ ozvala se Meagan, „tohle je poprvé, kdy se klub odvážil vyjít ze svého domu v Marais. Z toho, který jsem včera ukázala Samovi.“

„A vy myslíte, že je to důležité?“ zeptala se jí Stephanie.

„Určitě. Z toho klubu koukají potíže.“

Malone odešel z Le Grand Véfour a před restaurací si chytil taxíka, aby ho svezl ten kousek k Louvru. Zaplatil řidiči a prošel pod velkým klenutým vchodem na Napoleonovo nádvoří. Okamžitě mu padla do oka slavná skleněná pyramida nad vchodem do muzea. Rozlehlé prostranství ohraničovala ze tří stran klasická průčelí Louvru. Otevřený konec střežil Arc du Carousel, napodobenina římského vítězného oblouku se sloupy z mramoru.

Skleněnou pyramidu obklopovalo sedm trojúhelníkových granitových nádrží. Na obrubě jedné z nich seděl štíhlý muž s úzkým obličejem a hustými světlými vlasy, na skráních už místy prošedivělými. Na sobě měl tmavý vlněný kabát a černé rukavice. I když ranní chlad už přešel a oteplilo se, Malone odhadoval, že je sotva sedm osm stupňů nad nulou. Od Thorvaldsena věděl, že až obstará tu knihu z Invalidovny, bude tu na něj ten muž čekat. Došel k němu a sedl si na studený kamenný okraj.

„Vy jste určitě Cotton Malone,“ řekl profesor Murad anglicky.

Malone podobně jako Jimmy Foddrell nesl knihu volně na očích. Podal ji Muradovi. „Rovnou z Invalidovny.“

„Bylo snadné ji ukrást?“

„Přímo po tom volala, přesně jak mi bylo řečeno.“

Díval se, jak Murad listuje zažloutlými stránkami. On sám si svazek prohlédl během obou jízd taxíkem, a tak věděl, kde se profesor při listování zarazí. První zastavení přišlo asi v polovině, kde se rukopis dělil na dvě části. Na prázdné stránce, která sloužila jako předěl, bylo napsáno:

CXXXV II CXLII LII LXIII XVII

II VIII V X X II

Profesor svraštil čelo a zamračil se; bylo znát, že váhá. „Tohle mě zaráží.“

Malone si dýchal na ruce bez rukavic, aby si je zahřál, a pozoroval ruch na nádvoří, přes které do Louvru a ven proudily davy turistů.

„Nevysvětlil byste mi to?“

„Je to maurský uzel. Kód, o kterém je známo, že ho používal Napoleon. Ty římské číslice odkazují na určitý text. Na stránku a řádek, jelikož jich jsou jenom dvě sady. Abychom vzkaz rozluštili, potřebovali bychom vědět, o který text jde. A chybí tu třetí řada číslic – těch označujících, o které slovo na řádku se jedná.“

„Já hned tušil, že to nebude snadné.“

Murad se ušklíbl. „S Napoleonem nebylo snadné nikdy nic. Miloval dramata. Tohle muzeum je dokonalý příklad. Vybíral povinnou daň od každého místa, které dobyl, a svážel získané předměty sem. Udělal z Louvru nejbohatší světovou sbírku své doby.“

„Po roce 1815 si spojenci bohužel vzali všechno zpátky – tedy aspoň to, co bylo k nalezení.“

„Vidím, že se vyznáte v historii, pane Malone.“

„Snažím se. A jmenuji se Cotton – říkejte mi tak, prosím.“

„Neobvyklé jméno. Jak jste k němu přišel?“

„Je to jako s Napoleonem – příliš velké drama, než abych to vysvětloval. Co ten maurský uzel? Dá se nějak rozluštit?“

„Ne, dokud nebudeme vědět, ke kterému textu se vztahují ty číslice. Kód je založen na tom, že odesílatel i příjemce pracují se stejným výtiskem. A ten chybějící třetí řádek nám může ošklivě zamotat hlavu.“

Thorvaldsen už Maloneovi stručně pověděl o Napoleonově poslední vůli a významu té knihy, kterou teď držel v ruce Murad. A tak Malone vyčkával, zatímco profesor prolistovával zbylé stránky.

„Hleďme,“ vypadlo z Murada, když dolistoval k zadní předsádce. Vzhlédl k Maloneovi. „To je pozoruhodné.“

Malone už si to podivně pokřivené písmo, napsané tímtéž černým inkoustem jako římské číslice, podrobně prostudoval.

„Vy víte, o co jde?“ zeptal se.

Murad zavrtěl hlavou. „Nemám ponětí.“

Sam se Meagan zastal: „Nemusí nic dokazovat. Jako důkaz, že se něco děje, bohatě stačí už to, že jste tady vy.“

„Vida vida,“ řekla Stephanie. „Pan Collins konečně začíná uvažovat jako agent Tajné služby.“

Její blahosklonný postoj se mu zajídal, ale nemohl dost dobře protestovat. Měla pravdu – měl by začít používat mozek. „Monitorujete Meaganinu webstránku,“ řekl. „Moji taky a bůhvíkolik dalších. Takže se tady musí dít něco mimořádného. Něco, co vyvolává všeobecnou pozornost.“

„Je to prosté,“ prohlásila Stephanie. „Chceme členy Pařížského klubu dostat za mříže.“

Nevěřil jí. „Je za tím něco víc a vy to víte.“

Stephanie Nelleová mu neodpověděla, což ho v názoru jen utvrdilo. Ale nezazlíval jí to. Neměla důvod vykládat jim víc, než bylo nutné.

Díval se, jak nahoru po schodech proudí lidé zachumlaní v kabátech. Ještě víc se jich cpalo do výtahů, které jezdily otevřenou železnou konstrukcí na druhou plošinu. Do restaurace opodál se nahrnul rozjařený dav lačný oběda. Šedohnědým kovovým krajkovím profukoval všudypřítomný ledový vítr.

„Jestli zítra chcete u té schůze být,“ ozvala se Meagan, „pochybuju, že se vám povede nainstalovat odposlech. Můj zdroj tvrdí, že klub vždycky nechává zasedačku před schůzí, během ní i po ní důkladně prohledat.“

„Odposlech nebude potřeba,“ prohlásila Stephanie.

Sam na ni zůstal zírat a ona mu pohled opětovala s úšklebkem, který se mu ani trochu nezamlouval.

„Už jste vy dva někdy obsluhovali u stolů?“

40

Elizu povídání s Henrikem Thorvaldsenem u oběda upřímně bavilo. Byl inteligentní a pohotový a nemarnil čas plácáním o ničem. Zdálo se, že umí soustředěně poslouchat a že patří k lidem, kteří rychle vstřebají fakta, utřídí si je a vyvodí závěry.

Stejně jako ona.

„Napoleon si uvědomoval, že válka je pro společnost prospěšná,“ řekla. „Jako nic jiného dokáže motivovat nejlepší mozky k ještě kvalitnějším výkonům. Zjistil, že když vědci čelí konkrétní hrozbě, jsou kreativnější. Občané bývají ve stavu ohrožení poslušnější a snesou jakýkoli útlak, pokud mají pocit, že je vláda chrání. Ale příliš vleklá válka má destruktivní účinek. Tolerance lidí má své meze. A Napoleonovi nepřátelé se postarali, aby se válčilo mnohem víc, než kdy zamýšlel, takže nakonec ztratil schopnost vládnout.“

„Nechápu, jak je možné označit válku za dobrou věc,“ namítl Thorvaldsen. „Vždyť je na ní tolik špatného.“

„Patří k ní smrt, zkáza, ničení, plýtvání, to je pravda. Ale je na světě odjakživa. Jak by mohlo trvale prosperovat něco skrznaskrz špatného? Odpověď je prostá: Válka se osvědčila. Všechny největší technické výdobytky vzešly z válek. Podívejte se na tu poslední světovou. Naučili jsme se štěpit atom a létat do vesmíru, nemluvě o pokroku v elektronice, přírodních vědách, medicíně, strojírenství. A to vše v době, kdy jsme se navzájem vraždili v nepředstavitelném měřítku.“

Přikývl. „Na tom, co říkáte, něco je.“

„A to zdaleka není všechno, Herre Thorvaldsene. Vezměte si například Ameriku. Její ekonomika má rytmus pravidelný jako hodinky, střídají se období prosperity, recese a deprese. Ale jedno je nápadné: ke všem cyklickým hospodářským krizím v Americe došlo v období omezených vojenských výdajů. Nastaly po válce v roce 1812, po občanské válce v 60. letech devatenáctého století, po španělsko-americké válce na počátku století dvacátého. Velká krize 30. let přišla po první světové válce, kdy se Amerika stáhla do izolace a prakticky rozpustila armádu. K ozdravení bylo zapotřebí další války.“

„Zdá se mi, že jste si to téma nastudovala.“

„Taky že ano a důkazy jsou jasné. Válka umožňuje účinné ovládání společnosti. Předkládá společnosti neoddiskutovatelné vnější důvody, proč je nutné akceptovat politickou vládu. Skoncujte s válkami, a po čase vezme za své i národní suverenita – tohle Napoleon dokonale pochopil. Byl pravděpodobně vůbec prvním moderním vůdcem, kterému plně došel význam těch slov.“

Restaurace Le Grand Véfour se začínala vylidňovat. Doba oběda se chýlila ke konci a pravidelní hosté se loučili a pomalu se trousili pryč.

„Napoleon plánoval uskutečnit přechod od válečného stavu k mírovému uspořádání nejen ve Francii, ale na všech dobytých územích,“ pokračovala Eliza. „Uvědomoval si ale, že za válku potřebuje odpovídající náhražku. Naneštěstí pro něj tehdy žádná neexistovala.“

„Co může nahradit válku?“

Pokrčila rameny. „Je to těžké hledání, ale něco se najde. Je možné vytvořit jiný typ nepřítele. Hrozbu, ať skutečnou nebo pomyslnou, která vyburcuje společnost k obraně. Například masivní útok jadernými zbraněmi. Na tom byla založena celá studená válka. Ani jedna strana proti té druhé prakticky nic nepodnikla, ale obě utrácely miliardy a miliardy za přípravy. Během studené války vlády jen kvetly. Americký federální systém nepředstavitelně expandoval. Západní civilizace se mezi roky 1950 a 1990 povznesla na nebývalou úroveň. Díky studené válce stanul člověk na Měsíci. Takhle vypadá hodnotná náhražka války.“

„Rozumím.“

„Existují i další možnosti, ačkoli méně přesvědčivé. Globální oteplování, hrozící nedostatek potravin, přístup k vodním zdrojům. Ty se poslední dobou testují. Ale lidé je zatím nevnímají jako dostatečnou hrozbu nebo je nepovažují za aktuální.

Zabrat by mohly obří programy na masivní rozšíření zdravotní péče, vzdělání, obecního bydlení a dopravy. Ale musely by být nesmírně široce pojaté a uspět u celé veřejnosti, aby se utrácelo patřičně nezřízenou měrou. Není jisté, že by se to povedlo. Naproti tomu i drobná válka stojí obrovské sumy. Na vojenské výdaje a válečné přípravy se spotřebuje neskutečné množství zdrojů, se kterým nemůže soupeřit žádný program veřejného blaha, přestože různé národní systémy zdravotní a sociální péče po celém světě taky vyhazují oknem nehorázné peníze. Ale nedokážou promrhat dost, aby se staly životaschopnou náhražkou za válku.“

Thorvaldsen se rozesmál. „Uvědomujete si, jak je to, co říkáte, absurdní?“

„Jistě. Ale přechod ke světovému míru je složitý úkol. Nechme chvíli stranou vlády – jde také o ventilování kolektivní agrese.“

„Jako u starých Římanů? S jejich Koloseem? S gladiátory, hrami a oběťmi?“

„Římané byli chytří. Pochopili koncept, o kterém mluvím. Má-li se zabránit rozpadu společnosti, musí se v mírových dobách vytvořit alternativa k válce. Tu poskytly římskému lidu hry a tamní společnost vzkvétala celá staletí.“

Viděla na něm zájem.

„Herre Thorvaldsene, monarchové si odpradávna, už od hlubokého starověku, uvědomují, že poddaní v míru nestrpí to, co ve válce. V dnešních moderních demokraciích to platí dvojnásob. Podívejte se opět na Ameriku. V 50. letech dopustila porušení prvního dodatku ústavy, když vyvstala hrozba šíření komunismu. Svoboda projevu se najednou stala nedůležitou v porovnání s údajným nebezpečím ze strany Sovětského svazu. A podobně i nedávno, po útocích z 11. září 2001, prošly zákony, které by Američané za jiných okolností považovali za nepřípustné. Zákon známý jako Patriot Act bezprecedentním způsobem potlačuje svobody a umožňuje zásahy do soukromí. Prosadila se bezpečnostní opatření omezující lidská a občanská práva. Začaly platit předpisy o nutnosti identifikace, které Američané dosud štítivě odmítali. Ale nakonec na všechna ta vnucená omezení přistoupili, jen aby byli v bezpečí…“

„Anebo aby se alespoň cítili v bezpečí.“

Usmála se. „Přesně tak. Právě o tomhle mluvím. Věrohodná hrozba zvenčí vede k růstu politické moci – dokud zůstává věrohodná.“

Odmlčela se.

„A tohle schéma skýtá potenciál pro obrovské zisky.“

Malone ukázal na knihu, kterou profesor Murad držel, a na ty rukou vepsané řádky. „Henrika nepotěší, že nevíme, co to je.“

Murad text soustředěně zkoumal. „Mám nápad. Pojďme do Louvru. Potřebuji si něco ověřit.“

Thorvaldsen si v duchu přebíral, co mu Eliza Larocqueová řekla. Zřejmě o svých plánech hodně přemýšlela. Rozhodl se, že ji nasměruje zpátky k Ashbymu.

„Ještě jste se mě nezeptala na ten váš problém s únikem informací,“ nadhodil mírně.

„Počítala jsem, že mi o tom povíte sám, až usoudíte, že nastala správná chvíle.“

Napil se vína a uspořádal si myšlenky. „Ashby má skoro třicet miliónů eur dluhů. Většinou jde o nezajištěné, vysoko úročené osobní půjčky.“

„Mně se jeví jako přímočarý člověk s velkým zaujetím pro věc. Udělal všechno, co jsem po něm žádala.“

„Je to zloděj. Jak dobře víte, před několika lety se zapletl se skupinou sběratelů nelegálně získaných uměleckých děl. Mnoho členů té skupiny nakonec stanulo před soudem…“

„Jemu nikdy nic nedokázali.“

„To ho nezbavuje viny. Vím, že se toho účastnil, a vy to víte také. Proto je členem vašeho klubu.“

„A vede si nesmírně úspěšně v tom, co pro mě dělá. Mimochodem, zrovna je tady v Paříži a jde po slibné stopě, která může vést přímo k našemu cíli. A za to mu, Herre Thorvaldsene, ochotně odpustím ledacos.“

Malone vešel společně s profesorem Muradem do skleněné pyramidy a sjeli po několika eskalátorech dolů. Nesl se k nim šum lidských hlasů z davu lidí čekajících u vstupu do muzea. Malone byl zvědavý, kam jdou, a byl rád, když profesor obešel dlouhou frontu u pokladen a zamířil do knihkupectví.

Dvoupodlažní obchod přetékal informacemi – tisíce knih byly utříděny podle různých zemí a období. Murad došel k rozsáhlému francouzskému oddělení s několika stolky, na nichž byly naskládány objemné publikace o napoleonské éře.

„Chodím sem pořád,“ vysvětloval. „Tohle je báječný obchod. Sežene se tu spousta zvláštností, které normální knihkupectví vůbec neobjednávají.“

Pro tuhle vášeň měl Malone pochopení. Bibliofilové jsou všichni stejní.

Murad se chvatně probíral knihami.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se Malone.

„Hledám jednu věc ve francouzštině.“ Přejížděl očima po stolku. „Je o Svaté Heleně. Před několika týdny jsem ji už už chtěl koupit, ale…“ Sáhl až dospod a vytáhl jednu z vázaných knih. „Tady je. Je příliš drahá, a tak jsem se rozhodl obdivovat ji jen zpovzdálí.“

Malone se usmál. Tenhle člověk se mu líbil. Nic nepředstíral.

Murad knihu položil na stůl a listoval v ní, dokud nenašel, co hledal. Pak požádal Malonea, ať otevře svazek z Invalidovny na stránce s tím podivným vpiskem.

„Přesně jak jsem myslel,“ řekl a ukázal na knihu, kvůli které sem přišli. „Tohle je fotografie poznámek ze Svaté Heleny napsaných během Napoleonova exilu. Víme, že jeho tajemník Saint-Denis hodně Napoleonových textů přepisoval, protože císařův rukopis byl špatně čitelný.“ Murad ukázal na otevřené stránky. „Podívejte, ty dvě ukázky jsou jedna jako druhá.“

Malone knihy porovnal a zjistil, že písmo si je skutečně velmi podobné. Tatáž zaoblená M – obrázky6 – a zdůrazněná E – obrázky7. Do obloučku prohnutá dolní nožička F – obrázky8. Podivně tvarovaná A – obrázky9, která vypadala spíš jako šikmo posazená D.

„Takže ty řádky v knize o Merovejcích napsal Saint-Denis?“ zeptal se.

„Ne.“

Malone se zatvářil zmateně.

Murad ukázal na otevřenou knihu na stolku. „Přečtěte si popisek pod tou fotografií.“

Malone to udělal – a rázem pochopil. „Tohle je Napoleonův rukopis?“

Murad přikývl a ukázal na knihu z Invalidovny. „Vepsal to do ní osobně a pak ji výslovně odkázal do opatrování Saint-Denisovi. Z toho plyne, že ten text je důležitý.“

Malone si vzpomněl, co mu Henrik vyprávěl o rozhovoru mezi Ashbym a Caroline Doddovou. O dopisu, který našla a který byl také napsán Napoleonovou rukou. Narazit na císařovo písmo je neobvyklé, tvrdila Ashbymu.

Zmínil se o tom Muradovi.

„Napadlo mě totéž,“ řekl profesor. „Henrik mi to taky povídal. Je to doopravdy hrozně zvláštní.“

Malone si prohlížel těch čtrnáct řádků psaných neobvyklým rukopisem a ostatní náhodné vpisky pořízené osobně Napoleonem Bonapartem.

„Někde je v tom ukrytý vzkaz,“ prohlásil. „Musí tam být.“

Thorvaldsen se rozhodl popíchnout Elizu Larocqueovou ještě trochu víc. „Co když vám Ashby nedodá, co chcete?“

Pokrčila rameny. „Kromě mého předka hledal Napoleonovu skrýš jen málokdo. Obecně se má za to, že je to jenom fáma, ale já doufám, že se lidé mýlí. Jestli Ashby neuspěje, nebude to jeho vina. Aspoň se snaží.“

„A přitom vám lže o svých financích.“

Točila v prstech skleničkou. „Připouštím, že je to problém. Vůbec mě to netěší.“ Chvilku mlčela. „Jenže zatím jsem nedostala žádný důkaz.“

„Co když Ashby tu skrýš najde, a nepoví vám o ní?“

„Jak bych se to dozvěděla?“

„Nedozvěděla byste se to.“

„Máte nějaký důvod, proč mě tím trápíte?“

Viděl na ní, že postřehla nevyslovený příslib. „Nevím, co přesně Ashby tady v Paříži hledá, ale zřejmě je to důležité. Sama jste říkala, že to může představovat klíč. Jestli se v něm nepletu, řekne vám, že se mu nepovedlo tu věc získat – že nebyla, kde měla být, anebo si vymyslí nějakou podobnou výmluvu. Bude na vás posoudit, jestli mluví pravdu, anebo lže.“

41

Malone se v Louvru rozloučil s profesorem Muradem, ale předtím pro něj ještě pořídil kopii obou stránek s Napoleonovými vpisky v knize o Merovejcích. Knihu si potřeboval nechat.

Chytil si taxi a nechal se odvézt přes Seinu na druhý břeh k Eiffelově věži. Pod železnou konstrukcí v rozhemženém zástupu návštěvníků řadících se do fronty na výtah zahlédl Stephanii, Sama a nějakou další ženu – Meagan Morrisonovou.

„Rád vidím, že se ti nic nestalo,“ řekl Samovi. „V muzeu jsi mě samozřejmě neposlechl, ani co by se za nehet vešlo.“

„Nemohl jsem tam jen tak stát a nic nedělat.“

„Ale mohl. A měl.“

Malone se obrátil k Morrisonové. Do puntíku odpovídala Stephaniinu popisu – drobná, energická, hezká a zajímavá.

Meagan ukázala na Stephanii: „Je vždycky tak útočná?“

„Spíš postupem času krotne.“

„Co kdybyste nás vy dva na chvíli omluvili?“ řekla Stephanie. Vzala Malonea za paži a odvedla ho stranou. „Cos našel v Invalidovně?“

Sáhl pod bundu a ukázal jí knihu. „Ashbymu se vůbec nelíbilo, že zmizela. Pozoroval jsem ho, když si četl můj vzkaz. Taky jsem si všiml, že uhýbal otázkám Caroline Doddové a hodil vinu na Larocqueovou.“

„Tím se vysvětluje, proč Thorvaldsen neví, že pro nás Ashby pracuje. Špehuje ho, ale pochybuji, že ho dává sledovat čtyřiadvacet hodin denně a odposlouchává všechny jeho rozhovory.“

Malone věděl, že na intenzívní sledování se nakonec vždycky přijde, bez ohledu na to, jak je profesionální. Je lepší počínat si opatrně a výběrově.

„Ani naši kovbojové se s Ashbym moc nevyznamenali,“ řekla Stephanie. „Vymknul se jim z otěží, jinak by nedošlo k těm přestřelkám.“

Malone zalétl pohledem k Samovi a Meagan Morrisonové opodál. „Vede si ten kluk dobře?“

„Chce pracovat v terénu, tak mu dám šanci.“

„Je na to připravený?“

„Nikoho jiného po ruce nemám, tak bude muset být.“

„A co ona?“

„Je horkokrevná. Ztřeštěná. Divoká jak toulavá kočka.“

„Není divu, že se spolu do krve hádáte.“

Usmála se. „Spolupracuje s námi francouzská zpravodajská služba. Dozvěděli se o Peteru Lyonovi. Mermomocí ho chtějí chytit. Před deseti lety měl prsty ve třech bombových útocích, při kterých přišli o život čtyři policisté.“

„Ještě zuří kvůli Clunyjskému muzeu?“

Stephanie se dala do smíchu. „Directeur générale de la sécurité extérieure o tobě ví první poslední. Vykládal mi o opatství v Belému a cášské katedrále. Ale dá se s ním mluvit. Díky tomu jste ty a Ashby mohli nerušeně vejít do Invalidovny a zase ven. Věř mi, že nemají až tak mizerná bezpečnostní opatření.“

„Potřebuju ještě něco.“ Zatřepal knihou. „Tiskovou zprávu o téhle krádeži. Nic velkého – jen aby se to zítra dostalo do novin. Pomohlo by mi to.“

„Kvůli Henrikovi?“

Přikývl. „Musíme ho udržet v rozumných mezích. Chce té krádeže využít, aby poštval Larocqueovou proti Ashbymu. Připadá mi to neškodné, tak mu to dopřejme.“

„Kde je?“

„Zrovna vráží mezi ty dva klín. Stejně jako já to hraje na dvě strany.“

„Když to sehrajeme správně, všichni nakonec dostaneme, co chceme.“

Malone byl unavený, napětí z několika posledních týdnů se vracelo. Prohrábl si vlasy. Měl by zavolat Garymu. Zítra jsou Vánoce a to je den, kdy by si otcové měli se svými syny popovídat.

„Co teď?“ zeptal se.

„My dva si zajedeme do Londýna.“

■ ■ ■

Sam si vrazil holé ruce do kapes kabátu. Stáli s Meagan v tlačenici u věže a na bezmračné zimní obloze zářilo slunce.

„Proč to vůbec děláš?“ zeptal se Meagan.

„Tvoje ctěná přítelkyně prohlásila, že když nebudu spolupracovat, nechá mě zavřít.“

„To není pravý důvod.“

Na její příjemné tváři nebylo znát žádné obavy. Všiml si toho od včerejška už několikrát. Buď neměla pesimismus v povaze, nebo ho přinejmenším nedávala najevo.

„Konečně jsme se rozhoupali k činu,“ řekla. „Už nebudeme jen řečnit. Jsme tu a jednáme.“

Cítil se nabitý podobnou energií.

„Dokážeme je zastavit. Věděla jsem, že na té věci něco je, a ty taky. Nejsme blázni, Same.“

„Uvědomuješ si, že to, co po nás Stephanie chce, je nebezpečné?“

Pokrčila rameny. „Co se může stát? Může to být horší než včera v muzeu? Co je špatného na troše frajeřiny?“

„Co tím slovem myslíte?“ zeptal se Norstruma.

„Jednání bez rozmyslu. Bez přípravy. Lehkomyslné.“

Sam dopřál svému patnáctiletému mozku čas, aby tu definici vstřebal. Právě porušil další pravidlo a lezl na skálu bez jištění. Norstrum mu řekl, ať se přiváže na lano, ale Sam ho neposlechl.

„Same, všichni občas riskujeme. Člověk musí, když chce v životě uspět. Ale nemá cenu dělat blázniviny. K úspěchu pomáhá minimalizovat rizika, ne je zvětšovat.“

„Ale vždyť jsem to lano nepotřeboval. Zvládl jsem to v pohodě.“

„Jak by to dopadlo, kdyby ses neudržel? Kdyby ti uklouzla noha? Anebo tě chytila křeč?“ Z Norstrumových úsečných otázek bylo jasně poznat, že ho Samovo počínání mrzí a nejspíš i zlobí. „Mohl jsi spadnout. Zmrzačit se na celý život, možná i zabít. A co jsi tím riskováním získal?“

Sam se snažil zasadit si jeho výčitku do širších souvislostí a přemítal, co odpovědět. Bylo mu líto, že Norstruma rozzlobil. Dokud byl malý, nevadilo mu to, ale jak dospíval, snažil se mu nepůsobit zklamání.

„Omlouvám se. Byla to ode mě hloupost.“

Norstrum mu stiskl rameno. „Pamatuj, Same, lehkomyslnost je cesta do hrobu.“

Ta výstraha mu zněla v uších, když teď poslouchal Meaganiny otázky. Před sedmnácti lety, když vyšplhal na skálu bez lana, pochopil, že Norstrum měl pravdu.

Lehkomyslnost je cesta do hrobu.

Včera v muzeu na tu životní lekci zapomněl.

Dnes to neudělá.

Stephanie Nelleová ho pověřila touhle prací. Patří k ní riziko? Ano, a nemalé. Ale musí být předem uvážené a propočítané.

Žádná frajeřina.

„Mám v úmyslu chovat se opatrně, Meagan. A ty bys měla taky.“

42

ANGLIE 14:40

Ashby se podíval na hodinky a zjistil, že se z letiště Heathrow dostal svým bentleym na Salen Hill za něco málo přes hodinu. Také si všiml, že se personál jeho sídla činil s údržbou, třebaže fontána s mořským koníkem, kaskáda a rybníček byly na zimu vypuštěné. Sídlo se od 18. století téměř nezměnilo, jen stáje, kuchyň a křídlo pro služebnictvo se mírně rozrostly. Remízky a pastviny zůstaly stejné jako kdysi. V dávných dobách dotíraly na pozemek ze všech stran bažiny, ale Ashbyho předkové je zatlačili na ústup travou a živými ploty. Ashby byl na krásu i nezávislost svého panství hrdý; patřilo k posledním soukromým majetkům v Británii, které nebyly odkázány na příjmy z turistiky.

A nikdy na ně odkázáno nebude.

Bentley zastavil na konci štěrkové příjezdovky. Oranžové cihly a okna z kosočtvercových tabulek ve slunci zářily. Z okapu se šklebily chrliče a rozmachovaly se sekerami, jako by se snažily odradit nájezdníky.

„Podívám se do knih,“ řekla Caroline, když vcházeli do domu.

To mu vyhovovalo. Potřeboval přemýšlet. Zamířil spolu s Guildhallem rovnou do studovny a posadil se za stůl. Tenhle den se zvrhl v katastrofu.

Během krátkého letu z Paříže zachovával mlčení a oddaloval nevyhnutelné. Teď zvedl telefon a zavolal na mobil Elize Larocqueové.

„Doufám, že máte další dobré zprávy,“ řekla.

„Moc ne. Ta kniha tam nebyla. Asi ji na dobu renovace přestěhovali. Vitrínu i ty ostatní věci jsem našel, ale svazek o Merovejcích ne.“

„Předala jsem vám přece naprosto přesnou informaci.“

„Ta kniha tam nebyla. Můžete to ještě jednou ověřit?“

„Ovšem.“

„Až se ráno vrátím do Paříže na naši schůzi, mohli bychom si před začátkem chvilku promluvit mezi čtyřma očima?“

„Budu ve věži v deset třicet.“

„Takže na viděnou.“

Zavěsil a podíval se na hodinky.

Zbývají mu čtyři hodiny. Potom se má sejít se svým americkým kontaktem. Doufal, že to bude poslední rozhovor, protože už měl lavírování plné zuby. Chtěl najít Napoleonovu skrýš a doufal, že v knize z Invalidovny objeví klíč. A teď ji mají pod palcem ti zatracení Amíci.

Dnes večer bude muset vyjednávat.

Zítra už by mohlo být pozdě.

Eliza zmáčkla tlačítko pro ukončení hovoru a v duchu se vrátila k předpovědi Henrika Thorvaldsena. Jestli se v něm nepletu, řekne vám, že se mu nepovedlo tu věc získat – že nebyla, kde měla být, anebo si vymyslí nějakou podobnou výmluvu. A na jeho slova, když se s ní po obědě na odchodu z restaurace loučil. Bude na vás posoudit, jestli mluví pravdu, anebo lže.

Seděla v bezpečí svého domu v Marais, nedaleko od místa, kde se scházel Pařížský klub. Její rodina ten dům vlastnila od poloviny 19. století. Mezi jeho elegantními zdmi vyrůstala a i teď v něm trávila většinu času. Zdroje z francouzské vlády ji ujistily, že kniha, kterou hledá, se nachází v muzeu. Je to prý drobná památka nevelkého historického významu, důležitá jen tím, že pochází z Napoleonovy osobní knihovny a je zmíněna v jeho poslední vůli. Na nic se nevyptávali a vyptávat se nebudou, ani až se dozvědí, že zmizela, protože se už dávno poučili, že chtějí-li těžit z Eliziny velkorysosti, vyplatí se jim držet jazyk za zuby.

Od svého odchodu z Le Grand Véfour si lámala hlavu, co si počít s Thorvaldsenem. Zčistajasna se vynořil s informací, kterou nemohla ignorovat. Očividně měl přehled o jejích aktivitách a orákulum potvrdilo jeho záměry. Teď se ukázalo, že správně předpověděl i Ashbyho chování. Nemůže jeho varování dál přehlížet.

Vyhledala číslo, které jí předchozího dne nechal, a zavolala mu. Když zvedl telefon, oznámila mu: „Rozhodla jsem se předložit vám pozvání, abyste se připojil k našemu spolku.“

„To je od vás nanejvýš velkorysé. Vyvozuji z toho, že vás lord Ashby zklamal.“

„Řekněme, že probudil mou zvědavost. Máte zítra volno? Klub se schází na důležitém zasedání.“

„Jsem žid. Vánoce neslavím.“

„Ani já ne. Sejdeme se v jedenáct dopoledne v sále Gustava Eiffela, na první plošině Eiffelovy věže. Mají tam krásnou jídelnu a po schůzi si dáme oběd.“

„To zní báječně.“

„Takže zítra na viděnou.“

Zavěsila.

Zítra.

Na ten den se už dlouho připravovala. Chystala se podrobně vysvětlit svým společníkům, co se její rodina dozvěděla z papyrů. Něco z toho už zmínila Thorvaldsenovi u oběda, ale úmyslně pomlčela o výstraze: V mírovém společenství bez válek je téměř nemožné vyvolat masový strach pomocí politického, sociálního, ekologického, vědeckého či kulturního ohrožení. Žádný dosavadní pokus neměl dostatečnou věrohodnost ani rozsah, aby zapůsobil na delší dobu. Kýženému účinku by se nejvíc přiblížilo cosi jako celosvětová pandemie černého moru, jenže taková neznámá hrozba, která by se dala jen těžko udržet pod kontrolou, je nepraktická.

Musí být rozumnou měrou zvladatelná.

V tom koneckonců spočívá celá myšlenka. Vyděsit lidi, aby poslouchali – a pak vydělat na jejich strachu. Nejlepší řešení bývají ta nejjednodušší. Je potřeba vymyslet si kontrolovatelnou hrozbu. Takový postup by přinášel spoustu výhod. Fungoval by jako přepínač na lustru, který se dá nastavit na bohatou škálu různých druhů intenzity světla. A v dnešním světě díkybohu existuje věrohodný nepřítel a už vyvolal všeobecné obavy.

Terorismus.

Jak řekla Thorvaldsenovi, tahle hrozba už zabrala v Americe a zabere i všude jinde.

Zítra si ověří, jestli papyry mají pravdu.

Její rodina dvě stě let těžila z politické smůly jiných. Pozzo di Borgo vyluštil z papyrů dost na to, aby patřičně poučil své děti, a ty z generace na generaci předávaly poznatek, že ve skutečnosti nezáleží na tom, kdo sestavuje zákony: Měj pod kontrolou peníze, a budeš vlastnit skutečnou moc.

Aby se tak stalo, potřebuje mít pod kontrolou běh událostí.

Zítra dojde k experimentu.

A jestli se osvědčí?

Přijdou další.

43

LONDÝN 18:40

Ashby se rozhlížel tmou a mezi stovkou tváří hledal zelenozlatý šátek z Harrods. Většinu lidí kolem zjevně tvořili turisté, na které průvodkyně halekala cosi o dojmu vyvolaném plynovými lucernami a mlhou a srpnu 1888, kdy Jack Rozparovač šířil hrůzu mezi alkoholem nasáklými prostitutkami v East Endu.

Ušklíbl se.

Zdálo se, že Rozparovač zajímá jenom cizince. Napadlo ho, jestli by ti lidé i ve svých zemích platili za to, že je provedou po hrůzostrašných stopách masového vraha.

Kráčel po přelidněném chodníku ve Whitechapelu ve východní části města. Nalevo se za rušnou ulicí zvedal londýnský Tower, jehož šedohnědé kamenné stěny tonuly v přísvitu sodíkových výbojek. Někdejší ohromný příkop byl zarostlý kobercem tmavozelené zimní trávy. Od nedaleké Temže, nad níž se vpovzdálí klenul nasvětlený Tower Bridge, profukoval studený vítr.

„Dobrý večer, lorde Ashby.“

Žena, která se vynořila vedle něj, byla drobná, s krátce ostříhanými vlasy, asi tak kolem šedesátky a nepochybně Američanka. Na krku měla zelenozlatý šátek. Přesně jak mu bylo řečeno.

Jenomže…

„Vy jste nová,“ konstatoval.

„Já tomu všemu velím.“

Tahle informace ho zaujala.

Se svým obvyklým kontaktem od amerických zpravodajců se už setkal na několika londýnských prohlídkových trasách. Prošli se Britským muzeem, Shakespearovým Londýnem, čtvrtí Old Mayfair a teď čekal, že se spolu vydají po stopách Jacka Rozparovače.

„Kdo tedy jste?“ zeptal se navenek lhostejně.

„Stephanie Nelleová.“

Skupina se zastavila a průvodkyně spustila cosi o tom, že v budově před nimi byla nalezena první Rozparovačova oběť. Nelleová vzala Ashbyho za paži, a zatímco ostatní poslouchali výklad, stáhli se na konec zástupu.

„Sejít se na téhle prohlídce je trefné,“ řekla. „Jack Rozparovač taky terorizoval lidi, a nikdy ho nechytili.“

Ten pokus o žert ho nerozesmál. „Jestli mě už nepotřebujete, mohu se sebrat a jít si po svém.“

Skupina se pohnula kupředu.

„Je mi jasné, že vám budeme muset zaplatit vaší svobodou. Ale to neznamená, že nad tím jásám.“

Silou vůle se ovládl. Tuhle ženu a instituci, kterou reprezentuje, si musí ještě aspoň čtyřiadvacet hodin hýčkat – přinejmenším dokud nedostane tu knihu.

„Pokud vím, jde o naši společnou akci,“ opáčil.

„Slíbil jste nám na dnešek jistou informaci. Přišla jsem si osobně vyslechnout, co pro nás máte.“

Skupina se zastavila u další pamětihodnosti.

„Peter Lyon demonstrativně odpálí bombu v Dómu v Invalidovně. Zítra,“ dodal tiše, „na Boží hod.“

„Proč?“

„Eliza Larocqueová je fanatička. Řídí se jakousi starodávnou moudrostí, podle které její rod žije už po staletí. Je to spletité, ale věc se má tak, že existuje jistá francouzská extremistická skupina – nějaká taková se vždycky najde –, která má v úmyslu přihlásit se k té akci.“

„Kdopak je to tentokrát?“

„Jde jim o francouzský zákon diskriminující přistěhovalce. Když před lety zaplavili Francii Severoafričané, vítala je jako zahraniční dělníky s otevřenou náručí. Teď tvoří deset procent populace, cítí se utlačováni a mají toho po krk. Chtějí učinit prohlášení. Larocqueová má peníze a nestojí o zásluhy, a tak jim Peter Lyon dohodil partnerství.“

„Zajímal by mě účel toho partnerství.“

Ashby si povzdechl. „Copak ho neuhodnete? Francie se nachází uprostřed demografického posunu. Z alžírských a marockých přistěhovalců se stává problém. Jsou už mnohem víc Francouzi než Afričané, ale xenofobní pravice i sekulární levice je nenávidí. Bude-li se porodnost vyvíjet dál stejným tempem, za dvě desetiletí bude přistěhovalců víc než rodilých Francouzů.“

„Jak s tím souvisí vyhození Invalidovny do povětří?“

„Je to symbolický čin. Přistěhovalce dráždí, že jsou druhořadými občany. Chtějí svoje mešity. Svoje svobody. Politickou reprezentaci. Vliv. Moc. Totéž, co mají všichni ostatní. Jenže rodilí Francouzi jim to upírají. Bylo mi řečeno, že parlamentem prošla řada zákonů, které mají přistěhovalce držet na okraji společnosti.“ Odmlčel se. „Po celé Francii se prudce rozmáhá i antisemitismus. Židé se zase začínají bát.“

„A mohou za to přistěhovalci?“

Pokrčil rameny. „Někdy možná. Abych pravdu řekl, mají v tom prsty spíš francouzští radikálové. Ale politická pravice a extrémní levice odvedly účinnou práci, když na přistěhovalce hodily vinu za všechno špatné, co Francii trápí.“

„Pořád čekám na odpověď.“

Turistická skupina se zastavila u další zajímavosti a průvodkyně začala drmolit.

„Eliza provádí test,“ řekl Ashby. „Ověřuje si způsob, jak nasměrovat agresi Francouzů jinam než k válce. Útok domnělé party radikálů na francouzskou národní památku, na hrob zbožňovaného Napoleona – kterého ona sama, mimochodem, nenávidí –, by podle jejího názoru mohl poskytnout kolektivní agresi vhodný ventil. Tak to aspoň vysvětluje.“

„Proč nenávidí Napoleona?“

Pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Zřejmě rodinná tradice. Jeden z jejích předků vedl proti Napoleonovi vendetu. Nikdy jsem to úplně nepochopil.“

„Sejde se Pařížský klub zítra na Eiffelově věži?“

Uznale přikývl. „Vidím, že jste nezaháleli. Nebylo by ale lepší zeptat se mě oklikou a ověřit si, jestli vám řeknu pravdu?“

„Mám naspěch a beztak vám nevěřím ani slovo.“

Potřásl hlavou. „Jste vůči mně nezdvořilá. A arogantní. Proč? spolupracoval jsem přece s vašimi lidmi…“

„Dokud se vám to hodilo. Tuhle informaci o útoku jste úmyslně zadržoval.“

„Vy byste na mém místě udělala totéž. Ale teď o něm víte a máte spoustu času, tak se na něj patřičně připravte.“

„Nevím nic. Jak k němu má dojít?“

„Prokristapána, proč by se mi svěřovali?“

„Protože právě vy jste uzavíral dohodu s Lyonem.“

„Věřte mi, že ten parchant s detaily zatraceně šetří. Zajímá ho jen, kdy mu přijdou peníze na účet. S vysvětlováním se nenamáhá.“

„To je všechno?“

„Invalidovna je na Boží hod zavřená. Aspoň není potřeba mít strach o lidi.“

Nezdálo se, že by ji to uklidnilo. „Ještě jste mi neodpověděl na otázku ohledně Pařížského klubu.“

„Sejdeme se zítra dopoledne na Eiffelově věži. Eliza pronajala zasedací sál na první plošině a kolem poledne chce všechny vyvézt na vrchol. Lyon si potrpí na přesné načasování. V poledne dojde k explozi a klub bude mít perfektní vyhlídkové stanoviště.“

„Vědí členové, co se chystá?“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, proboha. Jen ona, já a náš Jihoafričan. Předpokládám, že většina ostatních se zhrozí.“

„Ale přesto jim nebude vadit z toho profitovat.“

Skupina turistů zamířila dál do nitra zšeřelého východního Londýna.

„V honbě za ziskem přichází morálka obvykle zkrátka,“ opáčil Ashby.

„Teď mi řekněte to, co mě zajímá nejvíc: Jak se dostaneme do kontaktu s Lyonem?“

„Musíte počkat, až se ozve.“

„To nestačí. Chci, abyste nám ho naservíroval.“

Ashby se zastavil uprostřed kroku. „A jak asi? Viděl jsem ho všehovšudy jednou a dokonale se zamaskoval. Komunikuje se mnou, kdy se mu zachce.“

Šli za skupinou a tlumili hlas. Ashby měl na sobě svůj nejteplejší vlněný kabát a rukavice lemované kožešinou, ale přesto mu byla zima. Dech se mu srážel u úst.

„Určitě něco vymyslíte,“ řekla Stephanie. „Vzhledem k tomu, že vás nepoženeme před soud.“

Nevyslovená výhrůžka mu neunikla. „Tak proto jste mě dnes večer poctila svou přítomností? Abyste mi doručila ultimátum? Váš zástupce by neměl patřičnou autoritu?“

„Hra skončila, Ashby. Vaší užitečnosti valem ubývá. Doporučuji vám, abyste udělal něco, čím stoupnete v ceně.“

Už se o to vlastně postaral, ale nemínil to téhle ženské vykládat. Místo toho se zeptal: „Proč vaši lidé sebrali tu knihu z Invalidovny?“

Zasmála se. „Aby vám ukázali, že se u nás změnil přístup. Platí nová pravidla.“

„Mám štěstí, že jste tak oddaná své profesi.“

„Opravdu věříte, že je někde k nalezení ztracený Napoleonův poklad?“

„Eliza Larocqueová tomu bezpochyby věří.“

Stephanie zalovila pod kabátem, cosi vytáhla a podala mu to. „Na důkaz mých dobrých úmyslů.“

Popadl svazek, ani si nesundal rukavice. V slabém světle nedaleké pouliční lampy zahlédl titul. Merovejská království 450 až 751 n. l.

Kniha z Invalidovny.

„A teď mi dejte, co chci,“ poručila.

Turistická skupina se blížila k hostinci U deseti zvonů a Ashby slyšel průvodkyni, jak vykládá, že do něj chodívalo hodně Rozparovačových obětí a možná dokonce i on sám. Pak ohlásila patnáctiminutovou přestávku a oznámila, že uvnitř čekají nápoje.

Měl by se vrátit na Salen Hill a ke Caroline. „Skončili jsme?“

„Do zítřka ano.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám opatřil, co chcete.“

„To doufám,“ utrousila. „Už kvůli vám.“

A s tím ta žena jménem Stephanie Nelleová odkráčela do noci.

Zíral na knihu. Všechno se nakonec v dobré obrátilo.

„Dobrý večer, lorde Ashby.“

Do rytmického klapotu podrážek všude kolem mu u pravého ucha nečekaně zazněl hlas, hluboký a hrdelní. Otočil se a v záři další pouliční lampy uviděl člověka s hustou narezlou kšticí. Všiml si orlího nosu, zjizvené tváře, tenkého obočí a brýlí. Muž byl oblečen stejně jako ostatní kolem, v teplém zimním oděvu, šále a rukavicích. V jedné ruce držel provazová ucha nákupní tašky ze Selfridges.

A pak Ashby spatřil jeho oči.

Sytý jantar.

„Vypadáte aspoň někdy stejně?“ zeptal se Petera Lyona.

„Málokdy.“

„Musí být těžké nemít žádnou identitu.“

„Identita mě netrápí. Přesně vím, kdo jsem a co jsem.“ Dnes mluvil skoro jako Američan.

Ashbyho sevřely obavy. Peter Lyon tu nemá co pohledávat.

„Vy a já si potřebujeme promluvit, lorde Ashby.“

44

PAŘÍŽ 20:50

Sam šel za Meagan spirálovým schodištěm, které se stáčelo kamsi dolů. Dostalo se jim dočasného propuštění z ochranné vazby Stephanie Nelleové, a tak před chvílí povečeřeli v kavárně v Latinské čtvrti.

„Kam jdeme?“ zeptal se Meagan cestou dolů do černočerné tmy.

„Do pařížského podzemí,“ odpověděla.

Šla kousek před ním a kuželem baterky rozpouštěla temnotu. Když dorazili na konec schodů, podala svítilnu i jemu. „Pro vetřelce, jako jsme my, tady baterky nevedou.“

„Vetřelce?“

Mávla světlem kolem dokola. „Sem se nesmí.“

„Co tady je?“

„Bývalé lomy. Přes dvě stě sedmdesát kilometrů chodeb a štol. Pozůstatky z dob, kdy se tu těžil vápenec. Používal se při budování Paříže, ke stavbě zdí i střech a k výrobě malty. Tohleto tady zbylo. Pařížské podzemí.“

„A proč jsme sem šli?“

Pokrčila rameny. „Mám to tu ráda. Myslela jsem, že by se ti tu taky mohlo líbit.“

Postupovala dál vlhkou, chatrně podepřenou chodbou vytesanou do skály. Bylo tu chladno, ale ne zima a půda pod nohama byla nerovná a nespolehlivá.

„Pozor na potkany,“ varovala ho. „Přenášejí leptospirózu.“

Zarazil se. „Cože?“

„Bakteriální infekci. Smrtelnou.“

„Přeskočilo ti?“

Zastavila se. „Pokud nemáš v úmyslu nechat se kousnout nebo se dotýkat jejich moči, nemáš se čeho bát.“

„Co tady pohledáváme?“

„Jsi vždycky tak protivný? Pojď za mnou. Chci ti něco ukázat.“

Vykročili chodbou dál. Sam div nebrnkal hlavou o strop. Ve světle baterek viděli tak patnáct metrů před sebe.

„Norstrume,“ vykřikl do tmy.

Vyčítal si, že neposlechl a šel sem, ale neodolal lákadlu dobrodružství. Jeskyně nebyly od školy daleko, znal je každý. Vlastně bylo směšné, že nikdo nikdy nepoužíval slovo sirotčinec. Vždycky se mluvilo jedině o škole. Anebo o institutu. Kdo byli jeho rodiče? Neměl ponětí. Byl opuštěný od narození a policie nikdy nezjistila, jak se do Christchurche dostal. Škola trvala na tom, aby se studenti o sobě dozvěděli všechno, co se dá. Žádné tajnosti se nepěstovaly. Tohle pravidlo oceňoval, jenže sám se prostě neměl co dozvědět.

„Same!“

Norstrumův hlas.

Řekli mu, že když do školy přišel, byl to právě Norstrum, kdo ho pojmenoval Sam Collins po svém milovaném strýci.

„Kde jste?“ zakřičel do tmy.

„Už blízko.“

Posvítil si na cestu a vykročil po hlase.

„A jsme u cíle,“ řekla Meagan. Chodba ústila do rozlehlé prostory s mnoha východy a vysokým klenutým stropem podepřeným kamennými pilíři. Meagan přejela baterkou hrubé stěny a Sam uviděl spoustu graffiti, maleb, nápisů, karikatur, mozaik, veršů a dokonce i písňových textů.

„Tohle jsou dějiny společnosti v kostce. Ty kresby pocházejí z časů Francouzské revoluce, z pruského obléhání koncem 19. století i z dob německé okupace ve 40. letech. Pařížské podzemí odjakživa sloužilo jako útočiště před válkou, smrtí a ničením.“

Sama zaujala jedna kresba. Náčrt gilotiny.

„Ta je z období Velkého teroru,“ řekla mu Meagan za zády. „Dvě stě let stará. Odkaz časů, kdy umírat v krvi patřilo ke každodennímu životu. Namalovali ji pomocí kouře. Lamači si tehdy s sebou nosili svíčky a olejové lampy. Když se plamen přiblížil ke stěně, kouř se vpekl do skály. Chytré.“

„Tamhleta pochází z Francouzské revoluce?“ ukázal baterkou.

Přikývla. „Je to vlastně taková časová schránka, Same. Totéž platí o celém podzemí. Už chápeš, proč ho mám ráda?“

Rozhlédl se po obrazech kolem. Většina působila střízlivě, ale vyskytla se mezi nimi i satira a humor a nádavkem pár lechtivých pornografických kresbiček.

„Tohle místo je úžasné,“ řekla Meagan, jako by mluvila k okolní tmě. „Chodím sem často. Je tu ticho a klid. Jako by se člověk vrátil do mateřského lůna. Když vyjdu zpátky na povrch, mám dojem, že jsem se znova narodila.“

Svou otevřeností ho dojala. Takže v té její tvrdé slupce opravdu existují trhliny. Vtom pochopil.

„Ty se bojíš, viď?“

Obrátila se tváří k němu a ve světle baterky uviděl v jejích očích upřímnost. „To víš, že ano.“

„Já taky.“

„Mít strach není nic špatného,“ řekl Norstrum, když ho v jeskyni konečně našel. „Ale neměls sem chodit sám.“

To už Samovi taky došlo.

„Strach bývá užitečný spojenec,“ pokračoval Norstrum. „Vždycky si ho ber s sebou, ať se vydáváš do jakéhokoli boje. Udrží tě ve střehu.“

„Ale já se nechci bát. Nenávidím to.“

Norstrum mu položil ruku na rameno. „Nemáš na vybranou, Same. Strach vyvolává daná situace. Ty můžeš ovlivnit jedině to, jak zareaguješ. Měj to vždycky na paměti, a všechno dobře dopadne.“

Sam jemně položil Meagan ruku na rameno. Bylo to poprvé, kdy se dotkli, a Meagan se neodtáhla.

Ke svému překvapení byl rád.

„Dobře to dopadne,“ řekl jí.

„Ti muži včera v muzeu… Myslela jsem, že mi dřív nebo později ublíží.“

„Proto jsi vyvolala poplach, když jsem u toho byl?“

Zaváhala a pak přikývla.

Ocenil, že vyšla s pravdou ven. Konečně. „Zdá se, že jsme oba museli ledacos překousnout, viď?“

Usmála se. „Zřejmě ano.“

Stáhl ruku. Žasl nad tím projevem zranitelnosti. V posledním roce spolu hodně komunikovali po e-mailu. Myslel, že si píše s mužem jménem Jimmy Foddrell. Místo toho byla na druhém konci internetového spojení zajímavá žena. Když o tom teď zpětně uvažoval, několikrát mu během těch e-mailových výměn pootevřela své nitro. Nikdy ne takhle – ale stačilo to, aby si k ní utvořil vztah.

„Kdybys šel těmi chodbami dál,“ naznačila světlem baterky směr, „došel bys do katakomb. Jsou tam uloženy kosti šesti miliónů lidí. Byls tam někdy?“

Zavrtěl hlavou.

„Nechoď tam.“

Mlčel.

„Tyhle kresby,“ mávla rukou kolem, „namalovali obyčejní lidé, ale je to esej o dějinách. Celé kilometry stěn tady dole jsou pokryty obrazy, které zachycují život a dobu, lidské strachy a pověry. Je to historický záznam.“ Odmlčela se. „Máme příležitost udělat něco opravdového, Same. Něco, na čem záleží.“

Byli si tolik podobní. Oba žili ve virtuálním světě paranoie a spekulací. A oba chovali čisté úmysly.

„Tak to udělejme,“ řekl.

Zasmála se. „Kéž by to bylo tak snadné. Mám z toho mizerný pocit.“

Vypadalo to, že z podzemních výjevů kolem čerpá sílu. A možná dokonce i jakousi moudrost.

„Nechtěla bys mi to vysvětlit?“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu, namouduši. Je to jen pocit.“

Popošla k němu blíž. Zůstali stát jen pár centimetrů od sebe. „Víš, že polibek zkracuje život o tři minuty?“

Zamyslel se nad tou podivnou otázkou a zavrtěl hlavou.

„Nemyslím letmý polibek na tvář. Opravdový polibek, hluboce prožívaný, zrychluje srdeční tep natolik, že srdce za čtyři vteřiny vynaloží stejně námahy jako normálně za tři minuty.“

„Vážně?“

„Existuje o tom studie. Dneska existují studie úplně o všem, Same. 480 polibků – těch procítěných – zkrátí člověku život o den, 2 300 o týden. A 120 000? O celý rok.“

Popošla k němu.

Usmál se. „A jaký z toho plyne závěr?“

„Jestli chceš, daruju ti tři minuty svého života.“

45

LONDÝN

Malone pozoroval, jak se Stephanie vytratila do tmy a jak ke Grahamovi Ashbymu vzápětí přistoupil jakýsi muž s nákupní taškou Selfridges. Vmísil se mezi turisty a nechal se obklopit rozpovídaným zástupem. Měl za úkol krýt Stephanii záda a pozorně sledovat, co se děje, a teď se jim možná konečně podařil průlom.

Vryl si do paměti rysy Ashbyho společníka.

Narezlé vlasy, orlí nos, střední postava, tak dvaasedmdesát nebo pětasedmdesát kilo, oblečený úplně obyčejně ve vlněném kabátu, šále a rukavicích. Ale cosi mu napovídalo, že tenhle člověk obyčejný není.

Hodně turistů mířilo do hostince U deseti zvonů a halas nesčetných rozhovorů se vytrácel do noci. Majitelé snaživě nabízeli trička s Jackem Rozparovačem a památeční korbely. Ashby se Zrzkem lelkovali na chodníku. Malone se k nim přiblížil na deset metrů a hlídal si, aby se držel za clonou rozjařených turistů. Tmou vyšlehly blesky fotoaparátů – hodně lidí se zvěčňovalo před malebným průčelím hostince.

Připojil se k zábavě a koupil si od jednoho prodavače tričko.

Ashbymu se sevřel žaludek strachy.

„Usoudil jsem, že bude nejlepší promluvit si dnes večer,“ prohlásil Peter Lyon.

„Jak jste zjistil, že tady budu?“

„Ta žena – znáte se s ní?“

Ashby si v duchu promítl rozhovor se Stephanií Nelleovou. Mluvili tiše a drželi se kus stranou od zástupu. Poblíž nikdo nebyl. Slyšel Lyon něco?

„Znám hodně žen.“

Lyon se zasmál. „O tom nepochybuju. Ženy jsou zdrojem největších rozkoší a nejhorších průšvihů.“

„Jak jste mě našel?“ zeptal se Ashby znovu.

„Copak vás ani na vteřinu nenapadlo, že zjistím, co provádíte?“

Ashbymu se roztřásly nohy, a nebylo to zimou.

Lyon ho popostrkoval přes ulici k protějšímu chodníku, kde postávalo méně lidí a nesvítily lampy. Ashby před ním kráčel rozklepaný strachy, ale utěšoval se, že mezi tolika svědky Lyon nic nepodnikne.

Anebo snad ano?

„Věděl jsem o vašich kontaktech s Američany hned od začátku,“ řekl mu Lyon tichým, pečlivě ovládaným hlasem. „Pobavilo mě, za jakého chytráka se považujete.“

Nemělo cenu lhát. „Neměl jsem na vybranou.“

Lyon pokrčil rameny. „Všichni máme na vybranou, ale na tom nesejde. Já chci vaše peníze a vy ode mě chcete službu. Předpokládám správně, že o ni ještě pořád stojíte?“

„Víc než kdy jindy.“

Lyon na něj ukázal prstem. „Pak vás to bude stát trojnásobek původně dohodnuté sumy. Prvních sto procent navíc za vaši zradu. Druhých sto procent za potíže, které jste mi způsobil.“

Ashby nebyl v situaci, kdy by mohl smlouvat. A platba šla beztak z peněz klubu. „To se dá zařídit.“

„Dala vám nějakou knihu. Kde je?“

„Patří to k naší nové dohodě? Že se dozvíte o všech mých záležitostech?“

„Uvědomte si, lorde Ashby, že stěží odolávám chuti vpálit vám kulku mezi oči. Hnusí se mi chlapi bez charakteru a vy rozhodně žádný nemáte.“

Zajímavý postoj u masového vraha, ale Ashby si nechal svůj názor pro sebe.

„Nebýt vašich peněz…,“ nedořekl Lyon. „Radši nepokoušejte mou trpělivost.“

Ashby tu radu přijal a odpověděl Lyonovi na otázku. „Ta kniha souvisí s jednou věcí, kterou se právě zabývám. Jde o ztracený poklad. Američané zabavili klíčové vodítko, aby mě přiměli k poslušnosti. Ona mi ho teď vrátila.“

„Poklad? Doslechl jsem se, že jste kdysi býval horlivý sběratel. Kradl jste už ukradené věci pro sebe. Jste vy ale liška mazaná. Jenže policie vám to zatrhla.“

„Dočasně.“

Lyon se rozchechtal. „No dobře, lorde Ashby, jen si běžte za svým pokladem. Mně ale převeďte peníze na účet. Do rána. Než spustím akci, ověřím si, že dorazily.“

„Budou tam.“

Ashby zaslechl průvodkyni, jak svolává skupinu a oznamuje, že je čas jít dál.

„Myslím, že se zúčastním i zbytku prohlídky,“ řekl Lyon. „Byl to docela zajímavý člověk, ten Jack Rozparovač.“

„A co zítřek? Je vám doufám jasné, že Američané budou ve střehu.“

„Jistě. Bude to parádní podívaná.“

Malone se vmísil do hloučku turistů a skupina včetně Zrzka vykročila za průvodkyní do tmy. Po očku, ale vytrvale Zrzka sledoval. Dospěl k názoru, že je daleko zajímavější než Ashby.

Pochodovali dalších dvacet minut ulicemi tak černými, že se v nich tma dala krájet, a zakončili prohlídku u stanice podzemní dráhy. Zrzek strčil do turniketu legitimaci a prošel dovnitř. Malone uháněl k automatu na žetony a rychle si čtyři koupil. Proběhl turniketem a vřítil se na horní konec eskalátoru právě ve chvíli, kdy jeho kořist dole sestupovala. Vůbec se mu nehodilo, že je tu tolik světla a tak málo lidí, ale nemohl si vybírat.

Sestoupil z jezdících schodů na perón.

Zrzek stál o šest metrů dál, pořád se svou nákupní taškou.

Elektronická tabule oznamovala, že vlak přijede za 75 vteřin. Malone si prostudoval schéma londýnské podzemní dráhy na zdi a zjistil, že je na lince District Line, která vede podél Temže a protíná město od východu na západ. Z nástupiště, kde stál, jely vlaky na západ k Tower Hill, pod Westminster a pak přes nádraží Victoria do Kensingtonu a dál.

Vlak se blížil a od eskalátorů se hrnuli další lidé.

Malone si od Zrzka udržoval odstup. Stáhl se dozadu a nastoupil do vagónu až kus za svou kořistí. Postavil se k jedné z nerezových tyčí, stejně jako Zrzek o deset metrů dál. Do vozu se nacpalo dost lidí na to, aby obličeje splývaly a nepřitahovaly pozornost.

Jak vlak supěl pod městem, Malone si Zrzka prohlížel. Vypadal na postaršího pána, který si vyrazil užít londýnského nočního života.

Jenže pak zahlédl jeho oči.

Jantarové.

Věděl, že Peter Lyon se vyznačuje jistou anomálií. Vyžíval se v převlecích, ale trpěl vrozenou oční vadou, která mu zvláštně zbarvila duhovky a navíc působila náchylnost k infekcím, takže nemohl nosit kontaktní čočky. Normálně zakrýval nápadnou jantarovou barvu očí tmavými brýlemi, dnes večer je však neměl.

Malone ho sledoval, jak se pouští do řeči s rozšafnou dámou vedle, když vtom zahlédl na podlaze odhozený výtisk Timesů. Poptal se kolemstojících, jestli někomu nepatří, a když se k novinám nikdo nehlásil, sebral je a tvářil se, že se začetl do úvodní stránky. Zpoza ní každou chvíli sjížděl pohledem k Lyonovi.

A vytrvale hlídal stanice.

Projeli jich patnáct, než Lyon konečně vystoupil na Earl’s Court. Křižovaly se tam trasy linek District a Picadilly – pasažéry k nim naváděly modré a zelené ukazatele. Lyon šel po modrých k Picadilly Line, nasedl do vagónu směrem na západ a Malone do sousedního. Nepřipadalo mu moudré sdílet znovu stejný prostor a takhle mohl svou kořist špehovat okénky mezi vagóny.

Rychlý pohled na mapu nade dveřmi mu potvrdil, že mají namířeno nejkratší cestou na letiště Heathrow.

46

PAŘÍŽ

Thorvaldsen studoval dvě stránky s ručními vpisky z knihy o Merovejcích. Počítal, že Malone předá při schůzce v Louvru Muradovi knihu se vším všudy, ale bůhvíproč se tak nestalo.

„Pořídil mi kopie těch dvou stránek,“ vysvětloval Murad. „Knihu si odnesl.“

Zase spolu seděli v Ritzu, v zaplněném Hemingwayově baru.

„Nezmínil se vám náhodou, kam jde?“

Murad zavrtěl hlavou. „Ani slůvkem. Strávil jsem celý den v Louvru a porovnával rukopis s dalšími vzorky. Tuhle stránku, tu se čtrnácti řádky textu, napsal stoprocentně Napoleon. Že napsal vlastnoručně i ty římské číslice, se ovšem pouze dohaduji.“

Thorvaldsen se podíval na hodiny za barem. Blížila se jedenáctá večer. Neměl rád, když ho někdo nechával tápat naslepo. Bůh ví, že on sám to druhým dělal často, ale ocitnout se v opačné pozici se mu zajídalo.

„Ten dopis, o kterém jste mi říkal, že ho Ashby našel na Korsice…,“ ozval se Murad, „ten s povysazenými písmeny a kódovaným odkazem na žalm 31… Psát rodině byla od Napoleona holá marnost. Jeho druhá manželka Marie Louisa porodila v roce 1821, kdy za něj byla stále ještě právoplatně provdaná, dítě jinému muži. Císař se o tom nejspíš nedozvěděl, protože v domě na Svaté Heleně do poslední chvíle opatroval její portrét. Zbožňoval ji. Byla už samozřejmě zpátky v Rakousku u svého otce, císaře, který se spojil s carem Alexandrem a pomohl Napoleona porazit. Neexistuje žádný důkaz, že by ten Napoleonův dopis někdy obdržela. Jejich syn taky ne. Pravda je taková, že po Napoleonově smrti se do Vídně vypravil jeho zmocněnec s posledními císařovými vzkazy, a Marie Louisa ho odmítla byť i jen přijmout.“

„Naštěstí pro nás.“

Murad přitakal. „Pokud šlo o ženy, byl Napoleon hlupák. Josefínu, která by mu bývala ze všech sil pomáhala, zavrhl. Byla neplodná a on potřeboval dědice. A tak se s ní rozvedl a oženil se s Marií Louisou.“ Profesor zamával fotokopiemi. „A tady to máte – své druhé ženě posílal tajné vzkazy v marné naději, že je jeho spojenkyní.“

„Netušíte, co mohl znamenat ten odkaz na žalm 31 v dopise, který našel Ashby?“ zeptal se Thorvaldsen.

Vědec zavrtěl hlavou. „Četl jste ten žalm? Asi tím způsobem vyjadřoval sebelítost. Zato dnes odpoledne jsem narazil na zajímavou věc v jednom z těch textů, které se prodávají v Louvru. Po Napoleonově abdikaci v roce 1814 poslala nová pařížská vláda svoje zmocněnce do Orleansu, aby zkonfiskovali oblečení Marie Louisy, císařské stolní náčiní, diamanty a veškeré cennosti. Dlouze císařovnu vyslýchali a vyptávali se jí na Napoleonovo jmění, ale řekla jim, že nic neví, a nejspíš to byla pravda.“

„Tehdy začala sháňka po jeho skrýši?“

„Vypadá to tak.“

„A pokračuje dodnes.“

Při té zmínce si Thorvaldsen vzpomněl na Ashbyho.

Zítra se mu konečně postaví tváří v tvář.

A co Malone?

Co ten dělá?

Malone vystoupil z vlaku metra a šel za Lyonem na terminál 2 v Heathrow. Trnul, že se jeho kořist chystá dát Londýnu sbohem, ale Lyon se k prodejnám letenek a odbavovacím přepážkám vůbec nepřiblížil. Prošel terminálem, zastavil se u kontrolního stanoviště a ukázal obsluze cosi, co vypadalo jako průkaz s fotografií. Malone neměl šanci nenápadně ho sledovat, protože chodba byla prázdná a na protějším konci zely dokořán jediné osamělé dveře. Zalezl si do kouta, vyndal z kapsy mobil a zavolal Stephanii.

„Jsem na Heathrow u kontrolního stanoviště označeného 46-B. Potřebuju se dostat přes něj, a to fofrem. Je tam jeden hlídač s vysílačkou.“

„Čekej. Vím, na koho se obrátit.“

Malone měl na Stephanii rád její schopnost okamžitě pochopit problém a bez dalšího vyptávání a dohadů přijít s řešením.

Zamířil ke stanovišti. Lyon už byl pryč, zmizel ve dveřích na protějším konci chodby. Malone se představil mladému hlídači, ukázal mu svůj pas a vysvětlil mu, že potřebuje jít za ty dveře.

„Nepřipadá v úvahu,“ prohlásil muž. „Musel bych vás mít na seznamu.“ Kostnatým ukazováčkem poklepal na notebook, který měl otevřený na stole před sebou.

„Kdo byl ten člověk, co tudy právě prošel?“ zkusil to Malone.

„Proč bych vám to měl vykládat? Kdo sakra jste?“

Ve vysílačce zachrastilo. Muž ji odepnul a ohlásil se. Malone hlasu z reproduktoru nerozuměl, ale z mužova pohledu pochopil, že jde o něj.

Hlídač ukončil hovor.

„To já jsem zařídil, aby vám zavolali,“ řekl Malone. „Takže kdo je ten muž, který tudy právě prošel?“

„Robert Pryce.“

„Čím se zabývá?“

„Nemám tušení, ale už jsem ho tu viděl. Jak vám mohu pomoci, pane Malone?“

Malone s povděkem kvitoval anglický respekt vůči autoritám.

„Kam šel?“

„Má pověření ke vstupu do hangáru 56-R.“

„Povězte mi, jak se tam dostanu.“

Hlídač mu rychle načrtl na kousek papíru mapku a ukázal na dveře na konci chodby. „Vedou na manipulační plochu.“

Malone odklusal a vyběhl ven do noci.

Hangár 56-R našel rychle, jeho tři okna oranžovobíle zářila. Nad rušným Heathrow opodál burácely tryskové motory. Na všechny strany se táhly řady různě velkých budov. Vypadalo to, že tahle část letiště je vyhrazena soukromým leteckým společnostem a firemním letadlům.

Malone se rozhodl, že nejbezpečnější bude nakouknout do hangáru některým oknem. Obešel ho a minul posuvné dveře. Za rohem se doplížil k nejbližšímu oknu, nahlédl dovnitř a uviděl jednomotorovou Cessnu Skyhawk. Muž, který si říkal Robert Pryce, ale určitě to byl Peter Lyon, zrovna kontroloval křídla a motor. Letadlo mělo bílý trup s modrými a žlutými pruhy a Malone si uložil do paměti jeho identifikační číslo na ocasu. V hangáru nebylo vidět nikoho dalšího a zdálo se, že Lyon je plně zabrán do vizuální kontroly letounu. Tašku Selfridges si odložil na betonovou podlahu u vchodu.

Pak se vyšplhal do letadla, chvilku v něm zůstal, znovu vyklouzl ven a přibouchl dvířka. Zvedl nákupní tašku a zhasl.

Malone potřeboval zmizet, dokud to ještě jde. Hrozilo mu, že ho Lyon odhalí.

Vtom klaply kovové dveře – otevřely se a zase zavřely.

Přimrzl na místě a doufal, že jeho kořist zamíří zpátky k terminálu. Kdyby Lyon vykročil jeho směrem, nebylo by úniku.

Přikradl se k rohu budovy a rychle vyhlédl.

Lyon opravdu mířil k letištní budově, ale cestou odbočil k popelnici mezi ztemnělými hangáry a zahodil do ní tašku.

Malone o tu tašku hodně stál, jenže nemínil ztratit z očí svůj cíl.

Počkal, až se Lyon vnoří do terminálu, a doběhl k popelnici. Když zjistil, že by musel vlézt dovnitř, pokračoval v běhu ke dveřím. Na vteřinu zaváhal a pak opatrně zmáčkl kliku.

V dohledu byl jen člen ostrahy, ještě pořád seděl u svého stolu.

Malone se k němu přihnal. „Kam šel?“

Hlídač ukázal k hlavnímu terminálu.

„Venku v popelnici je taška s logem Selfridges. Uložte ji někam na bezpečné místo. Neotevírejte ji a nedotýkejte se ničeho uvnitř. Vrátím se. Je to jasné?“

„Co by na tom bylo nejasného?“

Přístup toho mládence se Maloneovi zamlouval.

V hlavní části terminálu Petera Lyona nikde neviděl. Doběhl ke stanici metra a zjistil, že vlak pojede až za deset minut. Vrátil se stejnou cestou zpátky a obhlédl přepážky s pronájmy aut, obchody a směnárny. Na to, že byl Štědrý večer a hodně pozdě, skoro deset, se všude hemžilo překvapivě mnoho lidí.

Zahlédl pánské toalety a vešel dovnitř.

U žádné z dvanácti mušlí nikdo nestál, bílé dlaždičky se leskly v pronikavém světle zářivek. Prostor byl vyhřátý a páchl chlorem. Malone se vymočil a umyl si mýdlem ruce i obličej.

Studená voda byla příjemná.

Opláchl se, sáhl po papírovém ručníku, utřel si obličej a vymnul si mýdlovou vodu z očí. Když je zase otevřel a podíval se do zrcadla, spatřil za sebou stát muže.

„Co jste zač?“ zeptal se Lyon hlubokým hrdelním hlasem. Jeho přízvuk zněl spíš americky než evropsky.

„Člověk, který by vás s chutí odpráskl.“

Ty tmavě jantarové oči ho přímo uhranuly.

Lyon povytáhl ruku z kapsy a ukázal mu pistoli malé ráže. „To bohužel nepůjde. Líbila se vám turistická vycházka? Jack Rozparovač je ohromně zajímavá postava.“

„Chápu, co se vám na něm líbí.“

Lyon se uchechtl. „Černý humor mám rád. A teď…“

Na toalety se otevřenými dveřmi z terminálu vřítil malý kluk a křičel dozadu něco na otce. Malone toho nečekaného vyrušení využil a loktem uhodil Lyona přes ruku s pistolí.

Zbraň s hlasitým třesknutím vypálila a kulka se zaryla do stropu.

Malone přirazil Lyona k mramorové přepážce. Levičkou ho popadl za zápěstí a stočil hlaveň nahoru.

Slyšel, jak se chlapec rozkřičel, a vzápětí se přidaly další hlasy.

Chtěl Lyona kopnout kolenem do břicha, ale ten jeho pohyb předvídal a uhnul.

Zřejmě mu svitlo, že se v tomhle uzavřeném prostoru co nevidět ocitne v pasti, a vystartoval ke dveřím. Malone se vrhl po něm, zahákoval ho paží pod krkem a druhou rukou mu zvrátil obličej dozadu, jenže Lyon ho udeřil pažbou do spánku.

Místnost se Maloneovi rozmazala před očima.

Uvolnil stisk a snažil se nabrat ztracenou rovnováhu.

Lyon se mu vyškubl a vyběhl ze dveří.

Malone se pracně napřímil a chtěl se pustit do pronásledování, ale nával nevolnosti ho srazil na podlahu. Jako v mlze viděl, jak na záchody vpadl uniformovaný hlídač. Zamnul si spánky a pokusil se zvednout.

„Byl tu nějaký chlap. Zrzavý, postarší, ozbrojený.“ Uvědomil si, že když prve Lyona chytil za obličej a snažil se ho zadržet, něco povolilo a zůstalo mu v ruce. „Poznáte ho snadno.“

Nastavil hlídači dlaň s kouskem silikonu, který barvou i tvarem připomínal lidský nos. Hlídač na něj vyjeveně zíral.

„Je maskovaný. Tohle je kus jeho masky.“

Hlídač odchvátal a Malone se vypotácel do terminálu. U dveří toalet se seběhl dav a objevilo se několik dalších členů ochranky. Byl mezi nimi i ten mladík od hangárů.

Malone k němu zamířil. „Máte tu tašku?“

„Pojďte se mnou.“

Za dvě minuty už byli oba v malé výslechové místnosti v kancelářích ostrahy. Na umakartovém stolku ležela nákupní taška Selfridges.

Malone ji potěžkal. Skoro nic nevážila. Sáhl dovnitř a vyndal zelený igelitový sáček, který zřejmě obsahoval několik předmětů podivného tvaru.

Rachotily o sebe.

Položil sáček na stůl a rozbalil ho.

Výbušnin se nebál; to by Lyon tašku neodhazoval tak nedbale. Vysypal obsah pytlíku na stůl a zkoprněl, když uviděl čtyři miniaturní repliky Eiffelovy věže – suvenýr, jaký se dá v Paříži koupit na každém rohu.

„Co to má sakra znamenat?“ zeptal se ho mladý hlídač.

To by Malone taky rád věděl.

47

SALEN HALL 23:40

Ashby přihlížel, jak Caroline zkoumá knihu, kterou jim tak ochotně věnovala Stephanie Nelleová. Nalhal jí, že po telefonu přemluvil Larocqueovou, ať mu knihu přenechá a okamžitě mu ji po kurýrovi pošle přes Kanál.

„Je to Napoleonův rukopis,“ řekla Caroline vzrušeně. „Jednoznačně.“

„A je to důležité?“

„Určitě. Teď máme informace, které jsme předtím neměli. Mnohem víc vodítek, než kdy sehnal Pozzo di Borgo. Prošla jsem všechny písemnosti od Elizy Larocqueové. Nic moc v nich vlastně není. Di Borgo vycházel spíš z pověstí a klepů než z historických faktů. Myslím, že v něm nenávist k Napoleonovi převládla nad střízlivým rozumem, takže při hledání nebyl s to pořádně přemýšlet.“

Nenávist dokáže spolehlivě zastřít zdravý úsudek. Právě proto se jí Ashby skoro nikdy nenechával unést. „Připozdívá se a zítra musím do Paříže.“

„Vezmeš mě s sebou?“

„Je to klubová schůze. A obchody budou mít na Boží hod zavřeno.“

Věděl, že k jejím nejoblíbenějším zábavám patří toulky po Avenue Montaigne, kde je jeden módní salón vedle druhého Normálně jí to dopřával, ale zítra ne.

Dál studovala knihu o Merovejcích. „Nemůžu si pomoct – myslím, že máme všechny kousky téhle skládanky.“

Ashbyho však znervózňoval Peter Lyon. Už zařídil, aby na Lyonův účet odešly všechny požadované peníze, protože ho děsila představa následků, kdyby se vzepřel. Bylo to k nevíře, ale ten Jihoafričan o Američanech celou dobu věděl.

„Věřím ti, že ty kousky dokážeš poskládat dohromady,“ ujistil Caroline.

„Momentálně ale myslíš jen na to, jak ze mě stáhnout šaty.“

Usmál se. „Přiznávám, že mě to napadlo.“

„Můžu s tebou zítra jet?“

Postřehl v jejích očích uličnicky záblesk a bylo mu jasné, že mu nedává na vybranou. „No dobře. Za předpokladu, že budu dnes večer… naprosto spokojen.“

„Myslím, že to se dá zařídit.“

Ale viděl na ní, že je v duchu pořád u knihy a Napoleonova vzkazu. Ukázala na rukou psaný text. „Je to latinsky. Citáty z bible. Z příběhu o Ježíšovi a učednících, jak jedí při šabatu. Existují tři verze toho příběhu, v evangeliích Lukáše, Matouše a Marka. Přepsala jsem těch čtrnáct řádků, abychom si je mohli přečíst.“

ET FACTUM EST EUM IN

SABBATO SECUNDO PRIMO A

BIRE PER SCCETES DISCIPULI AUTEM ILLIRIS COE

PERUNT VELLER SPICAS ET FRINCANTES MANIBUS + MANDU

CABANT QUIDAM AUTEM DE FARISAEIS DI

CEBANT EI ECCE QUIA FACIUNT DISCIPULI TUI SAB

BATIS + QUOD NON LICET RESPONDENS AUTEM INS

SE IXIT AD EOS NUMQUAM HOC

LECISTIS QUOD FECIT DAVIC QUANDO

ESURUT IPSE ET QUI CUM EO ERAI + INTROIBOT IN DOMUM

DEI EE PANES PROPOSITIONIS

MANDUCA VIT ET DEDIT ET QUI

CUM ERANT UXIIO QUIBOS NO

N LICEBAT MANDUCARE SI NON SOLIS SACERDOTIBUS

„Je tam spousta chyb. Discipuli se správně píše s c, ne s g, takže jsem to opravila podle originálu. Napoleon také úplně popletl ipse dixit. A skupina písmen uxiio nedává smysl vůbec. Ale bez ohledu na chyby překlad toho textu zní:

V ten čas šel Ježíš v sobotu obilím a jeho učedníci trhali klasy, mnuli z nich rukama zrní a jedli. Když to viděli farizejové, řekli mu: ‚Hle, tvoji učedníci dělají, co se v sobotu nesmí!‘ Ježíš jim odpověděl: ‚Nečetli jste, co udělal David, když měl hlad on i ti, kdo byli s ním? Jak vešel do domu Božího a vzal posvátné chleby, jedl je a dal i těm, kteří ho provázeli? A to byly chleby, které nesmí jíst nikdo, jen kněží.‘“

Vzhlédla od knihy. „Je to hrozně divný citát, nezdá se ti?“

„Mírně řečeno.“

„Neodpovídá ani jednomu z těch tří evangelií. Spíš je to jejich směsice. Ale jedna věc je ještě divnější.“

Čekal.

„Napoleon neuměl latinsky.“

Thorvaldsen se rozloučil s profesorem Muradem a vrátil se nahoru do svého apartmá. Pomalu se blížila půlnoc, ale zdálo se, že Paříž nikdy nespí. Vstupní hala hotelu Ritz kypěla ruchem, lidé se trousili dovnitř i ven, v salónech se halasilo. Když vystupoval ve svém patře z výtahu, uviděl, že na něj na pohovce čeká muž s rovnými tmavými vlasy a tvrdošíjným výrazem na masité tváři.

Dobře ho znal, před dvěma lety si najal jeho dánskou firmu, aby vyšetřila Caiovu smrt. Obvykle spolu všechno vyřizovali po telefonu a Thorvaldsen předpokládal, že je ten muž momentálně v Anglii a dohlíží na sledování Ashbyho.

„Tady jsem vás nečekal,“ řekl.

„Před chvílí jsem přiletěl z Londýna. Ale dál monitorujeme, co se tam děje.“

Vyvstal nějaký problém. „Pojďte se mnou.“

Procházeli ztichlou chodbou.

„Mám jisté informace, o kterých byste měl vědět.“

Thorvaldsen se zastavil a pohlédl na svého pátrače.

„Sledovali jsme Ashbyho od chvíle, kdy opustil Paříž. Na pár hodin se zastavil doma a po setmění zase odjel. Zúčastnil se hodinové turistické vycházky po stopách Jacka Rozparovače.“

Thorvaldsenovi bylo jasné, že u Londýňana je to hodně zvláštní.

Soukromý detektiv mu podal fotografii. „Sešel se s touhle ženou. Povedlo se nám je vyfotografovat.“

Thorvaldsenovi stačil jediný pohled, aby tu tvář poznal.

Stephanie Nelleová.

V mozku se mu rozezněl poplašný zvon a měl co dělat, aby zakryl obavy.

„Byl tam i Malone.“

Slyšel dobře? „Malone?“

Soukromý detektiv přisvědčil a ukázal mu další snímek. „Mezi turisty. Odešel hned po té ženě.“

„Mluvil s Ashbym?“

„Ne, vydal se sledovat muže, se kterým Ashby hovořil. Rozhodli jsme se nechat je jít, abychom nevyvolali potíže.“

Thorvaldsenovi se vůbec nelíbil výraz, se kterým to řekl. „Ještě něco horšího?“

Detektiv přikývl.

„Ta žena na fotografii dala Ashbymu nějakou knihu.“

48

PAŘÍŽ ÚTERÝ 25. PROSINCE 10:30

Malone propátrával Dóm v Invalidovně. K centrálnímu prostoru přiléhal věnec šesti kaplí zasvěcených Panně Marii a otcům římskokatolické církve, v nichž byli pohřbeni vojevůdci. Malone prohledával prostor kolem Napoleonovy hrobky dole, o šest metrů níž. Ještě pořád nezavolal Garymu a měl na sebe kvůli tomu vztek, jenže včerejší noc byla dlouhá.

„Máš něco?“ zavolala na něj shora Stephanie.

Stála u mramorové balustrády a shlížela na něj.

„V tomhle mauzoleu se nedá schovat vůbec nic, natož bomba.“

Psi už pročenichali každý kout. Nic se nenašlo. Invalidovna byla pod dozorem. Prozatím se nic nedělo. Ale jelikož Ashby řekl, že hlavním cílem má být chrám, prohlížel se znova každý čtvereční centimetr.

Malone se zastavil u vchodu do malé galerie osvětlené starobylými mosaznými lampami. Pamětní deska v podlaze oznamovala, že je to krypta Napoleona II., římského krále, 1811-1832. Nad hrobem císařova syna se tyčila otcova mramorová socha, nastrojená v korunovačním úboru s žezlem a říšským jablkem.

Stephanie pohlédla na hodinky. „Blíží se začátek schůze. Ten kostel je čistý, Cottone. Máme problém.“

Včera v noci, když Peter Lyon utekl z terminálu v Heathrow, šli do hangáru a prohledali letadlo. Cessna byla registrována na tuctovou belgickou firmu, kterou vlastnil fiktivní český koncern. Europol se pokusil dohledat za nimi nějakého konkrétního člověka, ale všechna jména a adresy končily ve slepé uličce. Hangár si pronajala tatáž česká korporace a zaplatila nájem tři měsíce dopředu.

„Lyon se mnou nevyvolal střet bezdůvodně,“ řekl Malone. „Chtěl nám dát na vědomí, že o nás ví. Ty miniaturní Eiffelovky nám nechal schválně. Sakra, vždyť si ani neschoval oči za brýlemi. Otázka je, jestli o jeho počínání ví Ashby.“

Stephanie zavrtěla hlavou. „Je v Eiffelově věži. Dorazil před pár minutami. Kdyby o tom věděl, doneslo by se nám to. Agenti, které jsem na něj nasadila, svorně tvrdí, že se ve vyjadřování nijak nekrotí.“

Malone v duchu probíral všechny možnosti. Thorvaldsen se mu třikrát pokoušel dovolat, jenže on hovor nepřijal a nezavolal mu zpátky. Přenocoval raději v Londýně, aby se vyhnul dotazům ohledně knihy o Merovejcích, na které Thorvaldsenovi prostě nemohl odpovědět. Aspoň prozatím. Vyříkají si to spolu později. Pařížský klub se už sešel ke svému zasedání. Eiffelova věž byla do jedné hodiny uzavřena. Na první plošinu směli jen členové klubu, obsluha a soukromá ochranka. Malone věděl, že se Stephanie rozhodla nepokoušet se propašovat do ochranky lidi vypůjčené od francouzských zpravodajců. Místo toho nasadila dva páry očí a uší přímo do zasedacího sálu.

„Jsou Sam a Meagan na místě?“ zeptal se.

Přikývla. „A měla bych dodat, že přímo planou horlivostí.“

„Z toho vždycky kouká malér.“

„Pochybuji, že by jim hrozilo nějaké nebezpečí. Larocqueová trvala na tom, že každý příchozí musí projít osobní prohlídkou, jestli u sebe nemá zbraň nebo odposlech.“

Malone se zahleděl na Napoleonovu monstrózní hrobku. „Víš, že ten sarkofág vůbec není z červeného porfyru? Je to avanturín, křemenec z Finska.“

„Hlavně to neříkej Francouzům,“ usmála se. „Asi je to podobná bajka jako ta naše o Georgi Washingtonovi a třešni.“

Vtom zazvonil Stephanii mobilní telefon. Chvilku poslouchala a pak hovor ukončila.

„Vyskytl se další problém,“ oznámila.

Tázavě se na ni zadíval.

„Henrik je v Eiffelově věži, přišel na zasedání klubu.“

■ ■ ■

Sam měl na sobě černé číšnické kalhoty a sako, které mu velkoryse opatřila Stephanie Nelleová. Meagan měla úbor podobného rázu. Patřili k jedenáctičlennému týmu, který prostíral v sále. Stály v něm jen dva kulaté stoly se zlatými ubrusy a vybraným porcelánem. Místnost byla přes dvacet metrů dlouhá a patnáct metrů široká a na jednom konci měla vyvýšené pódium. Pohodlně by se do ní vešlo několik set hodovníků, takže ty dva stoly vypadaly opuštěně.

Sam se tvářil, že má plné ruce práce s aranžováním kávových šálků a koření a s dohlížením na kouřící kávovar. Neměl ponětí, jak ta věc vlastně funguje, ale mohl se díky tomu zdržovat v místech, kudy přicházeli na zasedání členové klubu. Napravo se za dlouhou prosklenou stěnou rozprostírala nádherná vyhlídka na Seinu a její pravý břeh.

Už dorazili tři postarší muži a dvě dámy středního věku a pozdravili se s majestátní ženou v šedém manažerském kostýmu.

Eliza Larocqueová.

Před třemi hodinami jim Stephanie Nelleová ukázala fotografie všech sedmi členů klubu a Sam si teď spojil tváře s obrázky. Tři přítomní řídili velké úvěrové firmy, jeden byl poslancem Evropského parlamentu. Všichni zaplatili za členství po dvaceti miliónech eur – a podle Stephanie jim to už vyneslo hodně přes 140 miliónů čistého zisku z nedovolených operací.

Před očima se mu zhmotnila všechna jeho dávná podezření.

S Meagan tu byli, aby se dívali a poslouchali. Stephanie jim zvlášť důrazně kladla na srdce, že nesmějí zbytečně riskovat prozrazení.

Přestal se ometat kolem kávovaru a sbíral se k odchodu.

Vtom přišel další host.

Byl stejně jako ostatní muži oblečen v drahém uhlově černém obleku s bílou košilí a měl světle žlutou vázanku.

Henrik Thorvaldsen.

Když Thorvaldsen vkráčel do sálu Gustava Eiffela, Eliza Larocqueová mu hbitě vyšla vstříc. Potřásli si rukama.

„Jsem ráda, že jste tady,“ řekla mu. „Ten oblek je velmi elegantní.“

„Nosím obleky málokdy. Ale usoudil jsem, že dnes je to namístě.“

Vděčně přikývla. „Oceňuji váš takt. Dnes je důležitý den.“

Nespouštěl z ní oči. Záleželo mu na tom, aby mu uvěřila, že se o klub zajímá. Všiml si, že všude kolem probíhá živá konverzace a ostatní členové přecházejí od jednoho k druhému. Obsluha se činila s přípravou oběda a pultů s občerstvením. Už dávno se naučil jednu užitečnou věc: Vstoupíš-li do místnosti, do dvou minut se ujisti, jestli jsi mezi přáteli, anebo nepřáteli.

Přinejmenším polovinu tváří poznával. Muži a ženy ze světa obchodu a financí. U několika ho upřímně překvapilo, že je tu vidí, protože by u nich nečekal sklony k zákulisním praktikám. Všichni byli bohatí, ale nijak mimořádně – rozhodně nepatřili do jeho ligy. Dalo se tudíž pochopit, že se nechali zatáhnout do podniku, který pro ně mohl znamenat rychlý a snadný zisk navíc.

Než stihl podrobně prozkoumat situaci, přistoupil k nim vysoký snědý muž s prokvetlým plnovousem a pronikavýma šedýma očima.

Larocqueová se usmála. Přitáhla si příchozího za rukáv a řekla Thorvaldsenovi: „Ráda bych vám někoho představila.“

Zadívala se mu do očí.

„Henriku, tohle je lord Graham Ashby.“

49

Malone vyšel z Napoleonovy krypty po mramorových schodech střežených z obou stran bronzovými duchy záhrobí; jeden třímal korunu a žezlo, druhý glóbus a meč. Stephanie na něj čekala u hlavního oltáře, nad nímž se zvedal baldachýn podepřený kroucenými sloupy, podobný Berniniho baldachýnu ve Svatopetrské bazilice.

„Jak to tak vypadá, Henrik se svým snažením uspěl,“ řekla. „Podařilo se mu získat pozvání do klubu.“

„Jde za svým cílem. To jistě chápeš.“

„Chápu. Jenže já dělám totéž a to bys měl pro změnu chápat ty. Chci Petera Lyona.“

Rozhlédl se po opuštěném chrámu. „Mám z celé téhle akce špatný pocit. Lyon ví, že po něm jdeme. To letadlo v Heathrow od začátku vůbec nepotřeboval.“

„Ale taky ví, že nemůžeme vyložit karty.“

Právě proto nebyl Dóm obklopen policií. Proto nebyla evakuována nemocniční a sociální zařízení nacházející se v Invalidovně. Zdejší ultramoderní chirurgické oddělení zajišťovalo péči o veterány a v budovách přiléhajících k Dómu jich zhruba stovka trvale bydlela. Včera v noci tam v tichosti proběhla pátrací akce, při níž se hledaly výbušniny. Opatrně, aby se nikdo nepolekal a nenastaly potíže. Jen nenápadná prohlídka. Poplach by zhatil jakoukoli šanci dopadnout Lyona nebo Pařížský klub.

Byl to však nadlidský úkol.

Invalidovnu tvoří plochy o tisících metrů čtverečních, roztroušené v tuctu vícepodlažních budov. Příliš mnoho míst, kde se dá skrýt výbušnina.

Stephanii zachrastilo ve vysílačce a ozvalo se její jméno. Pak mužský hlas řekl: „Něco jsme našli.“

„Kde?“ zeptala se.

„V kopuli.“

„Jdeme tam.“

■ ■ ■

Thorvaldsen potřásl Grahamu Ashbymu rukou, přinutil se k úsměvu a řekl: „Těší mě, že vás poznávám.“

„Mě též. Slýchám o vaší rodině už spoustu let. A obdivuji váš porcelán.“

Thorvaldsen přijal ten kompliment pokývnutím.

Uvědomoval si, že Eliza Larocqueová sleduje každý jeho pohyb a zároveň je oba v duchu hodnotí, a tak nasadil veškeré osobní kouzlo a setrvával ve své roli.

„Eliza tvrdí, že se k nám chcete připojit,“ řekl Ashby.

„Připadá mi to jako rozumný podnik.“

„Určitě zjistíte, že jsme dobrá parta. Teprve začínáme, ale na našich schůzkách je skvělá atmosféra.“

Thorvaldsen se znovu rozhlédl po sále a napočítal sedm členů včetně Ashbyho a Larocqueové. Mezi nimi se jako stíny proplétali číšníci a servírky, dokončovali svou práci a jeden po druhém mizeli ve dveřích na protější straně.

Rudé koberce a plyš se koupaly v měkkém slunečním jasu pronikajícím dovnitř skleněnou stěnou.

Larocqueová vyzvala přítomné, aby se posadili.

Ashby se vzdálil.

Thorvaldsen zamířil k bližšímu z obou stolů a přitom si všiml číšníka, který odklízel přebytečné židle napravo od pódia. Nejdřív měl pocit, že se mu to jen zdá, ale když se mladík otočil a sáhl po další židli, nabyl jistoty.

Sam Collins.

Tady.

Malone a Stephanie vyšplhali po studeném kovovém žebříku nahoru do meziprostoru mezi vnitřní a vnější stěnou kopule. Dóm netvořila jednolitá stavba. Ze dvou řad oken viditelných na bubnu kopule zvenčí byla zevnitř vidět jen jedna. Do venkovní kopule byla vnořena ještě druhá – zachycovalo se v ní denní světlo padající druhou řadou oken a projasňovalo meziprostor. Ten důmyslný design byl patrný jen při pohledu odtud shora.

Našli plošinu, která obtáčela kopuli mezi spletí dřevěných trámů a novějších ocelových nosníků tvořících kostru stavby. Vedl z ní další kovový žebřík na druhou plošinu a odtamtud ještě jeden, poslední, nahoru do lucerny. Byli už jen kousek pod nejvyšším bodem chrámu, ve stometrové výšce. Na druhé plošině stál pod lucernou jeden z pracovníků francouzské bezpečnostní služby, kteří před několika hodinami do Invalidovny vklouzli.

Ukazoval nahoru.

„Tamhle.“

Eliza měla radost. Sešlo se všech sedm členů a navíc Henrik Thorvaldsen. Všichni už se usadili. Trvala na dvou stolech, aby jim nepřipadalo, že jsou namačkáni jeden na druhého. Ten pocit nesnášela. Možná to bylo tím, že celý svůj dospělý život žila sama. Ne že by si čas od času neužila příjemného rozptýlení s nějakým mužem, ale představa blízkého osobního vztahu s člověkem, který by chtěl sdílet její myšlenky a pocity a dělit se s ní o ty své? Ne, to ji odpuzovalo.

Pozorně sledovala setkání Thorvaldsena s Grahamem Ashbym. Ani jeden nedal nic najevo. Tvářili se jako dva cizí lidé, kteří se vidí poprvé.

Podívala se na hodinky.

Je čas začít.

Než stačila požádat o pozornost, přistoupil k ní Thorvaldsen. „Četla jste ranní Le Parisien?“ zašeptal.

„Nechala jsem si ho na později. Ráno jsem měla hodně práce.“

Sáhl do kapsy obleku a vyndal novinový výstřižek. „Měla byste se podívat na tohle. Strana 12A, sloupeček vpravo nahoře.“

Rychle přelétla pohledem výstřižek. Byla to zpráva o včerejší krádeži v Armádním muzeu v Invalidovně. V jedné z galerií, které procházejí renovací, byl odcizen předmět z expozice o Napoleonovi.

Kniha.

Merovejská království 450-751 n. l.

Její význam spočívá pouze v tom, že ji císař výslovně uvedl ve své poslední vůli, jinak na ní není vůbec nic cenného, což je důvod, proč zůstala během přestavby v galerii. Pracovníci muzea provádějí inventuru ostatních památek, aby se ujistili, že nezmizelo nic dalšího.

Zůstala na Thorvaldsena zírat. „Jak jste mohl tušit, že mě to bude zajímat?“

„Už na zámku jsem vám přece říkal, že jsem si o vás sehnal podrobné informace.“

V uších se jí rozeznělo Thorvaldsenovo včerejší varování.

Jestli se v něm nepletu, řekne vám, že se mu nepovedlo tu věc získat – že nebyla, kde měla být, anebo si vymyslí nějakou podobnou výmluvu.

A přesně to jí Graham Ashby řekl.

50

Malone prolezl otvorem v podlaze. Když se v otevřené lucerně na vrcholu chrámu vynořil do jasného dopoledne, uvítal ho mrazivý vzduch a sluníčko. Rozhled na všechny strany byl úchvatný. Městem se k severu klikatila Seina, na severovýchodě se tyčil Louvre, tři kilometry západně odtud Eiffelova věž.

Stephanie vyšplhala za ním. Muž od bezpečnostní služby lezl poslední a zůstal stát pod nimi na žebříku. Z otvoru mu vyčnívala jen hlava a ramena.

„Rozhodl jsem se, že si kopuli omrknu osobně,“ vysvětloval. „Nikde nic, ale pak jsem dostal chuť na cigaretu, a tak jsem vylezl až sem a uviděl jsem tohle.“

Malone sledoval směr jeho ukazováčku a spatřil modrou krabičku, nějakých deset krát deset centimetrů, upevněnou ke stropu lucerny. Čtyři klenuté oblouky lucerny střežilo dekorativní mosazné zábradlí. Malone na jedno opatrně vylezl a zůstal stát kousek od krabičky. Uviděl, že od ní vede tenký drát, asi třicet centimetrů dlouhý, a pohupuje se ve větru.

Shlédl dolů na Stephanii. „Je to transpondér. Má sem navést letadlo.“ Krabička byla pevně přilepená lepidlem. Odtrhl ji. „Aktivuje se na dálku. Určitě. Dát to sem byla fuška.“

„Pro Petera Lyona žádný problém. Dokázal i těžší věci.“

Malone seskočil s transpondérem v ruce na plošinu a tlačítkem po straně ho vypnul. „Tímhle mu snad zkomplikujeme život.“ Podal přístroj Stephanii. „Uvědomuješ si, doufám, že to bylo až příliš snadné?“

Viděl na ní, že souhlasí.

Došel k jinému oblouku a podíval se dolů, kde se sbíhaly ulice na prázdném prostranství před jižním průčelím chrámu. Boží hod odčerpal většinu obvyklého denního provozu. Policie nerozestavila zátarasy, protože nechtěla vyvolat poplach na Eiffelově věži, odkud byl na Invalidovnu nekrytý výhled.

Malone zalétl pohledem k bulváru Des Invalides a všiml si, že se po něm blíží od jihu světlá dodávka. Jela neobvykle rychle. Zabočila na Avenue de Tourville táhnoucí se podél hlavního vchodu Dómu, až pneumatiky zakvílely.

Stephanie postřehla, co ho upoutalo.

Dodávka maličko zpomalila, sjela z vozovky doprava na chodník a začala kodrcat po kamenných stupních na prostranství u hlavního vchodu Dómu.

Stephanie sáhla po vysílačce.

Dodávka se vydrápala do schodů a řítila se cestičkou mezi ostrůvky zimní trávy. Smykem zastavila u dalších schodů.

Dvířka u řidiče se otevřela.

Stephanie zapnula vysílačku, ale než stačila cokoli říct, vyskočil z vozu nějaký muž a rozběhl se k autu přijíždějícímu ulicí.

Naskočil do něj a auto odsvištělo.

Vzápětí dodávka explodovala.

„Dovolte, abych vám všem popřála šťastné Vánoce,“ prohlásila Eliza a vstala. „Jsem ráda, že jsme se tu všichni společně sešli. Říkala jsem si, že tohle místo se pro dnešní schůzku báječně hodí. Bude trochu jiná než obvykle. Věž se otevírá až v jednu, takže do té doby máme soukromí.“ Odmlčela se. „A máme přichystán výtečný oběd.“

Zvlášť ji potěšilo, že přišel Robert Mastroianni a už zaplatil příspěvek, jak slíbil v letadle.

„Čeká nás asi hodina práce a myslím, že pak by bylo hezké vyjet si na chvilku nahoru, než se tam nahrnou davy. Člověku se nenaskytne často příležitost pobýt na vrcholku Eiffelovky s tak málo lidmi. Postarala jsem se, aby nám to zahrnuli do smlouvy o pronájmu.“

Její návrh se setkal s jednoznačným souhlasem.

„Máme rovněž tu čest setkat se s dvěma nejnovějšími členy.“

Představila Mastroianniho a Thorvaldsena.

„Je skvělé, že jste se k našemu spolku připojili. Náš počet tudíž stoupl na osm a já věřím, že při tom také zůstane. Nějaké námitky?“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Výborně.“

Přejela pohledem zaujaté dychtivé obličeje kolem. Dokonce i Graham Ashby vypadal rozjařeně. Lhal jí o té knize o Merovejcích?

Zřejmě ano.

Před chvílí se spolu sešli, ještě než dorazili ostatní, a Ashby jí znovu vysvětloval, že kniha ve výstavní vitríně neležela. Pozorně ho vyslechla, sledovala sebemenší změny tónu v jeho hlasu a usoudila, že buď mluví pravdu, nebo je nejdokonalejší lhář, s jakým se kdy setkala.

Ale tu knihu doopravdy ukradli. Psaly o tom přední pařížské noviny. Jak to, že toho Thorvaldsen tolik ví? Je Ashby skutečně zdrojem úniku informací? Momentálně neměla čas hledat na ty otázky odpověď. Musela se soustředit na úkol, který ji čekal.

„Ráda bych začala tím, že vám povím příběh. Signor Mastroianni promine, že se opakuji – vyprávěla jsem mu ho před pár dny. Ale pro vás ostatní bude poučný. Je o tom, co se Napoleonovi přihodilo v Egyptě.“

Malone vyběhl poničeným vchodem z Dómu ven, se Stephanií v patách. U paty schodů ještě pořád hořela dodávka. Kromě rozbitých skleněných vstupních dveří neutrpěl chrám skoro žádnou škodu. Malone si uvědomil, že dodávka naložená výbušninami by z takové blízkosti měla zdevastovat celé jižní průčelí, nemluvě o okolních budovách s nemocnicí a domovem pro veterány.

„To nebyla žádná pořádná bomba,“ prohlásil. „Spíš prskavka.“

V dálce se rozhoukaly sirény. Sjížděli se sem hasiči a policie. Mrazivý dopolední vzduch prohřívalo horko z kouřící dodávky.

„Že by selhala?“ nadhodila Stephanie.

„Nezdá se mi.“

Sirény sílily.

Stephaniina vysílačka ožila. Stephanie přijala hovor a Malone slyšel, co jí hlásí muž na druhém konci.

„Na čestném nádvoří máme atentátnici, která vyhrožuje útokem.“

■ ■ ■

Thorvaldsen poslouchal, jak Larocqueová dokončuje vyprávění o Napoleonovi v Egyptě, vysvětluje původní Napoleonův koncept Pařížského klubu a shrnuje obsah těch čtyř papyrů. Všiml si, že zamlčela, že i jemu poskytla většinu těchhle informací předem. Bylo mu jasné, že chce uchovat jejich rozhovor v tajnosti. Novinový výstřižek na ni očividně zapůsobil.

Jak by taky ne?

A z její reakce vyčetl ještě něco. Ashby se jí nepřiznal, že díky Stephanii a Cottonovi teď má tu knihu on.

Ale jak se do téhle záležitosti připletl Magellan Billet?

Během noci a celé ráno se snažil kontaktovat Malonea, jenže ten nebral telefon. Nechával mu vzkazy, ale na žádný nedostal odpověď. Maloneův pokoj v Ritzu zůstal přes noc prázdný. A přestože soukromí detektivové nezjistili název knihy, kterou dala Stephanie Ashbymu, Thorvaldsen nepochyboval, že je to ta z Invalidovny.

Která jiná?

Musí existovat dobrý důvod, proč ji Malone předal Stephanii, jenomže ho žádný nenapadal.

Ashby na protější straně stolu pokojně seděl a sledoval Larocqueovou pozornýma očima. Thorvaldsena by zajímalo, jestli ostatní muži a ženy v místnosti tuší, k čemu se upsali. Pochyboval, že Elize Larocqueové jde čistě jen o nedovolené zisky. Z jejich dvou schůzek vycítil, že tuhle záležitost vnímá jako své poslání – že je odhodlaná cosi dokázat, získat prestiž upíranou jejímu rodu. Ať je to co je to, nejde jí jen o peníze. Shromáždila tyhle lidi tady na Eiffelově věži o Božím hodu vánočním ještě z nějakého jiného důvodu.

A tak se rozhodl, že pro tuto chvíli zapomene na Malonea a soustředí se na problém, který má přímo před sebou.

Malone se Stephanií doběhli na úpravné čestné nádvoří a rozhlédli se. Uprostřed stála mladá žena. Možná něco málo přes třicet, dlouhé tmavé vlasy, pod černým kabátem manšestráky a vybledlou červenou košili. V jedné ruce cosi držela.

V protějším podloubí poblíž lešení, zpod kterého se včera Malone dostal do muzea, stáli ve střelecké pozici dva muži z francouzských bezpečnostních sil a mířili na ni. Další zaujal postavení nalevo, u průchodu v severní straně Invalidovny, kterým se vycházelo ven a který byl momentálně uzavřen železnou branou.

„Co to má sakra znamenat?“ zamumlala Stephanie.

Za jejich zády se vynořil muž, vyšel do podloubí ze skleněných dveří muzea. Měl na sobě ochrannou vestu a uniformu francouzské policie.

„Objevila se před chviličkou,“ oznámil jim.

„Myslela jsem, že jste tyhle budovy prohledali,“ vyštěkla Stephanie.

„Madam, jsou to tisíce metrů čtverečních. Dělali jsme, co se dalo, aniž bychom budili pozornost, přesně podle vašich instrukcí. Jestli se nám někdo snažil vyhnout, nedalo mu to moc práce.“

Měl pravdu.

„Co chce?“ zeptala se Stephanie.

„Tvrdila našim lidem, že může odpálit bombu a že mají zůstat, kde jsou. A tak jsem vás přivolal vysílačkou.“

„Objevila se předtím, než vybuchla ta dodávka u kostela, anebo potom?“

„Těsně potom.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Stephanie Malonea.

Hleděl na tu ženu. Otáčela se kolem dokola a sledovala všechny muže s namířenými zbraněmi. Moudře udržovala v pohybu i ruku s dálkovým ovládáním.

„Gardes vos distances et baissez les armes,“ zaječela.

Malone si to v duchu přeložil. Nepřibližujte se a spusťte zbraně.

Žádný z mužů ji neposlechl.

„Il se pourrait que la bombe soit à l’hôpital. Ou à l’hospice. Fautil prendre le risque?“ křikla a ukázala jim ovládač. „Bomba klidně může být v nemocnici. Nebo v domově veteránů. Chcete to riskovat?“

Policista stojící vedle nich zašeptal: „Obě ty budovy jsme prohledali ze všeho nejdřív. Důkladně. Nic tam není.“

„Je ne le redirai pas,“ vykřikla. Nebudu to opakovat dvakrát.

Malone věděl, že rozhodnutí je na Stephanii a že ta na žádný blafák neskočí.

Ale přesto se požadavku podřídila.

„Spusťte zbraně,“ nařídila.

51

Eliza přešla k pódiu na konci sálu. Rychlým pohledem na hodinky si ověřila čas. 11:35.

Zbývalo dvacet pět minut.

„Brzy se vypravíme na vrchol věže. Napřed bych vám ale chtěla vysvětlit, co navrhuji pro nejbližší budoucnost.“

Hovořila čelem ke skupině.

„Během posledních deseti let jsme na finančních trzích zažili velké změny. Smlouvy o termínových obchodech, které kdysi pro výrobce představovaly způsob, jak chránit své produkty, jsou dnes spíš spoléháním na štěstí, jelikož se obchoduje s neexistujícími komoditami za ceny, které nijak neodrážejí realitu. Přesvědčili jsme se o tom před několika lety, kdy cena ropy vylétla na více než 150 dolarů za barel. Neměla žádný vztah k zásobám, které tehdy byly rekordně vysoké. Nakonec se trh zhroutil a ceny prudce klesly.“

Viděla, že mnozí v místnosti s jejím názorem souhlasí.

„Většinu viny nese Amerika,“ prohlásila. „V letech 1999 a 2000 přijala legislativu, která vydláždila cestu vražedným spekulacím. V podstatě zrušila právní předpisy z třicátých let přijaté právě proto, aby bránily dalším krachům akciových trhů. Jakmile zmizely z cesty, znovu se objevily tytéž problémy jako ve třicátých letech. Devalvace na světových akciových trzích, které následovaly, by proto neměly nikoho překvapovat.“

Na některých tvářích se objevila zvědavost.

„Je to prosté: zákony, které nadřazují hamižnost a nezodpovědnost tvrdé práci a odříkání, si vybírají svou daň.“ Odmlčela se. „Ale zároveň vytvářejí příležitosti.“

V místnosti vládlo hrobové ticho.

„Mezi 26. srpnem a 11. zářím 2001 skupina spekulantů tajně nakoupila a zase prodala osmatřicet akciových titulů, u kterých se dalo celkem spolehlivě očekávat, že v důsledku jakéhokoli útoku na Ameriku ztratí na ceně. Spekulanti operovali z kanadských a německých burz. Na seznamu měli společnosti jako United Airlines, American Airlines, Boeing, Lockheed Martin, Bank of America, Morgan Stanley Dean Witter a Merrill Lynch. V Evropě se zaměřili na pojišťovací společnosti Munich Re, Swiss Re a AXA. V pátek před útokem se prodalo deset miliónů akcií Merrill Lynch. Normálně se jich prodají nanejvýš čtyři milióny. Mimořádnou spekulativní aktivitu zaznamenaly ve dnech před útokem i United a American Airlines. Žádných jiných leteckých společností se netýkala.“

„Co tím naznačujete?“ zeptal se někdo ze skupiny.

„Jen to, k čemu dospěl izraelský protiteroristický think tank, když prostudoval finanční portfolio Usámy bin Ládina. Útoky z 11. září vynesly bin Ládinovi skoro dvacet miliónů dolarů.“

Malone uslyšel nad hlavou řev helikoptéry, a když vzhlédl, uviděl nízko na nebi stroj Westland Lynx se znaky Královského námořnictva.

„NATO,“ utrousila Stephanie.

Muži, kteří drželi v obklíčení tu ženu na nádvoří, uposlechli rozkaz a spustili zbraně.

„Udělala jsem, co jste chtěla,“ křikla na ni Stephanie francouzsky.

Atentátnice neodpověděla. Stála patnáct metrů od nich a dál těkala pohledem po podloubí kolem dokola čestného nádvoří. Působila nervózně a nejistě, ruce udržovala v neustálém pohybu.

„Co požadujete?“ zeptala se jí Stephanie.

Malone nespouštěl tu ženu z očí a využil několika vteřin, kdy od něj odtrhla zrak, aby zajel rukou pod bundu. Nahmátl pažbu beretty, kterou před několika hodinami dostal od Stephanie.

„Přišla jsem hájit naši věc,“ vykřikla žena francouzsky. „Proti všem, kdo s námi jednají nenávistně.“

Malone svíral v ruce zbraň.

Ruce atentátnice se nepřestávaly pohybovat, mávala dálkovým ovládáním ze strany na stranu a těkala pohledem sem a tam.

„Kdo je to my?“ zeptala se Stephanie.

Malone věděl, že jeho bývalá nadřízená přehrává scénář podle příruček. Zaměstnávejte útočníka. Buďte trpěliví. Čekejte, až udělá chybu.

Ženiny oči se setkaly se Stephaniinýma. „Francie si musí uvědomit, že nás nesmí ignorovat.“

Malone čekal, až se zase vrátí ke svému obhlížení nádvoří jako předtím.

„Kdo je…,“ začala Stephanie.

Ruka s ovládačem se stočila doleva.

Ve chvíli, kdy žena pootočila hlavu k protějšímu podloubí, vytáhl Malone zbraň a zacílil.

Sam se odklidil z dohledu za pódium ve schůzovní místnosti. Podařilo se mu zůstat nepozorovaně uvnitř, zatímco ostatní číšníci a servírky odešli. S Meagan si naplánovali, že jeden z nich zůstane na doslech. Viděl ji, že se o to pokusila, ale jeden číšník ji zahnal zpátky do houfu a poslal ji pryč se servírovacím vozíkem. Zklamaně mu pohledem naznačila, že je to na něm, a Sam se podle toho zařídil.

Uvnitř nezůstal nikdo z ostrahy. Všichni se rozestavili venku. Nehrozilo ani, že by někdo cizí vešel dveřmi z vyhlídkového balkónu, protože ten byl ve výšce skoro šedesáti metrů nad zemí.

Sam naslouchal proslovu Elizy Larocqueové a přesně chápal, o čem mluví. K spekulativním prodejům zacíleným na pokles dochází, když někdo prodává akcie, které nevlastní, v naději, že je později vykoupí zpátky za nižší cenu a vydělá na tom.

Je to v mnoha ohledech riskantní počínání.

Za prvé, cenné papíry, u nichž se spekuluje na pokles, si je nutno vypůjčit od jejich vlastníka a pak je prodat za stávající cenu. Jakmile cena poklesne, vykoupí se zpět za cenu nižší, vrátí se vlastníkovi a zisk si ponechá spekulant. Kdyby ale jejich cena naopak stoupla, musel by je spekulant vykoupit za cenu vyšší a vznikla by mu ztráta. Pokud by ovšem bezpečně věděl, že se cena dotyčných akcií sníží, a znal dokonce přesnou chvíli, kdy k tomu dojde, riziko ztráty by se rovnalo nule.

A potenciální zisk by byl závratný.

Byla to jedna z finančních manipulací, před nimiž s Meagan na svých webových stránkách varovali.

V Tajné službě se k němu řeči o možných bin Ládinových machinacích donesly, ale vyšetřování probíhalo v tajnosti, o mnoho pater výš. Možná jeho nadřízení vyvinuli aktivitu právě kvůli jeho webovým článkům, ve kterých o tom tématu psal. Když teď slyšel, jak Eliza Larocqueová prohlašuje v podstatě totéž, o čem veřejně uvažoval on, původní podezření se mu potvrdilo.

Byl pravdě blíž, než si kdy uvědomoval.

Ashby s velkým zájmem poslouchal, o čem Larocqueová mluví, a pomalu si začínal dělat obrázek o jejích záměrech. Třebaže ho pověřila jednáním s Peterem Lyonem, o podstatu svého plánu se s ním nepodělila.

„Bin Ládin uvedl dění do pohybu, ale ke své smůle nepředvídal dvě věci,“ pokračovala Eliza. „Za prvé, americké trhy cenných papírů byly celé čtyři dny po útocích kompletně uzavřeny. A za druhé, fungují tam automatické procedury, jejichž účelem je identifikovat spekulace na pokles. Jednou z nich jsou takzvané modré listy, které obsahují podrobné údaje o transakcích, analyzují jejich objemy a upozorňují na možné hrozby. Ty čtyři dny poskytly úřadům čas, aby zpozorněly. Přinejmenším v Americe. Jenže zámořské trhy fungovaly dál a spekulantům se povedlo hbitě inkasovat zisky, než si někdo stačil machinací povšimnout.“

Ashby si na dobu těsně po 11. září 2001 dobře vzpomínal. Larocqueová měla pravdu. Munich Re, druhá největší evropská zajišťovna, přišla kvůli zničení Světového obchodního centra o téměř dvě miliardy dolarů a její akcie po útocích prudce poklesly. Spekulant, který to tušil, mohl vydělat milióny.

Vzpomínal si i na dění na dalších trzích. Dow Jones klesl o 14%, Standard & Poor’s Index o 12%, Nasdaq Composite o 16% – a ty hodnoty se projevovaly na všech zámořských trzích ještě celé týdny po útocích. Jeho vlastní portfolio dostalo pořádně na frak; byl to začátek pádu, který pak nabral na rychlosti.

A to, co říkala o derivátech, byla také naprostá pravda. Nejsou nic než divoký hazard s vypůjčenými penězi. Úrokové míry, cizí měny, cenné papíry, kolapsy korporací – s tím vším si investoři, banky i brokeři zahrávají. Jeho finanční analytici mu kdysi prozradili, že den co den poletuje riskantně ve vzduchu 800 trilionů eur.

Teď se dozvídal, že se na tom riziku dá možná vydělat.

Kéž by to byl býval věděl.

Malone viděl, že ta žena postřehla jeho zbraň. Zaklínila se do něj očima.

„Jen do toho,“ křikl francouzsky. „Zmáčkněte to.“

Zmáčkla tlačítko dálkového ovládání.

Nic se nestalo.

Znovu.

Žádná exploze.

Na tváři se jí rozhostil úžas.

52

Thorvaldsen strnule seděl na židli, ale bylo pro něj čím dál těžší zachovávat klid. Ta ženská tu klidně vykládá, jak terorista profitoval z vraždy tisíců nevinných lidí. Bez sebemenší známky hněvu či znechucení. Bylo zřejmé, že Eliza Larocqueová se tomu úspěchu naopak obdivuje.

Podobně se tvářil i Graham Ashby, ale u něj to nepřekvapovalo. Při svojí bezcharakternosti se jistě nezdráhá těžit z utrpení druhých. Thorvaldsena by zajímalo, jestli si aspoň někdy vzpomene na těch sedm mrtvých z Mexico City. Anebo si jen z hloubi duše oddechl úlevou, že se jeho potíže konečně vyřešily? Jména těch mrtvých zřejmě neznal – kdyby ano, zareagoval by, když si byli navzájem představeni. Ve tváři se mu však nekmitl ani záblesk poznání. Proč by ostatně měl znát jména obětí? Anebo se o ně zajímat? Odstraněním svých potíží pověřil Amanda Cabrala, a čím méně podrobností sám znal, tím lépe.

„Proč se to neprovalilo už dřív?“ zeptal se Ashby.

„Na internetu kolují zvěsti už léta,“ odpověděla Larocqueová. „Les Echos, poměrně úctyhodný francouzský finanční deník, na to téma v roce 2007 otiskl článek. Zmínky se objevily v několika amerických novinách. Osoby blízké americké vládě, se kterými se znám, mi prozradily, že ta záležitost byla označena za důvěrnou. Američanům by se ani trochu nelíbilo, kdyby se ty informace potvrdily. Jejich Komise pro cenné papíry a burzy vydala oficiální prohlášení, že k žádnému nedovolenému obchodování nedošlo.“

Ashby se zasmál. „To jsou celí Yankeeové. Strčí věc pod pokličku a doufají, že zmizí.“

„V tomhle případě to tak dopadlo,“ podotkl kdosi.

„Ale my se z toho můžeme poučit,“ řekla Larocqueová. „Já už se tím případem nějakou dobu zabývám.“

Jakmile se na atentátnici sesypali francouzští policisté, Malone spustil zbraň. Spoutali ji a odvedli z čestného nádvoří pryč.

„Jak jsi věděl, že jen blufuje?“ zeptala se Stephanie.

„Ta bomba u Dómu taky nic nebyla. Klidně ho mohli vyhodit do povětří celý. Lyon na nás ušil boudu.“ Mávl berettou k ovládači pohozenému na dlažbě. „Tímhle se nic neaktivuje.“

„A co kdyby ses spletl?“

„Nespletl jsem se.“

Stephanie potřásla hlavou.

„Lyon nás sem nevylákal proto, aby nás zabil,“ řekl Malone. „Ví, že Ashby hraje na obě strany. Vylákal nás sem, protože nás tu chtěl mít.“

„Ta žena o tom neměla tušení. Její výraz mluvil za všechno. Věřila, že odpálí bombu.“

„Na každou práci se najde nějaký trouba. Lyon ji využil, aby si získal čas. Chce nás zaměstnat, než na nás bude připraven.“

Z nádvoří obklopeného třípodlažními budovami neviděli na Eiffelovu věž. Neměli tušení, co se tam děje se Samem a Henrikem. Malone zalétl v duchu zpět k Dómu a transpondéru. „Myslím, že jsme vydali signál k odstartování téhle show, když jsme vypnuli ten naváděcí systém.“

Stephaniina vysílačka se probrala k životu.

„Jste tam?“ ozval se hluboký baryton, který okamžitě poznala. Prezident Danny Daniels.

Ve tváři se jí objevilo překvapení.

„Ano, pane. Jsem tady,“ odpověděla.

„Je tam s vámi i Cotton?“

„Ano.“

„Moji lidé chtěli tenhle rozhovor vyřídit po úřední linii, ale usoudil jsem, že bude lepší, když si s vámi promluvím osobně. Na tlumočení a vysvětlování není čas. Monitorujeme odtud situaci a zjišťujeme, že se tam u vás strhl hotový blázinec. Přidělám vám další vrásku. Před šesti minutami odbočil ze své letové dráhy jistý malý letoun a minul plánované místo přistání na pařížském letišti Le Bourget.“

Malone to letiště znal, leželo asi jedenáct kilometrů na severovýchod. Kdysi to bývalo jediné pařížské letiště a proslavilo se tím, že na něm po svém transatlantickém přeletu v roce 1927 přistál Charles Lindbergh.

„Má namířeno k vám,“ řekl Daniels.

Malone si v duchu pospojoval všechna fakta. „Tak proto si Lyon vykupoval čas.“

„Co máme udělat?“ zeptala se Stephanie.

„Zatímco spolu mluvíme, přistává na severní straně u Invalidovny helikoptéra NATO. Nastupte do ní. Budu vás kontaktovat.“

Eliza si tu chvíli vychutnávala. Z výrazů obecenstva bylo znát, že si vybrala správné lidi. Samí odvážní, neohrožení podnikatelé.

„Bin Ládin selhal, protože dovolil, aby v něm fanatismus převládl nad zdravým úsudkem. Nebyl dost obezřetný. Příliš toužil učinit prohlášení a dát světu na vědomí, že za útoky stojí on.“ Potřásla hlavou. „Při takové pošetilosti se nedá počítat s dlouhodobými zisky.“

„Já nemíním zabíjet lidi,“ ozval se Robert Mastroianni.

„Ani já ne. A není to nutné. Bohatě nám postačí věrohodná hrozba, která veřejnosti nažene strach. S tím strachem budeme operovat.“

„Copak dnešní svět není vyděšený až dost?“ ozval se někdo další.

„Je,“ odpověděla. „A nám stačí využít toho ve svůj prospěch.“

Vzpomněla si, co ji učila matka. Nejlepší způsob, jak získat důvěru posluchačů, je vyvolat v nich dojem, žes jim svěřila tajemství.

„Máme k dispozici moudrost z papyrů. Napoleon se z nich hodně poučil a věřte mi, že nám poslouží také.“

Nasadila zamyšlený výraz.

„Svět už je vyděšený až kam. Terorismus je realita. Na tom nikdo z nás nic nezmění. Otázka je, jak té reality využít.“

„Cui bono,“ řekl kdosi.

Usmála se. „Správně. Komu ku prospěchu. Ta latinská zásada přesně vystihuje naše počínání.“ Zvedla prst, aby svým slovům dodala důrazu. „Uvažovali jste někdy o tom, kdo z terorismu profituje? Okamžitě následují zvýšená bezpečnostní opatření na letištích a v budovách. Kdo je provádí a kdo má v rukou plynulost letecké dopravy, nemluvě o hromadách nejrůznějších údajů? Těží z toho ti, kdo tyto stěžejní služby poskytují. Přímý dopad se projevuje i v pojišťovnictví. Zároveň dochází k čím dál větší militarizaci ve vzduchu, na zemi, na vodě, v oceánech i ve vesmíru. Žádný výdaj není dost velký, aby nás ochránil před ohrožením. Díky válce s terorem vykazují obrovský nárůst i obory, jako je logistika, strojírenství a stavebnictví. Tuhle válku vedou spíš soukromí dodavatelé než armády. Vydělávají na ní přímo nepředstavitelně. Už jsme zažili, že akcie společností tohoto druhu vylétly od roku 2001 o pět set až osm set procent.“

Usmála se a povytáhla obočí.

„Vím, že leccos z toho, co vykládám, jsou pro vás samozřejmosti. Ale existují i jiné, méně očividné cesty k zisku. Ty bych vám ráda předestřela po obědě.“

„Co máte v plánu?“ zeptal se Ashby. „Hořím zvědavostí.“

O tom nepochybovala ani v nejmenším. Sama byla také zvědavá. Na to, jestli je Ashby přítel, nebo nepřítel.

„Dovolte, abych vám to vysvětlila takto: koncem devadesátých let hrozil Jižní Koreji, Thajsku a Indonésii finanční kolaps. Z nesnází jim pomohl Mezinárodní měnový fond. Tady náš Robert Mastroianni tehdy v MMF pracoval, takže ví, o čem mluvím.“

Mastroianni přikývl na souhlas.

„Když pomoc doběhla, investoři všechny tři ekonomiky vyrabovali a odnesli si obří zisky. Pokud máte správné informace ve správnou dobu, můžete vydělat milióny dokonce i na trzích s riskantními deriváty a termínovými obchody. Udělala jsem pár předběžných odhadů. S třemi sty milióny eur, které máme momentálně k dispozici, se dá během příštích čtyřiadvaceti měsíců rozumně očekávat návratnost mezi 4,4 a 8 miliardami eur. A to jsem konzervativní. Nic z té sumy samozřejmě nebude podléhat daním.“

Viděla, že přítomným se takový odhad víc než zamlouvá. Na bohaté nic nezabírá tolik jako příležitost přijít k dalším penězům. Její dědeček měl pravdu, když říkával: Vydělej, kolik se dá, a hned to investuj, protože se dá vydělat ještě mnohem víc.

„Jak by nám to mohlo projít?“ zeptal se kdosi.

Pokrčila rameny. „Jak by ne? Vláda není schopná finanční systém uřídit. Jen pár lidí si uvědomuje, v čem je problém, a ještě méně jich dovede vymyslet řešení. A široká veřejnost je bezmezně pošetilá. Jen se podívejte, co dnes a denně provádějí Nigerijci. Rozesílají naivním lidem milióny e-mailů a slibují nebetyčné zisky z bůhvíjakých fondů, pokud předem obdrží malý administrativní poplatek. Nespočet lidí po celém světě jim na to skočí. Když jde o peníze, málokdo uvažuje jasně. Já navrhuji, abychom uvažovali nad slunce jasněji.“

„A jak?“

„Vysvětlím vám to po obědě. Zatím vám jen řeknu, že probíhá snaha zajistit pro nás další finanční zdroj, který bude vynášet miliardy a je nevystopovatelný. Jedná se o poklad nevýslovné ceny, který můžeme investovat a použít v náš společný prospěch. A teď nastal čas, abychom si na chvilku odskočili pokochat se vyhlídkou z vrcholu věže.“

Přítomní vstali.

„Ujišťuji vás,“ řekla Eliza, „že vyhlídka bude stát za to.“

53

Malone naslouchal řevu turbohřídelových motorů Rolls-Royce roztáčejících rotory vrtulníku Westland Lynx. U námořnictva se naučil zacházet s bojovými letouny a měl nalétán úctyhodný počet hodin na tryskáčích, ale s helikoptérou si to ještě nikdy nezkusil. Usadil se vzadu v přepravním prostoru a vrtulník se vznesl k studenému dopolednímu nebi.

Vedle něj seděla Stephanie.

Z myšlenek ho vytrhlo zaklepání na okénko dveří mezi kabinou a kokpitem. Pilot střídavě ukazoval na svoje sluchátka a na dvě sady upevněné na stěně. Zdravotník je podal Maloneovi a Stephanii.

„Kódovaná komunikace, pro vás,“ oznámil jim do uší pilotův hlas.

Malone si pootočil mikrofon k ústům. „Slyšíme.“

Několikrát to cvaklo a pak se ozvalo: „To jsem zase já.“

„Pověděl byste nám laskavě, co se děje?“ zeptal se Malone Dannyho Danielse.

„To letadlo odbočilo z kurzu. Původně mířilo na sever, pryč od města, a teď se stočilo zpátky na jih. Nepodařilo se s ním navázat rádiový kontakt. Chci, abyste ho zkontrolovali, než ho sundáme. Na druhé lince mám francouzského prezidenta. Poslal do vzduchu stíhačku. V tuto chvíli se cíl nepohybuje nad obydlenými oblastmi, takže ho můžeme sestřelit. Ale samozřejmě k tomu nechceme sáhnout, pokud to nebude naprosto nutné. Znamenalo by to spoustu vysvětlování.“

„Víte jistě, že jde o reálnou hrozbu?“ zeptal se Malone.

„Sakra, Cottone, jistě vím houby. Ale Lyon měl na Heathrow připravené letadlo. Objevil jste ho přece. Měl bych sice dodat, že asi chtěl, abychom ho objevili…“

„Takže vy víte, co se stalo včera večer?“

„Do posledního detailu. Já chci toho parchanta chytit. Když vybombardoval naše zastupitelství v Řecku, zabil mi tam přátele – nemluvě o všech těch dalších lidech, které pozabíjel. Pošleme ho expres na onen svět.“

Jeden z pilotů odsunul dveře kokpitu a ukázal dopředu. Malone se rozhlédl po nebi. Nad francouzskou krajinou se posouvaly mraky jako těžce naložené kamióny. Pod břichem helikoptéry ubíhalo předměstí Paříže. Vtom zahlédl v dálce modrožlutě pruhovaný trup – další Cessna Skyhawk, stejná jako ta z minulého večera, ve výšce zhruba patnácti set metrů.

„Přibližte se k tomu letadlu,“ řekl pilotovi do sluchátek.

„Vidíte ho?“ vyptával se Daniels.

Helikoptéra nabrala rychlost a vyřítila se kupředu.

Kovový plášť letounu se blýskal ve slunci.

„Držte se za ním, mimo jeho zorný úhel,“ nařídil Malone pilotovi.

Prohlížel si červené identifikační znaky na ocase – odpovídaly těm z předchozí noci.

„Má tutéž identifikaci jako to letadlo z Heathrow,“ oznámil do sluchátek.

„Myslíte, že je v něm Lyon?“ zeptal se Daniels.

„To těžko,“ odpověděl Malone. „Je spíš dirigent než člen orchestru.“

„Zatáčí,“ upozornil pilot.

Malone vyhlédl z okénka a uviděl, že skyhawk zabočuje na východ.

„Kde jsme?“ zeptal se pilota.

„Zhruba šest a půl kilometru severně od Paříže. Při téhle letové dráze mineme centrum a dostaneme se mimo území města.“

Malone se snažil zorientovat v tom, co už věděl. Byly to náhodné útržky, ale zapadaly do sebe.

„Znova zatáčí,“ řekl pilot. „Teď na západ. Úplně pryč od Paříže, směrem k Versailles.“

Malone si strhl sluchátka. „Zahlédl nás?“.

„Pochybuji,“ odpověděl pilot. „Vypadalo to na běžný manévr.“

„Můžeme se k němu přiblížit shora?“

Pilot přikývl. „Pokud se nerozhodne nabrat výšku.“

„Udělejte to.“

Pedály směrovky se sklonily dopředu a vrtulník zvýšil rychlost. Odstup od skyhawku se začal zmenšovat.

Druhý pilot ukázal na sluchátka. „Máte na rádiu toho svého kamaráda.“

Malone si je znovu narazil na hlavu. „Co se děje?“

„Francouzi chtějí to letadlo sundat,“ řekl Daniels. „Co jim mám říct?“

Stephanie mu stiskla paži. Ukazovala předním sklem ven. Malone se tam podíval a spatřil, že se dveře pilotní kabiny na levém boku skyhawku otevírají.

„Co se…“

Pilot vyskočil.

Ashby nastoupil do výtahu jako poslední. Osm členů Pařížského klubu vyjíždělo ve třech prosklených kabinách z druhé plošiny Eiffelovy věže dalších 175 metrů na vrchol. Závratný vzestup uprostřed otevřené železné konstrukce trochu naháněl strach.

Svět hluboko dole prozařovalo slunce. Ashby se zadíval na Seinu a napadlo ho, že má trefné jméno – znamená „klikatá“ a přesně taková Seina se svými třemi ostrými zákruty v centru města doopravdy je. Nábřežní bulváry a mosty byly obvykle ucpané dopravou, ale teď o Vánocích moc aut nejezdilo. V dálce čněla katedrála Notre Dame obklopená kopulemi dalších chrámů, pozinkovanými střechami a lesem komínů. Ashby letmo zahlédl čtvrť La Défense s jejími širokými třídami a věžáky. Všiml si také světel na traverzách a nosnících Eiffelovky – usoudil, že slouží k nočnímu nasvětlení.

Podíval se na hodinky.

11:43.

Už brzy.

Malone pozoroval, jak se pilotovi otevřel padák a nabral vzduch. Skyhawk pokračoval v letu směrem na západ, udržoval výšku i rychlost. Pod ním se široko daleko táhla venkovská krajina, nekonečný koberec polí, lesů, vesnic a silnic v okolí Paříže.

Ukázal na letadlo. „Doleťte až k němu.“

Helikoptéra vyrazila a přiblížila se k skyhawku. Malone se posunul k levému boku a zadíval se na jednomotorový letoun.

„Uvnitř už nikdo není,“ ohlásil do mikrofonu.

Ani za mák se mu to nelíbilo. Obrátil se ke zdravotníkovi. „Nemáte dalekohled?“

Mladík mu ho rychle podal. Malone zaostřil.

„Ještě kousek blíž,“ požádal pilota.

Vzájemné postavení obou souběžně letících strojů se změnilo, vrtulník teď byl kousek vpředu. Malone si dalekohledem přes tónované sklo skyhawku prohlížel pilotní kabinu. Obě sedadla byla prázdná, ale ovládací prvky na řídicím panelu se cíleně pohybovaly. Na sedadle druhého pilota cosi leželo, ale ve sluneční záři se to nedalo pořádně rozeznat. Sedadlo vzadu přetékalo balíčky v novinovém papíru.

Malone spustil dalekohled.

„To letadlo něco veze,“ prohlásil. „Nevidím, co to je, ale je toho pořádná halda.“

Křídla skyhawku se naklonila a letadlo zahnulo na jih. Byl to řízený obrat, jako by ho provedl pilot.

„Co si o tom myslíte, Cottone?“ ozval se ve sluchátcích Daniels.

Malone si nebyl jistý. Už několikrát se nechali podvést – to bylo bez debaty – a on uvěřil, že tímhle letadlem to končí. Jenomže…

„Tohle není náš skutečný problém,“ řekl do mikrofonu.

„Souhlasíte, Stephanie?“ zeptal se Daniels.

„Souhlasím.“

Malonea potěšilo, že Stephanie stále důvěřuje jeho úsudku, protože její výraz těm slovům protiřečil.

„Co je tedy náš skutečný problém?“ zeptal se prezident.

Malone se spolehl na intuici. „Řekněte Francouzům, ať řízení letového provozu prověří celou oblast. Potřebujeme vědět o každém letadle na obloze.“

„Počkejte chvilku.“

Eliza vystoupila z výtahu do prázdného zaskleného vyhlídkového prostoru na vrcholu věže, pětasedmdesát pater nad zemí. „Být tu takhle sami je zvláštní pocit,“ řekla skupince. „Obvykle tu bývá narváno.“

Ukázala na kovové schody procházející stropem ještě výš, na nejhořejší otevřenou plošinu.

„Půjdeme?“ zeptala se.

Sledovala, jak jeden po druhém šplhají nahoru. Ashby stál vedle ní. Když dveřmi nahoře nad schody prošel poslední člen klubu, obrátila se k němu. „Dojde k tomu?“

Přikývl. „Přesně za patnáct minut.“

54

Malone nespouštěl oči ze skyhawku a viděl ho, jak znovu mění směr. Ještě víc na jih, jako by cosi hledal.

„Máte ve vzduchu tu stíhačku?“ zeptal se do sluchátek a doufal, že na druhém konci ještě pořád někdo je.

„Je připravená,“ odvětil Daniels.

Malone dospěl k rozhodnutí. „Sundejte ho, dokud to ještě jde. Zatím pod ním není nic než pole, ale město se rychle blíží.“

Zabušil na okénko dveří u pilota. „Pryč odtud, a fofrem.“

Skyhawk se řítil dál, zatímco helikoptéra zpomalovala.

„Už vydali příkaz,“ potvrdil Daniels.

Thorvaldsen vyšel do studeného prosincového vzduchu. Nikdy dřív na vrcholu Eiffelovky nebyl. Vlastně ani nevěděl proč. Lisette sem před lety chtěla, ale pracovní povinnosti jim výlet překazily. Pojedeme příští léto, utěšoval ji. Jenže příští léto přišlo a odešlo a po něm i další a pak Lisette umřela a bylo po plánech. Cai se sem několikrát vypravil a rád mu o zdejší vyhlídce vyprávěl – a Thorvaldsen teď uznával, že je omračující. Tabulka připevněná k zábradlí pod ochrannou mříží kolem vyhlídkové plochy uváděla, že za jasného dne je vidět na šedesát kilometrů daleko.

A dnes jasno bezesporu bylo. Byl jiskřivý zimní den korunovaný bezmračnou azurovou oblohou. Thorvaldsen byl rád, že na sobě má svůj nejteplejší zimní kabát, rukavice a šálu, i když francouzské zimy se nemohly s dánskými srovnávat.

Z Paříže byl odjakživa na rozpacích. Nedělala na něj žádný zvláštní dojem. Vlastně docela souhlasil s hláškou z Pulp Fiction, kterou ledabyle prohodil John Travolta. Všechno je tam stejný jako tady, jen trošku jiný. S Jesperem se na ten film před několika lety podívali – lákalo je téma, ale hluboce je znechutila míra násilí. Ještě před několika dny by ho ani nenapadlo uvažovat o použití násilí jinak než v sebeobraně. Ale Amanda Cabrala a jeho ozbrojeného komplice zastřelil bez sebemenších výčitek svědomí.

To mu dělalo starost.

Malone měl pravdu.

Nemůže jen tak vraždit lidi.

Jenže když se díval přes promrzlou vyhlídkovou plošinu na Grahama Ashbyho, jak stojí vedle Elizy Larocqueové a shlíží dolů na Paříž, uvědomil si, že tohohle chlapa by zabil s radostí. Zvláštní, jak jeho vnímání světa pokřivila nenávist. Řekl si, že bude radši myslet na něco příjemnějšího. Na jeho tváři ani náladě nesmí být poznat, co se mu honí hlavou.

Zašel už hodně daleko.

A dokončí, co začal.

Ashby věděl, na co Eliza Larocqueová čeká. Vyhlížela malé letadlo naložené výbušninami, které narazí do Dómu na jižním okraji Invalidovny.

Velkolepou podívanou.

Bláznivým fanatikům, kteří se nabídli, že převezmou za útok plnou odpovědnost, se ta představa ohromně líbila. Hrůzostrašně připomínala 11. září, i když v menším měřítku a bez ztrát na životech. Právě proto si vybrali Boží hod – Invalidovna i chrám budou zavřené.

Simultánně s útokem na Paříž proběhne pumový útok na dvě další národní památky, na muzeum Akvitánie v Bordeaux a papežský palác v Avignonu. Obě jsou taky zavřené.

Půjde o čistě symbolické akty.

Jak obcházeli vyhlídkovou plošinu a dívali se různými směry, zahlédl Ashby v Invalidovně u vchodu do Dómu hořící auto, ze kterého stoupal do studeného vzduchu hustý kouř. Kolem se to hemžilo policejními a hasičskými vozy a sanitkami. Ostatní si toho všimli také. Padlo pár poznámek, ale nikdo si z toho nedělal těžkou hlavu. Zdálo se, že situace je tam pod kontrolou. V tom požáru měl určitě prsty Lyon, i když Ashby nevěděl, co přesně Jihoafričan plánuje. S podrobnostmi se mu nesvěřil a Ashby o ně ani nestál.

Jediný požadavek zněl, aby k akci došlo v poledne.

Podíval se na hodinky.

Nadešel čas.

Schválně poodešel od ostatních, které Larocqueová prováděla kolem. Postřehl, že začala s vyhlídkou na severu a pak přešla na západní stranu věže. Když skupinka zamířila k jihu, rychle proklouzl východem ke schodům do spodní uzavřené vyhlídkové místnosti. Tiše za sebou zavřel skleněný panel a zaklapl zámek. Guildhall nejhořejší plošinu důkladně prozkoumal a zjistil, že oboje její dveře mají zavírání, které se dá zevnitř jednoduše zaklapnout, ale odemknout se musí klíčem, který u sebe nosí ostraha.

Jenže dnes tu žádná nebyla.

Larocqueová domluvila, že klub zůstane nahoře o samotě hodinu. Dohodnutý čas měl vypršet zhruba ve 12:40, dvacet minut předtím, než se o 275 metrů níž otevřou pokladny a do věže se vhrnou návštěvníci.

Ashby rychle seběhl po čtrnácti kovových stupních a přešel vyhlídkovou místnost na protější stranu. Larocqueová a ostatní se nahoře pořád kochali rozhledem na jih. Vystoupal po kovových schodech ke druhým dveřím a i ty co nejtišeji zavřel a zajistil.

Pařížský klub se ocitl nahoře na věži v pasti.

Ashby sešel po schodech, nastoupil do jednoho z čekajících výtahů a zmáčkl tlačítko pro jízdu dolů.

„Dostal jsem tu informaci,“ řekl Daniels Maloneovi do sluchátek. „V pařížském vzdušném prostoru se momentálně nachází šest letadel. Čtyři jsou komerční, míří na Orly a letiště Charlese de Gaulla. Dvě jsou soukromá.“ Po kratičké odmlce dodal: „Obě se chovají podezřele.“

„Rozveďte to,“ požádala Stephanie.

„Jedno neodpovídá na rádiové povely. Druhé sice reaguje, ale pak udělá něco jiného, než se po něm chtělo.“

„A obě míří sem,“ odhadl Malone. Odpověď znal předem.

„Jedno od jihovýchodu, druhé od jihozápadu. Máme vizuální kontakt s tím na jihozápadě. Je to beechcraft.“

Malone bouchl dlaní do okénka dveří kokpitu. „Leťte na jihovýchod,“ nařídil pilotovi, který celý rozhovor poslouchal.

„Jste si jistý?“ zeptal se Daniels.

„Je,“ potvrdila Stephanie.

Napravo o nějakých osm kilometrů dál explodovala ve vzduchu ohnivá koule.

Skyhawk byl zničen.

„Právě mi sdělili, že proběhla likvidace toho prvního letadla,“ oznámil Daniels.

„A já se sázím, že na cestě je další skyhawk,“ opáčil Malone. „Na jihovýchodě a letí sem.“

„Máte pravdu, Cottone,“ potvrdil Daniels. „Zrovna jsem dostal záběry. Tytéž barvy a poznávací znaky jako ten sestřelený.“

„To je náš pravý cíl,“ řekl Malone. „Ten, který Lyon chrání.“

„A vy máte další problém,“ konstatoval prezident.

„Je mi to jasné,“ ujistil ho Malone. „Tohle letadlo nemůžeme zlikvidovat ve vzduchu. Je nad městem.“

Daniels si povzdechl. „Zdá se, že ten zmetek umí plánovat.“

Eliza zaslechla zdálky výbuch kdesi na opačné straně věže. Stála na jižním okraji pozorovací plošiny a dívala se dolů na Martovo pole. Bývalé vojenské cvičiště po obou stranách lemovaly široké třídy a za nimi řady soukromých i činžovních domů s luxusními byty.

Rychle pohlédla doleva a uviděla Invalidovnu se zlatou kupolí chrámu stále neporušenou. Přemítala, co to asi bylo za hluk, protože věděla, že k té tak dlouho plánované události má dojít už za pár minut. Ashby jí řekl, že letadlo přiletí od severu, střemhlav se snese nad Seinu a odtamtud ho nad cíl navede polohový radiomaják, který je už několik dní schovaný uvnitř Dómu.

Letadlo bude naloženo výbušninami, a když se k jejich síle přidají téměř plné palivové nádrže, poskytne exploze nezapomenutelný pohled. Ona a ostatní členové klubu na něj budou mít ničím necloněnou vyhlídku ze skoro třísetmetrové výšky.

„Přejdeme na východní stranu, abychom se ještě naposledy podívali odtamtud, než sejdeme dolů,“ navrhla.

Zahnuli za roh.

Úmyslně načasovala procházku kolem plošiny tak, aby se pomalu kochali rozhledem a krásným dnem a skončili na straně obrácené k Invalidovně.

Rozhlédla se. „Neviděli jste někdo lorda Ashbyho?“

Pár lidí zavrtělo hlavou.

„Podívám se po něm,“ nabídl se Thorvaldsen.

Westland Lynx si razil cestu oblohou ke skyhawku. Malone soustředěně vyhlížel letadlo oknem a nakonec ho zahlédl.

„Na jedenácti hodinách,“ řekl pilotovi. „Vezměte to k němu.“

Helikoptéra se naklonila a brzy jednomotorový stroj dostihla. Malone si prohlédl kokpit dalekohledem a uviděl dvě prázdná sedadla a cíleně se pohybující páčky stejně jako u toho prvního. I tady leželo cosi na sedadle druhého pilota. Vzadu v nákladovém prostoru bylo opět plno balíčků v novinovém papíru.

„Totéž jako prve,“ řekl a spustil dalekohled. „Letí na autopilota. Ale tentokrát to není jen planá hrozba. Lyon načasoval akci tak, abychom měli nepatrnou šanci zasáhnout.“ Podíval se dolů na zem. Celé kilometry nic jiného než ulice a budovy. „A nepatrně možností.“

„Tak k tomuhle vedlo všechno to tahání za nos,“ povzdechla si Stephanie.

„Nijak nám to neusnadňuje.“

Malone zpozoroval u okénka helikoptéry palubní naviják s ocelovým lanem.

Bylo mu jasné, co musí udělat, ale vůbec se na to netěšil. Otočil se k zdravotníkovi. „Máte k tomu navijáku záchranný postroj?“

Muž přikývl.

„Dejte mi ho.“

„Co tě to napadlo?“ vyděsila se Stephanie.

„Někdo musí do toho letadla.“

„Jak?“

Ukázal ven. „Pomalu se tam spustím.“

„To ti nedovolím.“

„Máš lepší nápad?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale tady velím já. A je to moje konečné rozhodnutí.“

„Cotton má pravdu,“ řekl jí do uší Daniels. „Je to jediná možnost. Musíte v tom letadle převzít řízení. Sestřelit ho nemůžeme.“

„Chtělas ode mě pomoc,“ ozval se Malone, „tak mě nech pomáhat.“

Stephanie na něj tázavě hleděla. Opravdu myslíš, že je to nutné?

„Je to jediný možný způsob,“ prohlásil.

Konečně přikývla na souhlas.

Odložil sluchátka a navlékl si impregnovanou leteckou kombinézu, kterou mu podával zdravotník. Pevně zatáhl zip a upevnil si postroj kolem hrudníku. Zdravotník párkrát škubl za popruhy, aby vyzkoušel, jestli drží.

„Venku je pořádný vítr,“ upozornil ho. „Odfoukne vás to dozadu, i když se pilot bude snažit minimalizovat proudění.“ Podal mu padák a Malone si ho připevnil.

„Těší mě, že máš aspoň v něčem rozum,“ křikla Stephanie do řevu turbín.

„Neboj se. Už jsem to dělal.“

„Lžeš mizerně,“ opáčila.

Nasadil si vlněnou obličejovou kuklu, která mu zakryla celou tvář jako bankovnímu lupiči. Oči mu chránily žlutě zabarvené brýle.

Zdravotník se ho gestem zeptal, jestli je připraven.

Přikývl.

Dveře se odsunuly a dovnitř se vevalil mrazivý vzduch. Natáhl si silné impregnované rukavice. Uslyšel klapnutí, jak se ocelový hák navijáku zacvakl do postroje.

Napočítal do pěti a vykročil do hlubiny.

55

Thorvaldsen obešel severní a pak i západní stranu plošiny. Minul okénka, za kterými byl naaranžován výjev, jak spolu v Eiffelově původním příbytku hovoří voskové figuríny Gustava Eiffela a Thomase Edisona. Všude vládl klid a ticho, společníka mu dělal jen vítr.

Ashbyho nikde neviděl.

Na půl cestě okolo se zastavil; všiml si, že skleněné vstupní dveře jsou zavřené. Když tamtudy skupinka před chvílí přicházela, byly dokořán. Vzal za kliku a zkusil je otevřít.

Zamčeno.

Že by je zajistil nějaký zaměstnanec? Ale proč? Věž se brzy otevře návštěvníkům. Proč zamykat jedny z dvojích dveří na nejhořejší plošinu?

Došel zpátky na východní stranu, odkud ostatní shlíželi na panoráma. Druhé dveře byly také zavřené. Vzal za kliku.

Zamčeno.

Eliza Larocqueová právě upozorňovala na různé pamětihodnosti. „Tamhleto je Invalidovna. Asi tři kilometry odtud. Je v ní pohřben Napoleon. Zřejmě se tam něco přihodilo.“

Uviděl dýmající vozidlo před chrámem a řadu hasičských a policejních vozů zaparkovaných v okolních ulicích. Rád by věděl, jestli to, co se tam děje, nějak souvisí s těmi zamčenými dveřmi. K ryzím náhodám dochází jen málokdy.

„Madame Larocqueová,“ vyžádal si její pozornost.

Ohlédla se po něm.

„Oba východy jsou zamčené.“

Zatvářila se zmateně. „Jak to?“

Rozhodl se odpovědět na její otázku jinak. „A mám ještě jednu znepokojivou novinku.“

Pronikavě se na něj zadívala.

„Lord Ashby zmizel.“

■ ■ ■

Sam čekal na první plošině a hrozně rád by věděl, co se děje nahoře ve věži. Když Pařížský klub vyklidil schůzovní místnost a číšníci se vrátili, aby prostřeli k obědu, vmísil se v tom rozruchu mezi ně.

„Tak co?“ šeptla mu Meagan, když rozkládali stříbrné stolní náčiní a talíře na jídelní stoly.

„Mají velké plány,“ zamumlal.

„Byl bys tak laskav a oblažil mě podrobnostmi?“

„Teď ne. Stačí říct, že jsme měli pravdu.“

Oba stoly už byly prostřené. O nos mu zavadila libá vůně zeleniny a grilovaného hovězího. Pořádně mu vyhládlo, ale momentálně nebyl na jídlo čas.

Urovnal u prostřených míst židle.

„Už jsou nahoře půl hodiny,“ prohodila během práce Meagan.

Na číšníky pečlivě dohlížela ostraha. Sam věděl, že tentokrát se mu nepovede zůstat uvnitř. Také postřehl reakci Henrika Thorvaldsena a bylo mu jasné, že si ho Dán všiml. Jistě se diví, co se děje. Samovi bylo řečeno, že Thorvaldsen nemá o Američanech tušení, a Stephanie mu dala jasně na srozuměnou, že chce, aby to tak zůstalo. Zajímalo ho proč, ale rozhodl se, že se s nadřízenými přestane hádat.

Vrchní číšník dal znamení k odchodu.

Odešli s Meagan hlavními dveřmi společně s ostatními. Počkají vedle v restauraci na signál k návratu a pak odklidí nádobí. Zadíval se nahoru do šedohnědého železného krajkoví. Z druhé plošiny sjížděl výtah.

Meagan ho zahlédla také.

Zatímco se všichni hnali do restaurace, aby se schovali před zimou, oni dva se pozdrželi venku před vchodem.

Výtah zastavil na jejich plošině.

Otevřel se na protější straně za schůzovní místností, mimo jejich dohled. Sam byl napjatý jako struna; věděl, že co nevidět vyvolají podezření vrchního číšníka nebo lidí z ochranky, kteří už zaujali postavení u dveří schůzovní místnosti.

Vtom se vynořil Graham Ashby.

Sám.

Odkráčel ke schodům dolů do přízemí a zmizel.

„Měl naspěch,“ poznamenala Meagan.

Sam přitakal. Něco je jinak, než má být.

„Sleduj ho,“ přikázal. „Ale nedej se chytit.“

Vrhla po něm tázavý pohled – zarazilo ji, že najednou promluvil tak příkře. „Proč?“

„Prostě to udělej.“

Na dohady neměl čas. Vyrazil.

„Kam jdeš ty?“ vyhrkla.

„Nahoru na věž.“

Malone neslyšel, jak se za ním zabouchla dvířka helikoptéry, ale ucítil, že se lano začalo odvíjet. Klesal dolů s rukama podél těla a nohama nataženýma pod sebe. Už mu nepřipadalo, že padá – cítil pevný tah lana.

Spouštěli ho, a jak zdravotník předpověděl, vítr ho přitom strhával dozadu. Skyhawk letěl patnáct metrů pod ním. Naviják dál odvíjel lano a Malone se pomalu snášel na horní plochu křídla.

Po celém těle ho štípal mráz. Kombinéza a vlněná obličejová kukla ho sice trochu chránily, ale nos a rty mu v suchém vzduchu úplně znecitlivěly.

Dotkl se nohama křídla.

Skyhawk se pod nárazem zakolébal, ale rychle se vyrovnal. Malone na něj opatrně přenesl celou váhu, vyhledal stabilnější polohu a pomalu se posouval ke dveřím pilotní kabiny.

Vtom se do něj opřel nápor ledového větru, vychýlil ho z rovnováhy a jeho tělo se v postroji zhouplo pryč.

Sevřel lano a povedlo se mu zhoupnout zpátky k letadlu.

Kousek popolezl a cítil, jak se lano prodlužuje.

Skyhawk byl hornoplošník, křídla měl přimontovaná k trupu shora a podepřená diagonálními vzpěrami. Dostat se dovnitř znamenalo sklouznout pod křídlo. Malone mávl na vrtulník, ať se ještě přiblíží, aby ho mohli spustit níž. Pilot zřejmě pochopil jeho úmysl a umožnil mu dostat se na úroveň oken kabiny.

Malone nahlédl dovnitř. Zadní sedadla byla odstraněna a balíčky v novinovém papíru se vršily od podlahy doslova až ke stropu.

Tělem se ustavičně otloukal o trup letadla a mrazivý vzduch mu i přes ochranné brýle vysušoval oči.

Mávl na vrtulník, že potřebuje větší volnost. Když se napjaté lano uvolnilo, chytil se náběžné hrany křídla, domanévroval ke vzpěře, zapřel se nohama o kryt podvozku a zaklínil se tělem mezi vzpěru a křídlo. Svou vahou narušil aerodynamiku, ale výškovky a klapky letoun obratem vyrovnaly.

Lano se odvinulo ještě kousek, podvěsilo se do smyčky pod letadlem a zastavilo se. Zdravotník si zřejmě uvědomil, že se už dál nenapíná.

Malone přitiskl obličej k oknu kabiny a zadíval se dovnitř.

Na sedadle vedle pilota ležela malá šedá krabička. Od ní vedly kabely k řídicímu panelu. Zaostřil pohled na balíčky. V prostoru mezi dvěma předními sedadly byly obnažené a bylo vidět, že jsou z levandulově zbarvené hmoty.

Plastická trhavina.

Patrně C-83.

Pořádně silná.

Potřeboval se dostat dovnitř, ale než si ujasnil, jak to provede, všiml si, že se lano začalo navíjet. Vytahovali ho zpátky do vrtulníku a přes křídlo ho neviděli, takže jim nemohl dát znamení ne.

Teď se vrátit nemůže!

Než ho lano stačilo strhnout z jeho bidýlka, rozepnul sponu, odhodil hák a nechal ho prázdný šplhat do výšky.

Chytil se vzpěry a natáhl se po kličce dveří.

Otevřely se.

Potíž byla s úhlem. Balancoval u předku letounu, panty měl po levé straně a dveře se otevíraly proti němu. Navíc se do nich opíral proud vzduchu od vrtule a přibuchoval je.

Levou rukou v rukavici chytil jejich okraj a pravačkou se přitom dál pevně držel vzpěry. Periferním viděním postřehl, že helikoptéra klesá, aby zjistila, co se děje. Podařilo se mu otevřít dvířka i proti větru, ale panty jim neumožňovaly víc než pravý úhel, takže se kolem nich nedalo prosmýknout dovnitř.

Zbývala jen jedna možnost.

Pustil se vzpěry, chytil se dvířek oběma rukama a přehoupl se směrem ke kokpitu. Vzdušný proud dvířka okamžitě přirazil a ta přimáčkla Malonea k zejícímu otvoru do kabiny. Jeho padák zaduněl o trup letadla. Malone pověšený na dvířkách pracně vytáhl pravou nohu dovnitř. Pak se vysoukal do kokpitu celým tělem. Zaplaťpánbůh bylo sedadlo pilota odsunuté dozadu až na doraz.

Zabouchl za sebou dvířka a od plic si vydechl úlevou.

Berany řízení se vytrvale pohybovaly zprava doleva a vyrovnávaly let.

Vyhledal na přístrojové desce ukazatel polohy. Letadlo stále směřovalo na severozápad. Zdálo by se, že ho řídí autopilot napojený na podrobnou leteckou mapu GPS, jenže autopilot byl – světe, div se – vypnutý.

Koutkem oka postřehl pohyb a pootočil hlavu; helikoptéra se spustila těsně ke špičce levého křídla. K okénku kabiny přimáčkli papír s napsanými čísly. Stephanie ukazovala střídavě na čísla a na svoje sluchátka.

Pochopil.

Ve skyhawku měl rádio po pravé ruce. Zapnul ho a naladil frekvenci napsanou na papíru. Strhl si vlněnou kuklu, nasadil si sluchátka s mikrofonem a ohlásil: „Letadlo je plné výbušnin.“

„Lepší zprávu nemáš?“ povzdechla si.

„Musíme ho dostat na zem,“ ozval se mu do ucha Daniels.

„Autopilot je vypnu…“

Skyhawk zničehonic zabočil doprava. Nebylo to běžné vyrovnávání směru, ale jasná změna kurzu. Malone viděl, jak se berany naklonily dopředu a zase zpátky, nožní pedály zapracovaly a nastavily směrové kormidlo do nové polohy.

Následoval další prudký zákrut. Podle palubních ukazatelů letadlo nabralo západnější směr, vystoupalo do 2 400 metrů a letělo rychlostí těsně pod sto uzlů.

„Co se děje?“ zeptala se Stephanie.

„Ta věc má svou vlastní hlavu. Provedla obrat o šedesát stupňů.“

„Cottone,“ řekl Daniels, „Francouzi spočítali váš nový kurz. Přímo k Invalidovně.“

Kdepak. Spletli se. Už pochopil zakončení téhle akce, protože si vzpomněl, co předchozí noci vypadlo z nákupní tašky Selfridges.

Vyhlédl předním sklem a spatřil v dálce pravý terč.

„K Invalidovně neletíme. Tohle letadlo míří k Eiffelově věži.“

56

Eliza došla k proskleným dveřím a zkusila vzít za kliku.

Podívala se skrz silné sklo na druhou stranu a zjistila, že vnitřní zámek je zajištěný. K tomu nemohlo dojít náhodou.

„U druhých dveří je to stejné,“ poznamenal Thorvaldsen.

Nelíbil se jí Dánův chladný tón, kterým naznačoval, že by ji to nemělo překvapovat.

Zleva k ní popošel jeden z dalších členů klubu. „Jiná cesta dolů odtud nevede a neviděl jsem tu nikde žádný nouzový přivolávač nebo telefon.“

Nad hlavou, skoro u hořejšku ochranné klece, postřehla řešení situace – bezpečnostní kameru s objektivem namířeným jejich směrem. „Někdo určitě sedí u obrazovek. Stačí, když ho na sebe upozorníme.“

„Obávám se, že to nebude tak snadné,“ řekl Thorvaldsen.

Otočila se k němu a zatrnulo v ní. Vytušila, co přijde.

„Ať lord Ashby plánuje cokoli,“ pokračoval, „jistě vzal v úvahu kameru i to, že někteří u sebe máme mobil. Než sem někdo dorazí, potrvá to několik minut. Takže to, co se má stát, se stane každou vteřinou.“

Malone cítil, že letadlo klesá. Oči měl přilepené k výškoměru.

2 100 metrů a klesalo dál.

„Co to sakra…“

Sestup se zastavil v 1 700 metrech.

„Navrhuji přivolat stíhačku,“ oznámil do sluchátek. „Tenhle letoun bude možná potřeba sestřelit.“ Podíval se na domy, silnice a lidi dole. „Udělám, co se dá, abych změnil kurz.“

„Už mi bylo řečeno, že stíhačka dorazí za necelé tři minuty,“ řekl Daniels.

„Neříkal jste náhodou, že sestřel nad obydlenou oblastí nepřipadá v úvahu?“

„Francouzi jsou na Eiffelovku hákliví. A nijak zvlášť jim nezáleží…“

„Na mně?“

„To jste řekl vy, ne já.“

Malone se natáhl k vedlejšímu sedadlu, popadl šedivou krabičku a prohlédl si ji zvenčí. Jakési elektronické zařízení, které se nedalo otevřít. Nikde žádná tlačítka. Zatahal za kabel, který z krabičky vedl, ale ten nepovolil. Odložil ji a oběma rukama vyrval propojení z přístrojové desky. Zajiskřilo to a letadlo divoce zarejdovalo doprava doleva.

Odhodil kabel stranou a chopil se beranů.

Nohama našel pedály a pokusil se převzít řízení, ale vyvažování křidélek ani směrové kormidlo nereagovaly a skyhawk dál udržoval směr na severozápad.

„Co se stalo?“ zeptala se Stephanie.

„Zabil jsem mozek té věci, nebo aspoň jeho část, ale stroj dál drží kurz a řízení zřejmě nefunguje.“

Znovu chytil berany a pokusil se stočit stroj doleva.

Letadlo se zazmítalo, jako by se vzpíralo jeho příkazu. Podle zvuku zaregistroval, že vrtule výrazně změnila chod. Nalétal toho na jednomotorových letounech dost, aby věděl, že změna témbru signalizuje potíže.

Náhle sebou nos letadla škubl a skyhawk začal šplhat vzhůru.

Pokusil se přiškrtit motor klapkou, ale letadlo stoupalo dál. Teprve v 2 400 metrech se nos konečně srovnal. Maloneovi se to ani trochu nelíbilo. Letová rychlost se nepředvídatelně měnila. Řídicí panel vysílal zmatené signály. Taky mohl úplně zhasnout, což bylo to poslední, oč by v kabině napěchované výbušninami přímo nad Paříží stál.

Zíral před sebe.

Při stávajícím kurzu a rychlosti mu zbývají k věži nanejvýš dvě minuty.

„Kde je ta stíhačka?“ zeptal se a bylo mu jedno, kdo zrovna poslouchá.

„Podívej se doprava,“ odpověděla Stephanie.

Hned vedle něj letěla přepadová stíhačka Tornado s křídly nastavenými dozadu a dvěma střelami vzduch-vzduch v závěsníku pod trupem.

„Komunikujete s ní?“ zeptal se.

„Je nám k službám.“

„Řekněte jí, ať se drží kus vzadu a připraví se.“

Tornado se stáhlo do větší vzdálenosti a Malone se znovu začal věnovat zblázněnému letadlu.

„Zmizte odtud s tím vrtulníkem,“ přikázal Stephanii.

Popadl berany.

„Fajn, milánku,“ zašeptal, „tohle tě bude bolet daleko víc než mě.“

Thorvaldsen pozoroval pařížské nebe. Graham Ashby si dal záležet, aby chytil do pasti celý Pařížský klub. Na východ odtud policie a hasiči ještě pořád bojovali s plameny v Invalidovně.

Obešel plošinu na západ a na jih.

A odtamtud to uviděl.

Jednomotorové letadlo následované v těsné blízkosti vojenským vrtulníkem a bojovou stíhačkou, která teď uhnula trochu stranou a nabírala výšku.

Všechny tři stroje byly tak blízko, že to věstilo potíže.

Helikoptéra poodlétla a nechala kolébajícímu se jednomotorovému letadlu prostor.

Zaslechl přicházet ostatní, i s Larocqueovou.

„Přilétá náš osud,“ ukázal.

Pohlédla na jasnou oblohu. Letadlo klesalo, jeho přední vrtule mířila přímo k plošině, kde stáli. Thorvaldsen zahlédl odraz slunečních paprsků na kovu trochu vzadu za vrtulníkem a letadlem.

Vojenská stíhačka.

„Zřejmě se chystají zakročit,“ poznamenal klidně.

Uvědomoval si však, že sestřelit letadlo nepřipadá dost dobře v úvahu.

A tak přemítal.

Co asi rozhodne o jejich osudu?

Malone strhl řízení doleva a držel ho tam navzdory překvapivé síle, s jakou ho to táhlo zpátky. Domníval se, že let řídí ta šedá krabička, ale skyhawk byl očividně zgruntu přestavěný. O řízení rozhodoval jiný mozek někde jinde, protože ať dělal co dělal, letadlo drželo kurz.

Dupl na pedály a znovu se pokusil ujmout řízení, ale letadlo nereagovalo.

Teď už jednoznačně mířilo k Eiffelově věži. Předpokládal, že tam tajně umístili další naváděcí zařízení podobné tomu z Invalidovny a že skyhawk umíněně směřuje za jeho signálem.

„Řekněte stíhačce, ať se připraví ke střelbě,“ poručil. „A držte se s tím pitomým vrtulníkem dál.“

„Nenechám to letadlo zničit, dokud jsi uvnitř,“ namítla Stephanie.

„Nevěděl jsem, že ti na mně tak záleží.“

„Dole pod tebou je spousta lidí.“

Ušklíbl se – no ovšem! Pak ho něco napadlo. Když si s elektronikou ovládající letadlo nedokáže poradit přímo, třeba by ji mohl oblafnout.

Vypnul motor a vrtuli.

Vrtule zpomalovala, až se úplně zastavila.

„Proboha, co se děje?“ vyhrkla mu do ucha Stephanie.

„Přerušil jsem tomu mozku přívod krve.“

„Doufáš, že tím odpojíš počítače?“

„Jestli ne, jsme v průšvihu.“

Pohlédl dolů na hnědošedou Seinu. Ztrácel výšku. Bez tahu motoru bylo řízení volnější, ale pořád se vzpíralo. Výškoměr ukazoval 2 100 metrů.

„Bude to o chlup.“

Sam se vyřítil na vrcholu věže z výtahu. V uzavřené pozorovací místnosti nikdo nebyl. Rozhodl se přibrzdit, chovat se opatrně. Jestli se ohledně Ashbyho spletl, čeká ho zatraceně nepříjemné vysvětlování. Riskuje, že se prozradí. Ale něco mu říkalo, že má to riziko podstoupit.

Procházel kolem oken a vyhlížel ven, nejdřív na východ, pak na sever a nakonec na jih.

A uviděl letadlo.

Rychle se blížilo.

Společně s vojenským vrtulníkem.

K čertu s opatrností!

Vrhl se k jednomu ze dvou kovových schodišť na nejhořejší vyhlídkovou plošinu. Skleněné dveře nahoře byly zavřené a zajištěné. Prohlédl si zámek. Bez klíče to nepůjde. Bral schody dolů po třech, přeběhl k druhým dveřím a vyzkoušel je.

Totéž.

Zabušil pěstí do tlustého skla.

Tam venku je Henrik.

A on nemůže dělat vůbec nic.

Eliza viděla, jak se vrtule přestala otáčet a letadlo začalo ztrácet výšku. Stroj už byl necelé dva kilometry od věže a pořád se přímou čarou blížil.

„Ten pilot je blázen,“ prohodil jeden z členů klubu.

„To není tak jisté,“ utrousil klidným tónem Thorvaldsen.

Obdivovala Dánovy nervy. Přestože situace byla vážná, zachovával si chladnokrevnost.

„Co se to tu děje?“ zeptal se jí Robert Mastroianni. „O takovýhle zážitek se neprosím.“

Thorvaldsen se k Italovi otočil. „Někdo nás zřejmě chce zabít.“

Malone zápolil s řízením.

„Nahoď znova motor,“ naléhala Stephanie do rádia.

„Snažím se.“

Natáhl se ke spínači. Motor zakašlal, ale nechytil. Zkusil to znovu, ale jen to škytlo.

Pořád klesal a vrcholek Eiffelovy věže už byl sotva půldruhého kilometru daleko.

Ještě jeden pokus. Ozvala se rána a motor se rozeřval; vrtule se roztočila a dodala letadlu rychlost. Nedal elektronice šanci zareagovat a přidal plyn až na doraz. Naklonil letoun na křídlo, stočil ho po větru a prosvištěl těsně kolem věže. Ještě stačil zahlédnout lidi stojící nahoře, jak si na něj ukazují.

57

Sam viděl, jak se na ně malé letadlo řítí. Ozlomkrk seběhl po schodech od zamčených skleněných dveří dolů na jižní stranu uzavřené vyhlídkové místnosti. Letadlo prohřmělo kolem s helikoptérou v těsném závěsu.

Dveře výtahu se otevřely a vyběhli z nich muži v uniformách.

Byl mezi nimi šéf ochranky, se kterým se už setkal.

„Dveře nahoru jsou zamčené,“ křikl na ně. „Potřebujeme klíč.“

Thorvaldsen se pohledem soustředil na kokpit cessny, která proletěla stěží pár set metrů od věže. Stačil mu okamžik, aby poznal tvář pilota.

Cotton Malone.

„Převzal jsem řízení,“ ohlásil Malone.

Nabíral výšku. Rozhodl se vyrovnat stroj v letové hladině 900 metrů.

„Bylo to o fous,“ konstatoval.

„Mírně řečeno,“ přitakala Stephanie. „Už tě to poslouchá?“

„Potřebuju nějaké letiště.“

„Hledáme ho.“

Nechtěl riskovat přistání v Orly nebo na de Gaullově letišti. „Najděte mi nějaké malé. Co mám před sebou?“

„Po několika kilometrech se dostaneš za město, kde jsou prý lesy a mokřiny. Letiště jsou u Créteil, další u Lagney a pak u Tournanu.“

„Jak je to daleko k nějakým otevřeným pastvinám?“

„Přes třicet kilometrů.“

Zkontroloval palivo. Palivoměr ukazoval padesát litrů, nádrže byly skoro plné. Ten, kdo tuhle akci plánoval, se zřejmě vynasnažil, aby trhavině C-83 pomohla parádní dávka leteckého benzínu.

„Najděte mi nějakou přistávací dráhu,“ řekl Stephanii. „Musíme to letadlo dostat na zem.“

„O osmačtyřicet kilometrů dál, v Evry, je jedna soukromá. Úplně stranou, kolem nic není. Upozorníme je, aby tu oblast vyklidili. Co letadlo?“

„Poslouchá jako vzorná ženuška.“

„Jen aby.“

Vrtule zničehonic zadrhla.

Podíval se dopředu přes kryt motoru a uviděl, že se zastavila.

Motor sám od sebe vysadil a znovu naskočil.

Letadlo se prudce naklonilo doprava a vyrvalo mu řízení z rukou. Motor se rozeřval skoro na plný plyn a klapky se vysunuly. Něco – anebo někdo – se snažilo převzít vládu nad strojem.

„Co se děje?“ strnula Stephanie.

„Té mašinky se asi dotkla moje poznámka. Má svou hlavu.“

Nakláněl se na sedadle, aby se srovnal s polohou kokpitu, když vtom sebou letadlo mrsklo doleva. Elektronika byla zřejmě popletená a radiostanice pátrala po signálu z Eiffelovy věže, jehož se držela předtím.

Skyhawk náhle změnil letovou výšku a začal šplhat nahoru, ale právě tak náhle zase přestal. Vyhazoval jako splašený kůň. Berany tvrdě vibrovaly, pedály poskakovaly a trup se otřásal.

„Takhle to nepůjde. Řekněte té stíhačce, ať se připraví ke střelbě. Pokusím se s tou věcí dostat co nejvýš a seskočím padákem. Ať mi dopřejí trochu času a pak střílejí.“

Projednou se s ním Stephanie nehádala.

Zvedl nos letadla přímo nahoru. Přiměl klapky, aby se zatáhly, a vší silou nutil skyhawk, aby proti své vůli šplhal stále výš. Motor kvílel námahou jako auto zápolící s příkrým svahem.

Malone visel očima na výškoměru.

1 200 metrů. 1 500. 1 800.

V uších mu lupalo.

Usoudil, že 2 400 metrů bude stačit, a jakmile ručička na číselníku tu hranici překonala, pustil berany. Zatímco čekal, až se letadlo srovná, strhl si z hlavy sluchátka a natáhl si znovu přes obličej vlněnou kuklu. Na příštích několik minut se vůbec netěšil.

Sáhl po kličce dveří.

Rozrazil je a dovnitř se vevalil ledový vzduch. Nedopřál si čas, aby se ho zmocnil strach, vyskočil ven a dal si přitom záležet, aby se co nejvíc odrazil, a měl tak jistotu, že ho setrvačnost odnese dost daleko od trupu skyhawku.

Předtím skákal z letadla jen dvakrát, jednou v letecké škole a podruhé loni nad Sinají, ale pamatoval se, co je učili u námořnictva. Prohnout se v zádech. Roztáhnout ruce a nohy. Nedovolit tělu, aby přestalo poslouchat. Neměl u sebe výškoměr, takže musel délku volného pádu odhadnout pomocí počítání. Potřeboval otevřít padák zhruba v 1 500 metrech. Pravou rukou si nahmatal na prsou šňůru. Vždycky to udělej hned, kladl mu na srdce jeho letový instruktor. Na děsivý okamžik nemohl najít poutko, ale konečně ho sevřel v prstech.

Podíval se nahoru, kde skyhawk pokračoval ve své bláznivé pouti, se zalykajícím se motorem hledal směr a ustavičně měnil výšku.

Malone se řítil k zemi mrazivým vzduchem a čas jako by se zpomaloval.

Kostkovaný koberec polí a lesů pod ním se zvětšoval. Napravo spatřil helikoptéru – snažila se ho neztratit z dohledu.

Napočítal do deseti a škubl za šňůru padáku.

Eliza zaslechla kroky a otočila se k členům ochranky, kteří se k nim hnali zpoza rohu.

„Nestalo se nikomu nic?“ zeptal se ten vpředu francouzsky.

Zavrtěla hlavou. „Jsme v pořádku. Co to bylo?“

„Nevíme jistě. Zdá se, že někdo zamkl dveře sem na horní plošinu a že do špičky věže málem narazilo nějaké malé letadlo.“

Svými slovy jasně potvrdil, co předtím říkal Thorvaldsen.

Upřela na Dána pohled.

Jenže ten jí nevěnoval pozornost. Stál na okraji plošiny s rukama v kapsách a zíral přes ochrannou klec na nebe, kde ten letoun právě vybuchl. Pilot těsně předtím vyskočil a teď se na padáku snášel k zemi. Kolem něj kroužila helikoptéra a bedlivě ho střežila.

Dělo se něco ošklivého.

Mnohem horšího než zrada Grahama Ashbyho.

■ ■ ■

Padák se rozevřel, Malone zvedl pohled ke šňůrám a jen doufal, že se nezamotají. Zběsilé nárazy větru vystřídalo pleskání látky, jak vrchlík nabíral vzduch. Byl ještě pořád vysoko, nejméně 1 500 metrů, ale na tom už nezáleželo, protože padák se otevřel a on se jemně snášel na zem.

Sledoval dráhu střely a provázel ji očima k cíli o čtyři sta metrů dál. Na obloze se jako výbuch supernovy rozzářila obrovská ohnivá koule a C-83 sprovodila skyhawk ze světa.

Mohutnost exploze potvrdila jeho domněnku.

Tohle letadlo opravdu představovalo problém.

Nad hlavou mu prosvištěla stíhačka. Helikoptéra se držela nějakých osm set metrů od něj a provázela ho na cestě dolů.

Snažil se odhadnout, kde bude nejlepší přistát. Pomocí řídicích poutek a šňůr navigoval obdélníkový vrchlík k zemi, podobně jako když se v letadle řídí sestup a zvyšuje se rychlost pomocí klapek na křídlech.

Třicet vteřin poté se dotkl nohama zoraného pole a udělal parakotoul. Do nosu mu vnikl pižmový pach zkypřené hlíny.

Ale vůbec mu to nevadilo.

Hlavně že je naživu.

Thorvaldsen hleděl na padák v dálce. Už nebylo potřeba nic předstírat. Graham Ashby vyšel s barvou ven. Jenže Malone zrovna tak. Na tom, co se právě stalo, se podílela vláda. A to znamená, že Malone spolupracuje buď se Stephanií, nebo s Francouzi, anebo s oběma.

A ta zrada mu nesmí projít.

ČTVRTÁ ČÁST

.

58

Ashby sbíhal po schodech do přízemí. Útěk si pečlivě načasoval – věděl, že bude mít všehovšudy pár drahocenných minut. Potřeboval se dostat přes avenue Gustava Eiffela a Martovo pole do samého středu někdejší přehlídkové plochy, na náměstí Jacquesa Rueffa. Na jeho východní straně na avenue Josepha Bouvarda čekala v autě Caroline. Vzhledem k podívané, která se jí naskytne, jí toho bude muset hodně vysvětlovat, ale lži už měl připravené.

Hnal se po schodech dolů.

Ujednání s Peterem Lyonem bylo jasné. Lyona vůbec nenajal na to, co si přála Larocqueová – narazit s letadlem do Dómu a zároveň provést dva další, simultánní útoky v Avignonu a Bordeaux. Omezil ujednání pouze na Paříž a za terč určil Eiffelovu věž. Nikdy plně nechápal záměry Larocqueové, i když poté, co si vyslechl její prezentaci, je aspoň částečně ocenil.

Teror se zřejmě může vyplácet.

Zdolal poslední úsek schodů. Sotva popadal dech a byl rád, že zase stojí na pevné půdě. Silou vůle se uklidnil a zpomalil krok. Na chodníku patrolovalo několik bojovně vyhlížejících chlapů v maskovaných uniformách s automatickými puškami. Pod základnou železné věžní konstrukce se v dlouhých frontách tísnily stovky lidí a čekaly, až se v jednu otevřou výtahy.

Jenže mají smůlu.

Tou dobou už žádná Eiffelova věž nebude.

Pozměnil plán Elizy Larocqueové tak, aby Invalidovna posloužila jen jako zástěrka k vyvolání co největšího zmatku. Lyonovi od začátku tvrdil, že hlavním terčem je Eiffelova věž. Terorista nepotřeboval vědět, že zabije celý Pařížský klub i s Larocqueovou – nic mu do toho nebylo. A zajímalo by ho to vůbec? Vždyť jen poskytuje službu podle přání klienta. A klientem pro něj byl Ashby. Mělo by být snadné shodit na Lyona vinu za všechno, k čemu dojde. A Američanům lehce vysvětlí, proč nebyl s ostatními na vrcholku věže: Larocqueová ho pro zbytek dne omluvila, protože ho pověřila jistým úkolem.

Kdo by jeho slova zpochybnil?

Prošel pod jihovýchodním obloukem a uklidil se do bezpečné vzdálenosti od věže. Nezastavoval se, šel stále dál a v hlavě mu odtikávaly vteřiny. Podíval se na hodinky. Pravé poledne.

Neměl ponětí, odkud letadlo přiletí, ale mělo by tu být každým okamžikem.

Přešel avenue Gustava Eiffela a vkráčel na Martovo pole.

Už byl dost daleko, a tak se snažil setřást napětí. Peter Lyon je jedním z nejzkušenějších vrahů na světě. Jistě, přimíchali se do toho Američané, ale Lyonovi se na stopu nedostali. A až teď dojde k té tragédii, budou mít fůru starostí navíc. Přihrál jim informace o Invalidovně, svou část dohody dodržel. Hořící auto u vchodu do Dómu, které prve viděl, určitě patřilo k Lyonově show a poskytne mu perfektní výmluvu. Řekne Američanům, že Lyon asi změnil plán. Ten Jihoafričan zřejmě podvede kdekoho, jeho samého nevyjímaje.

A konečný výsledek?

Zbaví se Američanů i Elizy Larocqueové, a jestli všechno klapne, zůstanou mu za nehty vklady všech členů klubu a najde Napoleonovu ztracenou skrýš, kterou si teď také bude moci nechat jen pro sebe.

Slušný výdělek.

Otec i dědeček by na něj byli pyšní.

Pokračoval v chůzi a čekal na explozi, připraven zděšeně zareagovat jako kterýkoli jiný náhodný kolemjdoucí.

Zaslechl hukot letadla, který rychle sílil.

A vrčení rotorů.

Helikoptéra?

Zastavil se a vzhlédl k nebi právě v okamžiku, kdy jednomotorové letadlo s křídly téměř kolmo k zemi minulo špičku věže.

Těsně v patách se mu hnal vojenský vrtulník.

Ashby zděšeně vytřeštil oči.

Thorvaldsen vystoupil z výtahu spolu s ostatními členy Pařížského klubu. Všichni už byli zpátky na první plošině. Hlídači z ostrahy, kteří jim odemkli, nepřišli na žádné vysvětlení, proč byly skleněné dveře zamčené, ale on věděl svoje. Graham Ashby připravoval další hromadnou vraždu.

Sledoval, jak se ostatní trousí zpátky do zasedací místnosti. Většinou byli otřeseni, ale nepřestávali se tvářit sebevědomě. Úmyslně tam nahoře mluvil nahlas, aby ho všichni slyšeli, a pozoroval, jak na jeho poznámky o Ashbym reagují. Všiml si také, že se Larocqueová rozzlobila – na Ashbyho i na něj.

Stál u zábradlí s rukama v kapsách a díval se na ni, jak k němu přichází.

„My dva už si nemusíme nic předstírat,“ řekl jí. „Už mě omrzelo hrát divadlo.“

„Tak to jste tedy dělal – hrál divadlo?“

„Graham Ashby se nás pokusil všechny zabít.“

„Uvědomuji si to. Bylo ale nutné vykládat to všem ostatním?“

Pokrčil rameny. „Měli by vědět, co se proti nim chystalo. Ale zajímalo by mě, co jste měla v plánu vy. Nebyli jsme tam nahoře jen kvůli vyhlídce.“

Uštědřila mu tázavý pohled.

„Přece si nemyslíte, že bych se vážně podílel na tom vašem bláznovství? Na těch nápadech, co jste s nimi přišla? Jsou to samé nesmysly.“

Zatvářila se ohromeně, dotčeně a popuzeně, ale zároveň se do toho mísila zvědavost.

„Přišel jsem si pro Grahama Ashbyho,“ vysvětlil. „Využil jsem vás, abych se mu dostal na kobylku. Nejdřív jsem si říkal, že ty vaše nesmysly je potřeba zarazit. Možná že ano, ale už mi na tom nezáleží. Po tom, oč se Ashby právě pokusil, už je mi to ukradené.“

„Ujišťuji vás, Herre Thorvaldsene, že jít proti mně se nevyplácí. Lord Ashby se o tom brzy přesvědčí.“

„Dovolte, abych vám objasnil jednu věc, madam,“ opáčil a z hlasu mu čišelo ledové odhodlání. „Měla byste být ráda, že se o vaše lumpárny dál nezajímám. Kdyby ano, zatrhl bych vám je. Jenže mně už je to jedno. Nic mi do nich není. Přesto máte vážné problémy. Prvním je Ashby, druhým americká vláda. To letadlo řídil bývalý agent ministerstva spravedlnosti jménem Cotton Malone. Je tady i jeho někdejší nadřízená z téže instituce a pravděpodobně přesně ví o vašem počínání. Vaše plány se provalily.“

Obrátil se k odchodu.

Chytila ho za paži. „Co si o sobě myslíte? Já se tak snadno nedám.“

Popadl ho vztek. Všechno, co se stalo, ho těžce zasáhlo. Když se nahoře na věži díval na přibližující se letadlo, došlo mu, že honil příliš mnoho zajíců naráz a málem selhal v tom nejdůležitějším. Na jedné straně byl rád, že Malone to letadlo odvrátil. Na druhé straně ho šokující přítelova zrada zabolela daleko víc, než by si kdy dokázal představit.

Musí Malonea, Stephanii a Ashbyho najít a celé to ukončit. Pařížský klub pro něj vypadl ze hry. A stejně tak i tahle vyšinutá žena, která tu na něj zírala očima planoucíma nenávistí.

„Pusťte mě,“ procedil skrz zuby.

Neposlechla.

Vyškubl se jí.

„Jděte mi z cesty,“ rozkázal.

„Vy mi neporoučíte.“

„Jestli chcete zůstat naživu, mějte rozum. Protože pokud se mi budete plést pod nohy, zastřelím vás.“

S těmi slovy odkráčel.

Ashby uviděl u chodníku čekající vůz s Caroline uvnitř. Na bulvárech souběžných s Martovým polem začínala váznout doprava. Vozy zastavovaly, dvířka se otvírala a lidé si ukazovali na nebe.

Znovu se ho zmocnil strach.

Potřebuje odtud zmizet.

Letadlo Eiffelovu věž nezničilo. A co hůř, Elize Larocqueové už určitě došlo, že se je pokusil všechny zabít.

Jak by taky ne…

Co se mohlo zvrtnout? Sehrál s ním Lyon dvojí hru? Vždyť mu už zaplatil polovinu té vyděračské sumy a Lyon to musí vědět. Proč by svůj úkol nesplnil? Zvlášť když v Dómu určitě k něčemu došlo – sloup kouře na východě potvrzoval, že tam pořád ještě hoří.

A jistě nechce přijít o zbytek platby.

Třikrát víc než obvykle. Setsakra hodně peněz.

Ashby nastoupil do auta.

Caroline seděla na zadním sedadle šikmo od něj. Vepředu u volantu byl Guildhall. Toho teď bude potřebovat nablízku.

„Viděls to letadlo, co proletělo těsně kolem věže?“ zeptala se Caroline.

„Viděl.“ Byl rád, že nemusí nic dalšího vysvětlovat.

„Vyřídil sis ty svoje záležitosti?“

Kéž by. „Prozatím ano.“ Podíval se na ni a uviděl, že se usmívá. „Copak je?“

„Rozluštila jsem Napoleonovu hádanku.“

59

Malone ležel na trávě spálené mrazem dohněda a díval se, jak helikoptéra přistává opodál. Zadní dvířka se otevřela a vyskočila z nich Stephanie se zdravotníkem v patách. Malone shodil parašutistický postroj a vstal. Stephanii bylo vidět na očích, jak se o něj bojí a doufá, že je v pořádku.

Vymotal se z padáku. „Řekni Francouzům, že jsme si kvit.“

Usmála se.

„Anebo ještě líp,“ opravil se, „řekni jim, že mi za tohle něco dluží.“

Zdravotník se pustil do smotávání vzdouvajícího se padáku.

„Lyon má neskutečnou drzost,“ poznamenal Malone. „Směje se nám do očí. Těmi věžičkami v Londýně i tím, že se vůbec nenamáhal schovávat svoje žluté oči. Dokonce se mnou schválně vyvolal střet. Měl to rozjeté tak, že nemohl prohrát. Když letadlo zarazíme, hodí to na Ashbyho. Když ho nezarazíme, potěší klienta. Pochybuju, že mu vůbec záleželo na výsledku.“ Tím se vysvětlovaly i krycí manévry v Invalidovně a s těmi ostatními letadly. „Musíme najít Ashbyho.“

„Máme jeden větší problém,“ řekla Stephanie. „Když jsme míjeli vrchol Eiffelovky, viděla jsem tam Henrika.“

„Určitě mě zahlédl v kokpitu.“

„Přesně to mám na mysli.“

Na Stephanii zamával zdravotník a ukázal na vysílačku. Vzala si ji, poodešla s ní na chvilku stranou a pak se vrátila.

„Máme štěstí,“ pokynula Maloneovi, ať nastoupí zpátky do vrtulníku. „Zaměřili signály vysílané těm letadlům. Víme, odkud přicházejí.“

Sam utekl z vrcholku věže, hned jak velitel ostrahy odemkl východ na vyhlídkovou plošinu, protože měl na paměti Stephaniin příkaz, že se nesmí prozradit. Vrátil se na první plošinu ještě předtím, než sjel dolů Pařížský klub a jeho členové se znovu sešli ve schůzovní místnosti. Pozoroval hádku mezi Elizou Larocqueovou a Henrikem. I když neslyšel, o čem se bavili, nebylo těžké postřehnout mezi nimi napětí, zvlášť když se Henrik vyškubl z Elizina sevření. Od Stephanie zatím neměl žádné zprávy a neexistoval způsob, jak by se mohl znovu vetřít do zasedačky, takže se rozhodl zmizet.

Někdo se pokusil narazit s letadlem do Eiffelovy věže a málem se mu to povedlo. Armáda o tom očividně věděla, jelikož nad letadlem patroloval její vrtulník.

Sam se potřeboval spojit se Stephanií.

Uvolnil si kravatu a rozepnul nejhořejší knoflíček košile. Svoje vlastní oblečení a kabát měl dole, na policejní stanici u jižního pylonu, kde se s Meagan převlékli.

Zastavil se u otevřeného středu první plošiny a pohlédl na lidi hluboko vespod. Ve frontách jich čekaly stovky. Následky nárazu a výbuchu dvě stě sedmdesát pět metrů nad jejich hlavami by byly děsivé. Divil se, že úřady prostor nevyklidily. Na rozdíl od chaosu na věži vládl dole naprostý klid, jako by se vůbec nic nestalo. Vycítil za tím příkazy Stephanie Nelleové.

Dal se do běhu po kovových schodech do přízemí. Henrik Thorvaldsen už byl pryč. Sam se s ním nechtěl setkat. A ani nemohl, tady to nešlo.

Na půl cestě dolů mu v kapse zavibroval telefon. Dostal ho od Stephanie, stejně jako Meagan, i s potřebnými čísly uloženými v paměti.

Nahmatal ho a přijal hovor.

„Jsem v taxíku,“ ozvala se Meagan. „Sleduju Ashbyho. Mám kliku, že jsem to taxi chytla. Utíkal, ale trochu se zdržel, jak se díval na to letadlo. Byl z toho v šoku, Same.“

„To jsme všichni.“

„Myslím to jinak.“ Z Meaganina hlasu bylo znát úžas. „Byl v šoku, že věž minulo.“

Eliza se obrátila čelem ke skupině, ale hlavou jí vířilo tolik protichůdných myšlenek, že se jen stěží soustředila.

„Co se to tam nahoře stalo?“ zeptal se kdosi.

„Lidé z ochranky to zjišťují, ale zdá se, že to letadlo mělo poruchu. Díkybohu to včas zvládli.“

„Proč byly dveře ven zamčené?“

Nemohla s pravdou ven. „To se snad brzy dozvíme.“

„Co mínil Herre Thorvaldsen tím, že to letadlo je náš osud – že nás někdo chce zabít a že je do toho zapleten lord Ashby?“

Téhle otázky se hrozila. „Mezi lordem Ashbym a Herre Thorvaldsenem zřejmě existuje jakýsi soukromý spor. Až do této chvíle jsem o něm nevěděla. Kvůli tomu nepřátelství jsem požádala Herre Thorvaldsena, aby stáhl svou členskou přihlášku, a on souhlasil. Omlouvá se za veškeré nepříjemnosti a strach, který ve vás možná vyvolal.“

„Tím se nevysvětluje, co nahoře povídal,“ řekl Robert Mastroianni.

„Myslím, že z něj mluvila představivost. Chová k lordu Ashbymu hlubokou antipatii.“

Její nejnovější přírůstek se nezdál spokojen. „Kde je Ashby?“

Pohotově si vymyslela další lež. „Poslala jsem ho vyřídit jednu velmi důležitou věc. Nevím, jestli se na zbytek naší schůzky ještě vrátí.“

„Nahoře na věži jste říkala něco jiného,“ poznamenal někdo další. „Sháněla jste se po něm.“

Připomněla sama sobě, že tihle lidé nejsou žádní hlupáci. Nechovej se k nim, jako by byli. „Věděla jsem, že půjde pryč, ale neuvědomila jsem si, že už odešel.“

„Kam?“

„Jde o ten poklad nedozírné ceny, o kterém jsem se vám zmiňovala. Lord Ashby ho hledá a právě objevil nové vodítko. Požádal mě, abych ho omluvila, že to půjde prozkoumat.“

Udržovala klidný a pevný tón; už dávno se poučila, že nezáleží na tom, co člověk říká, ale jak to říká.

„Bude schůze pokračovat?“ zeptal se jiný z členů.

Postřehla v té otázce náznak údivu. „Samozřejmě. Proč by ne?“

„Třeba proto, že jsme všichni málem přišli o život,“ utrousil Mastroianni.

Potřebovala rozptýlit jejich obavy a nejlepší způsob, jak potlačit podezření, bylo zaměřit se na budoucnost. „Nepochybuji o tom, že všichni dennodenně podstupujete rizika. Vždyť právě proto jsme se tu dnes sešli – abychom je minimalizovali. Potřebujeme ještě probrat hodně věcí a rozhodnout se, jak naložíme s milióny eur. Co kdybychom se soustředili na to, co máme před sebou?“

Malone seděl v zadní části vrtulníku a vyhříval se u sálajícího topení.

„Signál pro letadla přicházel z jedné střechy poblíž Notre Dame,“ oznámila Stephanie do sluchátek. „Z ostrova svatého Ludvíka kus za katedrálou. Pařížská policie má tu budovu pod dohledem. Lokalitu jsme určili díky monitorovacím bodům NATO.“

„Čímž vzniká otazník.“

Viděl na ní, že pochopila, na co tím naráží.

„Já vím,“ přitakala. „Bylo to podezřele snadné. Lyon je pořád o dva kroky napřed. Honíme se za chimérou.“

„Kdyby jen to. Je to ještě horší. Necháváme se tou chimérou vodit.“

„Ano. Jenže nic jiného nám nezbývá.“

Sam vystoupil z taxíku a zaplatil. Byl kousek od Champs Elysées, v samém centru obchodní čtvrti, která byla domovem značek jako Louis Vuitton, Hermès, Dior a Chanel. Řídil se telefonickými instrukcemi od Meagan a teď stál před hotelem Four Seasons, čtyřpatrovou budovou v architektonickém stylu dvacátých let.

Rozhlédl se a uviděl Meagan na protějším chodníku. Neměl čas se převléct, ale stihl si dole v Eiffelově věži oblečení aspoň vyzvednout. Ona byla taky ještě pořád oblečená jako servírka. Ještě že přinesl šaty i jí.

„Díky.“ S úlevou si natáhla kabát.

Třásla se jako osika. Pravda, bylo zima, ale Samovi vrtalo hlavou, jestli za tím není ještě něco víc. Povzbudivě ji vzal kolem ramen. Zdálo se mu, že to uvítala.

„Byl jsi tam nahoře?“ zeptala se ho.

Přitakal.

„To bylo o vlásek, Same.“

Totéž si myslel taky. Ale už to mají za sebou. „Co se děje tady?“

„Ashby a žena, která přijela s ním, šli do toho hotelu.“

„Rád bych věděl, co se teď od nás čeká.“

Zdálo se, že Meagan už otrnulo. Zamířila do úzké uličky mezi dvěma domy. „Přemýšlej o tom, Sherlocku, než se převléknu.“

Usmál se její sebejistotě a snažil se posbírat svou. Z hovoru se Stephanií nebo Malonem měl obavy. Nedostal příkaz někoho sledovat. Stephanii Nelleovou ovšem taky nenapadlo, že se do Eiffelovky pokusí narazit letadlo. Jednal podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a prozatím ho nikdo neodhalil.

Anebo možná ano.

Thorvaldsen ho nejspíš v zasedačce poznal. Ale jemu se nikdo nezmínil, že tam Thorvaldsen bude.

A tak se rozhodl.

Půjde si pro radu k tomu, kdo původně chtěl radu od něj.

Malone vyskočil z helikoptéry, hned jak dosedla na listím zapadaný trávník za Notre Dame. Sotva unikli z dosahu vzdušných poryvů rotoru, přistoupil k nim uniformovaný policejní kapitán.

„Měla jste pravdu,“ řekl Stephanii. „Domácí potvrdil, že byt ve čtvrtém patře si před týdnem pronajal muž s jantarovýma očima. Zaplatil na tři měsíce dopředu.“

„Je dům zajištěný?“ zeptala se.

„Obklíčili jsme ho. Nenápadně, jak jste žádala.“

Na Malonea zase padl nepříjemný neklid, který zřejmě doléhal i na Stephanii. Nevypadalo to ani trochu dobře. Lyon se už zase vůbec nepokoušel zakrýt stopy.

Malone už na sobě neměl ušpiněnou leteckou kombinézu – převlékl se zpátky do svojí kožené bundy a vzal si berettu.

Neměl moc na vybranou, a tak zamířil k domu.

„Pojďme se podívat, co na nás ten parchant narafičil teď.“

60

Ashby seděl v jednom z královských apartmá hotelu Four Seasons.

„Dopravte sem Murrayovy,“ nařídil Guildhallovi. „Ať jsou do večera ve Francii.“

Měl pocit, že ho Caroline provrtává pohledem. Byl v obličeji celý rudý jednak zimou, jednak nervozitou. Hlas mu zněl ochraptěle a unaveně.

„Nastaly nějaké potíže, Grahame?“ zeptala se.

Vážil si jí jako spojence, a tak jí prozradil kus pravdy. „Ta obchodní záležitost mi nevyšla. Bojím se, že jsem madam Larocqueové hnul žlučí. Natolik, že mi možná půjde po krku.“

Caroline potřásla hlavou. „Copak jsi jí provedl?“

Usmál se. „Pokusil jsem se jí uniknout ze spárů.“

Dovolil svým očím zálibně spočinout na Carolininých hezky tvarovaných nohou a bocích. Pohled na ty dokonalé linie mu aspoň na chvíli vyhnal z hlavy starosti.

„Nevyčítej mi to,“ dodal. „Vpluli jsme do nebezpečných vod. Radši jsem se chtěl Elizy zbavit. Je úplný blázen.“

„Proto potřebujeme Murrayovy? A Guildhalla?“

„A možná ještě nějaké další lidi. Ta mrcha bude zuřit.“

„Tak jí k tomu aspoň dáme pořádný důvod.“

Ashby čekal, až mu to vysvětlí.

Vstala a zvedla z křesla koženou brašnu. Zevnitř vytáhla list papíru s těmi čtrnácti řádky z knihy o Merovejcích, které napsal vlastní rukou sám Napoleon.

„Zase totéž jako u Napoleonova vzkazu z Korsiky,“ řekla. „U toho s povyskočenými písmeny se šifrovaným odkazem na žalm 31. Když jsem k řádkům přiložila pravítko, bylo to vidět na první pohled.“

Vyndala pravítko a předvedla mu to.

Okamžitě uviděl písmena napsaná výš než ostatní.

„Co tam stojí?“

Podala mu kousek papíru, kam je přepsala.

ADOGOBERTROIETASIONESTCETRESORETILESTLAMORT

„Rozeznat slova bylo snadné,“ řekla. „Stačilo doplnit pár mezer.“

Ukázala mu další papírek.

A DOGOBERT ROI ET A SION EST CE TRESOR ET IL EST LA MORT

Přeložil si tu větu z francouzštiny. „Králi Dagobertovi a Siónu náleží poklad a on jest tam mrtev.“ Pesimisticky pokrčil rameny. „Co to má znamenat?“

Na Carolininých svůdných rtech zahrál zlomyslný úšklebek.

„Hodně.“

Malone vešel do domu s pistolí v ruce a vystoupal po schodech.

Stephanie za ním.

Pařížská policie zůstala na číhané venku.

Nikdo netušil, co očekávat, a tak čím méně lidí šlo dovnitř, tím lépe. Uchovávat akci v tajnosti bylo čím dál obtížnější – došlo k útoku na dvě národní památky a sestřelení dvou letadel. Prezident Daniels je ubezpečil, že o média se postarají Francouzi. Vy se soustřeďte na dopadení Lyona, rozkázal Maloneovi a Stephanii.

Došli do čtvrtého poschodí a našli dveře bytu, který si pronajal muž s jantarovýma očima. Od domácího dostali náhradní klíč.

Stephanie s namířenou pistolí zaujala postavení po jedné straně dveří, Malone se přitiskl k té druhé a zabušil. Odezvu nečekal, a tak rovnou vsunul klíč do zámku, zmáčkl kliku a rozrazil dveře dokořán.

Okamžik počkal a pak nakoukl zpoza zárubně dovnitř.

Byt byl dočista prázdný až na jednu jedinou věc.

Na dřevěné podlaze ležel laptop s monitorem natočeným jejich směrem a počítadlo na něm odtikáválo čas.

02:00. Dvě minuty.

Thorvaldsen volal na Maloneovo číslo sedmkrát a vždycky se dovolal jen do hlasové schránky. Při každém marném pokusu v něm narůstala stísněnost.

Potřeboval si s Malonem promluvit.

A ještě nutněji potřeboval najít Grahama Ashbyho. Když dnes ráno odjížděl z Anglie, nenasadil na něj svoje pátrače. Předpokládal, že ho bude mít v Eiffelově věži na očích až do pozdního odpoledne. Tou dobou už by byli jeho lidé ve Francii připraveni k akci.

Jenže Ashby mu udělal čáru přes rozpočet.

Thorvaldsen seděl sám ve svém pokoji v Ritzu. Co teď? Váhal. Všechno si pečlivě naplánoval, skoro všechno předvídal – až na pokus o hromadnou vraždu Pařížského klubu. Musel Ashbymu přiznat vynalézavost. Eliza Larocqueová teď určitě neví, kde jí hlava stojí. Její dokonale připravené záměry se ocitly v troskách. Aspoň pochopila, že o jejím údajně důvěryhodném britském lordovi nelhal. Teď půjdou Ashbymu po krku dva odhodlaní lidé.

To mu znovu připomnělo Malonea, knihu a Murada.

Třeba profesor ví něco víc.

Vtom mu zazvonil mobil.

Na displeji svítilo SKRYTÉ ČÍSLO, ale přesto hovor přijal.

„Henriku,“ ozval se Sam Collins, „potřebuji od tebe pomoc.“

Thorvaldsenovi blesklo hlavou, jestli má kolem sebe samé lháře. „Co je s tebou?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. Konečně Sam odpověděl: „Najalo mě ministerstvo spravedlnosti.“

Thorvaldsena potěšilo, že mu řekl pravdu, a tak mu oplatil stejnou mincí. „Viděl jsem tě na Eiffelově věži. V zasedací místnosti.“

„Myslel jsem si to.“

„Co se děje, Same?“

„Sleduji Ashbyho.“

To byla nejlepší zpráva, jaké se mohl nadít. „Pro Stephanii Nelleovou?“

„Vlastně ne. Ale nic jiného mi nezbylo.“

„Máš možnost navázat s ní kontakt?“

„Dala mi přímé číslo, ale váhám. Nejdřív jsem si chtěl promluvit s tebou.“

„Řekni mi, kde momentálně jsi.“

Malone zamířil k laptopu a Stephanie prohledala ostatní dvě místnosti v bytě.

„Prázdno,“ křikla.

Klekl si na zem. Na monitoru dál probíhal odpočet, blížil se jedné minutě. Malone si všiml modemu zasunutého do postranního USB portu – zajišťoval bezdrátové připojení. Podle kontrolky v pravém horním rohu monitoru byla baterie dobitá na 80 %. Laptop neběžel dlouho.

41 vteřin.

„Neměli bychom vypadnout?“ zeptala se Stephanie.

„Lyon věděl, že přijdeme. Kdyby nás chtěl zabít, mohl to udělat snáz – stejně jako v Invalidovně.“

28 vteřin.

„Uvědomuješ si doufám, že je to parchant bez morálky a svědomí.“

19 vteřin.

„Henrik mi volal už sedmkrát,“ řekl Malone, zatímco oba zírali na obrazovku.

„Musíme to s ním nějak vyřídit.“

„Já vím.“

12 vteřin.

„Třeba se pleteš a ta bomba tu je,“ zamumlala.

9 vteřin.

„Není. Pletl jsem se předtím.“

6 vteřin.

„Na čestném nádvoří jsi tvrdil něco jiného.“

Naskočila číslice 5, pak 4, 3, 2, 1.

61

Ashby čekal na vysvětlení. Caroline si situaci očividně vychutnávala.

„Dá-li se věřit pověstem,“ vykládala, „znal polohu skrýše jedině Napoleon. Pokud víme, nikomu ji nesvěřil. Když si uvědomil, že na Svaté Heleně zemře, chtěl informaci předat svému synovi.“

Ukázala na čtrnáct řádků rukopisu. „‚Králi Dagobertovi a Siónu náleží poklad a on jest tam mrtev.‘ Je to jasné jako facka.“

Možná člověku s několika diplomy z historie, ale Ashbymu ne.

„Dagobert byl Merovejec, který vládl v první polovině 7. století. Sjednotil Franky a z Paříže udělal hlavní město. Byl to poslední z Merovejců, který disponoval skutečnou vladařskou mocí. Králové po něm byli slabí, zdědili trůn jako děti a stěží se dožili věku, aby zplodili dědice. Opravdová moc spočívala v rukou šlechtických rodů.“

Ashby byl pořád v duchu u Petera Lyona a Elizy Larocqueové a hrozby, kterou představovali. Chtěl jednat, ne poslouchat. Ale přiměl se k trpělivosti. Vždyť ho Caroline ještě nikdy nezklamala.

„Dagobert dal v Saint-Denis severně od Paříže vybudovat baziliku. Byl prvním panovníkem, kterého v ní pohřbili.“ Udělala pauzu. „Leží tam dodnes.“

Snažil se rozpomenout, co všechno o bazilice ví. Stojí nad hrobem svatého Diviše, zdejšího biskupa umučeného ve 3. století Římany, jehož chovají Pařížané v mimořádné úctě. Je to architektonicky i stavitelsky pozoruhodná stavba, obecně se považuje za jedno z prvních děl gotiky. Vzpomněl si na jednoho francouzského známého, který se kdysi chlubil, že se v ní nachází nejnádhernější sbírka královských náhrobních plastik na světě. Jako by se o to zajímal… Ale možná by měl. Zvlášť o jednu konkrétní královskou hrobku.

„Nikdo neví, jestli je tam Dagobert skutečně pohřben,“ objasnila Caroline. „První stavba na tom místě vyrostla v 5. století, Dagobert vládl v první polovině sedmého. Na přestavbu baziliky věnoval takové jmění, že v 9. století se o něm už mluvilo jako o jejím zakladateli. V 13. století mu mniši vyhradili jednu z hrobek.“

„Tak leží tam, nebo ne?“

Pokrčila rameny. „Záleží na tom? To místo se za Dagobertovu hrobku pokládá. ‚On jest tam mrtev.‘“

Došel mu význam jejích slov. „Věřil tomu Napoleon?“

„Docela určitě.“

Malone upíral oči na laptop a osamělé slovo na monitoru, napsané velkými písmeny a zdůrazněné třemi vykřičníky.

BUM!!!

„Zajímavé,“ utrousila Stephanie.

„Bomby, to je jeho.“

Vtom se obrazovka změnila a objevil se nový vzkaz.

JAKPAK SE TO ŘÍKÁ?

S KŘÍŽKEM PO FUNUSE.

TAK SNAD PŘÍŠTĚ.

„Provokuje,“ konstatoval Malone, ale ve Stephaniiných očích zahlédl hluboké zklamání a věděl, co jí táhne hlavou.

Ani Pařížský klub, ani Lyon. Vůbec žádný úlovek.

„Nic není ztraceno,“ utěšoval ji.

Postřehla, že se mu blýská v očích. „Máš nějaký nápad?“

Přikývl. „Vím, jak ten přízrak konečně dopadnout.“

Ashby si prohlížel fotografii Dagobertovy hrobky, kterou našla Caroline na internetu. Z bohatě zdobeného náhrobku dýchala gotická atmosféra.

„Ta plastika znázorňuje legendu o Janu Poustevníkovi,“ řekla Caroline. „Zdál se mu prý sen, jak Dagobertovu duši ukradli démoni a z jejich spárů ji vyrvali svatí Diviš, Mořic a Martin.“

„A tenhle náhrobek se nachází uvnitř baziliky v Saint-Denis?“

Přikývla. „U hlavního oltáře. Nějak unikl běsnění během Francouzské revoluce. Do roku 1800 byli v Saint-Denis pohřbíváni všichni francouzští monarchové. Za revoluce většinu bronzových náhrobků roztavili, ostatní rozbili na kusy a vyházeli na zahradu za kostelem. Ostatky bourbonských králů zakopali o kus dál do společné hřbitovní jámy.“

Ta zuřivá pomsta mu připomněla Elizu Larocqueovou. „Francouzi prožívají vztek celým srdcem.“

„Napoleon ten vandalismus zarazil a dal baziliku obnovit,“ řekla Caroline. „Znovu z ní udělal pohřebiště vladařů.“

Pochopil, co to znamená. „Takže ji dobře znal?“

„Spojitosti s Merovejci si všiml určitě. Je v ní pohřbeno několik merovejských králů. Včetně Dagoberta, jak aspoň věřil.“

Dveře apartmá se otevřely a objevil se v nich Guildhall. Diskrétním pokývnutím Ashbymu ohlásil, že Murrayovi jsou na cestě. Ashby si oddechl. Až bude mít kolem sebe svoje lidi, bude se cítit daleko líp. S Elizou Larocqueovou každopádně bude muset něco provést. Nemůže se ustavičně ohlížet přes rameno a trnout. Třeba s ní bude domluva? Je přístupná dohodám. Jenže on se ji pokusil zabít a jí je to jasné. Nevadí. Vyřeší to s ní později. V tuhle chvíli… „No dobře, miláčku. Tak už mi to konečně pověz. Až dorazíme do Saint-Denis, co pak?“

„Co kdybych ti odpověděla, teprve až tam budeme?“

„A znáš odpověď?“

„Myslím, že ano.“

Thorvaldsen vystoupil z taxíku a uviděl naproti na chodníku Sama s jakousi ženou. Strčil si ruce do kapes kabátu a přešel k nim. Po tříproudém bulváru toho dnes moc nejezdilo, všechny luxusní butiky v okolí měly o Vánocích zavřeno.

Sam vypadal znepokojeně. Představil mu svou společnici a vysvětlil, co je zač.

„Tak se mi zdá, že jste se oba nechali zatáhnout do pěkné mely,“ poznamenal Thorvaldsen.

„Neměli jsme moc jiných možností,“ opáčila Meagan Morrisonová.

„Je Ashby pořád ještě vevnitř?“ mávl Thorvaldsen k hotelu.

Sam přikývl. „Pokud neodešel jiným východem.“

Thorvaldsen se díval na hotel Four Seasons a přemítal, co má ten intrikán asi v plánu.

„Henriku, byl jsem nahoře na věži,“ řekl Sam. „Vyrazil jsem tam, hned jak jsem uviděl Ashbyho sjet dolů. To letadlo… mělo zlikvidovat klub, viď?“

Thorvaldsen přikývl. „Ano. Cos tam nahoře dělal?“

„Přišel jsem se podívat, co je s tebou.“

Těmi slovy mu připomněl Caie. Kdyby Cai žil, byl by teď zhruba ve stejném věku. Ten mladý Američan mu syna připomínal v nejednom ohledu. Asi proto k němu tak přilnul. Citová náhražka a všechny ty podobné psychologické nesmysly, kterým by se ještě přede dvěma lety leda vysmál.

Teď to zakoušel na vlastní kůži.

Ale hustou mlhou zatrpklosti, která mu zastírala mysl, prorážel tenký hlásek rozumu. Radil mu, ať se neukvapí a jedná s rozmyslem. Otočil se k Samovi. „Cotton té katastrofě zabránil. To letadlo řídil on.“

V mladíkových očích zachytil nevěřícný pohled.

„Časem zjistíš, že on a Stephanie jsou neuvěřitelně vynalézaví. Naštěstí situaci zvládli.“ Krátce se odmlčel. „A vy dva očividně taky. To, co jste udělali, vyžadovalo odvahu. Klobouk dolů.“ Dostal se k hlavnímu bodu schůzky. „Říkals, že víš, jak kontaktovat Stephanii Nelleovou?“

Sam přitakal.

„Vy se s ní znáte?“ zeptala se Meagan.

„Několikrát jsme spolupracovali. Jsme… známí.“

Na dívku to zřejmě neudělalo valný dojem. „Je to pěkná potvora.“

„Občas ano.“

„Váhám, jestli jí mám volat,“ přiznal Sam.

„Zbytečně. Určitě o Ashbym ví. Zavolej jí a promluvíme si s ní oba.“

62

Členové Pařížského klubu se rozcházeli. Eliza se rozloučila s posledním a sál Gustava Eiffela se vyprázdnil. Během odpoledne se jí dařilo udržovat navenek klid a rozptýlit vlnu úzkosti, která se klubem převalila. Než schůze skončila, na Thorvaldsenova obvinění se zapomnělo anebo se jí aspoň povedlo jakžtakž se s nimi vypořádat.

O jejích vlastních obavách se to říci nedalo.

Asi přede dvěma hodinami si během přestávky zatelefonovala.

Muže, po kterém se sháněla, potěšilo, že mu volá, třebaže jeho lhostejný tón neprozrazoval žádné emoce. Konstatoval jen, že je k dispozici a připraven uzavřít s ní obchod. Narazila na něj před několika lety, když potřebovala netradiční výpomoc s jistým dlužníkem – člověkem, který usoudil, že ho přátelství zprošťuje povinnosti dostát závazkům. Vyptávala se po známých a dostala na něj tip, sešla se s ním a čtyři dny poté jí dlužník splatil oněch několik miliónů eur do posledního centu. Nikdy se svého najatého pomocníka neptala, jak toho docílil, jen se radovala z výsledku. Od té doby se vyskytly tři další „situace“, které vyžadovaly řešení. Pokaždé se na něj obrátila. A pokaždé uspěl.

Doufala, že ani dnešek nebude výjimkou.

Žil na Montmartru, ve stínu katedrál a kampanil tyčících se nad nejvýš položeným místem Paříže. Vyhledala jeho dům na Rue Chappe, stromy vroubené třídě s domy z období druhého císařství, v níž se uhnízdily značkové obchody, kavárny a drahé byty pro lidi z vyšších vrstev.

Vyšla po schodech do třetího patra a lehce zaťukala na dveře označené mosaznou pětkou. Muž, který jí otevřel, byl malý a štíhlý, s rovnými šedými vlasy. Zahnutým nosem a ostře řezanou čelistí připomínal jestřába – a ten se k Paolu Ambrosimu jako symbol skutečně hodil.

Pozval ji dál.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se klidným tónem.

„Jako vždy jdete rovnou k věci.“

„Jste důležitá osoba. Váš čas je cenný. Předpokládám, že jste za mnou během Vánoc nepřišla kvůli nějaké maličkosti.“

Pochopila, co zůstalo nevyřčeno. „A že zaplatím, o kolik si řeknete?“

Nepatrně pokývl hlavou, která se vzhledem k jeho postavě zdála nepoměrně malá.

„Tohle je speciální úkol,“ řekla. „Musí se to provést rychle.“

„Upřesněte, co znamená rychle.“

„Ještě dnes.“

„Předpokládám, že máte pohromadě informace, které jsou nutné k přípravám.“

„Zavedu vás přímo k cíli.“

Ambrosi měl na sobě černý rolák, sako z černošedého tvídu a tmavé manšestrové kalhoty, které ostře kontrastovaly s jeho bledou pletí. Elizu by zajímalo, co toho zachmuřeného muže pohání, aby dělal to, co dělá, ale bylo jí jasné, že je to nejspíš dlouhý příběh.

„Máte nějakou preferenci ohledně metody?“ zeptal se.

„Chci, aby to bylo pomalé a bolestivé.“

V očích mu neprobleskl ani zákmit emocí. „Jeho zrada vás asi hodně zaskočila.“

Ocenila, jak do ní vidí. „To je slabé slovo.“

„Tolik toužíte po satisfakci?“

„Víc, než si umíte představit.“

„Pak je namístě, aby se plně kál.“

Sam zmáčkl příslušnou volbu na mobilním telefonu. Stephanie se ozvala okamžitě.

„Copak, Same?“

„Mám Ashbyho.“

Podrobně jí vylíčil, co se stalo po jejich odchodu z Eiffelovy věže.

„Nečekalo se od vás, že ho budete sledovat,“ zdůraznila.

„Taky se nečekalo, že do nás naletí letadlo.“

„Vážím si vaší upřímnosti. Zůstaňte, kde jste…“

Henrik mu vyškubl telefon. Bylo jasné, že si chce se Stephanií Nelleovou promluvit, a Sama zajímalo proč. O krok ucouvl a poslouchal.

„Rád zjišťuji, že americká vláda je u všeho,“ řekl Thorvaldsen.

„A já jsem ráda, že s vámi zase jednou mluvím, Henriku,“ odpověděla Stephanie tónem, ze kterého bylo znát, že je nachystána k bitvě.

„Pletete se do mých záležitostí,“ vyčetl jí.

„Naopak. Vy se pletete do našich.“

„Jak to? Tahle věc se Ameriky nijak netýká.“

„Nebuďte si tak jistý. Nejste jediný, kdo se zajímá o Ashbyho.“

Sevřel se mu žaludek. Právě toho se bál – a do téhle chvíle doufal, že zbytečně. „Má pro vás velkou cenu?“

„Jistě chápete, že to nemohu potvrdit ani popřít.“

Žádné doznání ani nepotřeboval. To, co se stalo na Eiffelově věži, mluvilo za všechno. „Nedá moc práce domyslet si, co se děje.“

„Řekněme, že v sázce je víc než vaše pomsta.“

„Pro mě ne.“

„Pomohlo by, kdybych řekla, že pro vás mám pochopení? Že bych na vašem místě jednala stejně?“

„A přesto se mi pletete pod nohy.“

„Zachránili jsme vám život.“

„Dali jste Ashbymu tu knihu.“

„Byl to dobrý krok. Ukolébalo ho to. Naštěstí pro vás, měla bych dodat – jinak byste už byl bradou vzhůru.“

Na vděčnost neměl náladu. „Cotton mě zradil. Momentálně nemám čas vypořádat se s tím zklamáním, ale časem na to dojde.“

„Cotton myslel hlavou. Vy byste měl udělat totéž, Henriku.“

„Můj syn je mrtvý.“

„To mi nemusíte připomínat.“

„Zřejmě ano.“ Umlkl a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Tohle je moje záležitost – ne vaše, ani Cottonova, ani americké vlády.“

„Henriku, poslouchejte mě. Tady se nejedná o vás. Do toho případu je zapleten jistý terorista. Muž jménem Peter Lyon. Jdeme po něm už deset let. Teď se konečně vynořil na světlo. Musíte nás nechat, ať to dotáhneme do konce. Jenže k tomu potřebujeme Ashbyho.“

„A co pak? Co se stane s vrahem mého syna?“

Na druhém konci telefonu zavládlo mlčení a potvrdilo Henrikovi, co už beztak tušil. „Přesně jak jsem čekal. Sbohem, Stephanie.“

„Co chcete dělat?“

Thorvaldsen ukončil hovor a vrátil mobil Samovi. Sam a Meagan ho mlčky ustaraně pozorovali.

„Taky mě zradíš?“ zeptal se Sama.

„Ne.“

Odpověď přišla rychle. Možná až příliš rychle. Ale třeba z něj mluvila jen horlivost.

„U hotelu se něco děje,“ upozornila Meagan.

Thorvaldsen se otočil a podíval se na druhou stranu ulice.

Z hotelu se vynořil Ashby, řekl něco portýrovi a ten mávnutím přivolal taxi. Thorvaldsen se odvrátil, aby mu nebylo vidět do obličeje.

„Nastupuje do taxíku,“ hlásil Sam.

„Zavolej taxi i nám.“

63

Ashby sešel u mostu Pont de l’Alma k přístavišti a nastoupil na výletní loď. Kdesi na východě ohlásila melodie zvonkohry tři hodiny odpoledne. Ještě nikdy si nevyrazil po Seině lodí, ačkoli věděl, že vyhlídkové plavby jsou oblíbené. Dnes se na sedadlech pod ušpiněným plexisklovým přístřeškem usadilo všehovšudy nějakých dvacet lidí, loď byla poloprázdná. Nešlo mu do hlavy, proč Peter Lyon trval na tom, že se sejdou v tak nepohodlném prostředí. Telefon zazvonil před hodinou a chraplavý hlas mu oznámil místo a čas. Ashby řekl Caroline, ať se dál zabývá svým objevem, že se brzy vrátí. Pohrával si s myšlenkou, že bude Lyonovo povýšené předvolání ignorovat, ale pak si to rozmyslel. Byl to koneckonců Lyon, kdo selhal, ne on. A potřebovali si promluvit o vyplacené záloze a vyrovnání.

Usadil se do poslední řady a dvacet minut čekal, než konečně naskočily motory a plochá loď vyplula na řeku směrem k východu, k ostrovu Île de la Cité. Z reproduktoru se ozval ženský hlas, anglicky popisoval pamětihodnosti na obou březích a fotoaparáty se rozcvakaly.

Vtom ho z myšlenek vytrhlo zaklepání na rameno. Když se otočil, uviděl vysokého, městsky vyhlížejícího muže se světlými vlasy. Vypadal tak na pětašedesát, vyžilý obličej měl napůl schovaný pod rozježeným plnovousem. Oproti poslední schůzce byl k nepoznání, ale oči si uchovaly tutéž jantarovou barvu. Byl oblečený v tvídovém kabátě a volných manšestrácích a jako obvykle působil skrznaskrz evropsky.

Ashby za ním vykročil zpod přístřešku na záď, kde zůstali stát venku na mrazu. Skupina uvnitř dál soustředěně poslouchala průvodkyni.

„Jak vám dnes mám říkat?“ zeptal se.

„Co třeba Napoleon?“ Lyon promluvil drsně a hrdelně, ale tentokrát zněl jeho přízvuk američtěji.

Loď míjela Velký palác na pravém břehu.

„Smím se zeptat, co se přihodilo?“

„Ne, nesmíte,“ uťal ho Lyon.

Ashby nemínil pokárání přijmout. „To vy jste selhal. A nejen to – zavinil jste, že mě prokoukli. Američané mě tlačí ke zdi. Máte vůbec tušení, co jste způsobil?“

„Právě Američané do toho zasáhli.“

„A vás to překvapuje? O jejich angažmá jste přece věděl. Zaplatil jsem vám třikrát víc, abych vám to vynahradil.“ Neubránil se podráždění, ale nemrzelo ho to. „Tvrdil jste, jaká to bude parádní podívaná.“

„Zatím nevím, čí vinou se to nepovedlo,“ řekl Lyon. „Můj plán byl perfektní.“

Ashby zachytil v jeho tónu povýšenost, na kterou si už vypěstoval alergii. Jelikož nemohl přiznat, že Lyona využil, aby za něj odvedl špinavou práci, zeptal se: „Jak se dá ten nezdar napravit?“

„To je váš problém. Já končím.“

Ashby nevěřil vlastním uším. „Vy…“

„Řekněte mi jedno,“ skočil mu Lyon do řeči. „Co jste chtěl získat zabitím těch lidí na věži?“

„Jak víte, že jsem je chtěl zabít?“

„Stejně jako vím o Američanech.“

Ten chlap toho opravdu věděl zatraceně moc. Ale Ashby vycítil, že dnes není zdaleka tak sebejistý jako předtím. Bylo příjemné zjistit, že i ďábel občas prohraje. Rozhodl se, že mu nebude ten debakl otloukat o hlavu. Ještě pořád ho potřeboval.

„Jinak bych se jich nezbavil,“ odpověděl mu. „Zvlášť Larocqueové. A tak jsem se rozhodl ukončit náš vztah způsobem, který by ocenila.“

„Kolik peněz bylo ve hře?“

Ashby se rozesmál. „Rád jdete rovnou k jádru věci, že?“

Lyon se opřel o zábradlí. „Vždycky jde o peníze.“

„Mám přístup k miliónům na klubovém účtu, jsou uloženy v mojí bance. Z nich vás platím – proto je mi srdečně jedno, kolik si účtujete. Ty peníze – tedy to, co z nich zbylo – by mi spadly do klína, kdyby se váš let vydařil.“ Nechal poslední slova viset ve vzduchu, aby mu znovu předhodil, kdo za ten zpackaný útok může. Každou vteřinou v něm narůstala odvaha; už začínal mít Lyonových teatrálních výstupů plné zuby a arogance toho chlapa mu šla na nervy.

„Co bylo přesně v sázce, lorde Ashby?“

S tím se mu Ashby svěřovat nemínil. „Víc, než si dokážete představit. Bohatě to stálo za rizika spojená se zabitím těch lidí.“

Lyon mlčel.

„Dostal jste zaplaceno, ale slíbenou službu jste nedodal,“ předhodil mu Ashby. „Rád vykládáte o charakteru a o tom, jak nebetyčný význam mu připisujete. Necháváte si peníze zákazníků, i když selžete?“

„Pořád ještě je chcete zabít?“ zeptal se Lyon a po krátké odmlce dodal: „Tedy za předpokladu, že budu mít zájem pokračovat v našem obchodním vztahu.“

„Nemusíte je zabíjet všechny. Stačí Larocqueová. Za to, co jste už dostal, plus zbytek platby, který vám dlužím.“

Thorvaldsen nemohl nastoupit na loď společně s Ashbym. Jeho detektivové byli teprve na cestě z Anglie a dorazí až za několik hodin, takže je využít nemohl. Rozhodl se tedy sledovat pomalu plující loď z taxíku jedoucího po rušném bulváru podél Seiny.

Nejdřív uvažoval, že by na palubu poslal Sama nebo Meagan, ale bál se, že si Ashby pamatuje jejich tváře ze schůzovní místnosti. Teď mu však došlo, že nemá na vybranou. Otočil se k Samovi. „Chtěl bych, abys na příští zastávce na tu loď nastoupil a podíval se, co tam Ashby dělá. Taky zjisti její trasu a hned mi ji zavolej.“

„Proč já?“

„Když jsi mohl hrát tyátr pro Stephanii Nelleovou, jistě to uděláš i pro mě.“

Thorvaldsen viděl, že jeho výčitka ťala do živého, přesně jak zamýšlel.

Sam přikývl. „Dobře. Ale Ashby mě asi během schůze viděl.“

„Nezbývá nám než to risknout. A pochybuji, že věnoval pozornost najaté obsluze.“

Bulvár vedl mezi Louvrem nalevo a Seinou napravo. Thorvaldsen zahlédl, jak výletní loď přiráží k přístavišti hned pod vozovkou. Ukázal řidiči, ať zajede k chodníku.

Otevřel dvířka vozu a Sam vyskočil do studeného odpoledne.

„Dej na sebe pozor,“ rozloučil se s ním Thorvaldsen, zabouchl dvířka a přikázal řidiči jet dál, ale pomalu, aby neztratili loď z dohledu.

„Ještě jste mi neodpověděl na otázku,“ připomněl Lyon Ashbymu. „Oč vlastně běží?“

Ashby usoudil, že pokud stojí o další spolupráci, bude mu muset prozradit aspoň něco. „O ohromný poklad. Daleko větší než honorář, který jste ze mě vyždímal.“ Chtěl tomu ďáblovi dát jasně na srozuměnou, že se už nenechá zastrašovat.

„A abyste ho získal, potřebujete zlikvidovat Larocqueovou a ty druhé?“

Ashby pokrčil rameny. „Jen ji. Ale říkal jsem si, že když už vraždit, tak proč nezlikvidovat všechny.“

„Hodně jsem vás podcenil, lorde Ashby.“

To tedy ano.

„A co Američané? Ty jste taky obelhal?“

„Řekl jsem jim jen to nejnutnější a zdůrazňuji, že vás bych jim nevydal ani za nic. Kdyby všechno dopadlo podle očekávání, byl bych teď volný, měl bych poklad i klubovní peníze a vy byste mohl vyrazit za dalším klientem – bohatší o trojnásobek obvyklého honoráře.“

„Američané jsou chytřejší, než jsem si myslel.“

„Kvůli tomu asi nastala chyba. Já svou část dohody splnil a jsem připraven zaplatit vám zbytek honoráře. Tedy za předpokladu…“

Loď zastavila u Louvru. Nastupovali další výletníci a ukázněně zaujímali místa na sedadlech pod přístřeškem. Ashby mlčel, dokud se motory znovu nerozběhly a loď neodrazila od břehu.

„Čekám,“ řekl pak.

Sam se rozhodl nesedat si příliš blízko k zádi. Radši se vmísil do řídkého houfu zapálených amatérských fotografů. Pod přístřeškem bylo příjemně, profukoval tam teplý vzduch od topení. Ashby a ten druhý – neznámý muž v anglickém tvídovém kabátě a s mohutnou plavou kšticí – postávali na otevřené palubě, kde podle Samova odhadu musela být pekelná zima.

Průvodkyně spustila z reproduktoru povídání o ostrově Île de la Cité a všech jeho pamětihodnostech a Sam se rozhlížel po březích řeky. Předstíral zájem o památky, aby mohl sledovat ty dva. Pak se průvodkyně zmínila, že obeplují ostrov a Notre Dame podél levého břehu Seiny a poplují dál k Bibliothèque François Mitterand.

Popadl mobil a rychle to ohlásil.

Thorvaldsen vyslechl jeho zprávu, ukončil hovor a zadíval se na bulvár před sebou.

„Přejeďte řeku,“ poručil řidiči, „a vezměte to doleva, směrem k Latinské čtvrti. Ale držte se lodi co nejblíž.“

Nechtěl ji ztratit z očí.

„Co máte v plánu?“ zeptala se Meagan Morrisonová.

„Jak dlouho už žijete v Paříži?“

Zdálo se, že ji tím dotazem zaskočil. Pochopila, že se chtěl vyhnout odpovědi.

„Roky.“

„Povězte mi, jsou za Notre Dame nějaké mosty na levý břeh?“

Zaváhala. Poznal na ní, že si neláme hlavu s odpovědí – dumala, proč je ta informace důležitá.

„Jeden je hned za katedrálou. Pont de l’Archevêche.“

„Je na něm hustý provoz?“

Zavrtěla hlavou. „Většinou jen chodci. A pár aut, co jedou přes řeku na ostrov svatého Ludvíka, který je za katedrálou.“

„Jedeme tam,“ řekl řidiči.

„Co chcete dělat, starý pane?“

Nechal to provokativní oslovení bez povšimnutí a chladně odvětil: „To, co je potřeba.“

64

Ashby čekal, až mu Peter Lyon řekne, co chtěl slyšet.

„Zlikviduji Larocqueovou,“ ujistil ho Jihoafričan přitlumeně.

Stáli čelem k řece a dívali se na zpěněnou brázdu za lodí, jak se rozplývá v hnědošedé vodě. Za nimi pluly další dvě kryté turistické lodi a pár soukromých člunů.

„Musí k tomu dojít ještě dnes,“ zdůraznil Ashby. „Nejpozději zítra. Začíná být nesnesitelně dotěrná.“

„Taky chce ten poklad?“

Ashby se rozhodl pro upřímnost. „Nade všechno na světě. Je to pro ni věc rodinné cti.“

„Ten poklad… Rád bych se o něm dozvěděl víc.“

Ashbymu se do odpovědi nechtělo, ale neměl na vybranou. „Je to Napoleonovo ztracené bohatství. Má nepředstavitelnou hodnotu. Ztratilo se na dvě stě let. Ale myslím, že jsem ho našel.“

„Máte štěstí, že mě poklady nezajímají. Dávám přednost moderním platebním prostředkům.“

Minuli Justiční palác a propluli pod mostem, na němž se hemžila auta.

„Předpokládám, že nemusím vyplácet zbytek honoráře, dokud tu záležitost s Larocqueovou definitivně nevyřídíte,“ řekl Ashby.

„Abych vám dokázal, že mám charakter, tak váš návrh přijímám. Do zítřka bude po ní.“ Lyon se odmlčel. „Vezměte na vědomí, lorde Ashby, že se mi nestává často, abych selhal. A nemám rád, když mi to někdo připomíná.“

Ashby varování přijal. Ale i on chtěl jednu věc zdůraznit.

„Hlavně ji zabijte.“

Sam se rozhodl, že se přesune do poslední řady sedadel pod přístřeškem. Nalevo se přibližovala důvěrně známá silueta Notre Dame. Napravo míjeli Latinskou čtvrť a knihkupectví Shakespeare & Company, kde včera tohle všechno začalo. Neviditelná průvodkyně, přítomná jenom jako hlas v reproduktoru, drmolila dvojjazyčně o Conciergerie na vzdálenějším pravém břehu, kde věznili před popravou Marii Antoinettu.

Sam vstal, ležérně zamířil dozadu a přitom se dál rozhlížel po pamětihodnostech. Lidé kolem klábosili, fotografovali jeden snímek za druhým a gestikulovali na sebe. Až na jednoho. Seděl u uličky tři řady od konce. Svraštělý rozbředlý obličej, dlouhé uši, skoro žádná brada, na sobě hráškově zelený kabát a pod ním černé džíny a vysoké boty. Uhlově černé vlasy měl sčesané do ohonu. Seděl s oběma rukama v kapsách a bez zájmu upíral oči před sebe, jako by se nudil.

Sam se opřel o boční stěnu přístřešku, už za neviditelnou bariérou, za níž venkovní ledový vzduch vítězil nad teplem uvnitř. Podíval se dopředu – blížili se k dalšímu mostu přes Seinu.

Vtom se něco přikutálelo po palubě a narazilo do stěny.

Sklopil oči a uviděl kovový váleček.

Během výcviku v Tajné službě ho dostatečně proškolili ve výzbroji, aby poznal, že to není granát.

Dýmovnice.

Zalétl pohledem k Zelenokabátníkovi, který se díval přímo na něj a usmíval se.

Z válečku se vyvalil purpurový kouř.

Ashbyho udeřil do nosu zápach.

Otočil se jako na obrtlíku a zjistil, že prostor pod přístřeškem je plný kouře.

Jekot. Výkřiky.

Zevnitř prchali lidé k nim na otevřenou palubu a vykašlávali spolykaný dým.

„Co to proboha je?“ zamumlal.

Thorvaldsen zaplatil taxikáři a vystoupil na Pont de l’Archevêche. Meagan Morrisonová měla pravdu. Na dvouproudovém kamenném mostě nebyl skoro žádný provoz, jen tu a tam postával nějaký chodec a kochal se malebnou vyhlídkou na Notre Dame odzadu.

Thorvaldsen přidal taxikáři padesát eur navíc. „Odvezte tu mladou dámu, kam bude chtít.“ Otevřenými dvířky se ohlédl po Meagan na zadním sedadle. „Hodně štěstí. Sbohem.“

Přibouchl dveře.

Taxík vyjel do ulice a Thorvaldsen popošel k železnému zábradlí, které tvořilo hráz mezi chodníkem a desetimetrovou hloubkou, v níž tekla řeka. V kapse nahmatal pistoli, kterou mu včera přivezl Jesper z Christiangade, a náhradní zásobníky.

Pozoroval, jak Graham Ashby stojí spolu s jakýmsi mužem venku za přístřeškem výletní lodi a oba se opírají o zábradlí na zádi, přesně jak hlásil Sam. Loď byla zatím nějakých dvě stě metrů od něj a razila si cestu proti proudu. Měl by být s to zastřelit Ashbyho, hodit pistoli do Seiny a odejít, než si kdokoli uvědomí, co se stalo.

Se zbraněmi to uměl. Takhle někoho zabít dokáže.

Vtom uslyšel zakvílet brzdy a otočil se.

Taxi zastavilo.

Zadní dvířka se otevřela a vyskočila z nich Meagan Morrisonová. Zapnula si kabát a rychle vykročila jeho směrem.

„Starý pane,“ zavolala, „vy se chystáte provést pěknou blbost, co?“

„Pro mě to blbost není.“

„Jestli na ní trváte, tak mě aspoň nechte, ať vám pomůžu.“

Sam chvátal spolu se všemi ostatními na záď a z lodi stoupal sloup kouře, jako by stála v plamenech.

Jenže nehořela.

Kličkoval ven zpod přístřešku a spatřil Zelenokabátníka, jak si mezi zpanikařenými lidmi pomocí loktů klestí cestu k zábradlí, kde strnule stáli Ashby a Tvíd.

Thorvaldsen sevřel v kapse pistoli a vtom uviděl, jak se z výletní lodi vyvalil dým.

Meagan to spatřila také. „No teda, tohle se každý den nevidí!“

Znovu zaječely brzdy a na obou koncích mostu zastavila napříč přes vozovku auta a zablokovala vjezd.

Další se přihnalo k nim a uprostřed vozovky prudce zarazilo.

Dveře na straně spolujezdce se otevřely.

Vynořila se z nich Stephanie Nelleová.

Ashby sledoval, jak ze zástupu vyrazil muž v zeleném kabátě a udeřil Petera Lyona pěstí do břicha. Jihoafričan vyhekl a zhroutil se na palubu.

V Zelenokabátníkově ruce se objevila pistole a muž Ashbymu poručil: „Skočte přes palubu.“

„Děláte si legraci.“

„Skočte!“ ukázal muž přes zábradlí.

Ashby se podíval, kam ukazuje, a zjistil, že k výletní lodi přirazil malý člun s přívěsným motorem. Řidič stál u kormidla.

Prudce se ohlédl po Zelenokabátníkovi.

„Znova už to opakovat nebudu,“ řekl ten muž.

Ashby se přehoupl přes zábradlí a z metrové výšky seskočil do druhého člunu.

Zelenokabátník se vyšvihl nahoru na zábradlí za ním, ale dolů se nedostal.

Čísi ruka ho zezadu strhla zpátky.

65

Sam viděl, jak se Tvíd vymrštil na nohy a strhl muže v hráškově zeleném kabátu ze zábradlí. Ashby už se vrhl přes palubu. Sama by zajímalo kam. Voda v řece nejspíš neměla daleko k bodu mrazu. Do ní ten blázen určitě neskočil.

Tvíd a Zelenokabátník se svalili na palubu.

Vyděšení pasažéři ucouvli a nechali jim prostor.

Sam se rozhodl provést něco s tím kouřem. Nabral dech a vběhl pod přístřešek. Našel dýmovnici, sebral ji a hned za poslední řadou sedadel ji hodil přes palubu.

Ti dva se ještě pořád rvali. Kouř se rychle rozplýval v mrazivém suchém vzduchu.

Sam by rád nějak zasáhl, ale byl na rozpacích.

Motory ztichly. Dveře kajuty na přídi se otevřely a vyběhl z nich člen posádky. Tvíd a Zelenokabátník se prali dál, žádný z nich neměl navrch. Pak se Tvíd vymanil, odkutálel se stranou a zvedl se. I Zelenokabátník se vydrápal na nohy. Jenže místo aby zaútočil na protivníka, odstrčil čumily a skočil přes zábradlí.

Tvíd se po něm vrhl, jenže ten druhý už byl pryč.

Sam doběhl k zábradlí a spatřil malý motorový člun. Zpomalil a nechal se odnést proudem za záď výletní lodi, tam se obrátil a odburácel opačným směrem.

Tvíd ho sledoval také.

Pak si strhl paruku a vousy.

Tvář pod nimi Sam okamžitě poznal.

Cotton Malone.

Thorvaldsen pustil v kapse kabátu zbraň. Jakoby nic vytáhl ruku ven a díval se, jak k němu Stephanie Nelleová míří.

„Z toho nekouká nic dobrého,“ zamumlala Meagan.

Byl téhož názoru.

Výletní loď se přibližovala k mostu. Thorvaldsen viděl, jak přes zábradlí přeletěla do vody dýmovnice, a viděl i to, jak dva muži – jedním z nich byl Ashby – seskočili do malého člunu, který prudce vyrazil opačným směrem, po proudu, kde se Seina stáčela hlouběji do nitra Paříže.

Výletní loď proklouzla pod mostem a Thorvaldsen zahlédl uprostřed hloučku lidí u zadního zábradlí Sama s Cottonem Malonem. Jelikož stál o hodně výš a oni se dívali jinam, za mizejícím motorovým člunem, nemohli ho vidět.

Meagan a Stephanie zpozorovaly ty dva také.

„Chápete vůbec, k čemu jste se připletli?“ zeptala se Stephanie. Zastavila se metr od nich.

„Jak jste věděla, že tu budeme?“ zeptala se Meagan.

„Díky vašim mobilům,“ odpověděla Stephanie. „Mají vestavěný lokátor, který umožňuje zjistit polohu. Když se mnou Henrik prve mluvil, došlo mi, že se chystá dělat potíže. A tak jsme vás hlídali.“

Otočila se k němu. „Co jste měl v plánu? Zastřelit odtud Ashbyho?“

Vrhl po ní rozzuřený pohrdavý pohled. „Samo se to nabízelo.“

„Vy nás nenecháte, abychom tu záležitost vyřídili, co?“

Přesně věděl, koho míní slovem nás. „Cotton si nenašel čas zvednout mi telefon, ale na to, aby se zapojil do vašich operací, ho měl zřejmě dost.“

„Snaží se vyřešit všechny problémy. Včetně těch vašich.“

„Já se ho o pomoc neprosím.“

„Tak proč jste ho do toho zatáhl?“

Protože tehdy si o něm ještě myslel, že je přítel. Přítel, na kterého se může spolehnout. Stejně jako Cotton na něj.

„Co se dělo na té lodi?“ zeptal se.

Stephanie zavrtěla hlavou. „Ani mě nenapadne, abych vám to vykládala. A vy,“ ukázala na Meagan, „vy byste ho klidně nechala zabít člověka?“

„Nepracuji pro vás.“

„To máte pravdu.“ Stephanie mávla na jednoho z francouzských policistů stojících u auta. „Odkliďte ji odtud.“

„To nebude potřeba,“ ujistil ji Thorvaldsen. „Oba odcházíme.“

„Vy půjdete se mnou.“

Tu reakci předvídal, a tak už měl zase ruku v kapse na pistoli.

Teď zbraň vytáhl.

„Co chcete dělat? Zastřelit mě?“ zeptala se Stephanie tiše.

„Radím vám, abyste mě k ničemu nenutila. Momentálně se vám možná jevím jako odevzdaný spoluaktér vlastního ponížení, ale to je můj problém, Stephanie, ne váš. A mám v úmyslu dokončit, co jsem začal.“

Neodpověděla.

„Sežeňte nám taxi,“ poručil Thorvaldsen Meagan.

Odběhla na konec mostu a mávla na první vůz taxislužby, který projížděl kolem po bulváru. Stephanie dál mlčela, ale její oči mluvily za všechno. Měla v nich pochopení, ale zároveň ostražitost. A ještě něco. Nemínila ho zadržet násilím.

Jednal impulzivně, spíš z náhlého popudu než na základě promyšleného plánu a ona s ním v jeho nelehké situaci zřejmě soucítila. Ve svém postavení mu nemohla pomáhat, ale v hloubi duše mu nechtěla v jeho počínání bránit.

„Běžte,“ zašeptala.

Hnal se k čekajícímu taxi tak rychle, jak mu zkřivená páteř dovolovala. Jakmile do něj naskočil, požádal Meagan: „Dejte mi svůj mobil.“

Podala mu ho.

Stáhl okénko a přístroj vyhodil.

Ashby byl vyděšený.

Motorový člun prchal kolem Île de la Cité a chvatně se proplétal mezi loděmi plujícími kolem.

Všechno se to semlelo strašně rychle.

Bavil se s Peterem Lyonem a zničehonic ho zavalil příval kouře. Muž v zeleném kabátě teď držel pistoli – objevila se mu v ruce, už když seskakoval do člunu. Kdo to je? Někdo z Američanů?

„Jste vážně pitomec,“ řekl Ashbymu.

„Co jste zač?“

Hlaveň se stočila jeho směrem.

A Ashby uviděl jantarové oči.

„Člověk, kterému dlužíte fůru peněz.“

■ ■ ■

Malone si setřel z obličeje zbytky chloupků a lepidla. Nazvedl si oční víčka a vyndal si jantarové kontaktní čočky.

Výletní loď zastavila u nejbližšího přístaviště a nechala vyděšené pasažéry vystoupit. Malone a Sam vyšli na břeh jako poslední. Nad kamennými schůdky už na ně na ulici čekala Stephanie.

„Co se to tam strhlo?“ zeptala se.

„Kardinální mazec,“ odpověděl Malone. „Nevyšlo to podle plánu.“

Sam vypadal užasle.

„Potřebovali jsme zahnat Ashbyho do kouta,“ vysvětloval Malone. „Zavolal jsem mu a vydával se za Lyona. Domluvil jsem si s ním schůzku.“

„Co ten převlek?“

„Pomohli nám Francouzi. Jejich zpravodajci nám sehnali maskéra. Měl jsem u sebe i magnetofon, abych nahrál jeho doznání. Jenže Peter Lyon mi udělal čáru přes rozpočet.“

„To byl on?“ vyhrkl Sam. „Ten v zeleném kabátě?“

Malone přikývl. „Asi šel po Ashbym taky. Tu dýmovnici jsi odklidil skvěle.“

„Objevil se tu Henrik,“ oznámila mu Stephanie.

„Jak moc se zlobí?“

„Ranilo ho to, Cottone. Není s to rozumně uvažovat.“

Maloneovi bylo jasné, že by si měl s přítelem promluvit, ale za celý den nenašel klidnou chvilku. Vytáhl mobil, který si před nástupem na loď vypnul, a zjistil, že má další zmeškané hovory – některé od Henrika a tři další z čísla, které poznával.

Od profesora Josepha Murada.

Zmáčkl tlačítko pro zpětné volání. Profesor to zvedl okamžitě.

„Mám to,“ řekl. „Přišel jsem na to.“

„Znáte polohu?“

„Myslím, že ano.“

„Už jste volal Henrikovi?“

„Právě teď. Vás jsem nezastihl, tak jsem zavolal jemu. Chce se na tom místě sejít.“

„Nechoďte tam, profesore. Řekněte mi, kde to má být, a já to vyřídím.“

66

15:40

Ashbyho vyvedli z člunu pod namířenou pistolí poblíž Ile Saint Germain, jižně od centra starého města. Teď už věděl, že ho zajal Peter Lyon a že ten muž na palubě výletní lodi nejspíš patřil k Američanům. Na nábřeží nad řekou čekal vůz s dvěma muži uvnitř. Lyon jim dal znamení a oba vystoupili. Jeden otevřel zadní dvířka a vytáhl ven Caroline.

„Váš pan Guildhall se k nám nepřipojí,“ prohlásil Lyon. „Obávám se, že se ocitl natrvalo ze hry.“

Ashby pochopil. „Nemusel jste ho rovnou zabíjet.“

Lyon se zasmál. „Právě naopak – jinak to nešlo.“

Situace se zvrhla z vážné v zoufalou. Lyon ho zřejmě sledoval na každém kroku, protože přesně věděl, kde Caroline a Guildhalla hledat.

Na Carolinině krásné tváři viděl nelíčený strach.

Sám byl vyděšený také.

Lyon ho pobídl k chůzi. „Říkal jsem si, že možná budete slečnu Doddovou potřebovat,“ zašeptal. „Jedině proto je dosud naživu. Doporučuji vám, abyste nepromarnil šanci, kterou jsem jí dal.“

„Vy chcete ten poklad?“

„Kdo by ho nechtěl?“

„Včera v Londýně jste mi tvrdil, že vás takové věci nezajímají.“

„Zdroj bohatství, o kterém neví žádná vláda a který není podchycen v žádných účtech – s něčím takovým bych dokázal divy. A nemusel bych se babrat s podvodníky, jako jste vy.“

Auto stálo kus od rušné ulice na plácku obklopeném holými zimními stromy. V dohledu nebyla živá duše, všude kolem se rozkládala obchodní zóna a opravny lodí, kde bylo teď o svátcích zavřeno. Lyon znovu vytáhl zpod kabátu pistoli a našrouboval na krátkou hlaveň tlumič.

„Šoupni ji zas dovnitř,“ poručil jednomu ze svých mužů, když došli k vozu.

Jeho pomocník neurvale vrazil Caroline na zadní sedadlo. Lyon došel k otevřeným dveřím, vsunul ruku do auta a zamířil na ni.

Zalapala po dechu. „Proboha. Ne!“

„Drž hubu,“ utrhl se Lyon.

Rozplakala se.

„Poslouchejte, lorde Ashby,“ řekl Lyon. „A vy také, slečno Doddová. Zeptám se vás jenom jednou. Pokud mi okamžitě nepodáte jasnou a vyčerpávající odpověď, vystřelím. Jasné?“

Ashby mlčel.

Lyon na něj upřel oči. „Neslyšel jsem, co jste říkal, lorde Ashby.“

„Co by na tom mělo být nejasného?“

„Řekněte mi, kde je ten poklad,“ poručil Lyon Caroline.

Když ji Ashby prve opouštěl, teprve domýšlela podrobnosti, ale znala přinejmenším výchozí bod. V zájmu jich obou doufal, že teď toho ví mnohem víc.

„V bazilice Saint-Denis,“ vyhrkla.

„Víte, kde přesně?“ zeptal se Lyon s pohledem upřeným na Ashbyho, ale pistolí ve voze dál mířil na ni.

„Myslím, že ano. Ale musím si to ověřit přímo na místě. Musím se podívat na vlastní oči. Vydedukovala jsem to z…“

Lyon vytáhl ruku z auta a spustil zbraň. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že ho dokážete najít.“

Ashby se nehýbal.

Lyon na něj namířil. „Teď je řada na vás. Dvě otázky – a chci jasné odpovědi. Máte přímé komunikační spojení s Američany?“

To bylo snadné. Ashby přikývl.

„Máte u sebe telefon?“

Znovu přikývl.

„Tak mi ho dejte – a to číslo.“

Malone stál vedle Sama a rozhodoval se, co dál, když vtom zazvonil Stephanii mobil. Podívala se na displej. „Ashby.“

Jenže Malone věděl svoje. „Zřejmě s tebou chce mluvit Lyon.“

Stephanie přijala hovor.

„Vyrozuměl jsem, že téhle akci velíte vy,“ ozval se mužský hlas.

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděla.

„Byla jste to vy včera večer v Londýně?“

„Byla.“

„Jak se vám líbilo dnešní představení?“

„Honičkou ve vašich stopách jsme se báječně pobavili.“

Lyon se zasmál. „Zaměstnalo vás to, abych se mohl vypořádat s lordem Ashbym. Nedá se mu věřit – určitě už jste to taky zjistila.“

„Nejspíš si o vás myslí totéž.“

„Měla byste mi být vděčná. Prokázal jsem vám službu. Dovolil jsem vám odposlouchávat můj rozhovor s Ashbym ve Westminsteru. Přišel jsem na procházku ve stopách Rozparovače, abyste mě mohli sledovat. Nechal jsem vám ty miniaturní věžičky. Dokonce jsem zaútočil na vašeho agenta. Co víc byste chtěla? Nebýt mě, jakživi byste nezjistili, že Ashbyho pravým cílem je věž. Předpokládal jsem, že najdete způsob, jak to zarazit.“

„A kdyby ne, záleželo by vám na tom? Dostal byste zaplaceno a vyrazil za dalším kšeftem.“

„Vkládal jsem ve vás důvěru.“

„Doufám, že nečekáte nic na oplátku.“

„Kdepak, proboha. Jen jsem nechtěl, aby to tomu pitomci Ashbymu vyšlo.“

Maloneovi bylo jasné, že Lyon předvádí svou pověstnou aroganci. Nejenže byl celou dobu před svými pronásledovateli o dva kroky napřed, ale chtěl jim to vmést do tváře.

„Mám pro vás ještě jednu informaci,“ oznámil Lyon. „A tahle je na rovinu, žádný zastírací manévr. Ti francouzští fanatici, kteří měli vzít útok na sebe, si kladli podmínku. Ashbymu jsem se o tom nezmínil. Jsou to separatisté a štve je, že se jim od francouzské vlády dostává nerovného zacházení. Vadí jim různá nařízení, která považují za rasistická. A už je unavilo protestovat. Mají dojem, že to k ničemu kloudnému nevede, a jako trest za aktivismus jim v posledních letech v Paříži zavřeli několik mešit. Na oplátku za pomoc v Invalidovně o sobě chtějí dát vědět způsobem, který bude mít větší váhu.“

Maloneovi se to, co slyšel, ani za mák nelíbilo.

„Chystají sebevražedný pumový útok,“ oznámil Lyon.

Maloneovi přeběhl po zádech mráz.

„Během vánočních bohoslužeb v jednom pařížském kostele. Připadá jim to symbolické, protože jim likvidují modlitebny jako na běžícím pásu.“

V Paříži se nacházejí celé stovky kostelů.

„Třikrát to byl planý poplach – těžko vás mohu brát vážně,“ namítla Stephanie.

„Chápu, ale tentokrát je to doopravdy. A s policií tam vtrhnout nemůžete. Atentátník by odpálil nálož dřív, než byste ho zarazili. K útoku dojde už za chvíli. Překazit ho můžete jen vy.“

„Žvásty,“ odsekla Stephanie. „Jen se snažíte získat čas.“

„Jistě. Ale můžete si dovolit riskovat předpoklad, že lžu?“

Malone viděl Stephanii na očích, že sdílí jeho názor.

Nemáme na vybranou.

„Kde to má být?“ zeptala se.

Lyon se rozesmál. „Tak moc vám to neusnadním. Bude to tak trochu bojová hra. A stádečko věřících samozřejmě spoléhá, že dorazíte včas. Máte k dispozici pozemní dopravu?“

„Ano.“

„Brzy se ozvu.“

Stephanie schovala telefon.

Tváří jí prolétl vztek, ale vzápětí ho vystřídala rozhodnost, kterou si vypěstovala za pětadvacet let ve zpravodajské branži.

Obrátila se k Samovi. „Jděte za Henrikem.“

Od profesora Murada už věděli, že Thorvaldsenovým cílem je bazilika Saint-Denis.

„Pokuste se ho ohlídat, než dorazíme.“

„Jak?“

„Nevím. Něco vymyslete.“

„Podle rozkazu, madam.“

Maloneovi při tom sarkasmu cuklo v koutcích. „Taky jsem to tak říkával, kdykoli mi přistřihla křidýlka. Však ty to zvládneš. Stůj si na svém a měj Henrika pod kontrolou.“

„To se snáz řekne, než udělá – zvlášť u Henrika.“

Malone mu položil ruku na rameno. „Má tě rád. Je v těžké situaci. Pomoz mu.“

67

Eliza Larocqueová přecházela po svém pařížském bytě a snažila se urovnat si myšlenky. Už se poradila s orákulem – položila mu otázku Uspějí moji nepřátelé? Odpověď, kterou jí poskytly namalované čárky, ji zmátla. Vězeň bude záhy uvítán doma, třebaže nyní strádá pod mocí nepřátel.

Co to má prokristapána znamenat?

Paolo Ambrosi čekal na její telefonát, připraven k akci. Chtěla se Grahama Ashbyho zbavit, ale napřed potřebovala získat odpověď na řadu otázek. Musí zjistit, kam až sahá jeho zrada. Jen tak dokáže zhodnotit míru případných škod. Neopouštěla ji vzpomínka na letadlo, jak se na ně řítí na vrcholku Eiffelovy věže. A potřebovala převzít kontrolu nad stamilióny eur Pařížského klubu, které Ashby uložil ve svojí bance.

Jenže dnes je svátek. Neexistuje způsob, jak se k těm penězům dostat. Udělá to ráno, jako vůbec první věc.

Příliš Ashbymu důvěřovala. A co Henrik Thorvaldsen? Tvrdil jí, že Američané vědí o všem, co se děje. Znamená to, že je Pařížský klub úplně odhalen? Je všechno v ohrožení? Jestliže byli Američané ve spojení s Ashbym, dostali se opravdu až k ní?

Telefon na stolku zazvonil. Pevná linka. Tohle číslo skoro nikdo neznal, jen její přátelé a členové vedení jejích podniků.

A Ashby.

Zvedla sluchátko.

„Madame Larocqueová, jsem člověk, kterého lord Ashby najal, aby vám dnes dopoledne obstaral tu podívanou.“

Nic na to neřekla.

„Na vašem místě bych byl také obezřetný,“ pokračoval hlas. „Volám vám, abych vám oznámil, že mám lorda Ashbyho v opatrování. Musíme spolu vyřídit jistou záležitost. Jakmile skončíme, chystám se ho zabít. Takže se můžete spolehnout, že váš dluh vůči němu bude vyrovnán.“

„Proč mi to říkáte?“

„Rád bych vám v budoucnu nabídl svoje služby. Je mi jasné, kdo ve skutečnosti platil účet. Ashby byl jen váš prostředník. Berte to jako mou omluvu za to nešťastné nedorozumění. Snad na vysvětlenou stačí, že náš britský známý lhal i mně. Chtěl vás a vaše společníky zlikvidovat a hodit to na mě. Naštěstí se nikomu nic nestalo.“

Fyzicky ne, pomyslela si. Ale jinak ano.

„Nemusíte nic říkat, madam. Jen vezměte na vědomí, že ten problém bude vyřešen.“

Telefon oněměl.

Ashby poslouchal, jak Peter Lyon šije na Larocqueovou boudu. Při slovech chystám se ho zabít mu přejel mráz po zádech. Caroline to slyšela také. Její strach přerostl v hrůzu, ale Ashby ji pohledem uklidnil.

Lyon zaklapl mobil a usmál se. „Chtěl jste mít jistotu, že po vás nepůjde. Teď ji máte. Momentálně nemůže nic dělat a ví to.“

„Podceňujete ji.“

„Kdepak. Podcenil jsem vás. A nemíním tu chybu opakovat.“

„Nemusíte nás zabíjet,“ vyhrkla Caroline.

„To záleží na vaší ochotě ke spolupráci.“

„Co vám zabrání nakonec nás zabít, i když budeme plně spolupracovat?“ zeptal se Ashby.

Lyon nasadil kamennou tvář šachového velmistra vyčkávajícího další protivníkův tah, zatímco ten svůj už zná. „Vůbec nic. Ale naneštěstí pro vás jinou možnost než spolupracovat nemáte.“

Henrik vystoupil z taxíku před bazilikou Saint-Denis a zvedl pohled k jediné boční věži kostela. Její dvojče chybělo; stavba vypadala jako po amputaci, při níž přišla o končetinu.

„Druhá věž shořela v 19. století,“ vysvětlila Meagan. „Udeřil do ní blesk. Už ji znovu nepostavili.“

Během jízdy na sever mu vyprávěla, že bazilika po staletí slouží jako pohřebiště francouzských králů. Od přestavby ve 12. století, padesát let před založením katedrály Notre Dame, se považuje za národní poklad. Zrodila se v ní gotická architektura. Během Francouzské revoluce bylo hodně tamních hrobek zničeno, ale obnovili je. Nyní je bazilika ve vlastnictví státu.

Stavba byla pod lešením; zvenčí halilo do tří čtvrtin výšky její severní i západní stranu. Narychlo ji obestavěli provizorní překližkovou ohradou, která bránila v přístupu k hlavnímu vchodu. Po obou stranách stály stavbařské náklaďáky.

„Zdá se, že se tu pracuje,“ podotkl Thorvaldsen.

„V tomhle městě se pořád na něčem pracuje.“

Zvedl oči k obloze. Slunce zakryly ocelově šedé mraky, sneslo se šero a ochladilo se.

Blížila se zimní bouře.

Do centra Paříže to odtud bylo po Seině a jejích kanálech deset kilometrů. Předměstí patrně sloužilo jako průmyslová zóna, protože cestou minuli několik továren.

Začínala padat mlha.

„Kazí se počasí,“ poznamenala Meagan.

Kolemjdoucí na dlážděném prostranství před kostelem přidali do kroku.

„Tohle je dělnická čtvrť,“ vysvětlovala Meagan. „Turisté nemají tyhle končiny rádi. Proto se o Saint-Denis tolik nemluví, i když podle mě je zajímavější než Notre Dame.“

Thorvaldsena historie nezajímala, pokud nesouvisela s Ashbyho pátráním. Profesor Murad mu prozradil něco z toho, co rozluštil – a totéž jistě věděl i Ashby, protože odborné znalosti Caroline Doddové se profesorovým přinejmenším vyrovnaly.

Mlha přešla v mrholení.

„Co teď?“ zeptala se Meagan. „Bazilika je zavřená.“

Thorvaldsenovi vrtalo hlavou, proč Murad ještě nedorazil. Před hodinou tvrdil, že se hned vydá na cestu.

Sáhl po mobilu, ale než mu stačil zavolat, přístroj zazvonil. Asi Murad, usoudil Thorvaldsen a podíval se na displej. COTTON MALONE.

Zmáčkl zelené tlačítko.

„Henriku, prosím tě, poslouchej mě.“

„Proč bych měl?“

„Snažím se ti pomoct.“

„Dost divným způsobem. Neměls tu knihu dávat Stephanii. Pomohl jsi jedině Ashbymu.“

„Víš přece, že to tak není.“

„Nevím.“

Bezděčně zvýšil hlas a Meagan to polekalo. Silou vůle se ovládl. „Vím jenom to, žes jí tu knihu dal. Pak jsi byl s Ashbym na té výletní lodi a podnikal něco, co ty a tvoje bývalá šéfová pokládáte za správnou věc. Mě jste vynechali. S děláním správných věcí jsem skončil, Cottone.“

„Henriku, nech nás to vyřídit.“

„Považoval jsem tě za přítele, Cottone. Vlastně za svého nejlepšího přítele. Vždycky ses na mě mohl spolehnout, ať šlo o cokoli. Dlužil jsem ti to.“ Bojoval s přívalem emocí. „Za Caie. Byl jsi tehdy u toho. Zastavils jeho vrahy. Obdivoval jsem tě a vážil si tě. Přede dvěma lety jsem ti jel do Atlanty poděkovat a našel jsem v tobě přítele.“ Znovu se odmlčel. „Jenže tys mi neoplatil stejnou mincí. Zradil jsi mě.“

„Udělal jsem, co jsem musel.“

Na racionální zdůvodňování neměl Thorvaldsen náladu. „Ještě něco?“

„Murad nedorazí.“

Rozsah Maloneovy zrady na něj dolehl plnou vahou.

„Ať hledáš v Saint-Denis cokoli, budeš to muset najít bez něj,“ zdůraznil Malone.

Thorvaldsen se vzpamatoval. „Sbohem, Cottone. Víckrát už spolu mluvit nebudeme.“

Ukončil hovor.

Malone zavřel oči.

To trpké prohlášení – víckrát už spolu mluvit nebudeme – se mu propalovalo nitrem. Člověk jako Henrik Thorvaldsen neprohlašuje podobné věci zbůhdarma.

Právě ztratil přítele.

Stephanie ho pozorovala z vedlejšího sedadla. Jeli od Notre Dame k hlučnému nádraží Gare du Nord, kam je navigovala první sada instrukcí, kterou obdrželi od Lyona po jejich prvním rozhovoru.

Po čelním skle stékaly dešťové kapky.

„Vyrovná se s tím,“ řekla. „Nesmíme brát ohled na jeho city. Znáš pravidla. Musíme splnit úkol.“

„Je to můj přítel. A mimochodem, pravidla nesnáším.“

„Vždyť mu tím pomáháš.“

„On to vidí jinak.“

Provoz houstl a déšť k dopravnímu zmatku ještě přispíval. Malone těkal pohledem k balkónům a střechám, k honosným průčelím po obou stranách ulice, zvedajícím se k tmavnoucí obloze. Všiml si několika antikvariátů. Ve výlohách měly reklamní poutače, ohmatané svazky a staré tisky.

Vzpomněl si na svůj vlastní obchod.

Na to, jak ho koupil od Thorvaldsena – svého domácího, svého přítele. Na společné úterní večeře v Kodani. Na své časté výlety do Christiangade. Na sdílená dobrodružství. Strávili spolu hodně času.

„Sam bude mít plné ruce práce,“ zamumlal.

Hemžení taxíků signalizovalo, že se blíží ke Gare du Nord. Podle Lyonových instrukcí mu měli zavolat, až budou mít nádraží na dohled.

Stephanie navolila číslo.

Sam vyšel ze stanice metra. Když zjistil, že prší, dal se do klusu a využíval markýz nad pozavíranými obchody místo deštníku. Pospíchal k náměstí označenému cedulí PL. JEAN JAURÈS. Nalevo se objevila bazilika Saint-Denis, jejíž středověkou estetickou harmonii narušovala podivně chybějící věž. Sam byl rád, že si vybral jako nejrychlejší dopravu na sever metro, a tak se vyhnul sváteční odpolední špičce v ulicích.

Rozhlížel se na promrzlém prostranství po Thorvaldsenovi. Mokré dláždění, které vypadalo jako černá lakovaná kůže, křižovaly pruhy odraženého žlutého světla pouličních lamp.

Že už by zašel do kostela?

Zastavil mladou dvojici mířící k metru a vyptal se jich na baziliku. Dozvěděl se, že je od léta zavřená kvůli rozsáhlým opravám, a lešení jejich slova potvrdilo.

Vtom zahlédl Thorvaldsena s Meagan. Byli nalevo asi o šedesát metrů dál, u zaparkovaného nákladního auta.

Zamířil k nim.

Ashby si v dešti vyhrnul límec a spolu s Caroline a Peterem Lyonem vykročil opuštěnou ulicí. Zatažené nebe zahalilo svět cínovým příkrovem. Dorazili sem po řece – plavili se motorovým člunem po Seině na západ, dokud se řeka nestočila k severu, pryč od Paříže. Tam zabočili do jednoho z jejích kanálů a přirazili k přístavišti poblíž dálničního nadjezdu, jen několik ulic na jih od baziliky Saint-Denis.

Minuli budovu se sloupořadím označenou MUSÉE D’ART ET D’HISTOIRE a Lyon je zavedl do krytého prostoru u vchodu.

Vtom mu zazvonil telefon.

Přijal hovor, chvilku poslouchal a prohlásil: „Jeďte po bulváru de Magenta na sever, pak uhněte na bulvár de Rochechouart. Zavolejte mi, až najdete Place de Clichy.“

Ukončil spojení.

Caroline byla ještě pořád vyděšená. Ashby přemítal, jestli nepropadne panice a nepokusí se utéct. Bylo by to bláznovství. Člověk jako Lyon by ji okamžitě zastřelil, poklad nepoklad. Rozum velel jediné – doufat, že se ten netvor dopustí chyby. Jestli ne, snad by mu mohl nabídnout něco, co by mu připadalo užitečné – třeba banku, přes kterou se dají proprat peníze a kde se nikdo na nic nevyptává.

Pokud to bude nutné, nějak se s tím vypořádá.

V tuhle chvíli prostě jen doufal, že Caroline zná odpověď na otázky, které jí Lyon co nevidět položí.

68

Thorvaldsen a Meagan kráčeli štěrkovou cestičkou podél severní stěny kostela směrem od náměstí.

„Na jižní straně je bývalé opatství,“ líčila mu Meagan. „Není tak staré jako bazilika. Je z devatenáctého století, i když některé části jsou starší. Momentálně funguje jako jakási škola. Opatství je ústředním bodem legendy, která se k tomuto místu váže: když svatého Diviše, prvního pařížského biskupa, na Montmartru sťali, údajně ušel ještě dlouhý kus cesty a hlavu si nesl v rukou. Pohřbili ho na místě, kde se konečně zhroutil. A tam vybudovali opatství, ze kterého se časem stala,“ ukázala na kostel, „tahle příšernost.“

Thorvaldsen se rozhodoval, kudy dovnitř. V severní stěně se nacházely tři vstupní portály, ale všechny blokovala železná mříž. Vpředu zahlédl cosi, co vypadalo na apsidu – kamenný půloblouk se vsazenými okny z barevného skla.

Nepřestávalo pršet.

Potřebovali se někam schovat.

„Pojďme za roh,“ navrhl. „Zkusíme to z jihu.“

Ashby si prohlížel baziliku, zázrak lidské dovednosti a řemeslné zručnosti. Šli štěrkovou cestou po církevním pozemku na jižní straně budovy, kam se protáhli mezerou v provizorní stavební ohradě.

Obličej i vlasy měl mokré, jako by zrovna vylezl zpod sprchy, a uši ho pálily mrazem. Ještě že si vzal teplý kabát, silné kožené rukavice a dlouhé spodní prádlo. Caroline byla také oblečená přiměřeně počasí, ale zmoklé plavé vlasy se jí lepily k hlavě. Kolem se válely haldy rozbitých cihel, kusy travertinu a mramorové úlomky. Cesta procházela mezi bazilikou a kamennou zdí oddělující farní pozemek od sousedních domů. O kus dál stálo na betonových panelech nákladní auto stavební firmy. Bohatě zdobenou stěnu baziliky zakrývalo lešení. Za náklaďákem se rýsovaly kamenné schody a nad nimi gotický portál zužující se přes celou šířku tlusté zdi dozadu, k zavřeným dvojkřídlým dveřím ze železných plátů.

Lyon k nim vystoupal a zkusil visací zámek.

Zamčeno.

„Vidíte tamhleten kus železné trubky?“ ukázal na hromadu harampádí. „Přineste ji.“

„Chcete se dovnitř vloupat?“ podivil se Ashby.

Lyon přikývl. „Proč ne?“

Malone přihlížel, jak Stephanie znovu vyťukává na mobilu Ashbyho číslo. Dorazili na Place de Clichy, velkou křižovatku překypující ruchem.

„Na jih po Rue d’Amsterdam, kolem Gare St. Lazare,“ přikázal Lyon z reproduktoru. „Kostel, který hledáte, je přímo naproti nádraží. Na vašem místě bych sebou hodil. Dojde k tomu za půl hodiny. A už mi nevolejte. Nezvednu to.“

Řidič zaslechl místo určení a dupl na plyn. Gare St. Lazare se před nimi vynořilo za necelé tři minuty.

Naproti frekventovanému nádraží se nacházely dva kostely, jeden vedle druhého.

„Tak který?“ zavrčela Stephanie.

Sam, schoulený před deštěm, obcházel baziliku od severu kus za Thorvaldsenem a Meagan. Ti už o třicet metrů dál zašli za roh. Zadní část baziliky byla samý oblouk a křivka, vůbec se nepodobala strohým liniím průčelí obráceného k náměstí.

Šel opatrně, nechtěl Thorvaldsena upozornit na svou přítomnost.

Obešel obloukovou apsidu a ocitl se na jižní straně kostela.

Okamžitě spatřil Thorvaldsena a Meagan; krčili se v krytém průchodu spojujícím baziliku s jakousi malou sousední stavbou. Zaslechl, jak kus dál od místa, kde ti dva stáli, něco kovově třesklo.

A znovu. A ještě jednou.

■ ■ ■

Ashby udeřil těžkou železnou trubkou do zámku. Při čtvrtém úderu očko povolilo.

Poslední rána, a černá kovová závora se s rachotem skutálela ze schodů.

Lyon otevřel dveře. „Šlo to snadno.“

Ashby odhodil trubku.

Lyon zamával pistolí, aby mu zdůraznil, ať se nepokouší o nějakou pitomost, a ukázal na Caroline. „Přišel čas zjistit, jestli se strefila do černého.“

Malone dospěl k rozhodnutí. „Nečekalas přece, že nám to Lyon usnadní. Vezmi si ten napravo, já půjdu do toho vlevo.“

Auto zastavilo a oba vyskočili do deště.

Ashby byl rád, že je pod střechou. Uvnitř baziliky bylo sucho a teplo. Svítilo tam jen pár světel, ale stačilo to, aby užasl nad majestátní krásou hlavní lodi. Vznosné drážkované sloupy přinejmenším třicet metrů vysoké, graciézní oblouky a lomená klenba braly svou velkolepostí dech. Mozaiková okna – příliš mnoho na to, aby je počítal – v dnešní zamračený den potemněla, takže neskýtala nic ze smyslového požitku, který jindy jistě vyvolávaly jejich zářivé barvy. Stěny chrámu vypadaly, jako by nic nevážily, a k tomu dojmu ještě přispívalo, že všechnu tu výšku nepodepíral žádný viditelný stavební prvek. Ashby samozřejmě věděl, že spočívá na opěrných obloucích s pilíři zvenčí. Schválně se soustřeďoval na detaily, aby si ulevil od napětí. Potřeboval mít čistou hlavu. Být připraven jednat, jakmile se naskytne vhodná chvíle.

„Co teď, slečno Doddová?“ zeptal se Lyon.

„Nemůžu pořádně přemýšlet, dokud na mě míříte,“ odsekla Caroline. „Nejde mi to. Nemám zbraně ráda. Nemám ráda vás. Nechci tu být.“

Lyonovy kruté oči se zúžily. „Jestli vám to pomůže…“ Zastrčil si pistoli pod kabát a ukázal jí prázdné ruce v rukavicích. „Je to takhle lepší?“

Caroline se silou vůle ovládla. „Beztak nás zabijete. Proč bych vám měla něco vykládat?“

Z Lyonovy tváře zmizela veškerá vlídnost. „Když najdeme, co hledáme, možná se smiluji. Kromě toho lord Ashby sleduje každý můj pohyb a číhá na chybu. Uvidíme, jestli se zachová jako pravý muž.“

Ashby posbíral poslední cáry odvahy. „Snad budu mít příležitost.“

Lyon se pobaveně ušklíbl. „Pevně doufám. Takže kam teď, slečno Doddová?“

Thorvaldsen poslouchal za pootevřenými dveřmi, které Ashby vylomil. Připlížili se k nim s Meagan, když Ashby, Caroline Doddová a muž v zeleném kabátě vklouzli dovnitř. Thorvaldsen si byl jistý, že tím třetím je muž, který seskočil s Ashbym z výletní lodi do člunu.

„Co uděláme?“ šeptla mu Meagan do ucha.

S tímhle spojenectvím musí skoncovat. Pokynul jí, aby se vzdálili.

Vyběhli zpod portálu na déšť a vrátili se do krytého průchodu, kde byli prve. Thorvaldsen zahlédl opodál toalety a prodejnu vstupenek a došlo mu, že se tady platí vstupné do baziliky.

Chytil Meagan za paži. „Chci, abyste odtud zmizela. Okamžitě.“

„Nehrajte si na drsného chlápka, starý pane. Já se o sebe umím postarat.“

„Nepleťte se do toho.“

„Chcete zabít taky tu ženu a toho druhého?“

„Když to jinak nepůjde.“

Zavrtěla hlavou. „Vám přeskočilo.“

„Přesně tak. Přeskočilo mi. Takže zmizte.“

Lilo jako z konve, kolem jejich úkrytu crčely ze střechy čůrky deště. Všechno jako by se odehrávalo hypnoticky zpomaleně. Thorvaldsen se celý život řídil racionálním uvažováním, ale to teď přehlušil nekonečný žal. Kolik náhražek štěstí už vyzkoušel od Caiovy smrti? Práci. Politiku. Filantropii. Záchranu zbloudilých duší. Takových, jako byl Cotton. A Sam. Ale nic neutlumilo prudkou bolest, která v něm vytrvale hlodala. Tenhle úkol je na něm. Nikoho dalšího do toho zatahovat nebude.

„Nechci se nechat zabít,“ řekla konečně Meagan.

Z jejích slov slabounce zazníval stud.

„Tak běžte pryč.“ Hodil jí svůj mobilní telefon. „Tohle už nepotřebuju.“

Otočil se k odchodu.

„Starý pane,“ řekla.

Zastavil se, ale neohlédl.

„Dávejte na sebe pozor.“ Její hlas, tichý a jemný, zbarvila upřímná starostlivost.

„Vy také,“ odvětil.

A vykročil do deště.

69

Malone se opřel do těžkých dubových dveří kostela svatého Ondřeje. Byl to typický pařížský kostel s postranními kaplemi za lomenými oblouky, s vyvýšeným chórovým ochozem a vysokými zdmi kolem kněžiště. Zvenčí ho podepíraly masivní obloukové pilíře. Gotika v nejkrásnější podobě.

Lidé zaplnili lavice a shlukli se v transeptech po obou stranách dlouhé hlavní lodi. V kostele se topilo, ale přesto tam zvenčí pronikala zima, takže si většinou nechali kabáty. Hodně jich mělo nákupní tašky, batohy, velké aktovky. Najít bombu nebo cokoli podobného bude tím pádem miliónkrát těžší.

Naoko lhostejně obcházel zástup. Interiér kostela byl samý výklenek a stín. Vysoké sloupy nejen podepíraly klenbu, ale také poskytovaly útočníkovi další pohodlný úkryt.

Malone byl ozbrojen a připraven.

Jenže k čemu?

Zavibroval mu mobil. Ucouvl za jeden sloup do prázdné postranní kaple a tiše se ohlásil.

„Tady bohoslužba skončila,“ oznámila Stephanie. „Lidé se rozcházejí.“

Nepříjemné tušení, které na něj dolehlo hned po příchodu, ještě zesílilo.

„Přijď sem,“ zašeptal.

Ashby zamířil k hlavnímu oltáři. Vstoupili do baziliky postranním vchodem poblíž schodů na kněžiště a dalších, po nichž se scházelo dolů do krypty. Od oltáře se k severní příčné lodi a doleva k hlavnímu vchodu táhly řady dřevěných židlí. V severní stěně bylo proraženo obrovské rozetové okno, za kterým temněl pohasínající den. V obou příčných lodích i mezi židlemi byly roztroušeny zdobené hrobky, většinou z tesaného mramoru. Po celé délce hlavní lodi se táhly řady monumentálních náhrobních plastik.

„Napoleon si přál přenechat svoje bohatství synovi,“ řekla Caroline. Z jejích slov čišel strach. „Pečlivě ho uschoval. Na místo, kde ho nikdo nenajde. Kromě těch, kdo ho najít mají.“

„To by měl udělat každý,“ podotkl Lyon.

Nepřestávalo pršet, kostelní lodí se rozléhalo bubnování dešťových kapek na měděnou střechu.

„Po pěti letech v exilu pochopil, že se do Francie už nikdy nevrátí. Věděl také, že umírá. A tak se pokusil předat synovi informaci o místu skrýše.“

„Souvisí s tím nějak ta kniha, kterou vám dal ten Američan v Londýně?“ obrátil se Lyon k Ashbymu.

Ashby přisvědčil.

„Říkals mi, že ti ji dala Larocqueová,“ podivila se Caroline.

„Lhal vám,“ konstatoval Lyon. „Ale na tom už nezáleží. Proč je ta kniha tak důležitá?“

„Je v ní vzkaz,“ vysvětlila Caroline.

Prozrazovala mu toho zbytečně moc a příliš rychle, jenže Ashby jí neměl jak naznačit, ať zbrzdí.

„Myslím, že jsem rozluštila hlavní Napoleonovo sdělení,“ řekla.

„Povídejte,“ vybídl ji Lyon.

Sam viděl, jak se Thorvaldsen s Meagan rozešli a jak vyběhla zpod průchodu směrem k místu, kde stál schovaný pod jedním z mnoha výstupků. Přitiskl se zády k mokrému studenému kameni a čekal na ni, až zahne za roh. Měl by se třást zimou, ale nervové napětí otupilo veškeré ostatní pocity, takže počasí skoro nevnímal.

Meagan se vynořila.

„Kam máš namířeno?“ oslovil ji tiše.

Strnula uprostřed kroku a polekaně se obrátila. „Hergot, Same! Vyděsil jsi mě k smrti.“

„Co se děje?“

„Tvůj přítel se chystá provést totální pitomost.“

Přesně jak předpokládal. „Co byly ty rány, které jsem slyšel?“

„Ashby a dva další se vloupali do kostela.“

Zajímalo ho, kdo je s Ashbym, a tak se na ty dva Meagan vyptal. Popsala mu jakousi ženu, kterou neznal. Zato popis druhého muže odpovídal tomu z lodi. Peter Lyon. Musí zavolat Stephanii. Hrábl do kapsy kabátu pro telefon.

„Je v něm lokátor,“ upozornila Meagan a ukázala na mobil. „Nejspíš už stejně vědí, kde jsi.“

Nebyl si tak jistý. Stephanie s Malonem měli plné ruce práce s Lyonovou nejnovější hrozbou. Jenže jeho sem poslali hlídat Thorvaldsena, a ne čelit hledanému teroristovi.

A ještě něco mu dělalo starost.

Trvalo mu to sem dvacet minut – podzemkou. Ocitli se pořádný kus od centra Paříže, na téměř opuštěném předměstí zmáčeném lijavcem.

Z toho plynulo, že se s tímhle problémem bude muset vypořádat sám.

Pamatuj, Same, lehkomyslnost je cesta do hrobu. Norstrum měl pravdu – jenže Henrik ho potřebuje.

Vrátil mobil do kapsy.

„Nepůjdeš dovnitř, viď, že ne?“ ujišťovala se Meagan, která mu zřejmě četla myšlenky.

Ještě než promluvil, bylo mu jasné, jak hloupě bude jeho prohlášení znít. Ale myslel to vážně. „Musím tam.“

„Stejně jako na vrchol Eiffelovky? Kde tě mohli zabít s těmi ostatními?“

„Tak nějak.“

„Same, ten děda chce Ashbyho zabít. Nic ho nezastaví.“

„Já ano.“

Potřásla hlavou. „Mám tě ráda, Same. Namouduši. Ale jsi úplný cvok. Tohle je trochu moc.“

Stála v dešti, tvář rozbouřenou emocemi. Vzpomněl si na jejich polibek včera večer v podzemí. Něco se mezi nimi zrodilo. Vztah. Vzájemná přitažlivost. Ale přesto jí viděl rozhodnutí na očích.

„Já nemůžu,“ vypravila ze sebe.

Otočila se a utekla.

■ ■ ■

Thorvaldsen si pečlivě vybral vhodnou chvíli, kdy Ashby a jeho dva společníci zmizeli z dohledu ve ztemnělé lodi. Venku už bylo skoro stejně šero jako uvnitř, takže mohl pod clonou větru a deště nepozorovaně vklouznout dovnitř.

Pootevřené dveře se nacházely blíž k východnímu konci dlouhé jižní boční stěny baziliky. Hned za nimi zahnul doleva a přikrčil se za bohatě zdobeným monumentálním náhrobkem ve tvaru vítězného oblouku, pod nímž spočívaly dvě ležící postavy vytesané z věkem omšelého mramoru. Působily vychrtle, jako by měly znázorňovat spíš mrtvé než živé. Mosazná tabulka je identifikovala jako Františka I. a jeho choť, královský pár ze 16. století.

Opodál zpoza sloupů vzpínajících se v duchu gotiky vysoko vzhůru zaslechl slabé hlasy. V příšeří se rýsovaly další hrobky a židle úhledně uspořádané do řad. Hlasy k němu doléhaly v nárazech. Neslyšel už tak dobře jako kdysi a déšť bubnující na střechu mu také nepomáhal.

Potřeboval se dostat blíž.

Opustil úkryt a přeběhl k náhrobku se sochou křehké ženy, menšímu, než byl ten první. Z mřížky v podlaze sem vanulo teplo. Z kabátu mu kapalo na podlahu, a tak si ho opatrně rozepnul a svlékl, ale předtím si vzal z kapsy pistoli.

Doplížil se o několik metrů dál ke sloupu, který odděloval jižní transept od hlavní lodi, a pečlivě si hlídal, aby přitom nepřekotil některou židli.

Stačí jediný zvuk a ztratí výhodu.

Ashby sledoval, jak Caroline napůl bez sebe strachy loví z kapsy list papíru a vykládá Peteru Lyonovi, co si přál vědět.

„Ty římské číslice obsahují tajný vzkaz,“ vysvětlovala. „Tomu kódu se říká maurský uzel. Korsičané se ho naučili od arabských pirátů, kteří terorizovali jejich pobřeží.“

Lyon jí papír vyškubl.

CXXXV II CXLII LII LXIII XVII

II VIII V X X II

„Číslice obvykle odkazují na stránku, řádek a slovo nějakého rukopisu,“ pokračovala ve výkladu. „Odesílatel a příjemce pracují se stejným textem. Protože jen oni vědí, jaký text použít, je prakticky vyloučeno, že by vzkaz rozluštil někdo jiný.“

„Tak jak se to podařilo vám?“

„Napoleon poslal tahle čísla synovi v roce 1821. Chlapci tenkrát bylo teprve deset. Ve své poslední vůli mu Napoleon zanechal čtyři sta knih a jednu z nich zvlášť zdůraznil. Syn však měl knihy dostat, teprve až mu bude šestnáct. Tenhle kódovaný vzkaz je neobvyklý tím, že ho tvoří jen dva řádky číslic, takže označují jen stránku a řádek. Chlapci – anebo spíš jeho matce, protože té Napoleon původně psal – muselo být známo, k jakému textu se šifra vztahuje. Nemohl to být rukopis zmíněný v poslední vůli, protože Napoleon jim tenhle kód poslal v době, kdy jeho poslední vůli ještě nemohli znát. Vždyť tehdy ještě žil.“

Strachy trochu ztrácela nit, ale Ashby ji nechal.

„A tak mi nezbylo než hádat. Usoudila jsem, že si Napoleon vybral nějaký obecně známý text, který bývá vždycky po ruce. Který se snadno sežene. A pak mi došlo, že vlastně zanechal vodítko.“

Na Lyona to očividně udělalo dojem. „Jste hotový detektiv.“

Tou lichotkou ji nijak zvlášť neuklidnil.

Ashby ještě nic z toho neslyšel a hořel zvědavostí stejně jako Lyon.

„Byla to bible,“ řekla Caroline. „Napoleon použil bibli.“

70

Malone studoval tváře shromážděných věřících jednu po druhé. Přejel pohledem k velkým hlavním dveřím, kudy se dovnitř loudali další. Hodně se jich zastavovalo u zdobené kropenky, omočili si v ní prsty a pokřižovali se. Zrovna se chtěl odvrátit, když se dovnitř prodral jakýsi muž. Kropenku minul. Byl malý, se světlou pletí, tmavými vlasy a dlouhým orlím nosem. Na sobě měl černý kabát ke kolenům a na rukou kožené rukavice. Ve tváři se mu zračil ustrnulý, pateticky slavnostní výraz. Nesl na zádech bachratý batoh.

U hlavního oltáře se objevil kněz se dvěma ministranty.

Kazatel vystoupal na kazatelnu. Z reproduktorů se ozval hlas a požádal o pozornost.

Zástup ztichl.

Malone popocházel k oltáři, klestil si cestu mezi lidmi, kteří postávali vedle lavic v transeptu a naslouchali bohoslužbě. Naštěstí nebylo ani v jedné příčné lodi plno. Zahlédl Nosáče, jak se proplétá zástupem kupředu v protější lodi – mizel a zase se vynořoval mezi sloupy.

Upoutal ho další možný podezřelý. Muž s olivovou pletí a krátkými vlasy, v příliš velkém kabátě a bez rukavic. Malone se proklínal, že dopustil, aby k tomuhle vůbec došlo. Žádné přípravy, žádné rozvažování, nechávají se vodit za nos masovým vrahem. Nedá se vyloučit, že se honí za chimérou. Takhle zpravodajské akce rozhodně probíhat nemají.

Zaměřil pozornost na Snědého.

Ten člověk měl pravičku zastrčenou v kapse, levou ruku svěšenou podél těla. Maloneovi se nezamlouval napjatý výraz v jeho očích, ale bál se, jestli se nenechává strhnout k unáhleným závěrům.

Vtom slavnostní ticho prolomil zvučný hlas.

Žena. Zhruba pětatřicet, tmavé vlasy, hrubá tvář. Stála v jedné lavici a zahrnovala salvou slov muže vedle sebe. Malone z její francouzštiny něco málo pochytil.

Hádali se.

Ještě něco zaječela a vyběhla z lavice.

Sam co nejnenápadněji vklouzl do baziliky Saint-Denis a doufal, že ho přitom nikdo nezahlédl. Uvnitř vládlo ticho. Nikde ani stopy po Thorvaldsenovi, Ashbym ani Peteru Lyonovi.

Nebyl ozbrojen, ale nemohl přítele nechat, aby čelil takovému nebezpečí sám. Bylo načase oplatit mu službu, kterou Dán poskytl jemu.

V chabém osvětlení toho moc neviděl a kvůli šumění deště a větru zvenčí nebylo pořádně slyšet. Zadíval se doleva a rozeznal povědomý Thorvaldsenův obrys; stál o patnáct metrů dál za mohutným sloupem.

Vtom uslyšel zprostřed baziliky hlasy.

Slova k němu doléhala jen útržkovitě.

V příšeří se pohnuly tři postavy.

Nemohl riskovat přesun k Thorvaldsenovi, a tak nenápadně popošel kousek dopředu.

Ashby čekal, až Caroline vysvětlí Napoleonovo počínání.

„Přesněji řečeno,“ vykládala, „použil Knihu žalmů.“ Ukázala na první sadu římských číslic.

CXXXV

II

„Žalm 135, verš druhý. Opsala jsem ho.“

Zašátrala v kapse po dalším kusu papíru. „‚Vy, kteří stojíte v Hospodinově domě, v nádvořích domu našeho Boha.‘“

Lyon se usmál. „Chytré. Pokračujte.“

„Další dvě čísla odkazují na žalm 142, verš pátý. ‚Pohleď napravo a uzříš.‘“

„Jak víte…“ spustil Lyon, ale vyrušil ho zvuk, který se ozval odkudsi od hlavního oltáře a dveří, jimiž vešli.

Hrábl pravou rukou po pistoli a ohlédl se po něm.

„Pomoc,“ vykřikla Caroline. „Pomozte nám! Ohrožuje nás muž s pistolí.“

Lyon na ni namířil.

Ashby musel zasáhnout.

Caroline ustupovala, jako by se mohla zbavit hrozby tím, že couvne, a v očích měla bezbřehý děs.

„Zastřelit ji by byla hloupost,“ zkusil to Ashby. „Je jediná, kdo zná správné místo.“

„Tak jí řekněte, ať zůstane stát a drží hubu,“ rozkázal Lyon, aniž na ni přestal mířit.

Ashby se varovně podíval na svou milenku. Zvedl ruku, aby ji zarazil. „Caroline, prosím tě. Zastav.“

Zřejmě vycítila, jak je jeho prosba naléhavá, a strnula na místě.

„Poklad nepoklad,“ řekl Lyon, „ještě jednou hlesne, a je po ní.“

Thorvaldsen sledoval, jak Caroline Doddová pokouší osud. Zaslechl ten zvuk také, od portálu, kterým vešel. O patnáct metrů dál, za překážkovou dráhou z náhrobků.

Někdo je uvnitř.

A ohlásil svou přítomnost.

Sam se ohlédl po zvuku odkudsi za sebou, ode dveří. Zahlédl u obvodové zdi tmavou postavu, jak se plíží ke schodům vedoucím na vyvýšené kněžiště za hlavním oltářem.

Poznal ji podle obrysu a velikosti.

Meagan.

Ashby postřehl, že závany větru a deště zvenčí zesílily, jako by se dveře, kterými se vloupali dovnitř, o něco víc pootevřely.

„Venku řádí bouřka,“ řekl Lyonovi.

„Ty taky drž hubu.“

Lyon konečně začínal ztrácet nervy. Ashbymu cuklo v koutcích, ale ovládl se.

V Lyonových jantarových očích se objevil ostražitý pohled hlídacího psa. Se zvednutou pistolí se pomalu otáčel kolem dokola a zkoumal slabě osvětlenou prostoru, která je obklopovala.

Ashby to zpozoroval v témže okamžiku jako on.

Pohyb o třicet metrů dál, na schodech napravo od oltáře, které vedly na kněžiště a do apsidy.

Někdo tam je.

Lyon vypálil. Dvakrát. Kostelní lodí třeskly výstřely, které díky tlumiči nezněly o nic hlasitěji, než když praskne pouťový balónek.

Vzápětí přilétla vzduchem židle a udeřila ho.

A za ní další.

71

Malone si pozorně prohlédl tu ženu, která si pomocí loktů razila cestu uličkou. Muž, s nímž se pohádala, už taky vylezl z lavice a šel za ní, oba odcházeli směrem od oltáře k hlavnímu vchodu. Muž měl na sobě tenký nylonový plášť, vepředu rozepnutý, a Malone na něm neshledával nic podezřelého.

Znovu projížděl pohledem zástup.

Uviděl Nosáče s batohem, jak vchází do poloprázdné lavice v popředí, křižuje se a pokleká k modlitbě.

Uviděl Snědého, jak se poblíž oltáře vynořil z šera, pořád ještě v protější příčné lodi. Odstrčil lidi stojící před ním a zastavil se u sametových šňůr, které bránily v přístupu dopředu.

Maloneovi se to ani trochu nelíbilo.

Vklouzl rukou pod bundu a sevřel zbraň.

Sam zahlédl, jak Lyon vystřelil směrem, kudy se plížila Meagan. Slyšel kulku třesknout o kámen a modlil se, aby to znamenalo, že minula cíl.

Bazilikou zarachotil nový zvuk.

A po něm další.

Ashby viděl, jak Lyona zasáhly dvě skládací židle a jak se zapotácel, protože útok nečekal. Hodila je Caroline, když Lyonovu pozornost odvrátil ten neznámý, který vešel do kostela.

Pak utekla a ztratila se v přítmí.

Lyon se vzpamatoval a uvědomil si, že Caroline je pryč.

Stočil pistoli k Ashbymu.

„Správně jste řekl, že je jediná, kdo zná správné místo. Vás nepotřebuju.“

Tohle Caroline zřejmě nevzala v úvahu.

„Přimějte ji, ať se vrátí.“

„Caroline,“ křikl Ashby. „Musíš se vrátit!“ Ještě nikdy ho nikdo nedržel na mušce. Byl to příšerný pocit.

Vůbec se mu nezamlouval.

„Hned se vrať. Prosím!“

Thorvaldsen sledoval, jak Caroline Doddová hází po Lyonovi židle a mizí ve tmě v hlavní lodi. Určitě se schovává za náhrobky a sloupy a postupuje směrem k němu. Jinam nemohla, protože protější boční loď byla příliš blízko k Peteru Lyonovi a mnohem osvětlenější.

Jeho oči už přivykly šeru, a tak zůstal stát na místě a střídavě sledoval Lyona s Ashbym a prostor nalevo.

Konečně ji spatřil.

Po špičkách se kradla jeho směrem. Nejspíš měla namířeno k otevřeným dveřím v jižním portálu, kudy táhl dovnitř vítr a déšť.

K jediné cestě ven.

Potíž byla, že její záměry určitě prohlédl i Lyon.

Malone svíral v ruce berettu. Moc se mu do střílení nechtělo, ale jestli to nepůjde jinak, odpráskne Snědého přímo tady.

Jeho terč stál o deset metrů dál a Malone čekal na jeho další pohyb. Ke Snědému přistoupila jakási žena, vzala ho v podpaží a lehce ho políbila na tvář. Nejdřív se zatvářil překvapeně, ale pak ji zřejmě poznal a dali se do řeči.

Obrátili se a společně zamířili zpátky k hlavnímu vchodu.

Malone uvolnil prsty na pistoli.

Planý poplach.

Začala mše. Vrátil se pohledem k hlavní lodi a zaregistroval, že Nosáč si razí cestu z lavice k prostřední uličce.

Dál se rozhlížel, odkud by mohly hrozit problémy. Měl nechat kostel evakuovat…, ale třeba je to jen další plácnutí do vody.

V lavici, ze které odešel Nosáč, vstala nějaká žena. Držela batoh. Gestikulovala na Nosáče, že si něco zapomněl, ale ten ji odbyl mávnutím a šel dál. Žena vylezla do středové uličky a spěchala za ním.

Malone vyčkával v příčné lodi.

Nosáč se otočil a spatřil ji, jak za ním chvátá s černým silonovým batohem v ruce. Rozběhl se k ní, vyškubl jí ho a odhodil. Batoh odlétl po mramorové podlaze a zarazil se o dolejšek dvou nízkých stupňů k oltáři.

Nosáč se otočil na patě a ozlomkrk se rozběhl k východu.

Maloneovi vyvstala v mysli vzpomínka na Mexico City.

Tohle je ono.

Udělej něco.

72

Thorvaldsen vyčkával, až se Caroline Doddová připlíží blíž. Cestou k jižnímu portálu šikovně využívala kdejakého výklenku. Přikrčil se do vhodné polohy a čekal na okamžik, kdy ho bude míjet. Jednou rukou pevně sevřel pistoli, druhou se ji chystal drapnout. Nemůže ji nechat odejít. Celý loňský rok záznam za záznamem poslouchal, jaké pletichy kuje s Ashbym. Ta žena možná neví o všem, co Ashby napáchal, ale žádné neviňátko není.

Přitiskl se k boku bohatě zdobeného renesančního mramorového sarkofágu. Doddová se přesouvala podél zadní části náhrobního monumentu a jeden z masivních sloupů je oba clonil před pohledem z kostela. Thorvaldsen počkal, až se pokusí přeběhnout k dalšímu náhrobku, zahákoval ji paží pod krkem a přitiskl jí dlaň k ústům.

Strhl ji na zem, přimáčkl jí pistoli ke krku a zašeptal: „Ticho, nebo toho chlapa upozorním, kde jste. Jestli rozumíte, kývněte hlavou.“

Udělala to a Thorvaldsen povolil stisk.

Odtáhla se.

„Kdo sakra jste?“ zašeptala.

Postřehl v její otázce naději, že jim snad přišel na pomoc. Rozhodl se toho využít.

„Člověk, který vám může zachránit život.“

Ashby pečlivě ovládal svůj výraz, i když se při pohledu do ústí pistole děsil, že nastal jeho konec.

Lyon nemá žádný důvod nechávat ho naživu.

„Caroline!“ zavolal. „Musíš se vrátit. Zapřísahám tě. Ten člověk mě zabije, když to neuděláš.“

Thorvaldsen nemohl dopustit, aby Peter Lyon udělal to, kvůli čemu sem přišel on.

„Zavolejte na Lyona, ať si sem pro vás přijde,“ zašeptal.

Caroline Doddová zavrtěla hlavou.

Potřeboval ji uklidnit. „Neudělá to. Ale Ashby tím získá čas.“

„Jak víte, kdo jsme?“

Neměl čas na vysvětlování, a tak na ni namířil. „Udělejte to, nebo vás zastřelím.“

Sam se odhodlal k akci. Musí zjistit, jestli je Meagan v pořádku. Na schodech za oltářem neviděl žádný pohyb. Zdálo se, že Lyon se soustředí spíš na Caroline Doddovou – nutil Ashbyho, aby ji přiměl k návratu na místo, kde stáli, tedy na opačný, západní konec hlavní chrámové lodi.

Dokud Lyon věnuje pozornost něčemu jinému, je nejvhodnější chvíle k činu.

„Hej, ty nemehlo,“ křikla náhle Meagan na Lyona ze tmy. „Netrefil ses.“

Co proboha blázní?

„Kdo jste?“ zeptal se té tmy Lyon.

Ashbyho by odpověď taky zajímala.

„To byste rád věděl, co?“

Hlas se odrážel od kamenných zdí, takže se nedalo určit, kde ta žena je, ale Ashby předpokládal, že právě ona byla tou postavou, kterou viděli vybíhat po schodech na kněžiště.

„Zabiju vás,“ prohlásil Lyon.

„Nejdřív mě musíte najít. A to znamená, že musíte zastřelit velectěného lorda Ashbyho.“

Zná jeho jméno. Kdo to jen může být?

„Znáte i mě?“

„Peter Lyon. Terorista par excellence.“

„Patříte k Američanům?“ zeptal se Lyon.

„Patřím sama sobě.“

Ashby Lyona pozoroval. Viditelně ho to vyvedlo z míry. Dál na něj mířil pistolí, ale soustředil se na ten hlas.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Váš krk.“

Lyon se zasmál. „Po té trofeji prahne kdekdo.“

„To se mi doneslo. Ale získám ji já.“

■ ■ ■

Thorvaldsen naslouchal slovní výměně mezi Meagan a Lyonem. Pochopil, co Meagan sleduje – chce vyvolat zmatek a pokud možno přimět Lyona k chybě. Bylo to od ní lehkomyslné. Ale možná odhadla situaci správně. Lyon teď dělil pozornost mezi tři možná ohrožení – Ashbyho, Caroline a neznámý hlas. Bude si muset vybrat.

Thorvaldsen dál mířil na Caroline Doddovou. Nemůže nechat Meagan napospas riziku, které na sebe vzala. Šťouchl do Caroline hlavní a zašeptal: „Řekněte mu, že se mu ukážete.“

Zavrtěla hlavou.

„Nemusíte se mu ukázat doopravdy. Chci ho jen přimět, aby šel směrem k nám, abych ho mohl zastřelit.“

Zdálo se, že Caroline o tom návrhu uvažuje. Koneckonců měl pistoli.

„No dobře, Lyone,“ zavolala konečně. „Vracím se.“

Malone se prodíral ke středové uličce nejbližší lavicí, plnou sedících lidí zabraných do modliteb. Odhadl, že má aspoň minutu či dvě. Nosáč očividně chtěl útok přežít, takže si určitě dopřál dost času na útěk z kostela. Jenže ta dobrá duše, která se mu snažila vrátit batoh, mu z té pohodlné rezervy pořádný kus ukrojila.

Malone vyběhl do středové uličky a otočil se k oltáři.

Otevřel ústa k varovnému výkřiku, ale zase je sklapl. Vyvolat poplach nemá cenu. Jediná šance je odklidit tu bombu pryč.

Přejel očima zástup a vnitřní uspořádání kostela. Vedle hlavního oltáře vedly schody dolů, patrně do krypty. Všechny tyhle staré kostely mívají kryptu.

Kněz zaregistroval zmatek a přerušil bohoslužbu.

Malone sáhl po batohu.

Neměl čas zjišťovat, jestli se nespletl.

Zvedl ho ze země – byl těžký –, přeběhl doleva a shodil ho dolů ze schodů, pod kterými o tři metry níž zely dokořán otevřené železné dveře a za nimi matně osvětlený prostor.

Ze srdce doufal, že tam nikdo není.

„Všichni k zemi,“ křikl francouzsky. „Je tu bomba. K zemi, za lavice.“

Hodně lidí poslechlo a skrčilo se, jiní zůstali šokovaně stát.

„K zemi…“

Bomba vybuchla.

73

Lyon uslyšel Caroline a sklonil zbraň. Ashby konečně nabral dech.

„Sedněte si na židli,“ poručil mu Lyon. „A nevstávejte.“

Jelikož se z baziliky dalo dostat jen jedinou cestou a Ashbymu ani vzdáleně nekynula šance na útěk, usoudil, že nejrozumnější bude poslechnout.

„Hej,“ křikl ze tmy hlas té cizí ženy. „Nečekáte snad, že se vám fakt ukáže?“

Lyon neodpověděl.

Místo toho vykročil k oltáři.

Sam nevěřil vlastním uším, že k sobě Meagan Lyona skutečně láká. Kam se podělo to její já nemůžu, které ze sebe sotva vypravila venku v dešti? Nespouštěl oči z Lyona kráčejícího s pistolí u boku středovou uličkou mezi řadami prázdných židlí.

„Kdyby šli všichni moji přátelé skočit z mostu,“ řekl Norstrum, „já bych s nimi nešel. Stál bych dole a doufal, že je chytím.“

Sam se snažil nějak si ten výrok přebrat.

„Opravdoví přátelé stojí a padají spolu,“ dodal Norstrum.

„A my dva jsme opravdoví přátelé?“ zeptal se Sam.

„Ovšem.“

„Ale vždycky jste mi tvrdil, že přijde čas, kdy budu muset odejít.“

„Asi ano. Ale přátele dělí jen vzdálenost, srdcem zůstávají spolu. Nezapomeň, Same, že každý dobrý přítel byl kdysi cizí člověk.“

Meagan Morrisonová pro něj byla cizí ještě přede dvěma dny. Teď dávala v sázku vlastní život. Kvůli němu? Kvůli Thorvaldsenovi? Na tom nezáleželo.

Budou společně stát, nebo společně padnou.

Rozhodl se použít jedinou zbraň, kterou měl k dispozici. Tutéž, kterou zvolila Caroline Doddová. Shodil si promočený kabát, popadl dřevěnou židli a mrštil jí po Peteru Lyonovi.

■ ■ ■

Thorvaldsen spatřil, jak vzduchem letí židle. Kdo další tady je? Meagan byla za oltářem, ve vyvýšeném kněžišti, Doddová metr od něj, celá vyděšená, a Ashby v západní části hlavní lodi.

Lyon židli postřehl a povedlo se mu v poslední vteřině uhnout. Židle s rachotem sletěla na zem. Zvedl pistoli a vypálil salvu směrem k chóru a biskupskému stolci.

V okamžiku, kdy Lyon uhýbal před židlí, opustil Sam svůj úkryt. Přeběhl doleva mezi sloupy a náhrobky a ukrytý za nimi se přesouval k místu, kde seděl Ashby.

Třeskl další výstřel.

Kulka mu břinkla o kámen pár centimetrů od ramene, což znamenalo, že ho Lyon zpozoroval.

Další rána.

Střela se zase odrazila od kamene a Sam ucítil v levém rameni bodavý náraz, který ho připravil o rovnováhu. Paží mu vystřelila pronikavá bolest. Vrhl se na zem, odkutálel se stranou a zjišťoval, jak je na tom. Levý rukáv měl nadranc.

Pod ním se rozpíjela krvavá skvrna. Palčivá bolest jako by vycházela z místa odkudsi za očima. Ohledal ránu a uvědomil si, že ho kulka nezasáhla, ale jen škrábla – i když dost na to, aby to pekelně bolelo.

Přitiskl si ke krvácejícímu šrámu pravičku a vydrápal se na nohy.

Thorvaldsen se snažil rozpoznat, po kom to Lyon střílí. Na opačné straně náhrobního monumentu, za kterým se skrýval, spatřil přeběhnout tmavou postavu.

Doddová ji postřehla také; zpanikařeně se dala na útěk za hradbou náhrobků, která ji dělila od hlavní lodi.

Když ta postava Thorvaldsena míjela, letmo zahlédl její tvář.

Sam.

Uslyšel další dva výstřely a tupé žuchnutí, jak na dlažbu dopadlo tělo.

Ne, proboha! Znova už ne.

Zacílil na Petera Lyona a vypálil.

Ashby se vrhl do úkrytu. V kostele propukla palba z různých stran. Viděl, jak se Lyon vrhl na zem a snaží se krýt za židlemi.

Kde je Caroline?

Proč se nevrátila?

Thorvaldsen nemohl dopustit, aby se Samovi něco stalo. Dost na tom, že se do té vřavy připletla Meagan. Caroline Doddová utekla, nejspíš už vyklouzla otevřenými dveřmi, za kterými kvílel vítr a šuměl déšť. Potrvá jen chviličku, než se Lyon vzpamatuje a zareaguje, a tak se Thorvaldsen rozběhl do míst, kam mířil Sam.

Když kostelem zaburácela exploze a otřásla okny a zdmi, Malone si zakryl hlavu pažemi. Hodit bombu do krypty se osvědčilo – hlavní síla výbuchu se vybila dole, nad schody se vyvalilo jen mračno prachu a kouře.

Rozhlédl se kolem.

Všichni se zdáli v pořádku.

Vzápětí propukla panika a lidé se o překot hrnuli k východu. Kněz a jeho dva ministranti utekli, zmizeli v presbytáři.

Malone stál před hlavním oltářem a pozoroval ten zmatek. Mrzelo ho, že atentátník nejspíš unikl. Ale když dav prořídl, uviděl vzadu ve středové uličce Stephanii, jak tiskne Nosáčovi k žebrům pistoli.

Hlavním vchodem se přiřítili tři pařížští policisté. Jeden zpozoroval Stephaniinu zbraň a okamžitě hmátl po své.

Druzí dva udělali totéž.

„Baissez votre arme. Immédiatement,“ zařval jeden z nich na Stephanii. Odhoďte zbraň. Okamžitě.

Vynořil se policista v civilu a okřikl je. Spustili zbraně a přispěchali k Nosáčovi, aby mu nasadili pouta.

Stephanie vykročila středovou uličkou k Maloneovi.

„Pěkný úlovek,“ pochválil ji.

„A ještě lepší hod.“

„Co teď?“ zeptal se. „Lyon už se nám určitě neozve.“

„Taky si myslím.“

Sáhl do kapsy pro mobil. „Možná je načase přivést k rozumu Henrika. Snad je s ním Sam.“

Když jeli taxíkem do kostela, vypnul vyzvánění. Teď našel zmeškaný hovor z doby před dvaceti minutami.

Thorvaldsen.

Poté, co spolu domluvili.

Otevřel hlasovou schránku a poslechl si vzkaz.

„Tady Meagan Morrisonová. Byla jsem dnes se Samem na Eiffelově věži, když jste se tam objevil. Henrik mi dal svůj mobil, a tak volám na číslo, ze kterého jste mu telefonoval. Doufám, že mluvím s Cottonem Malonem. Ten starý blázen šel do Saint-Denis za Ashbym. Uvnitř je ještě nějaký další muž a žena. Sam tvrdí, že ten muž je Peter Lyon. Sam šel dovnitř taky. Potřebují pomoc. Chtěla jsem Sama nechat, ať to vyřídí sám, ale… nemůžu. Přišel by k úrazu. Jdu dovnitř. Myslím, že byste to měl vědět.“

„Musíme tam,“ řekl Malone Stephanii.

„Je to jen dvanáct kilometrů, ale je hustý provoz. Už jsem se obrátila na pařížskou policii. Hned tam posílají svoje lidi. Pro nás letí helikoptéra. Měla by přistát venku. Vyklidili kvůli tomu ulici.“

Myslela na všechno.

„Nemůžu tam policii poslat s rozhoukanými sirénami,“ řekla. „Chci Lyona chytit. Tohle může být naše jediná šance. Jedou tam ve vší tichosti.“

Bylo mu jasné, že je to rozumný postup.

Ale ne pro ty vevnitř.

„My se tam snad dostaneme dřív,“ dodala.

„Musíme pro to udělat, co se dá.“

74

Sam si tiskl krvácející paži a dál se plížil k zadnímu konci kostela. Povedlo se mu odlákat Lyonovu pozornost od Meagan, ale taky se mu povedlo nechat se zranit. Jen doufal, že se jim podaří zaměstnat Lyona na dost dlouho, aby stihla dorazit pomoc.

Thorvaldsen se ho zřejmě pokouší chránit – vystřelil po Lyonovi a jemu dal možnost utéct.

Ale kde je teď?

Došel k poslednímu sloupu v řadě, za kterým byl otevřený prostor. Přitiskl se k němu zády a opatrně vykoukl do lodi.

Lyon běžel ke schodům nalevo od oltáře vedoucím k místu, kde se schovávala Meagan.

„Ne!“ zařval Sam.

Ashby nevěřil vlastním uším. Lyon se konečně rozběhl pryč od něj, na druhý konec baziliky, a už byl dost daleko, aby on sám měl šanci doběhnout ke dveřím. Celou dobu trpělivě čekal a jen sledoval, jak se ten lotr kryje před kýmsi, kdo po něm střílí z jižního transeptu. Nevěděl, co je ten dotyčný zač, ale byl za jeho přítomnost zatraceně vděčný.

A teď najednou někdo vykřikl hned napravo vedle něj.

Jako by Lyonovi říkal: Tam nechoď. Pojď sem.

Thorvaldsen vystřelil ještě jednou; zaskočilo ho, že Sam k sobě schválně poutá pozornost.

Lyon se vrhl do úkrytu za jedním náhrobkem poblíž hlavního oltáře.

Thorvaldsen ho nemohl nechat jít dál ke kněžišti, kde se schovávala Meagan. Vyrazil tedy jižním transeptem zpátky k čelu kostela, pryč od Ashbyho a Sama a blíž k Lyonovi.

Ashby vyskočil ze židle a uchýlil se pod ochranu tmy. Lyon byl o třicet metrů dál a stahovali se kolem něj nepřátelé. Caroline se neukázala – předpokládal, že už utekla. Měl by udělat totéž. Poklad pro něj najednou ztratil důležitost, aspoň pro tuto chvíli.

Zajímalo ho jen, jak odtud utéct.

Co nejvíc se přikrčil a kradl se jižním transeptem k otevřeným dveřím.

Malone si zapnul bezpečnostní pás a helikoptéra se odlepila od vozovky. Den skomíral a dešťovými mračny prorážely slaboučké zbytky světla.

Vedle něj seděla Stephanie.

Oba měli plnou hlavu obav.

Zahořklý rozezlený otec prahnoucí po pomstě a mladý agent-zelenáč nebyli dvojice, která by mohla čelit muži Lyonova formátu. Jeden z nich nemyslel, druhý se ještě nenaučil myslet. Ve víru událostí neměl Malone ani chviličku na to, aby uvažoval o své roztržce s Thorvaldsenem. Udělal to, co považoval za správné, ale svým rozhodnutím ublížil příteli. Nikdy dřív si s Thorvaldsenem nevyměnili křivého slova. Občas jeden vůči druhému pocítili podráždění, místy i zklamání, ale nikdy ryzí hněv.

Potřeboval si s Henrikem promluvit a urovnat to.

Zalétl pohledem ke Stephanii a poznal, že si v duchu vyčítá, že tam Sama poslala. V té chvíli to vypadalo na rozumný tah.

Teď se může projevit jako osudný.

Sam byl rád, že Lyon zaváhal a nevyužil své výhody, aby doběhl ke schodům na kněžiště. Rameno ho proklatě bolelo. Pravičkou si pořád tiskl krvácející ránu.

Uvažuj.

Dospěl k dalšímu rozhodnutí.

„Henriku,“ zavolal. „Ten člověk s pistolí je hledaný terorista. Přišpendli ho na místě, než dorazí pomoc.“

Thorvaldsena potěšilo, že Sam je podle všeho v pořádku.

„Jmenuje se Peter Lyon,“ křikla Meagan.

„To je od vás milé,“ ozval se Lyon. „Těší mě, že mě kdekdo zná.“

„Všechny nás zabít nemůžete,“ varoval ho Sam.

„Ale jednoho nebo dva ano.“

Thorvaldsenovi bylo jasné, že je to správný odhad, zvlášť když byl kromě Lyona jediný, kdo měl zbraň.

Vtom ho upoutal pohyb. Nikoli Lyonův, ale napravo, poblíž dveří ven. Sunula se k nim nějaká postava. Nejdřív si myslel, že je to Caroline Doddová, ale pak mu došlo, že je to muž.

Ashby.

Nejspíš využil zmatku a opatrně se připlížil z druhého konce baziliky. Thorvaldsen se odvrátil od Lyona a rozběhl se ke dveřím. Měl to k nim blíž než Ashby, a tak se tam dostal první. Znovu se přitiskl k náhrobku krále Františka, schoval se za ním a čekal, až se Brit přikrade.

Mramorovou podlahu zmáčel lijavec.

Bez kabátu mu byla zima.

Zaslechl Ashbyho, jak se na opačné straně náhrobku zastavil.

Asi se ujišťoval, že posledních deset metrů zvládne, aniž si ho někdo všimne.

Thorvaldsen vyhlížel zpoza okraje.

Ashby vyrazil.

Thorvaldsen oběhl náhrobek zboku a přitiskl mu pistoli k obličeji.

„Nikam nepůjdete.“

Úplně zaskočený Ashby se zapotácel, nohy mu na mokré zemi podklouzly a upadl. Vleže pohlédl hrozbě do očí.

75

Ashby ustrnul. „To jste vy, Thorvaldsene?“

„Vstaňte,“ poručil mu Dán.

Ashby se vydrápal na nohy. Hlaveň pistole na něj nepřestávala mířit.

„To vy jste střílel po Lyonovi?“ zeptal se Thorvaldsena.

„Nechtěl jsem, aby udělal místo mě to, kvůli čemu tu jsem.“

„A co to je?“

„Přišel jsem vás zabít.“

Sam slyšel o třicet metrů dál u vchodu hlasy, ale vzhledem k bouři a rozléhající se ozvěně nerozuměl, co říkají. Věděl jen, že jeden z nich patří Thorvaldsenovi. Ashby zmizel, a tak Sam předpokládal, že Thorvaldsen naplnil svou úlohu Nemesis, na útěku ho zarazil a přiměl ke konfrontaci.

Jenže ještě pořád tu byl Lyon.

Určitě mu už došlo, že z jeho tří protivníků má zbraň jen jeden, protože druzí dva po něm vůbec nevypálili.

Sam ho viděl, jak vyrazil ze svého úkrytu a cloněn hlavním oltářem a monumenty běží k místu, odkud zaznívají hlasy.

Rozběhl se tam také.

Malone se podíval na hodinky. Helikoptérou zmítal prudký vítr a po oknech crčely potůčky deště. V duchu úzkostně popoháněl burácející rotory. Hnali se na sever k předměstí Saint-Denis a pod nimi ubíhala Paříž.

Takhle bezmocný se necítil už dlouho.

Stephanie si taky zkontrolovala čas a ukázala mu čtyři prsty.

Už ani ne pět minut.

Thorvaldsen věděl, že musí jednat rychle, ale chtěl, aby si ten parchant uvědomil, že ho čeká smrt.

„Můj syn byl jedním ze sedmi lidí, které postříleli přede dvěma lety v Mexico City,“ řekl. „Při vražedném útoku, který jste nařídil vy a který zorganizoval Amando Cabral. Na váš pokyn. Jeho jsem už zabil. Teď je řada na vás.“

„Herre Thorvaldsene, naprosto se mýlíte…“

„Nezkoušejte to na mě,“ rozkřikl se Thorvaldsen. „Neurážejte mě ani památku mého jediného syna lhaním. Vím do posledního detailu, co se tehdy stalo. Šel jsem po vás dva roky. A teď vás konečně mám.“

„Vůbec jsem netušil, co Cabral udělá. Věřte mi. Jen jsem chtěl ty žalobce trochu postrašit.“

Thorvaldsen ucouvl k Františkově hrobce a využil jejích zdobených sloupů a oblouků, aby se kryl před Lyonem, který se určitě schovává někde za jeho zády.

Dokonči to, přikázal si v duchu.

Teď hned.

Sam si tiskl zraněnou paži a kradl se kupředu. Ztratil Lyona z očí, naposledy ho viděl přebíhat před hlavním oltářem nějakých patnáct metrů od Thorvaldsena a Ashbyho.

Potřeboval přítele varovat, a tak nelenil.

„Henriku, běží k tobě Lyon.“

Ashby propadl panice. Musí z tohohle proklatého místa vypadnout!

Chtějí ho odpravit dva chlapi s pistolemi a někdo zrovna křikl, že se Lyon blíží.

„Thorvaldsene, poslouchejte. Já vašeho syna nezabil.“

Bazilikou třeskl výstřel a zaduněl mu v uších. Ve chvíli, kdy se vrhl ke dveřím, vypálil Thorvaldsen těsně vedle jeho nohy. Ashby při té ráně zavrávoral a bezděčně klopýtl. Pochopil, že nemá smysl snažit se doběhnout k východu.

Bylo by po něm, než udělá první krok.

Sam uslyšel výstřel.

„Zůstaň, kde jsi!“ snažil se Thorvaldsen překřičet vítr a déšť. „Ty nelidská zrůdo! Víš, co jsi udělal? Byl to nejlepší syn, jakého si může člověk přát, a tys ho nechal odprásknout jako psa.“

Sam se zastavil a přiměl se vyhodnotit situaci. Jednej chytře. Udělej, co by udělal Norstrum. Ten jednal chytře vždycky.

Doplížil se k jednomu sloupu a vyhlédl do lodi.

Lyon byl napravo od oltáře u jiného sloupu, stál, pozoroval, naslouchal.

„Řekl jsem, ať zůstaneš stát,“ vyštěkl Thorvaldsen. „Další kulka nepůjde do podlahy.“

Dlouho si tuhle chvíli představoval a přemýšlel, jaké asi bude mít pocity, až se konečně postaví Caiovu vrahovi. Ale slyšel Samovo varování a měl obavu, že Lyon už může být skoro u něj.

„Thorvaldsene,“ vyhrkl Ashby, „mějte rozum. Lyon nás zabije oba.“

Thorvaldsenovi nezbylo než doufat, že mu Sam a Meagan kryjí záda, i když tu ani jeden z nich neměl co pohledávat. Vlastně to bylo k smíchu. Je mnohonásobný miliardář, a přesto jsou mu teď všechny peníze k ničemu. Ocitl se ve světě, kde vládne jen pomsta. Ve tmě vyvstal Caiův přízrak, nejdřív měl podobu dítěte a pak výrostka. Slíbil Lisette, že se postará, aby z toho mládence vyrostl muž. Thorvaldsenové žili v Dánsku přes čtyři staletí. Nacisté se je pokoušeli vyhladit, ale on vraždění přežil. Když se mu narodil Cai, byl štěstím bez sebe. Dítě. Pokračovatel rodu. Chlapec nebo děvče, na tom by mu bývalo ani nezáleželo.

Jen aby dítě bylo zdravé. O to jediné se modlil.

Tati, opatruj se. Uvidíme se za pár týdnů.

To byla poslední slova, která mu Cai řekl během jejich posledního telefonického rozhovoru.

Opravdu Caie za pár týdnů uviděl.

V rakvi.

A jen kvůli tomu ničemovi, co tu stojí kousek od něj.

„Nedošlo ti, že tu smrt nenechám jen tak?“ obořil se na Ashbyho. „Myslel sis, bůhvíjak nejsi mazaný? A důležitý? Že můžeš vraždit a projde ti to bez následků?“

Ashby mlčel.

„Odpověz!“ zařval Thorvaldsen.

Ashby už toho měl dost.

Ten stařec je nepříčetný, je nenávistí bez sebe. Rozhodl se, že nejlepší bude postavit se nebezpečí čelem. Zvlášť když zahlédl za sloupem Petera Lyona, jak střetu chladně přihlíží. Thorvaldsen si Lyonovu přítomnost určitě taky uvědomil.

A zdálo se, že ti další uvnitř jsou Dánovi spojenci.

„Udělal jsem, jen co jsem musel,“ prohlásil.

„Svatá pravda. A můj syn kvůli tomu zahynul.“

„Vždyť přece víte, že jsem to nechtěl. Šlo mi jen o tu žalobkyni. Cabral to přehnal. Nebylo potřeba zabíjet všechny lidi kolem.“

„Máte děti?“ zeptal se Thorvaldsen.

Ashby zavrtěl hlavou.

„Tak to zřejmě nechápete.“

Ashby potřeboval získat čas. Lyon nakonec bude muset jednat. Zatím zůstával za sloupem. A kde jsou ti dva další?

„Strávil jsem vaším sledováním dva roky,“ řekl Thorvaldsen. „Zkazíte, na co sáhnete. Všechno vaše podnikání je ztrátové. Vaše banka má potíže. Se jměním jste skoro na dně. Bavilo mě pozorovat, jak se svou milenkou hledáte Napoleonovu skrýš. Dodnes jste ji nenašel, to jste celý vy.“

Ten blázen přihrává Lyonovi až příliš mnoho informací.

I když na druhé straně to možná není od věci…

„Jste na omylu. Majetku mám víc než dost. Ale ne tam, kde se dá vyčenichat. Jen v posledních dnech jsem získal sto miliónů eur ve zlatě.“

Snažil se dát Lyonovi na srozuměnou, že existuje řada dobrých důvodů, proč ho nezabíjet.

„Já o vaše peníze nestojím,“ odsekl Thorvaldsen.

„Zato já ano,“ prohlásil Lyon, vynořil se ze tmy a vystřelil po Henriku Thorvaldsenovi.

Sam se zarazil, když uslyšel ránu, která nemohla pocházet z ničeho jiného než z pistole s tlumičem. Hovoru nerozuměl, protože byl ještě pořád nějakých patnáct metrů daleko.

Vyhlédl do lodi.

Peter Lyon zmizel.

Náraz kulky do hrudníku Thorvaldsen ani necítil, zato když mu vylétla zády, zaplavila ho trýznivá bolest. Mozek, nervy a svaly mu vypověděly službu, přestal ovládat tělo. Dostavil se nový příval bolesti a nohy se mu podlomily.

Tohle cítil Cai? Prožíval taky takové utrpení? Hrůza.

Oči se mu obrátily v sloup.

Sesul se k zemi.

Když dopadl na podlahu, uhodil se hlavou o dlažbu a zbraň mu vyklouzla z ruky.

Při každém nadechnutí se mu div neroztrhly plíce.

Snažil se přemoci bodavou bolest v hrudi.

Zvuky se ztlumily.

Ztratil ponětí o prostoru.

A pak kolem vybledly všechny barvy.

76

Malone přes clonu deště zahlédl o půldruhého kilometru dál baziliku Saint-Denis. Nestály kolem ní žádné policejní vozy a prostranství před ní zelo prázdnotou. Kostel tonul v příšeří a tichu, jako by právě udeřil mor.

Nahmatal svou berettu a dva náhradní zásobníky.

Byl připraven.

Jen už s tou zatracenou helikoptérou konečně přistát.

Ashbymu se ulevilo. „Nejvyšší čas, abyste mě z té bryndy vytáhl.“

Thorvaldsen ležel na zemi a z rány v hrudi mu prýštila krev. Ashbymu už byl ten idiot ukradený. Záleželo mu jen na tom, co podnikne Lyon.

„Sto miliónů eur ve zlatě?“ zeptal se Lyon.

„Rommelův poklad. Ztracený od války. Našel jsem ho.“

„A myslíte, že si jím vykoupíte život?“

„Proč by ne?“

Do monotónního rachotu bouře se vetřel nový zvuk.

Klap klap klap.

Sílil.

Lyon ho zaregistroval také.

Helikoptéra.

Sam se připlížil k místu, kde stáli Ashby s Lyonem, a spatřil v Lyonově ruce pistoli. Pak zahlédl na zemi krvácejícího Thorvaldsena.

Panebože.

To ne.

„Kde to zlato máte?“ zeptal se Lyon Ashbyho.

„V trezoru. Kam mám přístup jen já.“

Díky tomu snad získá odklad.

„Hned jste se mi nelíbil,“ řekl Lyon. „Celou akci jste už od začátku zmanipuloval.“

„Co je vám do toho? Jste najatá síla a zaplatil jsem vám. Proč by vás mělo zajímat, co jsem měl v plánu?“

„Zůstávám naživu, protože nejsem pitomec,“ ušklíbl se Lyon. „Vyjednával jste s Američany. Zatáhl jste je do toho. Ani oni vás nemají v lásce, ale udělají cokoli, jen aby mě dostali.“

Rachot rotorů zesílil, jako by měli vrtulník nad hlavou.

„Musíme zmizet,“ upozornil Ashby. „Víte, kdo to je.“

V jantarových očích se zle blýsklo. „Máte pravdu. Musím zmizet.“

A Lyon stiskl spoušť.

Thorvaldsen otevřel oči.

Černé skvrny zmizely, ale svět přesto tonul v mlze. Uslyšel hlasy a uviděl Ashbyho stát vedle nějakého muže s pistolí.

Peter Lyon.

Sledoval, jak ten nemilosrdný vrah na Ashbyho míří.

Čert ho vem.

Pokusil se pohnout a nahmatat svou pistoli, ale svaly ho neposlouchaly. Z hrudi se mu řinula krev. Opouštěly ho síly. Zvenčí doléhalo burácení větru a deště a jakýsi hluboký basový zvuk.

Pak se ozvala přitlumená rána.

Zpozorněl. Ashby sebou škubl, jakoby bolestí.

Další dvě rány.

Ze dvou děr v čele člověka, který mu zavraždil syna, vytryskla rudá sprška.

Peter Lyon dokončil, co Thorvaldsen začal.

Když se Ashby zhroutil na podlahu, z Thorvaldsena opadlo napětí a zaplavil ho podivný klid.

Sam tajil dech. Nohy mu přimrzly k podlaze. Bál se? Mnohem víc než jen to. Všech jeho svalů se zmocnila smrtelná hrůza a mozek mu ochromila panika.

Lyon zastřelil Ashbyho.

Jakoby nic.

Bum bum bum.

Ashby je nepochybně mrtvý. Ale co Thorvaldsen? Těsně před Ashbyho smrtí se Samovi zdálo, že se pohnul. Potřeboval se k příteli dostat. Po mramorové podlaze se nebezpečně rychle rozlévala kaluž krve.

Jenže nohy ho neposlouchaly.

Kostelem se rozlehl jekot.

Ze tmy se vyřítila Meagan a vrhla se na Petera Lyona.

„Tati, tati.“

Thorvaldsen slyšel Caiův hlas jako tehdy před lety při tom posledním telefonátu.

„Jsem tady, tati.“

„Kde, synu?“

„Všude. Pojď za mnou.“

„Selhal jsem, synu.“

„Tvoje vendeta není potřeba, tati. Už ne. Je mrtvý. Stejně bezpečně, jako bys ho zabil ty sám.“

„Chyběl jsi mi, synu.“

„Henriku.“

Ženský hlas. Hlas, který už dlouho neslyšel.

Lisette.

„Miláčku,“ oslovil ji, „jsi to ty?“

„Jsem tady také, Henriku. S Caiem. Čekáme na tebe.“

„Jak vás najdu?“

„Stačí jít.“

Přemýšlel o tom, co říkají. Co to znamená. Ale závěry, které z toho vyplývaly, ho děsily. „Jaké to tam je?“ vyzvídal.

„Vládne tu klid a mír,“ odpověděla Lisette.

„Je to nádhera,“ dodal Cai. „Už žádná osamělost.“

Snad se ani nepamatoval na dobu, kdy ho osamělost neužírala. Ale co Sam? A Meagan? Zůstali v bazilice. S Lyonem.

Do jeho poklidu vtrhl jekot.

Pracně se rozhlédl, co se děje.

Meagan zaútočila na Lyona.

Rvali se spolu na podlaze.

Jenže on se pořád nemohl pohnout. Paže mu bezvládně ležely podél krvácejícího těla. Nohy jako by vůbec neměl. Ruce a chodidla mu mrzly. Nic nefungovalo. Za očima mu horce vybuchovala bolest.

„Henriku.“

To se zase ozvala Lisette.

„Nemůžeš nic dělat.“

„Musím jim pomoci.“

Sam viděl, jak spolu Meagan a Lyon zápasí a válejí se po podlaze.

„Ty zmetku!“ slyšel křičet Meagan.

Chtěl se k té rvačce přidat. Pomoci jí. Něco udělat. Jenže strach ho přimrazil k zemi. Připadal si úplně k ničemu, jako nemohoucí srab. Hrozně se bál. Konečně se vymanil ze sevření protichůdných emocí a přiměl nohy k pohybu.

Lyon od sebe Meagan odmrštil. Tvrdě narazila do mohutného podstavce jedné hrobky.

Sam se rozhlédl a v šeru spatřil Thorvaldsenovu pistoli. Tři metry od jeho přítele, který se vůbec nehýbal.

Vyrazil kupředu a popadl zbraň.

Ještě než vrtulník dosedl na dláždění, Malone už si rozepnul pás a stejně tak i Stephanie. Škubl za kliku a rozrazil dvířka.

S berettou v ruce vyskočil ven.

Do tváře ho zaštípal ledový déšť.

Sam zvedl pistoli a zakrváceným prstem nahmatal spoušť. Byl hluboko v přítmí, kus za místem, kde leželi Henrik a Ashby. Otočil se právě ve chvíli, kdy Lyon udeřil Meagan pěstí do obličeje, až znovu narazila hlavou do podstavce hrobky a bezvládně se sesula k zemi.

Lyon sáhl po pistoli.

Rachot rotorů umlkl, což znamenalo, že vrtulník venku přistál. Lyonovi to určitě došlo také, protože sevřel zbraň, vstal a vyrazil směrem, odkud mu kynula svoboda.

Sam překonal bolest v levém rameni, vynořil se ze tmy a zvedl pistoli. „Stát!“

Lyon se zastavil, ale neotočil se. „Vida, ten třetí hlas.“

„Ani hnout,“ zamířil mu Sam na hlavu.

„Hádám správně, že to zmáčknete, jakmile pohnu třeba jen malíčkem?“

Na Sama zapůsobilo, jak vycítil, že ho má na mušce.

„Našel jste pistoli toho dědy,“ dodal Lyon.

„A vaše hlava je báječný cíl.“

„Máte mladý hlas. Jste americký agent?“

„Držte hubu,“ okřikl ho Sam.

„Nemám odhodit zbraň?“

Ještě pořád ji držel v pravé ruce, s hlavní sklopenou k podlaze.

„Pusťte ji na zem.“

Lyon uvolnil sevření a pistole cinkla o mramor.

„Je to takhle lepší?“ zeptal se, stále ještě zády k němu.

„Držte už sakra hubu,“ poručil mu znova Sam.

„Přesně jak jsem si myslel. Ověříme si, jestli mám pravdu. Jdu pryč. Nezastřelíte neozbrojeného člověka, který je k vám zády.“

Sam už měl jeho popichování po krk. „Otočte se.“

Lyon jeho rozkaz ignoroval a vykročil kupředu.

Sam vypálil před něj do podlahy. „Další kulka vám půjde do hlavy.“

„Myslím, že ne. Viděl jsem vás, než jsem zastřelil Ashbyho. Jen jste zíral. Stál jste tam a nic jste nepodnikl.“

Lyon udělal další krok.

Sam znovu vystřelil.

Malone zaslechl z baziliky dva výstřely.

Oba se Stephanií se vrhli k mezeře v překližkové ohradě kolem kostela. Hledali vchod, kudy se dovnitř dostali ostatní.

Troje dveře v průčelí byly pevně zavřené.

Po čele jim stékal studený déšť.

I druhá kulka třeskla o podlahu.

„Říkal jsem vám, ať zůstanete stát,“ zařval Sam.

Lyon měl pravdu. Ještě nikdy nikoho nezastřelil. Cvičili ho v technice střelby, ale ne v tom, jak se na něco tak hrozného duševně připravit. Přinutil se po vojensku ukáznit myšlenky.

Nachystal se.

Lyon kráčel dál.

Sam popošel o dva kroky a zacílil. „Přísahám, že vás zastřelím.“ Zachovával klidný tón, přestože mu srdce bušilo jako o závod.

Lyon pomalu pokračoval v chůzi. „Nedokážete to.“

„Vy mě neznáte.“

„Vás možná ne. Ale strach znám.“

„Kdo říká, že se bojím?“

„Slyším to.“

Meagan se pohnula a zasténala.

„Jsou takoví jako já, kteří umějí vzít druhým život bez váhání, a pak takoví jako vy, kteří se k tomu nepřimějí, pokud je někdo nevyprovokuje. A já vás neprovokuji.“

„Zastřelil jste Henrika.“

Lyon se zastavil. „Aha. Tak se tedy jmenoval – Henrik. Ano, zastřelil jsem ho. Byl to váš přítel?“

Od otevřených dveří ho dělily tři metry.

Udělal další krok. Pečlivě ovládal hlas i pohyby.

„Nebojte se,“ řekl. „Nikomu na vás nepovím, že jste nevystřelil.“

K prahu mu zbývalo půldruhého metru.

„Tati, pojď k nám,“ zavolal Cai skrze chvějivou modravou záři.

Thorvaldsenovi se vkrádaly na mysl podivné, nádherné představy. Ale nemůže si přece doopravdy povídat s manželkou a synem. Ten rozhovor je určitě jen bláhový výplod mozku, který utrpěl šok.

„Sam mě potřebuje,“ zavolal.

„Nemůžeš mu pomoci, miláčku,“ přemlouvala ho Lisette.

Jemně se na něj snesla bílá clona. Poslední zbytky sil ho opustily.

Úporně se pokoušel nadechnout.

„Nadešel čas, tati. Čas, abychom byli zase všichni spolu.“

Samem zmítaly rozporuplné pocity. Zápolil se svým svědomím.

Od Lyona to bylo opravdu mazané – ponoukat ho k reakci s vědomím, že právě tím jí spolehlivě zabrání. Očividně se vyzná v psychologii. Ale to neznamená, že se nemůže přepočítat. Sam si koneckonců zničil kariéru tím, že vzdoroval autoritám.

Lyon se blížil ke dveřím.

Metr.

Půl metru.

K čertu s tebou, Lyone.

Sam zmáčkl spoušť.

Malone viděl, jak z otevřených dvojkřídlých dveří baziliky vypadlo lidské tělo a rozplesklo se na mokré dlažbě.

Vyběhli se Stephanií po kluzkých kamenných schodech a převrátili ho. Byl to ten muž z výletní lodi, ten, který unesl Ashbyho. Peter Lyon.

Měl prostřelenou hlavu.

Malone zvedl zrak.

Ve dveřích se objevil Sam s pistolí v ruce. Krvácel z ramene.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Malone.

Mladík přikývl, ale jeho chmurný výraz vzal Maloneovi veškerou naději.

Sam ukročil stranou a Malone se Stephanií vběhli dovnitř. Meagan se mátožně zvedala na nohy a Stephanie se jí rozběhla na pomoc. Maloneův zrak padl na nehybné tělo – Ashby – a pak na druhé.

Thorvaldsen.

„Potřebujeme sanitku!“ křikl.

„Je mrtvý,“ řekl tiše Sam.

Maloneovi zatrnulo v zátylku a po zádech mu přejel mráz. Přiměl nohy k váhavé, klopýtavě chůzi. Oči mu potvrzovaly, že Sam má pravdu.

Popošel k příteli a klekl si k němu.

Thorvaldsen měl šaty prosáklé krví. Malone se mu pokusil nahmatat pulz, ale marně.

S nekonečným zármutkem potřásl hlavou.

„Aspoň se pokusíme převézt ho do nemocnice,“ trval na svém.

„Už je to jedno,“ řekl Sam.

Z té věty, o níž Malone věděl, že je pravdivá, čišela hrůza. Nedokázal tu skutečnost přijmout. Meagan se Stephanií, která ji podepírala, přišly blíž.

Thorvaldsenovy oči mrtvě zíraly do prázdna.

„Já se mu snažila pomoct,“ vyhrkla Meagan. „Ten starý blázen… chtěl mermomocí zabít Ashbyho. Pokusila jsem se… dostat sem…“

Hlas jí zadrhl a rozvzlykala se. Po tvářích se jí řinuly slzy.

Thorvaldsen vstoupil Maloneovi do života ve chvíli, kdy zoufale potřeboval přítele. Objevil se přede dvěma lety v Atlantě, nabídl mu nový začátek v Dánsku a Malone tu nabídku okamžitě přijal a nikdy nelitoval. Prožili společně čtyřiadvacet měsíců. Jenže posledních čtyřiadvacet hodin všechno změnilo.

Víckrát už spolu mluvit nebudeme.

Poslední slova, která si vyměnili.

Malone si sevřel rukou hrdlo, jako by tím mohl ulevit bolesti u srdce.

Zaplavilo ho zoufalství.

„Měls pravdu, starý příteli,“ zašeptal. „Víckrát už spolu mluvit nebudeme.“

77

PAŘÍŽ NEDĚLE 30. PROSINCE 14:40

Malone vešel do baziliky Saint-Denis. Kostel zůstával od Vánoc uzavřen pro veřejnost i pro dělníky, zacházelo se s ním jako s místem činu.

Zemřeli v něm tři lidé.

Dva, kteří mu byli úplně lhostejní.

Zato ta třetí smrt ho ranila víc, než by si kdy uměl představit.

Otec mu zemřel před osmatřiceti lety. Maloneovi tehdy bylo deset a trpěl spíš steskem než žalem. S Thorvaldsenovou smrtí to bylo jiné. Srdce mu přetékalo smutkem a neutuchajícími hlubokými výčitkami svědomí.

Pohřbili Henrika vedle jeho manželky a syna při soukromém obřadu v Christiangade. V ručně připsaném dodatku k jeho poslední vůli jasně stálo, že si nepřeje veřejný pohřeb. O jeho skonu přesto psaly noviny po celém světě a odevšad přicházely kondolence. Tisíce lístků a dopisů přišly od zaměstnanců jeho firem, byl to pozoruhodný doklad, jak měli svého zaměstnavatele rádi. Přijela Cassiopeia Vittová. A Meagan Morrisonová také. Obličej měla ještě pořád samou modřinu. Ona, Malone, Cassiopeia, Stephanie, Sam a Jesper společně zaházeli hrob, hodili každý lopatu hlíny na prostou borovou rakev a nepronesli přitom jediné slovo.

Malone se několik posledních dnů stáhl do svého smutku a vzpomínal na uplynulé dva roky. Vířila v něm změť pocitů, potácel se mezi sny a skutečností. Thorvaldsenův obličej se mu nesmazatelně vryl do paměti a nikdy nezapomene žádný jeho rys – tmavé oči pod hustým obočím, rovný nos, klenuté chřípí, pevnou čelist, rozhodnou bradu. K čertu se zdeformovanou páteří, nic neznamenala. Ten muž stál vždy pevně a zpříma.

Rozhlédl se majestátní hlavní lodí baziliky. Vznosné sloupy, sochy a ornamenty vyvolávaly atmosféru poklidné důstojnosti, kostel projasňovala záplava světla linoucího se dovnitř mozaikovými okny. Obdivoval se hře světel na postavách světců v tmavomodrých a tyrkysových róbách, jejichž tváře a ruce se nořily ze sépiových stínů a přecházely z odstínů olivově zelené do růžové a nakonec do bílé. Těžko nemyslet na Boha, na krásy přírody a na životy, které pominuly… příliš brzy.

Jako ten Henrikův.

Přiměl se soustředit na svůj úkol.

Sáhl do kapsy pro papír a rozložil jej.

CXXXV II CXLII LII LXIII XVII

II VIII V X X II

Profesor Murad mu přesně řekl, co hledat – vodítka, která vymyslel Napoleon a zanechal je synovi. Začal žalmem 135, druhým veršem. Vy, kteří stojíte v Hospodinově domě, v nádvořích domu našeho Boha.

Pak přešel k žalmu 2, osmému verši. Požádej, a národy ti předám do dědictví.

Typické Napoleonovo velikášství.

Další byl na řadě žalm 142, verš pátý. Pohleď napravo a uzříš.

Určit přesný výchozí bod, odkud pohlédnout napravo a uzřít, bylo obtížné. Bazilika Saint-Denis byla obrovská, dlouhá jako fotbalové hřiště a zpoloviny tak široká. Ale dilema vyřešil další verš – desátý verš žalmu 52. Ale já jsem jako zelenající se oliva v domě Božím.

Při Muradově stručném výkladu o žalmech se Maloneovi vybavil jeden, který víc než dokonale vystihoval uplynulý týden. Žalm 144, verš čtvrtý. Člověk se podobá vánku, jeho dny jsou jak stín pomíjivé. Doufal, že Henrik došel pokoje.

Ale já jsem jako zelenající se oliva v domě Božím.

Podíval se doprava a uviděl monumentální gotický náhrobek. Připomínal antický chrám s modlícími se postavami na střeše. Vespod ležely naznak dvě kamenné sochy zpodobňující zesnulé. Podstavec zdobily reliéfy v italském stylu.

Malone k němu na gumových podrážkách nehlučně došel. Pohlédl od hrobky doprava na podlahu a spatřil mramorový náhrobní kámen s vytesaným olivovníkem. Tabulka oznamovala, že pochází z 15. století. Murad tvrdil, že tam leží Guillaume de Chastel. Karel VII. prý měl toho svého služebníka tolik rád, že mu dopřál čest být pohřben v Saint-Denis.

Na řadu přišel žalm 63, verš desátý. Ti, kdo mi chystají zkázu a o život ukládají, sestoupí v nejhlubší útroby země; vydáni napospas meči, za kořist šakalům padnou.

Už obdržel svolení francouzské vlády udělat cokoli, čeho bude k rozluštění hádanky zapotřebí. I kdyby to znamenalo něco v kostele zničit. Náhrobky beztak byly většinou jen reprodukce pořízené během oprav v 19. a 20. století. Požádal, aby mu uvnitř nechali nástroje a vybavení, které možná bude potřebovat, a teď je uviděl položené u západní stěny.

Došel k nim a vzal si perlík.

Hned jak mu profesor Murad prozradil vodítka, dospěl k závěru, že to, co hledají, se nejspíš nachází pod podlahou baziliky. A když si přečetl verše, opustily ho poslední pochybnosti.

Vrátil se k olivovníku vytesanému do podlahy.

Poslední vodítko z Napoleonova vzkazu synovi. Žalm 17, verš druhý. Ty sám vynes nade mnou rozsudek; tvoje oči vidí, kde je právo.

Máchl perlíkem.

Mramor se nerozbil, ale domněnka se potvrdila. Dutý zvuk prozrazoval, že vespod není skála. Tři další údery a deska praskla. Ještě dva a mramor se rozpadl a odkryl pod sebou černý obdélník prázdnoty.

Zespodu dýchl studený průvan.

Murad Maloneovi vyprávěl, jak Napoleon roku 1806 zarazil znesvěcování Saint-Denis a znovu baziliku prohlásil pohřebištěm panovníků. Obnovil přilehlé opatství, založil církevní řád, aby dohlížel na obnovu kostela, a svěřil opravy schopným architektům. Jistě pro něj bylo snadné nechat to tu zrenovovat podle svých osobních pokynů. Malone sice žasl, že se existence dutiny pod podlahou nikdy neprozradila, ale nejspíš se to dalo vysvětlit chaosem v postnapoleonské Francii, kdy po císařově vypovězení na Svatou Helenu bylo všechno vzhůru nohama.

Odložil perlík a přinesl si smotané lano a baterku. Posvítil si do otvoru a zjistil, že je to cosi jako kolmý žlab, zhruba metr krát metr dvacet, který vede šest metrů dolů. Na dně vytesaném do skály se válely zbytky dřevěného žebříku. Malone si už nastudoval mapku baziliky, takže věděl, že se pod ní kdysi rozkládala krypta – část se jí dochovala dodnes a je zpřístupněna. Nikdo ale netušil, že by někdy vedla až sem. Zřejmě tomu tak bývalo v dávných dobách a Napoleon tu zajímavost objevil.

Přinejmenším Murad tomu věřil.

Malone uvázal lano kolem sloupu o kousek dál a vyzkoušel jeho pevnost. Smotaný konec hodil do otvoru a za ním i perlík, který se mu ještě může hodit. Připnul si k opasku svítilnu. S pomocí lana, zapřený nohama o stěnu kolmého tunelu, sešplhal dolů na černou zem.

Na dně si posvítil do skalní chodby v barvě naplaveného dřeva, kam až světlo baterky dosáhlo. Byla tu zima a vzduchem vířil prach. Malone věděl, že podzemí Paříže je chodbami prošpikováno. Pod městem se táhnou kilometry a kilometry podzemních štol vytesaných ve vápenci, který tu těžili, balvan po balvanu odvláčeli na povrch, a tak vydupali město doslova ze země.

Ohmatával povrch skály, kdejakou štěrbinu a výčnělek, a postupoval dál točitou chodbou. Páchlo to tu po shnilých broskvích, podobně jako si to pamatoval z dětství v Georgii. Obracel se mu z toho žaludek. Pod nohama mu chřestily kamínky. Zdálo se, že zdejší prázdnotu obývá jen chlad a tíživé ticho.

Urazil nějakých šedesát metrů. Odhadoval, že už je dávno mimo prostor baziliky, nejspíš někde pod rozlehlým travnatým prostranstvím za opatstvím.

Ve zdi napravo před sebou zahlédl mělký výklenek. Na zemi se vršilo kamení a suť, jako by tam někdo kutal.

Zastavil se a ohledal to místo baterkou. Do hrubého povrchu jednoho spadlého balvanu byl vytesán symbol, který si pamatoval z Napoleonova vzkazu v knize o Merovejcích. Vyskytoval se u oněch čtrnácti rukou psaných řádků.

Někdo ten kámen umístil na hromadu suti jako značku a on tu v podzemí trpělivě čekal přes dvě stě let. V odkrytém výklenku spatřil Malone pootevřené kovové dveře. Z nich se plazil elektrický kabel, stáčel se do pravého úhlu a mizel vepředu v tunelu.

Malone byl rád, že se nemýlil.

Napoleonova vodítka ukazovala sem dolů. A symbol přesně označoval hledané místo.

Posvítil si baterkou dovnitř, uviděl elektrickou skříň a rozsvítil světlo.

Nažloutlé zářivky rozmístěné na podlaze odhalovaly komoru zhruba dvanáct krát patnáct metrů, tři metry vysokou. Napočítal v ní přinejmenším tři tucty dřevěných truhel. Některé byly pozotvírané.

V jedné uviděl úhledně naskládané zlaté a stříbrné pruty. Na všech bylo vyraženo velké N s císařskou korunkou nahoře, oficiální znak císaře Napoleona. V jiné se vršily zlaté mince. Dvě další obsahovaly stříbrné jídelní náčiní. Tři byly až po okraj plné čehosi, co vypadalo na drahokamy. Císař si zřejmě vybíral kořist pečlivě – tíhl k drahým kovům a klenotům.

Malone prozkoumal místnost a kochal se prohlídkou zapomenutého pokladu zaniklé říše.

Napoleonova skrýš.

„Vy jste určitě Cotton Malone,“ ozval se za ním ženský hlas.

Otočil se. „A vy musíte být Eliza Larocqueová.“

Žena, která stála ve dveřích, byla vysoká a graciézní; měla v sobě půvab šelmy a nijak se ho nesnažila skrývat. Na sobě měla vlněný kabát ke kolenům, stylový a elegantní. Vedle ní stál hubený ošlehaný muž energického vzhledu. Oba se tvářili bezvýrazně.

„A váš přítel je Paolo Ambrosi,“ dodal Malone. „Zajímavá postava. Vysvěcený kněz, který krátce sloužil jako papežský sekretář Petra II., ale zmizel, když Petrovo papežství vzalo rychlý konec. Kolovalo mnoho zkazek o jeho…,“ Malone udělal pauzu, „… mravním profilu. A teď ho máme tady.“

Na Larocqueovou to viditelně zapůsobilo. „Zdá se, že vás nijak nepřekvapuje, že tu jsme.“

„Čekal jsem vás.“

„Opravdu? Slyšela jsem, že jste agent výjimečných kvalit.“

„Občas mívám světlé chvilky.“

„Paolo pro mě čas od času plní jisté úkoly,“ připustila. „Po tom všem, co se minulý týden odehrálo, jsem usoudila, že bude lepší mít ho u sebe.“

„Henrik Thorvaldsen kvůli vám přišel o život,“ obvinil ji Malone.

„Jak to? Vůbec jsem ho neznala, dokud se nevetřel do mých záležitostí. Odešel ode mě na Eiffelově věži a od té doby jsem ho neviděla.“ Odmlčela se. „Ještě jste mi neřekl, jak jste se dozvěděl, že tu dnes budu.“

„Na světě jsou i chytřejší lidé než vy.“

Viděl na ní, že se jí ta urážka dotkla.

„Sledoval jsem vás,“ vysvětlil. „Našla jste Caroline Doddovou rychleji, než jsem čekal. Jak dlouho vám trvalo vytáhnout z ní informaci o tomhle místě?“

„Slečna Doddová byla velmi vstřícná. Objasnila nám vodítka, ale já se rozhodla jít jinudy než z baziliky. Usoudila jsem, že určitě existují i jiné cesty dovnitř a ven, a nemýlila jsem se. Našli jsme správnou chodbu před několika dny, odpečetili komoru a napíchli se kus odtud na elektrické vedení.“

„A Doddová?“

Larocqueová potřásla hlavou. „Příliš mi připomínala Ashbyho zradu, tak jsem ji svěřila Paolovi.“

V Ambrosiho pravičce se objevila zbraň.

„Ještě jste mi neodpověděl na otázku,“ připomněla Larocqueová.

„Když jste odešla ze své rezidence,“ řekl Malone, „napadlo mě, že máte namířeno sem. Přišel čas vyzvednout si kořist, že? Najala jste si výpomoc, abyste to bohatství odsud dopravila pryč.“

„Není to snadné,“ připustila. „Naštěstí jsou na světě lidé, kteří za peníze udělají cokoli. Budeme muset všechno přeskládat do menších zapečetěných beden a ručně vynosit ven.“

„Nebojíte se, že si někdo z nich pustí pusu na špacír?“

„Než je sem přivedu, budou už bedny zapečetěné.“

Uznale kývl hlavou nad její opatrností.

„Jak jste se sem dolů dostal vy?“ zeptala se.

Ukázal palcem nahoru. „Hlavním vchodem.“

„Ještě pořád pracujete pro Američany?“ vyzvídala. „Thorvaldsen mi o vás vyprávěl.“

„Pracuji sám pro sebe.“ Opsal rukou kruh kolem dokola. „Přišel jsem si pro tohleto.“

„Nepřipadáte mi jako lovec pokladů.“

Posadil se na jednu z truhel, aby ulevil nervům rozjitřeným nevyspáním a jeho neblahou družkou, sklíčenosti. „V tom jste na omylu. Mám poklady rád. Kdo by neměl? A obzvlášť mě těší odepírat je ničemným parchantům, jako jste vy.“

Jeho silná slova ji rozesmála. „Řekla bych, že s nepořízenou odejdete vy.“

Zavrtěl hlavou. „Vaše hra skončila. Už žádný Pařížský klub. Žádné finanční machinace. Žádný poklad.“

„O tom si dovolím pochybovat.“

Ignoroval ji. „Bohužel nezůstal naživu žádný svědek a není dost důkazů, aby vás bylo možné odsoudit za vaše zločiny. Takže považujte tenhle rozhovor za propustku na svobodu.“

Larocqueovou jeho absurdní prohlášení pobavilo. „Vždycky se tváří v tvář smrti chováte tak rozverně?“

Pokrčil rameny. „Jsem lehkomyslná nátura.“

„Věříte v osud, pane Malone?“ zeptala se.

Znovu pokrčil rameny. „Ani ne.“

„Já ano. Nechávám se v životě vést osudem. Moje rodina si tak počínala celá staletí. Když se mi doneslo, že je Ashby po smrti, poradila jsem se s orákulem a položila mu jednoduchou otázku: Získá si moje jméno nesmrtelnost a budou ho příští generace oslavovat? Zajímalo by vás, jakou odpověď jsem dostala?“

Podřídil se jejímu rozmaru. „Jistě.“

„Dobře naladěný společník bude poklad, na němž tvé oči zálibně spočinou.“ Po chvilce dodala: „A den nato jsem našla tohle.“

Máchla rukou po osvětlené jeskyni.

Už ho to přestávalo bavit.

Zvedl ruku a namířeným ukazováčkem Larocqueové naznačil, ať se ohlédne.

Pochopila a podívala se přes rameno. Za ní stáli Stephanie Nelleová a Sam Collins.

Oba drželi zbraně.

„Už jsem se zmínil, že jsem nepřišel sám?“ řekl Malone. „Čekali, až dorazíte, a pak sešli dolů.“

Larocqueová na něj zírala. Hněv v jejích očích mluvil za všechno. A tak vyslovil nahlas, co jí určitě vytanulo na mysli. „Spočívejte na tom pokladu zálibně očima, jak vám poradilo orákulum, madam, protože nic víc z něj mít nebudete.“

Sam odebral Ambrosimu pistoli. Nesetkal se s odporem.

„Radím vám, abyste se choval stejně rozumně i dál,“ doporučil Ambrosimu Malone. „Tady Sama sice škrábla kulka a pekelně ho to bolelo, ale už je fit. To on zastřelil Petera Lyona. Byl to jeho první zabitý. Máte štěstí, že nejsme vrazi. Škoda, že se totéž nedá říci ani o jednom z vás.“

„Já nikoho nezabila,“ ohradila se Larocqueová.

„Ne, jen jste k tomu ponoukala ostatní a těžila jste z jejich zločinů.“ Vstal. „A teď vypadněte.“

Larocqueová se nehýbala. „Co se stane s tímhle tady?“

Odkašlal si, aby se zbavil emocí. „Rozhodnutí není na mně.“

„Uvědomte si, že mám na ten poklad zděděné právo. Můj předek se zasloužil o odstranění Napoleona jako nikdo jiný. Pátral po téhle skrýši až do smrti.“

„Řekl jsem vám, ať vypadnete.“

Věřil, že takhle nějak by celou záležitost vyřídil i Thorvaldsen, a to pomyšlení mu přinášelo aspoň nepatrnou útěchu.

Zdálo se, že Larocqueová se smířila s jeho drsným rozkazem; bylo jí jasné, že nemá v ruce nic, s čím by mohla licitovat. Pokynula Ambrosimu, ať jde napřed. Stephanie a Sam ustoupili stranou a nechali je projít.

Ve dveřích Larocqueová zaváhala a ohlédla se po Maloneovi. „Snad se naše cesty ještě někdy zkříží.“

„Bylo by to namouduši zábavné.“

„Pamatujte si, že to bude úplně jiné setkání než dneska.“

S těmi slovy odešla.

„Je to potížistka,“ poznamenala Stephanie.

„Máš doufám venku svoje lidi?“

Stephanie přitakala. „Francouzská policie vyprovodí ty dva z chodby a zapečetí ji.“

Malone si uvědomil, že je po všem. Konečně. Uplynulé tři týdny patřily k nejhorším v jeho životě.

Potřeboval si odpočinout.

„Slyšel jsem, žes udělal novou kariéru,“ řekl Samovi.

Mladý muž přikývl. „Pracuji teď oficiálně pro Magellan Billet jako agent. Bylo mi řečeno, že za to mám poděkovat tobě.“

„Poděkuj sám sobě. Henrik by na tebe byl hrdý.“

„To doufám.“ Sam ukázal na truhly: „Co se stane se všemi těmi drahocennostmi?“

„Dostanou je Francouzi,“ odpověděla Stephanie. „Nedá se zjistit, odkud to všechno pochází. Leží to tady, na jejich území, tak je to jejich. Kromě toho je to kompenzace za všechny majetkové škody, které napáchal Cotton.“

Malone je skoro neposlouchal. Místo toho hleděl na dveře. Eliza Larocqueová zahalila svou výhrůžku na odchodnou – to ledové prohlášení, že pokud se jejich cesty znovu zkříží, bude to úplně jiné setkání – do pláštíku zdvořilosti. Ani nemusela, byl na vyhrožování zvyklý. Navíc Larocqueová částečně zodpovídala za Henrikovu smrt a za jeho vlastní trýznivý pocit viny, jehož se nejspíš už nikdy nezbaví. Měl s ní nevyrovnaný účet a on své účty zásadně platil.

„Už ses vzpamatoval z Lyona?“ zeptal se Sama.

Sam přikývl. „Pořád v duchu vidím, jak se mu rozletěla hlava na kusy, ale srovnám se s tím.“

„Nikdy takové věci neber na lehkou váhu. Zabíjení je vážná věc, i když si dotyčný smrt zaslouží.“

„Tohle zní jako výrok člověka, kterého jsem kdysi znával.“

„Taky byl chytrá hlava?“

„Teprve nedávno mi došlo, jak moc.“

„S tím Pařížským klubem a jeho machinacemi ses strefil, Same,“ řekl Malone. „Přinejmenším některé skutečně existovaly.“

„Pokud si vzpomínám, považoval jsi mě za blázna.“

Malone se zasmál. „Mě taky považuje za blázna polovina lidí, se kterými se potkám.“

„Meagan Morrisonová mi dala patřičně najevo, že jste měli pravdu,“ připojila se Stephanie. „Je pěkné kvítko.“

„Uvidíš se s ní zase?“ zeptal se Malone Sama.

„Kdo tvrdí, že mám zájem?“

„Jí jsem poznal zájem na hlase, když mi nechala vzkaz v hlasové schránce. Vrátila se do té baziliky kvůli tobě. A tebe jsem viděl, jak ses na ni díval na Henrikově pohřbu. Máš zájem taky.“

„Nevím. Možná. Dáš mi nějakou radu do života?“

Malone zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Ženské nejsou moje silná stránka.“

„To mi povídej,“ přisadila si Stephanie. „Shazuješ bývalé manželky z eroplánů.“

Usmál se.

„Musíme jít,“ řekla Stephanie. „Francouzi si to tu chtějí převzít.“

Zamířili k východu.

„Něco mi vrtá hlavou,“ obrátil se Malone k Samovi. „Stephanie říkala, že jsi vyrůstal na Novém Zélandu, ale nemluvíš jako lidé odtamtud. Jak to?“

Sam se usmál. „To je dlouhá historie.“

Přesně totéž řekl Malone předchozího dne jemu, když se ho Sam zeptal na jméno Cotton. A stejnými slovy několikrát odbyl i Henrika, když to na něm vyzvídal, a pokaždé mu slíbil, že mu to jednou poví.

Jenže žádné jednou už bohužel nikdy nebude.

Měl Sama Collinse rád. Viděl v něm sám sebe, jaký býval před patnácti lety, v době, kdy začal pracovat u Magellan Billetu. Teď je ze Sama plnohodnotný agent – a bude čelit všem nepředvídatelným rizikům, která ta nebezpečná práce s sebou nese.

Kterýkoli den může být jeho poslední.

„Co takhle?“ navrhl Sam. „Já ti to povím, když na oplátku povíš to svoje tajemství ty mně.“

„Beru.“

POZNÁMKA AUTORA

Tahle kniha mě zavedla nejprve do Francie a pak do Londýna. Několik dní jsme se s Elizabeth toulali Paříží a studovali místa, kde se děj odehrává. V podzemí na mě padala tíseň a Elizabeth se zase nelíbilo v té výšce na Eiffelově věži. Odsunuli jsme však svoje fobie stranou a povedlo se nám objevit všechno, co jsme hledali. Stejně jako u mých předchozích sedmi románů i tahle zápletka vyžadovala vymýšlení, kombinování, opravování a propojování mnoha zdánlivě nesouvisejících prvků.

Teď nadešla vhodná chvíle oddělit fakta od fikce.

Generál Napoleon Bonaparte skutečně dobyl roku 1799 Egypt a vládl tam, zatímco čekal na správný okamžik k návratu do Francie, aby převzal absolutní moc. Určitě viděl pyramidy, ale neexistuje důkaz, že by se někdy odvážil dovnitř. Vypráví se, že vešel do Velké pyramidy v Gíze a vynořil se z ní otřesen, ale žádný uznávaný historik to líčení nikdy nepotvrdil. Mě však zaujalo, a tak jsem neodolal a zapracoval do prologu svou vlastní verzi. Konec záhadného věštce (kapitola 37) jsem si kompletně vymyslel. Napoleonovi učenci opravdu existovali, společně vydolovali ze země starověkou civilizaci, která byla do té doby neznámá, a založili vědní obor egyptologie.

Korsika mi připadá jako úžasné místo, přestože se mi ji nepodařilo navštívit. Bastia (kapitoly 2 a 14) je popsána tak přesně, jak fotografie dovolují. Věrně jsem vylíčil i Cap Corse s jeho starobylými hlídkovými věžemi a kláštery. Poklad zvaný Rommelovo zlato se během druhé světové války skutečně ztratil a je spojován s Korsikou, jak to popisuje kapitola 6. Já jsem si ovšem přidal pátého účastníka a vodítka zanechaná v knize z 19. století. Ve skutečnosti se poklad dodnes nenašel.

Maurský uzel popisovaný v kapitolách 6, 12 a 39 je mým dílem, ale kódovací metoda pochází z knihy Grahama Phillipse o svatém grálu, nazvané The Chalice of Magdalene. Tatáž kniha mě nasměrovala i k žalmům a využití jejich veršů jakožto vodítek (kapitola 77). Verše, které jsem použil, jsou ocitovány přesně a je až k nevíře, jak se do příběhu hodí.

Pařížský klub popisovaný v kapitole 4 existuje. Je to organizace založená za chvályhodným účelem: sdružuje nejbohatší země světa a vznikla, aby pomáhala rozvojovým zemím s restrukturalizací jejich dluhů. Pařížský klub Elizy Larocqueové s ní nikterak nesouvisí. Podobně i historická spojitost Elizina klubu s Napoleonem je čirou fikcí.

Incident v Egyptě, kdy se Napoleon stal svědkem vraždy matky a jejího nemluvněte (kapitola 4), se přihodil, ale Napoleon toho dne nenašel žádné papyry. Ty jsem si vymyslel.

Vše, co se vztahuje k Rothschildům (kapitoly 5 a 24), je doloženo v historických záznamech. Skutečně financovali královské rody, vlády a války a dopomohli si k nezměrným ziskům podporou všech zúčastněných stran.

Louis Etienne Saint-Denis (kapitola 16) věrně sloužil Napoleonovi. Odešel se svým pánem do exilu na Elbu a potom na Svatou Helenu a přepisoval všechny Napoleonovy rukopisné texty (kapitola 40). Napoleon Saint-Denisovi odkázal 400 knih ze své soukromé knihovny (kapitoly 16, 17 a 25) a pověřil ho jejich opatrováním, dokud jeho synovi nebude šestnáct let. Dodatek, v němž jmenovitě zmiňuje knihu o Merovejcích a který se v jeho poslední vůli údajně vyskytuje, jsem si přimyslel já – a právě tak i způsob, jakým se Saint-Denis sbírky nakonec zbavil (kapitola 16).

Paříž jsem všude popisoval věrně (počínaje kapitolou 18), včetně knihkupectví Shakespeare & Company, které se nachází na levém břehu naproti Notre Dame.

Když jsem formuloval názory Sama Collinse a Meagan Morrisonové na hospodářské machinace, výtečně mi posloužila kniha The Creature from Jekyll Island: A Second Look at the Federal Reserve od G. Edwarda Griffina. Tatáž kniha mě rovněž upozornila na příkaz 11110 (kapitola 24), který vydal krátce před svým zavražděním prezident Kennedy.

Londýnské Westminsterské opatství (kapitola 19) s proslulým Koutem básníků je prostě úžasné. Turistické prohlídky ve stopách Jacka Rozparovače (kapitola 43) se ve východním Londýně konají každou noc – jednu jsem si sám báječně užil.

Údolí Loiry ve Francii (kapitola 20) je nádherné. Zámek Elizy Larocqueové jsem si vymyslel; jako inspiraci jsem použil proslulý zámek Chenonceau, který také leží na řece Cher. Pařížská Latinská čtvrť (kapitola 23) kypí životem čtyřiadvacet hodin denně a vylíčil jsem ji přesně, stejně jako Clunyjské muzem (poprvé se objevuje v kapitole 26) s jeho obrovsky bohatými středověkými expozicemi (kapitola 28). Invalidovna a její Dóm (kapitola 36) patří k nejznámějším pařížským pamětihodnostem. Napoleonův sarkofág (kapitola 36) je prostě velkolepý. Když jsem Invalidovnu navštívil, část vojenského muzea věnovaná Napoleonovi zrovna procházela rekonstrukcí, což jsem zahrnul do svého příběhu (kapitola 38). Jediný fiktivní prvek představuje kniha o Merovejcích (kapitoly 36 a 38). Hotel Ritz s Hemingwayovým barem (kapitola 33) a restaurace Le Grand Véfour (kapitola 37) se opravdu nacházejí v místech, kam jsem je zasadil. Ve fascinaci Meagan Morrisonové spletitým pařížským podzemím s jeho bludištěm chodeb (kapitola 44) se odráží moje vlastní.

Pozzo di Borgo (kapitoly 20, 23 a 35) skutečně žil. V dětství býval Napoleonovým přítelem, později zapřísáhlým nepřítelem. Di Borgův život a vendeta jsou popsány podle skutečnosti. Sehrál zásadní roli při přesvědčování cara Alexandra, aby neuzavíral separátní mír s Francií, což vedlo k Napoleonově zkáze. Naopak di Borgův zájem o ztracený poklad a jeho příbuzenství s Elizou Larocqueovou jsou čistě mým výmyslem.

Abbé Buonavita (kapitoly 25 a 46) pobýval na Svaté Heleně s Napoleonem a odjel krátce před císařovou smrtí. Měl dovoleno vzít s sebou několik osobních dopisů pro Napoleonovu ženu a syna. Tajné vzkazy v dopisech jsem si vymyslel. Návštěva prince de Joinville na Svaté Heleně, kam roku 1840 přijel vyzvednout Napoleonovy ostatky, aby je převezl zpět do Francie, se odehrála tak, jak ji popisuji (kapitola 37). Přesně jsem uvedl i to, kdo u toho tehdy byl a co říkal.

Eiffelova věž hraje v mém příběhu stěžejní roli. Stejně jako Sam, Stephanie a Meagan jsem vystoupal jejích několik set kovových schodů na první a druhou plošinu (kapitola 39). Věž i všechny prostory v ní, sál Gustava Eiffela nevyjímaje (kapitoly 39, 48 a 49), jsem popsal podle skutečnosti. A studie o překvapivém účinku polibků na délku lidského života (kapitola 44), na kterou se odvolává Meagan Morrisonová, opravdu existuje.

Čtrnáct řádků obsahujících zašifrovanou informaci v podobě vyvýšených písmen (kapitoly 39 a 47) jsem převzal z legendy spojované s Rennes-le-Château, jímž jsem se zabýval ve svém románu The Templar Legacy (česky Templářské dědictví, Domino, 2006 – pozn. překl.). Když jsem si tehdy pořizoval rešerše, narazil jsem na zmínku o dvou legendárních pergamenech. Jelikož je nikdo nikdy ve skutečnosti neviděl a jelikož se tajný vzkaz, který je v nich obsažen – Králi Dagobertovi II. a Siónu náleží poklad a on jest tam mrtev –, váže i k tomuto příběhu, přivlastnil jsem si je. Udělal jsem jedinou změnu: z Dagobertova jména jsem odstranil číslovku II. Dagobert I. byl velký merovejský král a jeho monumentální náhrobek ze 13. století skutečně stojí v bazilice Saint-Denis (kapitola 61). Napoleona Merovejci doopravdy fascinovali (kapitola 33). Všechna ta zdánlivě nesouvisející fakta najednou zapadla do sebe a propojila se. Doufám, že mi puristé zajímající se o Rennes-le-Château prominou.

Bazilika Saint-Denis je francouzský národní poklad. Jelikož se nachází severně od Paříže, vypraví se do ní jen málo turistů, což je škoda. Promeškají místo, které vzbuzuje ještě větší obdiv a úctu než Notre Dame. Kapitoly 66-77 baziliku přesně popisují, včetně stavebních prací, které probíhaly, když jsem ji navštívil. Pouze olivovník a chodbu pod ním (kapitola 77) jsem si přimyslel.

Legislativa Kongresu zmiňovaná v kapitolách 51 a 52, zákony známé jako Financial Service Modernization (Gramm-Leach-Bliley) a Commodity Futures Modernization Act vydané v letech 1999 a 2000, opravdu existují. Většina expertů dnes prohlašuje, že právě tyto katastrofální snahy o deregulaci podstatnou měrou přispěly k finanční krizi z roku 2008. Jejich dopad zdokumentoval televizní pořad 60 minut.

Myšlenku, že Usáma bin Ládin mohl profitovat z prodeje cenných papírů po útocích z 11. září, přetřásají vyznavači spikleneckých teorií už léta. V Americe v tom směru dokonce proběhlo vyšetřování a ve Francii vyšel článek zmiňovaný v kapitole 52, ale žádný spekulativní prodej nebyl nikdy prokázán.

Ani myšlenka, že lze vydělávat na chaosu (kapitola 52), není nová. Události týkající se Jugoslávie, jak je popisuje kapitola 24, se skutečně přihodily. Politická moudrost shromážděná ve čtyřech papyrech (kapitoly 27, 29 a 40) je založena na studii The Report from Iron Mountain. Podle tohoto dokumentu byl roku 1963 údajně založen patnáctičlenný panel nazvaný Zvláštní studijní skupina, jenž měl zkoumat, jaké problémy by nastaly, kdyby Spojené státy vstoupily do stavu trvalého míru. Členové panelu se scházeli v podzemním protijaderném bunkru pojmenovaném Iron Mountain a v tajnosti pracovali dva roky. Jeden člen panelu, anonymní profesor z univerzity kdesi na Středozápadě, se rozhodl, že zprávu poskytne veřejnosti. Roku 1967 ji publikovalo nakladatelství Dial Press.

Ve skutečnosti se na pravdě zakládá pouze informace o Dial Pressu. Nakladatelství dokument vydalo a stal se bestsellerem. Všeobecně však převládá názor, že jde pouze o literární podvrh. Guinnessova kniha rekordů ho dokonce označila za nejúspěšnější literární podvrh všech dob. Přesto jsou myšlenky o válce, míru a udržování stability, které se v něm předkládají, přinejmenším zajímavé. Představa, že společnost v době ohrožení dovolí, co by v míru nikdy netolerovala, je v dnešní době nanejvýš aktuální.

Orákulum, jež používá Eliza Larocqueová, opravdu existuje. Kniha The Book of Fate, Formerly in the Possession of and Used by Napoleon stále vychází. Všechny otázky a odpovědi ocitované v kapitolách 8, 10, 29 a 67 jsou z ní přebrány. Údajná historie orákula (kapitola 8) je sporná. Napoleon byl krajně pověrčivý a osud hrál v jeho rozhodnutích velkou roli (kapitola 10), ale radil se s orákulem denně? Nikdo neví. Ta představa je však svůdná.

Jak poznamenala Eliza Larocqueová, až na Ježíše Krista nebylo nikdy o žádné historické osobnosti napsáno tolik knih jako o Napoleonovi. Přesto císař zůstává záhadou. Na jedné straně to byl zdatný a výkonný organizátor, na druhé straně (jak si Eliza Larocqueová stěžuje v kapitole 35) nebyl schopen loajality a neustále se obracel proti své rodině, přátelům i vlasti. Jeho nenávist k finančníkům a k zadlužování je historickou skutečností (kapitola 16). Také platí, že se nezdráhal drancovat dobytá území. V tom ohledu byl pravý moderní Merovejec. Sám by jistě prohlásil, že majetek z rabování je prostě válečná kořist, a možná by měl pravdu. Jestli si skutečně ponechal část kořisti pro sebe – ve skrýši, která je středobodem tohoto příběhu –, zůstává předmětem diskusí.

Nikdo to neví. A nikdy vědět nebude.

Namísto toho se o Napoleonovi bude i nadále debatovat a bude předmětem studia. Po každém díle, které ho prohlásí málem za svatého, bude následovat další, které ho označí za ďábla.

Možná to nakonec nejlépe vystihl on sám:

Přes všechny pokusy omezit mě, odsunout mě do pozadí a umlčet mě bude obtížné zařídit, abych úplně zmizel z veřejné paměti.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai