Císařova hrobka

Steve Berry

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Hrobka prvního čínského císaře, střežená podzemní terakotovou armádou, byla po více než dva tisíce let skryta lidským zrakům. A přestože je v dnešní době považována za jedno z největších archeologických nalezišť světa, čínská vláda do ní stále odpírá plný přístup. Proč?Nalézt odpověď je úkol pro Cottona Malonea, jehož životem otřásl mail s odkazem na neznámou internetovou stránku. Po přihlášení spatří Cassiopeiu Vittovou, ženu, která mu už několikrát zachránila život, kterou mučí záhadný muž a vznáší směrem k Malloneovi stručný požadavek: „Pokud ji chcete udržet při životě, dejte mi ten předmět, který vám svěřila do úschovy.“Potíž spočívá v tom, že Cassiopeia Maloneovi žádný předmět nepředala a on sám nemá tušení, oč by se mohlo jednat. Je ovšem odhodlán svou přítelkyni zachránit ze spárů nebezpečných šílenců, a tak se vydává na nejnebezpečnější misi svého života, při níž čelí nejen nelítostnému starodávnému bratrstvu, ale také současným mocným v Číně, tedy v zemi, kde má lidský život velmi nízkou cenu…

STEVE BERRY

CÍSAŘOVA HROBKA

2011

Copyright © 2010 by Steve Berry

Map copyright © 2010 by David Lidroth, Inc.

Translation © 2011 by Hana Pernicová

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE EMPEROR’S TOMB,

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 2010,

přeložila Hana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Zuzana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázky3 Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v únoru 2011

ISBN 978-80-7303-588-4

STEVE BERRY

Steve Berry vystudoval politologii a práva. Po absolutoriu založil advokátskou praxi, kterou úspěšně provozuje už osmadvacet let. Dostatek inspirace k literární tvorbě mohl načerpat už v samotných soudních síních, ale k psaní ho přivedl především zájem o historii. Když začínal pracovat na svém prvním románu, netušil dvě věci: že nakladatelé jeho rukopis osmdesátkrát odmítnou – a že toho budou velmi litovat, poněvadž prvotina s názvem Jantarová komnata (česky DOMINO, 2007) vystřelila Berryho mezi absolutní špičku autorů tohoto žánru.

Dnes je autorem deseti románů, které vyšly ve 49 zemích a 39 jazycích.

V českém překladu vydává Berryho tvorbu nakladatelství DOMINO; mimo již zmíněné Jantarové komnaty se na knihkupeckých pultech objevily i thrillery Templářské dědictví, Alexandrijská knihovna, Benátská zrada, Rukopis Karla Velikého, Rasputinovo proroctví, Třetí tajemství a Pařížská pomsta.

Hrobka prvního čínského císaře, střežená podzemní terakotovou armádou, byla po více než dva tisíce let skryta lidským zrakům. A přestože je v dnešní době považována za jedno z největších archeologických nalezišť světa, čínská vláda do ní stále odpírá plný přístup. Proč?

Nalézt odpověď je úkol pro Cottona Malonea, jehož životem otřásl mail s odkazem na neznámou internetovou stránku. Po přihlášení spatří Cassiopeiu Vittovou, ženu, která mu už několikrát zachránila život, jak ji mučí záhadný muž a vznáší směrem k Malloneovi stručný požadavek: „Pokud ji chcete udržet při životě, dejte mi ten předmět, který vám svěřila do úschovy.“

Potíž spočívá v tom, že Cassiopeia Maloneovi žádný předmět nepředala a on sám nemá tušení, oč by se mohlo jednat. Je ovšem odhodlán svou přítelkyni zachránit ze spárů nebezpečných šílenců, a tak se vydává na nejnebezpečnější misi svého života, při níž čelí nejen nelítostnému starodávnému bratrstvu, ale také současným mocným v Číně, tedy v zemi, kde má lidský život velmi nízkou cenu…

PODĚKOVÁNÍ

Fran Downingové, Franku Greenovi, Lenoře Hartové, Davidu Poyerovi, Nancy Pridgenové, Clydu Rogersovi a Daivě Woodworthové

Učitelům, nad které není

Marku Tavanimu, za jeho redaktorskou vytrvalost.

Pam Ahearnové, před níž se již podeváté s úctou a vděčností skláním.

Simonu Lipskarovi, jehož si hluboce vážím pro jeho moudrost a vedení, které mi poskytuje.

Zvláštní uznání si zasluhují Charlie Smith za neocenitelný průzkum v Číně, Grant Blackwood, špičkový autor thrillerů, jenž mě v Denveru zachránil před pádem, Els Woultersová, jež v šibeniční lhůtě podnikla místní průzkum v Antverpách, Esther Levinová, která mě upozornila na výstavu terakotových válečníků, Bob a Jane Stineovi za to, že jednou během oběda vyburcovali mou představivost a spojili mě s „Julií“ Siao-chuej Ču, James Rollins za to, že mi zase jednou vytrhl trn z paty, a Michele a Joe Finderovi, kteří mi poskytli moudré rady.

Rád bych také poděkoval všem svým čtenářům po celém světě. Vážím si vaší věrné podpory, zasvěcených komentářů, nakažlivého nadšení a samozřejmě i vaší kritiky. Kvůli vám píši každý den.

A potom je zde Elizabeth – kritička, fanynka, redaktorka, manželka a múza. To vše v jedné osobě.

Závěrem bych chtěl tuto knihu věnovat Fran Downingové, Franku Greenovi, Lenoře Hartové, Davidu Poyerovi, Nancy Pridgenové, Clydu Rogersovi a Daivě Woodworthové. Všichni společně mi ukázali, jak se naučit spisovatelskému řemeslu.

Jestli jsem uspěl, je pořád ještě předmětem debaty.

Jedno je ale jisté.

Nebýt jich, jaktěživ bych nic nevydal.

-

Studuj minulost, chceš-li popsat budoucnost.

Konfucius

Historie je jako dívka, kterou si můžeš přiodít podle svého.

Čínské přísloví

Všechny země, velké i malé, trpí tímtéž neduhem:

Vládce je obklopen nehodnými služebníky.

Ti, kdo chtějí ovládat vládce, nejprve odhalí jejich tajné obavy a přání.

Chan Fej-c‘

(3. století př. n. l.)

CHRONOLOGIE RELEVANTNÍCH UDÁLOSTÍ V ČÍNSKÉ HISTORII

1765-1027 př. n. l. dynastie Šang (nejstarší známá)

770-481 období Jara a Podzimu

551-479 doba, kdy žije Konfucius

535 zrod systému eunuchů

481-221 období Válčících států a vznik legalismu

3. století př. n. l. Číňané poprvé těží ropu

221 Čchin Š‘-chuang-ti sjednocuje válčící státy v Čínu a stává se Prvním císařem

210 Čchin Š‘-chuang-ti umírá; terakotová armáda je dokončena a včleněna do hrobového komplexu Prvního císaře

146 př. n. l.-67 n. l. systém eunuchů přerůstá v politickou sílu

89 př. n. l. S‘-ma Čchien dokončuje Zápisky historikovy (Š‘-ťi)

202-1912 n. l. rozkvět vlády dynastií

1912 poslední císař je donucen vzdát se trůnu; končí dynastická vláda; systém eunuchů je zakázán; utváří se Čínská republika

1949 komunistická revoluce; vzniká Čínská lidová republika

1974 objevena terakotová armáda

1976 Mao Ce-tung umírá

PROLOG

SEVERNÍ OBLASTI, PÁKISTÁN PÁTEK 18. KVĚTNA 08:10

Kolem Cottona Malonea zasvištěla kulka. Vrhl se k zemi a snažil se aspoň jakžtakž krýt mezi řídkými topoly. Cassiopeia Vittová udělala totéž. Doplížili se ostrým kamením k balvanu, který byl dost velký na to, aby se za ním oba schovali.

Přilétly další střely.

„Začíná jít do tuhého,“ utrousila Cassiopeia.

„Že by?“

Až do téhle chvíle probíhala jejich pěší túra nerušeně. Obklopovala je nejvelkolepější hradba horských štítů na zeměkouli. Střecha světa vzdálená přes tři tisíce kilometrů od Pekingu, nejzazší jihozápadní výspa čínské autonomní oblasti Sin-ťiang nebo součást Severních oblastí Pákistánu – přijde na to, s kým zrovna mluvíte. Kraj kolem hranice, o kterou se vedou vášnivé spory.

Tím se vysvětlovala přítomnost vojáků.

„Nejsou to Číňané,“ prohlásila Cassiopeia. „Zahlédla jsem je. Určitě jsou to Pákistánci.“

Rozeklané, sněhem pokryté vrcholky vysoké až šest tisíc metrů čněly nad ledovci, flíčky zelenočerných lesů a svěžími údolími. Tady se propojovala pohoří Himálaj, Karákóram, Hindúkuš a Pamír. Země černých vlků, modrokvětého máku, kozorožců a sněžných levhartů. Země, kde se scházejí víly, vzpomněl si Malone na postřeh jednoho dávného pozorovatele. Dost možná inspirovala Jamese Hiltona k jeho knize Šangri-La. Ráj vysokohorských turistů, horolezců, raftařů a lyžařů. Bohužel si na něj dělá nárok Indie i Pákistán, nachází se ve vlastnictví Číny a všechny tři vlády o tu pustou končinu už celá desetiletí svádějí boje.

„Zřejmě věděli, kam máme namířeno,“ konstatovala Cassiopeia.

„Už mě to taky napadlo.“ Neodpustil si, aby nedodal: „Já ti říkal, že je syčák.“

Měli na sobě kožené bundy, džíny a vysoké boty. Přestože se nacházeli v nadmořské výšce dva a půl tisíce metrů, bylo tu překvapivě příjemně. Malone odhadoval teplotu na nějakých patnáct nad nulou. Byl rád, že s sebou oba mají čínské poloautomatické pistole a pár náhradních zásobníků.

„Musíme jít tamhletudy,“ ukázal dozadu. „A ti vojáci jsou dost blízko, aby nám pořádně zatopili.“

Pátral ve své eidetické paměti po tom, co potřebovali. Včera si prostudoval zdejší místopis a zjistil, že tomuhle kousíčku země, ne o moc většímu než New Jersey, se kdysi říkalo Hunza. Přes devět set let býval knížecím státem, dokud po roce 1970 definitivně neztratil nezávislost. O jeho obyvatelích se světlou pletí a očima se říkalo, že jsou potomky vojáků z armády Alexandra Velikého, která sem vtrhla před dvěma tisíci lety. Kdo ví? Tahle země zůstávala po staletí izolovaná, až do osmdesátých let minulého století, kdy tu postavili karákóramskou dálnici spojující Čínu s Pákistánem.

„Musíme mu věřit, že si s tím nějak poradí,“ řekla Cassiopeia po chvilce.

„Ty si mu věř, ale po mně to nechtěj. Běž první. Budu tě krýt.“

Sevřel čínskou dvojčinnou pistoli. Nebyla to špatná zbraň. Patnáct nábojů, poměrně přesná. Cassiopeia si také připravila svou. Tohle se mu na ní líbilo – jednala pohotově v každé situaci. Tvořili dobrý tým a ta hezká Španěloarabka ho nemálo přitahovala.

Tryskem se rozběhla ke skupince jalovců.

Zamířil pistolí přes balvan a připravil se zareagovat na sebemenší pohyb. Napravo v pruhu světla, které prosakovalo jarním listím, postřehl za kmenem záblesk hlavně.

Vypálil.

Hlaveň zmizela.

Rozhodl se toho využít. Vystartoval za Cassiopeiou a hlídal si, aby ho před pronásledovateli clonil balvan.

Dohnal ji a oba pádili dál a co nejvíc se kryli za dalšími stromy.

Zarachotila palba.

Kolem nich zahvízdaly kulky.

Stezka se stočila pryč od stromů, nahoru do příkrého, ale zdolatelného srázu posetého volně ležícím kamením. Krýt se tam moc nedalo, ale neměli na vybranou. Malone viděl, že kolem jsou úžlabiny tak hluboké a sevřené, že do nich pronikne světlo leda v pravé poledne. Napravo spadala dolů jedna taková rokle, běželi přímo po jejím okraji. Do černých břidlicových skal na druhé straně se opíralo oslepivě zářící slunce. Třicet metrů pod stezkou se řítil a kolotal dravý vodní proud zešedlý pískem a rozstřikoval do vzduchu spršky pěny.

Vydrápali se po srázu nahoru.

A tam uviděl most.

Přesně jak jim bylo řečeno.

Nebyla to žádná pořádná konstrukce, jen vratké sloupy zaklíněné mezi balvany a nahoře spojené příčným trámem, mezi nimiž se z jedné strany na druhou táhla tlustá konopná lana. Visutý prkenný chodníček pohupující se nad řekou.

Cassiopeia dorazila na konec stezky. „Musíme to přejít.“

Maloneovi se ta představa moc nezamlouvala, ale věděl, že Cassiopeia má pravdu. Jejich cíl leží na druhé straně.

V dálce zarachotila střelba a Malone se ohlédl.

Vojáci nikde.

Dělalo mu to starost.

„Třeba je odvádí někam pryč,“ řekla Cassiopeia.

Ochromovala ho nedůvěra, cítil se v defenzívě, ale neměl čas analyzovat situaci. Zastrčil si pistoli do kapsy. Cassiopeia udělala totéž a vkročila na most.

Pustil se za ní.

Prkna nad burácející říčkou vibrovala. Odhadoval, že na druhý břeh je to jen asi třicet metrů, ale ocitnou se vysoko ve vzduchu v otevřeném prostoru, bez sebemenšího krytí, a budou se přesouvat ze stínu do světla. Naproti stezka pokračovala, táhla se sutí k dalším stromům. Ve skále nad ní zahlédl vytesanou postavu dobrých pět metrů vysokou – zpodobení Buddhy, přesně jak mu bylo řečeno.

Cassiopeia se po něm otočila. Měla tvář Zápaďanky, ale hleděly z ní východní oči. „Ten most už má svoje lepší dny za sebou.“

„Doufám, že mu ještě aspoň jeden zbývá.“

Chytila se kroucených lan, na kterých byl most zavěšen.

I Malone sevřel jejich drsné prameny v dlaních a rozhodl se. „Půjdu první.“

„Proč?“

„Jsem těžší. Když unese mě, unese i tebe.“

„Tak pádné logice se nedá vzdorovat. Posluž si.“ Ustoupila stranou.

Předešel ji a přizpůsobil chůzi houpání mostu.

Po pronásledovatelích ani stopy.

Usoudil, že bude lepší zrychlit a nedat prknům čas prasknout.

Vtom se nad burácející říčkou ozval nový zvuk.

Hluboké basové tóny. Přicházely z dálky, ale sílily.

Klap. Klap. Klap.

Rychle zalétl pohledem doprava a zaregistroval pohyb – stín sunoucí se po skalní stěně asi o dva kilometry níž, v místě, kde rokli, kterou přecházeli, protínala jiná.

Byl už v půli cesty a zdálo se, že most drží, i když zplesnivělá prkna byla nasáklá jako houba. Zlehka se přidržoval provazového zábradlí, připraven chytit se ho vší silou, pokud mu dřevo pod nohama povolí.

Vzdálený stín narostl a nabral nezaměnitelný tvar útočné helikoptéry AH-1 Cobra.

Vyrobili ji Američané, ale záchranu nepřinášela.

Tenhle typ používali i Pákistánci – Washington jim helikoptéry poskytl jakožto údajným spojencům ve válce s terorismem.

Cobra se hnala přímo k nim. Dvoumotorový bojový vrtulník s dvoulistovými rotory, vybavený dvacetimilimetrovým kanónem, protitankovými řízenými střelami a raketami vzduch-země. Rychlý jako jestřáb a právě tak obratný.

„Na pomoc nám neletí,“ utrousila Cassiopeia.

Byl stejného názoru, ale nemělo cenu připomínat jí, že měl celou dobu pravdu. Úmyslně je sem nahnali – a právě kvůli tomuhle.

Ten zatracený hajzl…

Cobra začala střílet.

Zasypala je vytrvalým deštěm dvacetimilimetrových nábojů.

Plácl sebou na břicho, překulil se na bok a přitom zahlédl, že Cassiopeia dělá totéž. Cobra se řítila k nim, turbohřídelové motory nasávaly průzračný suchý vzduch. Střely zasáhly most a zuřivě drtily dřevo a provazy.

Následovala další salva.

Zaměřila se na třímetrový prostor mezi Malonem a Cassiopeiou.

Malone viděl, jak se Cassiopeii vztekle blýsklo v očích. Sáhla po pistoli, zaklekla a vystřelila po kabině vrtulníku. Maloneovi bylo jasné, že opancéřovanému monstru ženoucímu se rychlostí přes dvě stě sedmdesát kilometrů za hodinu nijak neublíží.

„K zemi, sakra!“ zařval.

Další dávka soustředěné palby roztříštila pruh mostu mezi nimi napadrť. Jednu chvíli tam byla prkna a provazy, a vzápětí nic než gejzír trosek.

Malone se vymrštil na nohy. Uvědomil si, že konstrukce každou vteřinou povolí. Zpátky nemohl, a tak vystartoval kupředu, aby zdolal těch zbývajících šest metrů. Zatínal ruce do provazů a utíkal, zatímco mu most klesal pod nohama.

Cobra přes ně přelétla směrem k opačnému konci rokle.

Ozval se praskot a Malone se chytil provazů jako klíště. Most se rozlomil, obě poloviny se zhouply k bokům rokle a Malone prolétl vzduchem.

Narazil do skály, odrazil se od ní a konečně se zastavil.

Nedopřál si čas na strach a pomalu vyšplhal ten kousek nahoru ke stezce. Od řevu divoké říčky a hřmění rotorů mu zaléhalo v uších. Zadíval se přes rokli a hledal Cassiopeiu. Doufal, že se jí povedlo dostat na druhou stranu.

Srdce se mu sevřelo, když ji uviděl, jak se oběma rukama zuby nehty drží zbytku mostu, který se pohupuje u kolmé skály. Rád by jí pomohl, ale neměl šanci. Byla třicet metrů daleko a mezi nimi nebylo nic než vzduch.

Cobra se v rokli otočila, nabrala výšku a zamířila zpátky k nim.

„Dokážeš vyšplhat nahoru?“ křikl do toho rámusu.

Cassiopeia zavrtěla hlavou.

„Udělej to!“ zařval.

Vykroutila krk za sebe, aby na něj viděla. „Padej odtud.“

„Bez tebe ne.“

Cobra se přiblížila, už od nich byla jen něco málo přes kilometr. Každou vteřinou může znova spustit palbu.

„Šplhej,“ zakřičel.

Přehmátla jednou rukou výš.

A pak se z patnáctimetrové výšky zřítila do burácející řeky.

Malone netušil, jaká je tam hloubka, ale balvany, které z vody trčely, mu nenechávaly moc naděje.

Cassiopeia zmizela v rozvířené vodě, která určitě neměla daleko k bodu mrazu, protože pocházela z horského sněhu.

Čekal, až se vynoří. Někde, nějak.

Jenže se nevynořila.

Upíral oči na řvoucí šedý příval unášející s sebou v hrozivém zpěněném proudu bahno a kamení. Nejradši by skočil za ní, ale chápal, že to nemá smysl. Ani on by ten pád nepřežil.

Jen stál a nevěřícně zíral.

Po tom všem, čím spolu v posledních třech dnech prošli…

Cassiopeia Vittová byla pryč.

ČÁST PRVNÍ TŘI DNY PŘEDTÍM

.

1

KODAŇ, DÁNSKO ÚTERÝ 15. KVĚTNA 12:40

Cotton Malone nervózně vyťukal webovou adresu. Od anonymního vzkazu se nedá čekat nic dobrého, stejně jako od telefonu, který nečekaně zazvoní uprostřed noci.

Zpráva dorazila přede dvěma hodinami, když byl zrovna pryč a vyřizoval jakousi pochůzku. Jenže zaměstnankyně jeho antikvariátu, která neoznačenou obálku přijala, mu ji zapomněla předat a vzpomněla si teprve před chvílí.

„Ta žena neříkala, že je to naléhavé,“ omlouvala se.

„Jaká žena?“

„Číňanka, měla na sobě nádhernou sukni od Burberryho. Řekla, ať dám tu obálku jedině vám.“

„Jmenovala mě přímo?“

„Dvakrát.“

V obálce byl přeložený kousek papíru s vytištěnou webovou adresou, která měla doménovou příponu.org. Vyběhl po schodech do svého bytu nad knihkupectvím a popadl laptop.

Zadal adresu a čekal. Obrazovka zčernala. Pak naskočil panel videa – signalizoval, že se připravuje živý přenos.

Spojení ožilo.

Na obrazovce se objevila lidská postava ležící na zádech s rukama za hlavou, zápěstí a kotníky pevně připoutané k čemusi, co vypadalo jako kus překližky. Ležela šikmo, takže měla hlavu trochu níž než nohy. Tvář jí halil ručník, ale bylo jasné, že je to žena.

„Dobrý den, pane Malone.“ Hlas byl elektronicky zkreslený, aby se zakryla jeho hloubka i témbr. „Už na vás čekáme. Dával jste si trochu načas, co? Chci vám něco ukázat.“

Na monitoru se objevil člověk v kápi s umělohmotným kbelíkem v ruce. Malone ho sledoval, jak lije vodu na ručník omotaný kolem obličeje té svázané ženy. Zazmítala se a vzepřela se v poutech.

Maloneovi bylo jasné, co se tam odehrává.

Tekutina prosakuje ručníkem a valí se jí do úst a do nosu. Zpočátku se jí podaří ukrást pár nádechů a hrdlo se stáhne, aby vdechlo co nejméně vody, ale to vydrží jen pár vteřin. Pak se dostaví přirozený dávivý reflex a ona ztratí nad tělem vládu. Hlavu má níž, takže zemská přitažlivost její utrpení prodlouží. Bylo to jako topit se, i když člověk není pod vodou.

Muž v kápi přestal lít.

Žena dál zápolila s pouty.

Ta technika pochází z časů inkvizice. Je v oblibě, protože nezanechává žádné stopy a je drsná – tak účinná, že se oběť brzy přizná k čemukoli. Malone ji sám jednou zakusil, když před lety procházel tréninkem na agenta Magellan Billetu. Při výcviku přežití došla řada na každého uchazeče. On tehdy trpěl tím víc, že nesnášel omezenou možnost pohybu. Svázané ruce a nohy v kombinaci s nasáklým ručníkem v něm vyvolávaly nesnesitelnou klaustrofobii. Vzpomněl si, jak před několika lety probíhala diskuse, jestli waterboarding je, anebo není mučení.

Je, a to pořádné.

„Kvůli tomuhle jsem vás kontaktoval,“ oznámil ten hlas.

Kamera přiblížila z detailu ručník na ženině tváři. Do záběru se natáhla ruka, odhodila promočenou látku a odhalila obličej Cassiopeie Vittové.

„To snad ne,“ zamumlal Malone.

Zamrazilo ho a hlava se mu zatočila.

To přece nemůže být pravda.

Ne.

Cassiopeia zamrkala, aby se zbavila vody v očích, odplivla si a nabrala dech. „Nic jim nedávej, Cottone. Nic.“

Na obličeji jí znovu přistál nasáklý ručník.

„To by nebylo zrovna moudré,“ podotkl počítačově změněný hlas. „Rozhodně ne pro ni.“

„Slyšíte mě?“ řekl Malone do mikrofonu laptopu.

„Ovšem.“

„Je tohle nutné?“

„Když jde o vás? Jsem přesvědčen, že ano. Zasloužíte si respekt. Jste bývalý agent ministerstva spravedlnosti. Se špičkovým výcvikem.“

„Jsem knihkupec.“

Hlas se rozchechtal. „Neurážejte mou inteligenci a neriskujte její život. Chci, abyste jasně pochopil, co je v sázce.“

„A vy pochopte, že vás mohu zabít.“

„Tou dobou už bude paní Vittová mrtvá. Tak se laskavě přestaňte předvádět. Chci to, co vám dala.“

Malone viděl, jak se Cassiopeia znovu vzepřela v poutech. Hlava se jí pod ručníkem zmítala ze strany na stranu.

„Nic jim nedávej, Cottone. Myslím to vážně. Svěřila jsem ti to do úschovy. Nikomu to nedávej.“

Umlčela ji další voda. Musela bojovat o dech.

„Přineste tu věc ve dvě odpoledne do zábavního parku Tivoli, ke vchodu do Čínské pagody. Oslovíme vás. Jestli nedorazíte,“ – hlas udělal významnou odmlku – „jistě si umíte představit důsledky.“

Spojení se přerušilo.

Malone se na židli opřel.

Cassiopeiu neviděl už přes měsíc. Nemluvil s ní dva týdny. Zmínila se sice, že vyráží na nějakou cestu, ale jako obvykle to nijak neupřesnila. Neexistovalo mezi nimi to, čemu se říká vztah – šlo spíš o vzájemnou přitažlivost, kterou si oba uvědomovali. Smrt jejich společného přítele Henrika Thorvaldsena je kupodivu sblížila a po jeho pohřbu spolu strávili hodně času.

Cassiopeia byla tvrdá, inteligentní a odvážná.

Ale waterboarding?

Pochyboval, že někdy dřív něco podobného zažila.

Vidět ji v té situaci ho trýznilo. Najednou mu došlo, že kdyby se jí něco stalo, život už pro něj nebude, co býval.

Musí ji najít.

Jenže v tom byl háček.

Očividně ji pod hrozbou smrti k čemusi nutili. Tentokrát si asi ukousla víc, než dokáže spolknout.

Do úschovy mu nesvěřila vůbec nic.

Malone neměl tušení, o čem ona a její věznitelé mluví.

2

ČCHUNG-ČCHING, ČÍNA 20:00

Karl Tchang nasadil výraz, v němž se neodrážel ani sebemenší náznak toho, co si myslí. Praktikoval tohle umění už skoro třicet let a zvládal ho mistrovsky.

„Proč jste přišel tentokrát?“ zeptala se ho lékařka. Byla to žena s kamennou tváří, strnulým držením těla a rovnými černými vlasy ostříhanými nakrátko po proletářském způsobu.

„Ještě pořád se na mě zlobíte?“

„Nemám nárok na nepřátelské postoje, pane ministře. Během své poslední návštěvy jste mi dal jasně najevo, že tady poroučíte vy, přestože nemocnici řídím já.“

Ignoroval její urážlivý tón. „Jak se daří našemu pacientovi?“

První infekční klinika, nacházející se těsně za hranicí města Čchung-čching, pečovala o téměř dva tisíce lidí trpících tuberkulózou nebo žloutenkou. Byla jedním z osmi podobných zařízení v zemi – samé ohavné komplexy ze šedých cihel uzavřené za zeleně natřenými ploty, v nichž se nakažení nacházeli v bezpečné karanténě. Přísná bezpečnostní opatření zároveň činila z těchto nemocnic ideální místo, kam posílat nemocné vězně z čínských nápravných zařízení.

Takové, jako byl T’in Čao, který před deseti měsíci prodělal krvácení do mozku.

„Leží v posteli pořád stejně jako v ten den, kdy jste ho přivezli,“ odvětila lékařka. „Lpí na životě. Poškození mozku je u něj mimořádně vážné. Ale jak jste rozkázal, neléčíme ho.“

Tchang věděl, jak se jí příčí, že převzal její pravomoci. Dávno už pominul čas Maových poslušných „bosých doktorů“, kteří podle oficiálních mýtů ochotně žili mezi prostými lidmi a oddaně pečovali o nemocné. Ale přestože byla ředitelkou nemocnice, Tchang stál vysoko nad ní. Byl ministrem vědy a techniky, členem Ústředního výboru Komunistické strany Číny, jejím prvním místopředsedou a prvním vicepremiérem Čínské lidové republiky – na mocenském žebříčku stál hned za prezidentem a premiérem.

„Jak jsem vám posledně objasnil, paní doktorko, nebyl to můj rozkaz, ale nařízení ústředního výboru, jemuž jsme my oba vázáni naprostou loajalitou.“

Adresoval to prohlášení nejen té pošetilé ženské, ale i svým třem zaměstnancům a dvěma kapitánům Čínské lidové osvobozenecké armády, kteří stáli za ním. Vojáci měli na sobě hrubé zelené uniformy s rudou hvězdičkou na čapkách. Přinejmenším jeden z nich byl určitě donašeč – a špehoval pravděpodobně nejen pro své nadřízené –, takže si Tchang dal záležet, aby jeho prohlášení znělo patřičně horlivě.

„Odveďte nás k pacientovi,“ poručil pak klidným tónem.

Kráčeli chodbami, jejichž zelená omítka byla popraskaná a hrbolatá. Osvětlovaly je slabé zářivky. Podlaha byla čistá, ale zažloutlá od ustavičného vytírání. Nemocniční sestry s tvářemi chráněnými chirurgickou maskou ošetřovaly pacienty oblečené většinou v modrobílých pruhovaných pyžamech. Někteří měli na sobě hnědé úbory podobné vězeňským.

Kovovými lítačkami prošli do dalšího oddělení. Ocitli se v prostorné místnosti, kam by se bohatě vešlo nejméně deset pacientů, ale v osamělé posteli pod špinavým povlečením ležel jen jediný.

Páchlo to tu.

„Vidím, že i povlečení necháváte být,“ řekl Tchang.

„Jak jste poručil.“

Další bod v jeho prospěch, aby si ho donašeč mohl zaznamenat. T’in Čaa uvěznili před deseti měsíci, ale při výslechu utrpěl krvácení do mozku. Poté ho obvinili ze zrady a špionáže, soudili a odsoudili u pekingského soudu – vše in absentia, zatímco tady ležel v kómatu.

„Je ve stejném stavu, v jakém jste ho opustil,“ řekla lékařka.

Peking se nachází tisíc kilometrů na východ odtud a Tchang odhadoval, že ta vzdálenost dodává té ženě kuráž. Můžete připravit tři armády o jejich vrchního velitele, ale nemůžete vzít prostému venkovanovi jeho názor. Další konfuciánský nesmysl. Vláda to dokáže a tahle drzá čubka by se měla mít na pozoru.

Pokynul jednomu z vojáků a ten ji odvedl stranou.

Tchang přistoupil k posteli.

Muži, který na ní bezvládně ležel, bylo přes šedesát, vlasy měl dlouhé a neudržované, vyzáblým obličejem a propadlými tvářemi připomínal mrtvolu. Obličej a hruď měl samou modřinu. Z obou paží se mu klikatily hadičky s intravenózní výživou. Dýchal za něj plicní ventilátor.

„T’in Čao, byl jste shledán vinným ze zrady proti Čínské lidové republice. Byl vám dopřán proces, proti jehož výsledku jste se odvolal. S politováním vám sděluji, že Nejvyšší lidový soud odvolání zamítl a schválil vaši popravu.“

„Nevnímá jediné vaše slovo,“ upozornila lékařka z druhého konce místnosti.

Tchang nespouštěl pohled z lůžka. „Možná ne, ale ta formulace se pronést musí.“ Otočil se čelem k ní. „Nařizuje to zákon a on má právo na řádný proces.“

„Odsoudili jste ho v nepřítomnosti,“ odsekla. „Nevyslechli jste si jeho výpověď.“

„Jeho zástupce měl příležitost předložit důkazy.“

Lékařka znechuceně potřásla hlavou. Tvář jí pobledla nenávistí. „Uvědomujete si vůbec, co říkáte? Jakživ s Čaem nemluvil. Kde by se ty důkazy vzaly?“

Tchang netušil, jestli je donašečem někdo z personálu, anebo některý z jeho kapitánů. Dneska si člověk nemůže být ničím jistý. Věděl ale bezpečně, že jeho zpráva ústřednímu výboru nebude jediná, a tak se důrazně zeptal: „Víte to jistě? Nepromluvil Čao někdy?“

„Zbili ho do bezvědomí. Má zničený mozek. Z kómatu se už neprobere. Udržujeme ho při životě jen proto, že jste to vy – ne, promiňte – že to ústřední výbor nařídil.“

Postřehl v jejích očích znechucení. I s tím se poslední dobou setkával čím dál častěji. Zvlášť u žen. V nemocnici pracovaly skoro samé ženy, jako lékařky i zdravotní sestry. Od Maovy revoluce se hodně změnily, ale Tchang se stále řídil moudrem, které pochytil od otce. Muž nehovoří o svých záležitostech doma a žena o nich nehovoří mimo domov.

Tahle bezvýznamná doktorka zaměstnaná v malé státní nemocnici nedokáže pochopit, jaká výzva před ním stojí. Peking ovládá území, které měří pět tisíc kilometrů od východu na západ a přes tři tisíce kilometrů od severu k jihu. Většinu tvoří neobyvatelné hory a pouště, jedny z nejopuštěnějších končin světa, a jen deset procent půdy lze obdělávat. Žije tu půldruhé miliardy lidí – víc než v Americe, Rusku a Evropě dohromady. Pouhých šedesát miliónů z nich, necelá tři procenta, jsou členové komunistické strany. Doktorka ve straně byla, už přes deset let. Ověřil si to. Jinak by vysokou řídící funkci nezískala. Takového postavení dosahovali výlučně straníci z etnické skupiny Chanů. Chanové tvoří valnou většinu čínské populace, zbylé zanedbatelné procento sestává z šestapadesáti národnostních menšin. Doktorčin otec byl prominentní úředník místní provinční vlády, oddaný člen strany, který se účastnil revoluce v roce 1949 a osobně se znal s Maem i Teng Siao-pchingem.

Přesto Tchang zdůraznil: „T’in Čao byl povinován loajalitou lidové vládě. Rozhodl se napomáhat našim nepřátelům…“

„Jak mohl třiašedesátiletý geochemik uškodit lidové vládě? To mi tedy povězte, pane ministře. Moc by mě to zajímalo. A jak by nám mohl škodit v tomhle stavu?“

Podíval se na hodinky. Čekala na něj helikoptéra, aby ho dopravila na sever.

„Nebyl to žádný špión,“ chrlila dál ze sebe lékařka. „Žádný zrádce. Čím se doopravdy provinil, pane ministře? Co opravňuje ke zbití nějakého člověka tak, že začne krvácet do mozku?“

Neměl čas vybavovat se o už uzavřené záležitosti. O tu ženskou se postará donašeč. Bez ohledu na otcovy zásluhy ji během měsíce čeká přeložení – nejspíš tisíce kilometrů na západ do nějakých odlehlých končin, kam se odklízejí problémy.

Obrátil se k druhému vojákovi a pokynul mu.

Kapitán vyňal z pouzdra u pasu zbraň, přistoupil k posteli a vpálil T’in Čaovi kulku do čela.

Tělo sebou škublo a znehybnělo.

Plicní ventilátor dál pumpoval vzduch do mrtvých plic.

„Rozsudek byl vykonán,“ prohlásil Tchang. „Za přítomnosti očitých svědků zastupujících lidovou vládu a armádu.“ Odmlčel se a dodal: „A ředitelky zdejšího zdravotnického zařízení.“

Naznačil, že je čas jít. O úklid ať se postará doktorka.

Zamířil ke dveřím.

„Právě jste zastřelili bezmocného člověka,“ vykřikla lékařka. „Sem to dopracovala naše vláda?“

„Měla byste jí být vděčná,“ utrousil.

„Za co?“

„Že nezatížila provozní rozpočet vaší instituce výdajem za náboj.“

S těmi slovy odkráčel.

3

KODAŇ 13:20

Malone vyšel ze svého obchodu na náměstí Højbro Plads. Na odpoledním nebi nebyl ani mráček, na dánské poměry panovalo příjemné počasí. Pěší zóna Strøget – spleť uliček lemovaných obchody, kavárnami, restauracemi a muzei – kypěla životem.

Problém, co na schůzku přinést, vyřešil jednoduše: sebral z police první knihu, která mu padla pod ruku, a zastrčil ji do obálky. Cassiopeia ho zřejmě do téhle záležitosti zatáhla, aby si vykoupila čas. Nebyl to špatný úskok, ale měl svoje meze. Malone si z duše přál, aby měl aspoň tušení, co Cassiopeia podniká. Od Vánoc se spolu tu a tam vídali, občas si zašli na oběd, telefonovali si a psali e-maily. Většinou rozebírali Thorvaldsenovu smrt, která je oba hluboce ranila. Malone dodnes nebyl s to uvěřit, že jeho nejlepší přítel je mrtvý. Den co den čekal, že se mazaný starý Dán zastaví u něj v knihkupectví na kus řeči. A trápilo ho, že Henrik umíral přesvědčen, že ho Malone zradil.

„Udělals v Paříži, jen co jsi musel,“ utěšovala ho Cassiopeia. „Já bych udělala totéž.“

„Henrik to viděl jinak.“

„Nebyl dokonalý, Cottone. Šlo to s ním z kopce. Už nedokázal jasně uvažovat a naslouchat. V sázce bylo mnohem víc než jeho pomsta. Neměl jsi na vybranou.“

„Zklamal jsem ho.“

Natáhla se přes stůl a stiskla mu ruku. „Něco ti řeknu: Jestli se někdy ocitnu v nějakém velkém průšvihu, zklam mě zrovna tak jako jeho.“

Šel a hlavou mu zněla její slova.

Už je to tu zase.

Nechal za sebou Strøget a přešel rušný bulvár přecpaný naleštěnými auty, autobusy a bicykly. Spěchal přes další z mnoha kodaňských náměstí, Rådhuspladsen před budovou radnice. Zahlédl nad sebou bronzové trubače nehlasně dující do svých starodávných rohů. Nad nimi se tyčila měděná socha biskupa Absolona, který roku 1167 změnil malou rybářskou osadu v ohrazenou pevnost.

Na protější straně náměstí, za bulvárem zahlceným dopravou, uviděl zábavní park Tivoli.

Sevřel jednou rukou obálku a druhou si zastrčil pod bundu, kde měl berettu, kterou kdysi vyfasoval jako agent u Magellan Billetu. Vytáhl ji doma zpod postele, kde odpočívala v batohu spolu s dalšími pozůstatky jeho dřívějšího života.

„Mám dojem, že jsi nějak nervózní,“ poznamenala Cassiopeia.

Stáli v sychravém březnovém počasí venku před jeho antikvariátem. Měla pravdu. Byl nervózní. „Na romantiku si nepotrpím.“

„Vážně ne? To se divím. Já naštěstí ano.“

Vypadala báječně. Vysoká, štíhlá, pleť barvy světlého mahagonu. Husté kaštanové vlasy po ramena jí rámovaly výrazný obličej s tenkým obočím a pevnými lícními kostmi.

„Neužírej se zbytečně výčitkami svědomí, Cottone.“

Zajímavé, že vytušila, že zrovna myslel na Thorvaldsena.

„Jsi dobrý člověk. A Henrik to věděl.“

„Opozdil jsem se o dvě minuty.“

„A nic s tím nenaděláš.“

Měla pravdu.

Přesto ze sebe provinilý pocit nesetřásl.

Zažil Cassiopeiu v její nejlepší formě, ale také za okolností, které ji připravily o veškerou sebedůvěru – zranitelnou, náchylnou dělat chyby, rozcitlivělou. Naštěstí za ni pokaždé dokázal zaskočit, stejně jako ona za něj, když se role obrátily. Ztělesňovala obdivuhodnou kombinaci ženskosti a síly, jenomže každý, ji nevyjímaje, občas zajde příliš daleko.

V mysli mu vyvstala Cassiopeia přivázaná k překližkové desce, s ručníkem přes obličej.

Proč ona?

Proč ne on?

Karl Tchang nastoupil do vrtulníku a usadil se v zadní části. Práci v Čchung-čchingu měl z krku.

To místo nesnášel.

Třicet miliónů lidí zabralo každý čtvereční metr kopců obklopujících soutok řek Ťia-ling a Jang-c‘-ťiang. Za vlády Mongolů, Chanů a Mandžuů tu bývalo centrum říše. Před sto lety za japonské invaze se Čchung-čching stal hlavním městem. Teď ho tvořila směs starého a nového – mešit, taoistických a křesťanských chrámů, komunistických pomníků. Bylo to rozpálené, vlhké a šeredné město, kde se do horizontu zakusovaly mrakodrapy.

Vrtulník se vznesl nad vrstvu smogu a stočil se na severozápad.

Své asistenty i kapitány už Tchang poslal pryč.

Na další část cesty s sebou žádné špehy nepoveze.

Tu musí obstarat sám.

Malone zaplatil vstupné a vešel do Tivoli. Věděl, že ten úžasný kousek země plný stromů a květin, zpola zábavní park a zpola kulturní ikona, skýtá Dánům zábavu už od roku 1843. Považují ho za svůj národní poklad. Dá se tu najít staromódní ruské kolo, divadlo pantomimy i pirátská loď a hned vedle nich supermoderní atrakce popírající zákony přitažlivosti. Dokonce i Němci za druhé světové války Tivoli ušetřili. Malone ho navštěvoval rád. Bylo snadné pochopit, že inspirovalo jak Walta Disneyho, tak Hanse Christiana Andersena.

Vykročil hlavní cestou lemovanou zelení. Odjakživa mu připadalo, že vynalézavě uspořádané květinové záhony, růže a šeříky spolu se stovkami lip, kaštanů, třešní a stálezelených dřevin zabírají mnohem víc než osm a půl hektaru. Vzduchem se linula vůně popcornu a cukrové vaty spolu s tóny vídeňského valčíku. Vzpomněl si, že zakladatel Tivoli ospravedlnil svůj výstřední počin dánskému králi Kristiánu VIII. tím, že když se lidé baví, nemyslí na politiku.

Čínskou pagodu znal. Zvedala se mezi listovím do výše čtyř podlaží, otočená průčelím k jezeru, a byla přes sto let stará. Její obrázek obestřený asijským kouzlem zdobil kdejakou propagační brožuru parku.

Boční cestou pochodoval oddíl mládenců v červených kabátcích, s šerpami a vysokými huňatými medvědicemi na hlavách. Pochodové hudební těleso zdejší stráže. Podél cesty se shlukovali lidé a přihlíželi. Na to, že bylo květnové úterý a letní sezóna začala teprve před týdnem, bylo na všech atrakcích nezvykle plno.

Zadíval se na pagodu. Nad nejnižším stupněm se zvedaly tři další, všechny stejné, jen se postupně zmenšovaly. Všechny měly přečnívající střechy s nahoru zdviženými rohy. Do restaurace v přízemí proudili lidé. Spousta dalších posedávala na lavičkách pod stromy.

Bylo těsně před druhou odpoledne.

Dorazil včas.

Mezi lidmi se batolily kachny z nedalekého jezera a zdálo se, že vůbec nemají strach. O sobě to říci nemohl. Měl nervy napjaté k prasknutí a mysl zbystřenou jako v oněch dvaceti nebezpečných letech, kdy byl agentem ministerstva spravedlnosti. Rozhodl se odejít do výslužby včas, dal riziku vale a stal se dánským knihkupcem, jenže poslední dva roky byly všechno, jen ne poklidné.

Mysli. Buď ve střehu.

Počítačový hlas mu tvrdil, že až přijde, kontaktují ho. Cassiopeiini únosci tedy vědí, jak vypadá.

„Pane Malone…“

Ohlédl se.

Vedle něj stála žena s obličejem spíš podlouhlým než kulatým. Hladké rovné černé vlasy a hnědé oči s dlouhými řasami vyzařovaly náznak tajemna. Upřímně řečeno, Malone si na orientální krásky potrpěl. Byla hezky oblečená, střih oděvu dával vyniknout její postavě, včetně zavinovací sukně od Burberryho obtočené kolem útlého pasu.

„Přišla jsem si pro ten balíček,“ řekla.

Zamával obálkou, kterou držel v ruce. „Pro tenhle?“

Přikývla.

Bylo jí ke třiceti, počínala si nenuceně a nezdálo se, že by ji její úkol zneklidňoval. Maloneovo podezření valem sílilo.

„Nezdržela byste se chvilku, že bychom si dali opožděný oběd?“ zeptal se jí.

Usmála se. „Někdy jindy.“

„To zní slibně. Jak vás najdu?“

„Vím, kde máte knihkupectví.“

Ušklíbl se. „To ode mě byla pitomá otázka.“

Ukázala na balíček. „Musím jít.“

Podal jí ho.

„Možná se u vás v obchodě zase zastavím,“ dodala s úsměvem.

„Určitě přijďte.“

Sledoval ji, jak se loudá pryč a ztrácí se mezi lidmi. Dýchala z ní pohoda, jako by neměla sebemenší starost.

Tchang zavřel oči a nechal si vrčením helikoptéry konejšit zjitřené nervy.

Pak se podíval na hodinky.

21:05 místního času, čili 14:05 antverpského.

Děje se toho tolik! O celé jeho budoucnosti rozhoduje souběh okolností, které se mu nesmějí vymknout z ruky.

Ještě že se vyřešil aspoň problém s T’in Čaem.

Konečně začíná všechno klapat. Třicet let soustředěného úsilí dojde odměny. Všechny hrozby buď zlikvidoval, nebo je má pod kontrolou.

Zbývá jen Ni Jung.

4

ANTVERPY, BELGIE, 14:05

Ni Jung se usadil na černě lakované židli, replice židle z období dynastie Čching. Elegantní linie a půvabné křivky té vynikající ukázky čínské řemeslné zručnosti raného osmnáctého století dobře znal. Spoje byly tak dokonale přesné, že se obešly bez klihu a hřebíků.

Jeho přísně vyhlížející hostitel Pchao Wen seděl v proutěném křesílku. Měl vysoké čelo a lehce zvlněné řídké vlasy, tvář podlouhlejší a oči kulatější, než bývá u Číňanů obvyklé. Byl oblečen v nefritově zeleném hedvábném kabátci a bílých kalhotách.

„Máte dům zařízen s vytříbenou elegancí,“ podotkl Ni jejich mateřštinou.

Pchao děkovně přikývl a přijal chválu s pokorou, jež se od muže na prahu sedmdesátky očekávala. Narodil se příliš pozdě na to, aby roku 1949 stál po boku Maovi, když lidová revoluce smetla Čankajška s jeho nacionalisty a zahnala je na Tchaj-wan, ale jak Ni věděl, během šedesátých let jeho pozice sílila a udržel si vliv dokonce i po Maově smrti v roce 1976.

A potom, o deset let později, Čínu opustil.

Ze všech možných míst zakotvil právě tady v Belgii.

„Chtěl jsem, aby mi moje sídlo připomínalo vlast,“ řekl Pchao.

Sídlo nacházející se několik kilometrů od Antverp zvenku vypadalo jako jednoduchá stavba s vysokými šedými zdmi, víceúrovňovými prohnutými střechami a dvěma věžičkami. Obsáhlo všechny základní prvky tradiční čínské architektury – uměřenost, symetrii a hierarchii. Uvnitř bylo světlé a vzdušné, a přestože barevností i slohem zůstalo poplatné klasickým vzorům, skýtalo všechny moderní vymoženosti – klimatizaci, ústřední vytápění, bezpečnostní systém i satelitní televizi.

Ni tenhle typ domu znal.

S‘-che-jüan.

Rezidence pro více rodin s ústředním dvorem obklopeným čtyřmi budovami, obvykle zkrášlená zahradou. V Číně se považuje za vrcholný symbol bohatství. Kdysi se tak stavěla sídla aristokratů. Nyní si je mohou dovolit jen příslušníci čínské armády, vyšší stranické hierarchie a hrstka těch, co nechutně zbohatli.

„Připomíná mi dům jednoho starosty, kterého jsem nedávno navštívil na severovýchodě,“ poznamenal Ni. „Našli jsme u něj schovaných dvě stě padesát zlatých prutů. Slušný výkon na člověka, který si vydělá sotva pár tisíc jüanů ročně. Jakožto starosta měl pochopitelně pod palcem místní ekonomiku a místním podnikatelům a zahraničním investorům to neuniklo. Zavřeli jsme ho.“

„A potom popravili. Nepochybně obratem.“

Ni si uvědomil, že se Pchao dobře vyzná v tom, jak v Číně fungují soudy.

„Povězte mi, pane ministře: Co vás přivádí do Evropy a sem ke mně?“ zeptal se Pchao.

Ni stál v čele Ústřední disciplinární komise Komunistické strany Číny. Podléhal přímo Všečínskému shromáždění lidových zástupců, stejně jako všemocný ústřední výbor. Měl za úkol vymýtit korupci a zločinnost.

„Nejste úředník, jehož bych si chtěl znepřátelit,“ dodal Pchao. „Bylo mi řečeno, že jste nejobávanějším mužem v Číně.“

Ni už se o téhle své nálepce doslechl.

„Podle některých lidí jste zároveň nejpočestnějším mužem v Číně.“

I tuhle charakteristiku už Ni slyšel. „A vy, Pchao Wene, jste stále naším občanem. Nikdy jste se nevzdal svých práv.“

„Jsem na své čínské dědictví hrdý.“

„Pro část toho dědictví jsem si přišel. Požadujeme jeho navrácení.“

Seděli v obývacím pokoji, který se otevíral do vnitřního dvora osázeného rozkvetlými stromy. Mezi voňavými květy přeletovaly včely a do ticha se neozývalo nic než jejich bzukot a zurčení fontány. K obývacímu pokoji přiléhala studovna oddělená prosklenými dveřmi a hedvábnými závěsy.

„Když jste opouštěl vlast, zřejmě jste se rozhodl vzít si některé naše věci s sebou.“

Pchao se zasmál. „Umíte si představit, jak to chodilo, když byl Mao naživu? Povězte mi, pane ministře – vy, který ve jménu strany zastáváte vysokou funkci ochránce morálních hodnot: Máte aspoň jakés takés ponětí o naší historii?“

„Jediné, co mě momentálně zajímá, je vaše zlodějna.“

„Opustil jsem Čínu před desítkami let. Proč je moje zlodějna najednou tak důležitá?“

Nimu se dostalo varování, že Pchao Wen je zdatný historik a výmluvný řečník a že mistrovsky dokáže obrátit každou nevýhodu ve svůj prospěch. Jeho schopností využívali Mao i Teng Siao-pching.

„O vašem zločinu jsem se dozvěděl teprve nedávno.“

„Od anonymního donašeče?“

Ni přitakal. „Jsme rádi, že je máme.“

„A usnadňujete jim práci, jak se dá. Máte pro ně dokonce webovou stránku. Nemusejí uvádět své jméno ani adresu, stačí poslat e-mail plný obvinění. Povězte mi, existují tresty za vylhané udání?“

Ni nemínil do nastavené pasti spadnout. „Cestou od brány jsem si všiml kameninového koně z dynastie Chan. Bronzového zvonu z období dynastie Čou. A figuríny z dynastie Tchang. Samé originály, které jste ukradl.“

„Jakpak to víte?“

„Dohlížel jste na řadu muzeí a sbírek. Snadno jste mohl odcizit, po čemkoli jste zatoužil.“

Pchao vstal. „Dovolíte, abych vám něco ukázal, pane ministře?“

Proč ne? Ni vítal možnost porozhlédnout se po domě.

Vyšel za starcem na dvůr a při tom pohledu se mu vybavily vzpomínky na starý dům jeho vlastní rodiny v S‘-čchuanu, provincii jadeitově zelených kopců a obdělávaných polí. Jeho předkové tam žili sedm set let, v bambusovém háji obklopeném úrodnými rýžovými políčky. Taky mívali dvůr. V jednom se ale lišil. Byl z udusané hlíny, ne dlážděný cihlami.

„Žijete tu sám?“ zeptal se Pchao Wena.

Tak velká rezidence vyžaduje soustavnou péči. Všechno se zdálo skvěle udržované, ale nikde nezahlédl živou duši.

„Zase z vás mluví vyšetřovatel. To má být výslech?“

„Jen prostý dotaz.“

Pchao se usmál. „Setrvávám v dobrovolném osamění.“

Nebyla to přímá odpověď, ale Ni ji ani neočekával.

Kráčeli klikatou cestičkou mezi keříky v květináčích a zakrslými tisy, až došli k vysokým černým dveřím s červeným terčíkem na protější straně dvora. Za nimi se rozkládala prostorná síň s vyřezávaným zeleným stropem podepřeným mohutnými pilíři. Podél jedné stěny stály police s knihami, druhá byla ověšena svitky s čínským písmem. Papírovými zástěnami u oken prosakovalo dovnitř měkké světlo. Ni postřehl umělecky vyřezávaný nábytek, hedvábné drapérie, vitríny a dřevěné stoly s naaranžovanými předměty – působilo to jako expozice v muzeu.

„Moje sbírka,“ oznámil Pchao.

Ni zůstal na ten poklad zírat.

„Je to tak, pane ministře. Když jste vstupoval do mého domu, všiml jste si cenných uměleckých děl. Jsou to vzácnosti. Ale pravý poklad je tohle.“ Pchao mu pokynul, aby popošel hlouběji do místnosti. „Například tady. Ukázka glazurované keramiky. Dynastie Chan. Rok 210 před naším letopočtem.“

Ni si prohlížel figurku z nažloutlé kameniny. Postavička muže otáčejícího klikou jakéhosi mlýnku.

„Obilí se sypalo do otevřené násypky nahoře a mlýnek uvnitř odděloval zrno od plev,“ vysvětloval Pchao. „V Evropě ten typ neznali – až skoro o dva tisíce let později ho holandští námořníci dovezli z Číny. Pozoruhodné, nemyslíte?“

Na jiném stojánku stála hliněná soška jezdce. Pchao si všiml, že Niho zaujala.

„Tohle je kousek z dynastie Tchang. Šesté až sedmé století našeho letopočtu. Všimněte si, jak ten válečník sedí na koni. Má nohy ve třmenech. Čína vynalezla třmen už před mnoha staletími, zatímco do Evropy dorazil až ve středověku. Nebýt čínských třmenů, nebylo by ani typických středověkých rytířů na koních, s jejich kopími a štíty.“

Ni se rozhlížel po artefaktech kolem, byla jich možná stovka nebo i víc.

„Sbíral jsem je od vesnice k vesnici a od hrobu k hrobu,“ pokračoval Pchao. „Hodně jich pochází z císařských hrobek objevených v sedmdesátých letech. A máte pravdu – mohl jsem si vybírat i v muzeích a soukromých sbírkách.“

Pchao mu ukázal vodní hodiny, které prý pocházejí z roku 133 před Kristem. Sluneční hodiny, puškové hlavně, porcelán – všechny ty objevy dokládaly čínskou vynalézavost. Niho zaujal jeden zvláštní exponát – malá naběračka volně položená na hladké bronzové desce s rytinami.

„To je kompas,“ podotkl Pchao. „Číňané ho vynalezli před dvěma a půl tisíciletími. Lžíce je z magnetovce a pokaždé se nasměruje k jihu. V dobách, kdy lidé na Západě bojovali o holé přežití, se Číňané s jeho pomocí naučili navigovat.“

„Tohle všechno náleží lidové republice,“ prohlásil Ni.

„Naopak. Já to před lidovou republikou zachránil.“

Nimu ta hra začínala jít na nervy. „Jak to?“

„Během naší slavné Kulturní revoluce jsem jednou viděl, jak vojáci popadli 2000 let starou mrtvolu, která se našla perfektně zachovalá v Čchang-ša, a odtáhli ji na slunce, aby tam shnila. Rolníci ji bombardovali kamením. Stejný osud potkal milióny dalších našich památek. Představte si, o kolik vědeckých a historických znalostí jsme kvůli té pošetilosti přišli.“

Ni se hlídal, aby Pchaova slova pouštěl jedním uchem tam a druhým ven. Jak učil své podřízené, správný vyšetřovatel se za žádnou cenu nesmí nechat ovlivnit vyšetřovaným.

Jeho hostitel ukázal na počitadlo ze dřeva a mosazi. „Tohle je staré 1500 let. Používalo se k výpočtům v bankách a na úřadech. Západ neměl o takové pomůcce potuchy ještě celá staletí. Desetinný systém, nula, záporná čísla, zlomky, hodnota čísla pí… To vše – stejně jako všechno v této místnosti – objevili Číňané.“

„Jak to všechno víte?“ zeptal se Ni.

„Je to naše historie. Naši skvělí císaři a Maova lidová revoluce si ji bohužel přepsali každý po svém, jak se jim hodilo. My Číňané jen matně tušíme, jaký je náš původ a co jsme dokázali.“

„Zato vy ano?“

„Podívejte se tamhle, pane ministře.“

Ni uviděl cosi, co vypadalo jako sazečská deska s literami připravenými k otištění na papír.

„Pohyblivá písmena byla vynalezena v Číně roku 1045 našeho letopočtu, dávno předtím, než ten počin v Německu zopakoval Gutenberg. I papír jsme vynalezli dřív než Západ. Seizmograf, padák, kormidlo, stěžně a umění mořeplavby, to vše pochází z Číny.“ Pchao doširoka rozhodil rukama. „Tohle je naše dědictví.“

Ni se zuby nehty držel nepochybné skutečnosti. „Přesto jste zloděj.“

Pchao zavrtěl hlavou. „Pane ministře, kvůli mému zlodějství jste sem nepřicestoval. Já jsem vůči vám upřímný. Tak co kdybyste mi prozradil, proč jste přijel?“

Náhlé změny tématu sloužily Pchaovi jako úskok – způsob, jak ovládnout konverzaci tím, že jí udá směr. Jelikož Ni už měl jeho tanečků plné zuby, rozhlédl se a doufal, že někde zahlédne tu věc. Podle popisu měla být asi patnáct centimetrů vysoká a třicet centimetrů dlouhá, s dračí hlavou na tygřím těle a křídly fénixe. Odlitá z bronzu. Našla se v hrobce ze třetího století před Kristem.

„Kde je ta dračí lampa?“

Pchaovou vrásčitou tváří přelétl zvláštní výraz. „Na totéž se ptala i ona.“

Tuhle odpověď Ni nečekal. „Kdo?“

„Nějaká žena. Španělka, nejspíš s trochou marocké krve. Docela hezká. Ale netrpělivá – stejně jako vy.“

„Kdo?“

„Cassiopeia Vittová.“

Tohle bylo zajímavé. „Co jste jí řekl?“

„Ukázal jsem jí tu lampu.“ Pchao pokynul ke stolu na druhém konci místnosti. „Stávala tamhle. Vzácný kousek. Našel jsem ji v jedné hrobce z časů Prvního císaře. Tu hrobku objevili…,“ Pchao zapátral v paměti, „… tuším roku 1978. Lampu jsem si přivezl společně se vším ostatním, když jsem v roce 1987 opustil Čínu.“

„Kde je teď?“

„Slečna Vittová ji chtěla koupit. Nabídla mi úctyhodnou částku a já byl skoro v pokušení ji přijmout, ale nakonec jsem odmítl.“

Ni čekal, co přijde dál.

„Vytáhla pistoli a okradla mě o ni. Neměl jsem na vybranou. Jsem jen stařec, který tu žije úplně sám.“

Ni o tom pochyboval. „Bohatý stařec.“

Pchao se usmál. „Život byl ke mně laskavý. A k vám, pane ministře?“

„Kdy tu byla?“ zeptal se Ni.

„Přede dvěma dny.“

Ni ji potřeboval najít. „Řekla vám o sobě něco?“

Pchao zavrtěl hlavou. „Jen vytasila pistoli, sebrala lampu a zmizela.“

Byl to znepokojivý a nečekaný posun událostí. Ale nikoli nenapravitelný. Tu ženu je potřeba najít.

„Vážil jste celou tu cestu jen kvůli té lampě?“ podivil se Pchao. „Povězte mi, souvisí nějak s vaší nadcházející politickou válkou s ministrem Karlem Tchangem?“

Ta otázka Niho zaskočila. Pchao odjel z Číny už dávno. Dění v nejvyšších kruzích sice nebylo žádné státní tajemství, ale na druhou stranu ani obecně sdílená znalost – alespoň prozatím. „Co vy o tom víte?“ zeptal se.

„Nejsem hlupák,“ řekl Pchao tlumeně. „Přijel jste, protože víte, že Tchang se po té lampě shání.“

Ten fakt neměl proniknout za práh Niho úřadu. Projely jím obavy. Ten stařec má mnohem lepší informace, než předpokládal. A hlavou mu blesklo ještě další podezření. „Ta žena lampu ukradla pro Tchanga?“

Pchao zavrtěl hlavou. „Chtěla ji pro sebe.“

„Takže jste jí dovolil, aby si ji odnesla?“

„Připadalo mi to lepší, než aby ji získal Tchang. Tušil jsem, že by mohl přijet, a vlastně jsem nevěděl, co si počít. Vyřešila ten problém za mě.“

Nimu se rozběhla mysl na plné obrátky, jak se snažil vyhodnotit situaci. Pchao Wen na něj upíral oči, které toho už nepochybně viděly hodně. Zaskočit stárnoucího vystěhovalce nečekanou návštěvou se původně jevilo jako šikovný tah. Jenže nakonec to nebyl Pchao, kdo byl zaskočen.

„Vy a ministr Tchang jste hlavními uchazeči o post premiéra,“ poznamenal Pchao. „Jeho současný držitel je starý, jeho čas se chýlí ke konci. Tchang, nebo Ni. Každý si bude muset vybrat, na kterou stranu se postaví.“

„Na které stojíte vy?“

„Na té jediné, na níž záleží. Na straně Číny.“

5

KODAŇ

Malone se pověsil na paty Číňance, která sehrála roli poslíčka. Jeho podezření se potvrdilo – neměla ani tušení, co má vyzvednout, poslali ji jen cosi převzít. Vždyť s ním dokonce flirtovala. Zajímalo by ho, kolik jí za tu nebezpečnou pochůzku zaplatili, a dělalo mu starost, co všechno Cassiopeiin únosce ví. Hlas v laptopu ho schválně popíchl zmínkou o jeho minulosti vládního agenta – a přesto za ním poslali nic netušící amatérku.

Držel se jí na dohled. Proplétala se mezi lidmi směrem k vedlejšímu východu na severním okraji zábavního parku Tivoli. Sledoval ji, jak vychází ven, přechází bulvár a noří se zpátky do bludiště Strøgetu.

Šla pořád dál a Malone v odstupu za ní.

Minuli několik antikvariátů, jejichž majitelé byli Maloneovi konkurenti a přátelé, a kolem nesčetných poutačů restaurací dorazili na Højbro Plads. U kavárny Norden na východním kraji náměstí zahnula Číňanka doprava, ke kostelní věži Nikolaje, někdejšího chrámu, který teď sloužil jako výstavní síň. Tam zabočila do postranní uličky vedoucí k Magasin du Nord, nejdražšímu obchodnímu domu ve Skandinávii.

Ulice se hemžily lidmi a hýřily všeobecnou dobrou náladou.

O padesát metrů dál končil Strøget rušnou třídou, po níž v obou směrech svištěly autobusy a auta.

Číňanka znova zahnula za roh.

Mířila pryč od obchodního domu a dopravního ruchu, zpět ke kanálu a ohořelým troskám Muzea řecko-římské kultury, které od loňského požáru ještě neopravili. Té noci se tam znenadání vynořila Cassiopeia Vittová a zachránila Maloneovi krk.

Teď bylo na něm, aby jí tu službu oplatil.

Lidí kolem ubylo.

Stály tu budovy z osmnáctého a devatenáctého století s opravenými fasádami. Kdysi ve většině z nich sídlily nevěstince, kam s oblibou chodívali kodaňští námořníci. Teď tu byly převážně byty, hojně vyhledávané umělci a mladými podnikateli.

Žena zmizela za dalším rohem.

Malone se dal do klusu, ale když zahnul, v cestě se mu ocitla popelnice. Přikrčil se za ní a vyhlédl do úzké uličky stísněné mezi zdmi z odrolených cihel.

Číňanka došla k nějakému muži. Byl malý, hubený a čišel z něj strach. Zastavila se u něj a podala mu obálku. Roztrhl ji a čínsky se rozkřičel. Malone ani nepotřeboval slyšet, aby pochopil, o co kráčí. Ten chlap očividně věděl, na co čeká, a kniha to zaručeně nebyla.

Vrazil té ženě pohlavek.

Rána ji odhodila nazpátek. Zapotácela se a chytila se za poraněnou tvář.

Muž zajel rukou pod kabát.

Vytáhl pistoli.

Malone byl rychlejší, berettu měl v ruce už dávno. „Hej!“ vykřikl.

Muž se otočil jako na obrtlíku, a když spatřil Malonea se zbraní, přitáhl si ženu k sobě a přitiskl jí hlaveň ke krku.

„Zahoď tu bouchačku do popelnice,“ zařval anglicky.

Malone váhal, jestli má riskovat, ale ženin vyděšený výraz ho přiměl poslechnout.

Odhodil pistoli do kontejneru. Zaduněla o dno – vevnitř skoro nic nebylo.

„Nehýbej se,“ poručil muž a couval se svým rukojmím uličkou.

Malone nemohl dopustit, aby tímhle jeho stopa končila. Jinou, která by ho dovedla ke Cassiopeii, neměl. Muž a jeho zajatkyně couvali k místu, kde se ulička napojovala na další rušnou třídu. U jejího ústí proudili oběma směry chodci.

Malone stál patnáct metrů od nich a vyčkával.

Vtom muž ženu pustil a oba se rozběhli pryč.

Ni si měřil Pchao Wena s vědomím, že právě nakráčel přímo do pasti, kterou mu ten chytrák nastražil.

„A co je tedy pro Čínu nejlepší?“

„Znáte pohádku o lstivé lišce, kterou chytil hladový tygr?“ zeptal se Pchao.

Ni se rozhodl dopřát mu to uspokojení a zavrtěl hlavou.

„Liška prohlásila: ‚Netroufneš si mě sežrat, protože jsem nadřazena ostatním zvířatům, a když mě sežereš, rozhněváš bohy. Jestli mi nevěříš, tak pojď se mnou a uvidíš, co se stane.‘ Tygr šel za liškou do lesa a všechna ostatní zvířata při pohledu na ně prchala. Užaslý tygr nepochopil, že se bojí jeho, a ne lišky, a nechal ji běžet.“ Pchao se krátce odmlčel. „Co z toho jste vy, pane ministře? Prohnaná liška, anebo důvěřivý tygr?“

„Připadá mi, že jeden byl hlupák a druhý manipulátor.“

„O vládu nad Čínou bohužel nikdo jiný neusiluje,“ odvětil Pchao. „Všechny ostatní uchazeče jste s ministrem Tchangem mistrovsky odstranili.“

„Takže jsem podle vás hlupák, nebo manipulátor?“

„O tom já nerozhoduji.“

„Ubezpečuji vás, že hlupák nejsem,“ opáčil Ni. „Lidová republika je prorostlá korupcí. Mám za úkol nás té choroby zbavit.“

Nebyl to zanedbatelný úkol v zemi, kde jedno procento populace vlastní čtyřicet procent bohatství, pocházejícího většinou právě z korupce. Starostové, provinční úředníci, vysoko postavení členové strany – ty všechny posílal za mříže. Bujelo mezi nimi úplatkářství, zpronevěry, zneužívání funkcí, morální úpadek, nepotismus, pašeráctví, mrhání veřejnými prostředky i otevřené zlodějny.

Pchao přitakal. „Systém, který Mao vytvořil, zaneřádila korupce hned po jeho zrodu. A jak by taky ne? Když se v mocenském systému vyžaduje odpovědnost jen od podřízených, a ne opačně, nepoctivost kvete.“

„Proto jste utekl?“

„Ne, pane ministře. Odešel jsem, protože mě znechutilo, co se děje. Tolik povražděných lidí. Takový útlak a utrpení. Čína selhala tenkrát a selhává i dnes. Jinak se to říci nedá. Nachází se u nás šestnáct z dvaceti nejznečištěnějších měst na světě, máme nejvyšší emise oxidu siřičitého. Naši půdu devastují kyselé deště. Znečišťujeme vodu, aniž dbáme o důsledky. Stejně bezohledně ničíme svou kulturu, historii i sebeúctu. Místní úředníci jsou odměňováni jen za ekonomické výsledky, ne za přínos pro společnost. Takový systém odsuzuje sám sebe ke zkáze.“

Ni si v duchu připomněl, že ty řeči jsou nejspíš zase jen další úskok. Rozhodl se, že tentokrát odvede řeč jinam on sám. „Proč jste té ženě dovolil ukrást tu lampu?“

Pchao si ho změřil pohledem, který v něm vyvolal nepříjemný pocit. Podobně se na něj kdysi díval jeho otec, kterého si upřímně vážil.

„Na tu otázku byste už měl znát odpověď.“

Malone převrhl popelnici, vylovil z ní svou pistoli a dal se do běhu.

Měl si to uvědomit včas.

Ta žena není žádná oběť – je to komplic, který pokazil zadaný úkol. Doběhl k ústí uličky a zahnul za roh.

Ti dva měli náskok kolem třiceti metrů a utíkali k frekventované třídě Holmens Kanal, přecpané vozidly jedoucími na nejrušnější kodaňské náměstí.

Viděl, jak zahnuli doleva a zmizeli za rohem.

Schoval pistoli a prorážel si cestu zástupem; střídal hrubou sílu se zdvořilými omluvami.

Dorazil na světelnou křižovatku. Naproti stálo Dánské královské divadlo. Napravo bylo vidět přístav Nyhavn hemžící se lidmi, kteří se šli pobavit do tamních malebných kavárniček. Oba sledovaní běželi po chodníku podél ulice a pruhu vyhrazeného pro kola směrem k hotelu D’Angleterre.

Před hotelem zastavilo u obrubníku volvo.

Ti dva přešli pruh pro cyklisty a zamířili přímo k jeho otevřeným zadním dveřím.

Ozvalo se dvojí lupnutí, jako když prasknou nafukovací balónky. Muž zavrávoral, odlétl kus dozadu a upadl.

Další rána, a žena se zhroutila vedle něj.

Pod oběma se rozlévala rudá kaluž.

Propukla panika; odpoledním davem se šířil strach. Tři cyklisté se srazili, jak se pokoušeli vyhnout tělům.

Auto se tryskem rozjelo pryč.

Prosvištělo kolem Malonea a ostře zabočilo doleva. Pasažéry přes tmavě tónovaná skla nezahlédl. Pokusil se přečíst aspoň poznávací značku, jenže volvo mu zmizelo za náměstím Kongens Nytorv.

Doběhl k těm dvěma, klekl si a zkontroloval jim pulz.

Byli oba mrtví.

Cyklisté zřejmě vyvázli bez zranění.

Vstal a dánsky křikl: „Zavolejte někdo policii!“

Prohrábl si vlasy a povzdechl si.

Stopa ke Cassiopeii právě zmizela.

Propletl se zástupem čumilů k předzahrádce restaurace u hotelu D’Angleterre. Všude postávali lidé a vyděšeně zírali. V Dánsku se mrtvoly na chodnících běžně nepovalují.

Vzdálený jek sirén signalizoval blížící se pomoc.

Pro něj to znamenalo, že musí zmizet.

„Pane Malone,“ ozval se mu u ucha mužský hlas.

Chtěl se ohlédnout.

„Ne. Dívejte se před sebe.“

Nezaměnitelný dotek hlavně poblíž páteře mu radil, aby poslechl.

„Potřebuji, abyste šel se mnou.“

„Co když to neudělám?“ zeptal se.

„Nenajdete Cassiopeiu Vittovou.“

6

ŠEN-SI 22:00

Karl Tchang se rozhlížel po ohromném uzavřeném prostoru. Let vrtulníkem na sever z Čchung-čchingu přes horské pásmo Čchin-ling mu trval skoro dvě hodiny. Odcestoval z Pekingu nejen proto, aby osobně dohlédl na popravu T’in Čaa, ale také kvůli dvěma dalším, stejně důležitým záležitostem. První z nich ho zavedla sem do provincie Šen-si, kulturní kolébky Číny. Jistý archeolog na ministerstvu vědy mu kdysi říkal, že ať v tomhle kraji kopnou do země kdekoli, pokaždé narazí na nějaké svědectví o starobylé, 6000 let staré čínské historii.

Před ním ležel dokonalý příklad.

Roku 1974 rolníci při kopání studny narazili na komplex ohromných podzemních prostor, v němž bylo nakonec odkryto 8000 terakotových vojáků v životní velikosti, 130 válečných vozů a 670 koní uspořádaných do těsných bojových formací. Všechny figuríny té tiché armády zahleděné k východu byly vyrobeny a vztyčeny před více než 2200 lety. Střeží podzemní hrobový komplex náležející k hrobce císaře Čchin Š‘ – muže, který ukončil pětisetletou éru nejednoty a svárů a poté si přisvojil vznešený titul Š‘-chuang-ti.

První císař.

V místech oné studny dnes stojí Muzeum terakotových válečníků a koní dynastie Čchin. Jeho středobodem je dvousetmetrový výstavní sál s prosklenou klenutou střechou, na nějž teď Tchang hleděl. Prostor vykopávek rozčleňují zemní náspy do jedenácti rovnoběžných řad vydlážděných prastarými cihlami. Dřevěné střechy, kdysi podepřené mohutnými trámy a příčníky, už dávno vzaly zasvé. Stavitelé však prozíravě zakryli celou plochu ještě tkanými rohožemi a vrstvou hlíny, aby válečníky uchránili před vlhkem.

Císařova věčná armáda přežila.

Tchang zíral na to moře vojáků.

Všichni na sobě měli hrubou tuniku, opasek, ovinovačky a řemínkové sandály s hranatou špičkou. Badatelé zjistili, že jejich tváře představují osm základních typů, ale ani dvě nebyly úplně stejné. Někteří vojáci měli pevně sevřená ústa a oči upřené zpříma před sebe, ztělesňovali pevné odhodlání. Z jiných sálala prudkost a sebevědomí. Další vypadali přemýšlivě, vyzařovala z nich moudrost veteránů. Všichni zaujímali strnulé pózy, které se nesčetněkrát opakovaly v určitém počtu přesných formací, ale přitom kupodivu vyvolávali dojem, že jsou v pohybu.

Tchang navštívil tohle místo už dřív a procházel mezi lučištníky, vojáky a válečnými povozy, čichal hutnou vůni šen-sijské hlíny a v duchu si představoval rytmický dusot pochodujících nohou.

Dodávalo mu to pocit moci.

Po téhle posvátné půdě kráčel sám Čchin Š‘. O nadvládu tu po dvě stě padesát let, až do roku 221 před Kristem, bojovalo sedm království – Čchi, Čchu, Jen, Čao, Chan, Wej a Čchin. Čchin Š‘ období válek ukončil, podrobil si sousední státy a založil říši, v níž se stal nejvyšším vladařem. Nakonec po něm získala jméno celá země – v překroucené podobě, tak jak je vyslovují cizinci.

Čin.

Čína.

Na Tchanga jeho úspěchy volky nevolky dělaly obrovský dojem. Přestože Čchin Š‘ žil už dávno, jeho vliv přetrvává. Byl první, kdo rozdělil zemi do prefektur složených z menších správních jednotek zvaných okresy. Odstranil feudální systém a zlikvidoval moc šlechty. Zavedl jednotný systém měr a vah, sjednotil platidla, kodifikoval právo. Postavil silnice a města, obehnal severní hranici ochrannou hradbou. A co víc – nahradil různorodá místní písma jedinou znakovou soustavou.

Jenže ani První císař nebyl dokonalý.

Prosazoval kruté zákony, uvaloval těžké daně a naháněl lidi po tisícovkách do armády a na stavební práce. Za jeho vlády jich pomřely milióny. Uvést něco do života není snadné, ale udržet to úspěšně v chodu je ještě obtížnější. Císařovi potomci se z té lekce nepoučili a dopustili, aby rolnické vzpoury přerostly ve všeobecné povstání. Tři roky po zakladatelově smrti se říše zhroutila.

Povstala nová dynastie.

Chan.

Její potomci si udržují přední postavení dodnes.

Patřil k ní i Tchang. Pocházel z provincie Chu-nan, další žhavé vlhké oblasti na jihu, která zrodila mnohé revoluční myslitele, především Mao Ce-tunga. Navštěvoval Chu-nanský technologický institut, poté odešel studovat geologii do Pekingu. Po promoci pracoval jako technik a politický instruktor v průzkumném týmu pátrajícím po ložiscích nerostných surovin, potom jako vedoucí politické sekce Ústředního geologického úřadu. Tam si ho poprvé všimla komunistická strana. Vyslala ho na různé posty v provincii Kan-su a v Tibetské autonomní oblasti, kde si postupně získal reputaci jako vědec i jako správní úředník. Posléze se vrátil do Pekingu a povýšil z asistenta až na vedoucího kanceláře ústředního výboru strany. O tři roky později se stal jeho členem. Nyní byl prvním místopředsedou komunistické strany a prvním vicepremiérem republiky, pouhý krůček od nejvyššího vrcholu politického trojúhelníku.

„Pane ministře Tchangu.“

Při tom oslovení se otočil.

Přistoupil k němu kurátor muzea. Z jeho kvapné chůze a zdvořilého výrazu bylo nasnadě, že je něco v nepořádku.

Tchang stál u zábradlí na ochozu kolem Jámy 1, pět metrů nad terakotovými figurínami. Výstavní sál o rozloze skoro 15 000 m2, podobný hangáru, se na noc zavíral, ale dnes na jeho rozkaz nechali stropní osvětlení rozsvícené.

„Informovali mě, že jste přijel,“ řekl kurátor. Kolem krku se mu jako kyvadlo pohupovaly brýle na řetízku.

„Než půjdeme k Jámě 3, chtěl jsem strávit chvilku tady,“ vysvětlil Tchang. „Pohledu na ty vojáky se nikdy nenabažím.“

Venku se ve tmě nacházelo šest dalších výstavních sálů, divadlo, prodejny knih a nepřeberně obchůdků a stánků, které zítra budou vnucovat suvenýry návštěvníkům, dennímu přídělu z těch dvou miliónů lidí, co se sem každoročně hrnou zhlédnout údajný osmý div světa.

Nad tím označením Tchang přezíravě ohrnoval nos.

Pro něj to byl jediný div světa.

„Musíme si promluvit, pane ministře.“

Kurátor byl konzervativní intelektuál, příslušník čuangské menšiny, což znamenalo, že nemůže pomýšlet na povýšení. Celá archeologická lokalita s Čchinovou hrobkou podléhala Tchangovu ministerstvu vědy, takže kurátorovi bylo jasné, komu je povinován poslušností.

„Nedaří se mi zabránit řečem,“ prohlásil.

Tchang čekal na vysvětlení.

„K tomu objevu došlo přede dvěma dny. Okamžitě jsem vás informoval a všem jsem zakázal, aby se o něm šířili, ale obávám se, že mého příkazu neuposlechli. Mezi archeology se o tom povídá. Několik jich ví, že jsme se prokopali do další místnosti.“

To bylo to poslední, co si Tchang přál slyšet.

„Chápu, že jste si přál uchovat ten objev v tajnosti. Ale ukázalo se, že je to obtížné.“

Nehodilo se rozebírat to tady, a tak Tchang na uklidněnou položil kurátorovi ruku na rameno a vybídl ho: „Zaveďte mě k Jámě 3.“

Vyšli z budovy a přes prostranství ponořené do tmy došli k jiné nízké stavbě, v níž se svítilo.

Jámu 3 objevili archeologové dvacet metrů severně od Jámy 1 a sto dvacet metrů západně od Jámy 2. Byla z těch tří nejmenší, měla tvar písmene U a celkovou rozlohu jen něco málo přes pět set metrů čtverečních. Našlo se v ní pouhých 68 vojáků a jeden válečný vůz tažený čtyřmi koňmi. Dokonce ani netvořili bojovou formaci.

A potom jim došlo, o co se jedná.

Odění, pózy a seskupení válečníků naznačovaly, že Jáma 3 má být velitelským stanovištěm podzemní armády, které je vyhrazeno generálům a vysokým důstojníkům. Vojáci tu byli naaranžováni zády ke stěně a drželi bronzové hole bez čepelí, unikátní zbraň používanou výlučně císařskou čestnou gardou. Umístění jámy v odlehlém severozápadním rohu zajišťovalo, že je chráněna vojsky z druhých dvou. Čchin Š‘-chuang-ti za svého života vedl milión ozbrojenců, tisíc bojových vozů a deset tisíc koní, aby dobyl svět a „kochal se tím“. Po smrti v tom zřejmě mínil pokračovat.

Tchang sešel po zemní rampě na dno Jámy 3.

Jasné stropní osvětlení ozařovalo téměř neskutečný výjev. První komoru tvořila stáj s válečným vozem. Dvě krátké chodbičky, jedna nalevo a druhá napravo, ji spojovaly se dvěma dalšími, hlouběji položenými.

Tchang počkal, až kurátor sejde za ním dolů, a potom se vrátil k problému.

„Spoléhal jsem na vás, že na utajení objevu dohlédnete,“ řekl. „Pokud svůj úkol nezvládáte, asi bychom měli předat vedení někomu jinému.“

„Ujišťuji vás, pane ministře, že teď už neunikne ani slovo. Jen jsem vás chtěl informovat, že o nálezu vědí i další lidé krom těch tří, kteří se prokopali dovnitř.“

„Zopakujte mi, jak k nálezu došlo.“

„Všimli jsme si nepevného místa.“ Kurátor ukázal doprava. „Tamhle. Původně jsme si mysleli, že tu jáma končí, ale byli jsme na omylu.“

Tchang uviděl v hliněné stěně zející otvor a u něj haldu odstraněného materiálu.

„Neměli jsme čas tu hlínu odklidit,“ omlouval se kurátor. „Po prvním letmém průzkumu jsem další práce na vykopávkách zastavil a zatelefonoval vám.“

Opodál ležel na zemi transformátor a kovové krabice se spletí kabelů. Tchang se zadíval na otvor, který byl z druhé strany ozářen ostrým světlem.

„Je to nová komora, pane ministře,“ řekl ředitel. „Nevědělo se o ní.“

„A ta abnormalita?“

„Má ji on, tam vevnitř. Čeká na vás.“

Na zdi se roztančil stín.

„Je tam celý den,“ poznamenal ředitel. „Jak jste přikázal. Pracuje.“

„Nerušeně?“

„Jak jste si přál.“

7

ANTVERPY

Ni upíral oči na Pchao Wena a vyčítal si, že ho podcenil.

„Rozhlédněte se kolem,“ řekl Pchao. „Jsou tu důkazy čínské vynalézavosti staré šest tisíciletí. Když se západní civilizace teprve rodila, Čína už odlévala železo, válčila se samostříly a pořizovala si mapy svého území.“

Nimu docházela trpělivost. „Kam tím výkladem míříte?“

„Uvědomujete si, že Čína byla ve čtvrtém století před naším letopočtem zemědělsky vyspělejší než Evropa v osmnáctém? Naši předkové znali řádkovou sadbu, řádkovací secí stroj, železný pluh a uměli využívat koňské postroje o staletí dříve než kterákoli jiná kultura na téhle planetě. Byli jsme o tolik napřed, že se to vůbec nedá srovnávat. Povězte mi, pane ministře: Co se pak s námi stalo? Proč jsme ztratili výsadní postavení?“

Odpověď byla nasnadě a Pchao si to dobře uvědomoval. Ni se však nenechal vyprovokovat ke zrádným řečem, protože nevěděl, jestli hostitel nemá u sebe nebo někde v místnosti nainstalovaný odposlech.

„Jistý britský učenec před několika desetiletími dospěl k závěru, že více než polovina zásadních vynálezů a objevů, s nimiž stojí a padá dnešní svět, pochází z Číny,“ pokračoval Pchao. „Ale kdo o tom ví? Dokonce ani sami Číňané. Existuje dobový záznam, že když jezuitští misionáři v 17. století ukázali Číňanům mechanické hodiny, Číňany jímala téměř posvátná úcta. Netušili, že je o tisíc let dříve vynalezli jejich vlastní předkové.“

„To všechno je dnes irelevantní,“ namítl Ni. Hrál představení pro uši, které možná naslouchají.

Pchao pokynul ke stolu ze sekvojového dřeva u zdi. Kolem laptopu tam byly úhledně uspořádány věci potřebné pro kaligrafii – tuš, třecí kámen, štětečky a papír.

Došli k němu.

Pchao ťukl do klávesnice a obrazovka se rozsvítila.

Muž stál zpříma. Vypadal na něco přes třicet, rysy měl spíše mongolské než čínské a černé vlasy volně stažené do ohonu. Na sobě měl bílý kabátec se širokými rukávy a světlezeleným lemem u krku. Vedle něj stáli tři další muži v černých kalhotách a dlouhém šedém úboru pod krátkým tmavomodrým kabátcem.

Odhodil oblečení.

Pod ním se objevilo nahé svalnaté tělo. Dva pomocníci mu začali omotávat trup a horní část stehen bílými obvazy. Když skončili, muž zůstal stát a třetí pomocník mu omyl obnažený penis a šourek.

Očista se opakovala třikrát.

Pak se muž posadil v lehkém záklonu na židli a doširoka roztáhl nohy. Oba pomocníci ho pevně přidržovali. Třetí přikročil k lakovanému stolu a zvedl z podnosu zakřivený nůž s popraskanou kostěnou střenkou.

Přistoupil k tomu na židli a důrazně, s pečlivou artikulací se ho čínsky otázal: „Budeš litovat, či ne?“

Muž s rozmyslem zvažoval jeho otázku a nakonec bez sebemenší známky nejistoty zavrtěl hlavou. Ne.

Pomocník přikývl. Potom mu dvěma rychlými máchnutími nože uťal těsně u těla šourek a penis.

Neozval se jediný zvuk.

Druzí dva pevně tiskli mužovy křečovitě se cukající nohy.

Krev tryskala proudem. Pomocník ošetřoval ránu a sedící muž přitom viditelně trpěl. Přesto nevydal ani hlásku. Obličej měl zkřivený bolestí, ale ovládal se a neztrácel sebekontrolu.

Pomocník mu přitiskl na ránu tlustou vrstvu čehosi, co vypadalo jako papír nasáklý vodou, a opakoval to tak dlouho, dokud krev nepřestala prosakovat.

Potom pomohli očividně roztřesenému muži ze sedátka. V tváři měl směsici vzrušení a strachu.

„Pak ho dvě hodiny vodili po místnosti, než mu dovolili lehnout,“ poznamenal Pchao.

„Co… co to bylo?“ Ni se ani nepokoušel zakrýt zděšení v hlase.

„Obřad, který během našich dějin proběhl statisíckrát.“ Pchao udělal krátkou odmlku. „Vytvoření eunucha.“

Ni eunuchy znal a věděl, jak významnou roli v Číně po dva a půl tisíce let hráli. Císaři byli pokládáni za „syny nebes“, což jim dávalo svaté právo vládnout. Aby si auru svatosti uchovali, probíhal osobní život císařské rodiny vskrytu, takže se nikdo nemohl stát svědkem jejich lidských selhání. Jedině o změkčilých eunuších, kteří na císaři záviseli svým životem, se věřilo, že jsou dostatečně oddaní, aby se jim takový pohled směl naskytnout. Systém se natolik osvědčil, že v čínské tradici hluboce zakořenil, a těsné důvěrné spolužití nabízelo eunuchům netušené příležitosti. Předpokládalo se, že nedychtí po politické moci ani po bohatství, jelikož nemohou mít děti, kterým by je předali.

Ukázalo se však, že to je omyl.

Císaři se stali hříčkou v jejich rukou a eunuši získali víc moci než vládní ministři. Mnozí císaři se s členy vlád vůbec nesetkávali. Rozhodnutí doručovali z paláce ministrům a zase zpět eunuši, takže nikdo netušil, kdo ve skutečnosti obdržel či vydal ten či onen dekret. Jejich vlivu se vyvarovali pouze nejpilnější a nejsvědomitější panovníci, jenže těch bylo málo a vládli v dlouhých rozestupech. Teprve počátkem 20. století, kdy byl z císařského paláce vyhnán poslední císař, se systém rozpadl.

„Eunuchové už neexistují,“ prohlásil Ni.

„Proč myslíte?“

Obava z odposlechu ustoupila. „Co jste vlastně zač?“

„Jsem člověk, který si váží našich předků. Člověk, který se stal svědkem zkázy všeho, co jsme po tisíce let považovali za posvátné. Jsem Číňan.“

Ni věděl, že se Pchao narodil v severní provincii Liao-ning a dostalo se mu vzdělání ve Francii v údobí, kdy mladí Číňané směli studovat na zahraničních univerzitách. Byl sečtělý, vyšlo mu šest pojednání o historii a podařilo se mu přežít všechny Maovy čistky, což Ni pokládal za úctyhodný výkon. Nakonec mu povolili opustit zemi – vzácnost nad vzácnost – a dokonce si směl vzít s sebou osobní majetek. A přesto…

„Mluvíte jako zrádce,“ prohlásil.

„Říkám pravdu, pane ministře. A myslím, že si v duchu myslíte totéž.“

Ni zavrtěl hlavou. „Jste na omylu.“

„Tak proč tu ještě pořád jste? Proč mě dál posloucháte?“

„Proč jste mi ukázal to video?“

„Tváří v tvář smrti ten, kdo je s ní smířen, přežije, zatímco ten, kdo je odhodlán přežít, zemře. Tatáž myšlenka se dá vyjádřit i jinak. Šang wu čchou tchi.“

Tohle už Ni slyšel.

Když vylezeš nahoru, shoď za sebou žebřík.

„Nejběžnější výklad doporučuje vlákat nepřítele do pasti a odříznout mu ústupovou cestu,“ pokračoval Pchao. „Různé nepřátele lze nalákat různě. Chamtivé přivábí příslib zisku. Arogantní známka slabosti. Neoblomné úskok. Ke kterým patříte vy, pane ministře?“

„Kdo se mě snaží nalákat?“

„Karl Tchang.“

„Mám dojem, že mi návnadu předhazujete spíš vy. Ještě jste mi neodpověděl na otázku. Proč jste mi ukázal to video?“

„Abych vám dokázal, jak málo víte o tom, co se kolem vás odehrává. Váš výbor spravedlivých marní čas vyšetřováním zkorumpovaných úředníků a nepoctivých členů strany. Honíte se za chimérami, zatímco máte v patách skutečnou hrozbu. Jste jí obklopen dokonce i ve svém nedotknutelném úřadu, který se pyšní tím, že je svědomím strany. Eunuchové existují dodnes, pane ministře.“

„Jak o tom víte?“

„Protože jsem sám jedním z nich.“

8

Cassiopeiu Vittovou hodili zpátky do místnosti, kde ji poslední dva dny věznili. Košili měla promočenou skrznaskrz a plíce ji bolely od úporné snahy popadnout dech.

Dveře se za ní zabouchly.

Teprve pak si směla sundat pásku z očí.

Její cela měla zhruba čtyři metry na délku a dva na šířku a zřejmě vyplňovala prostor pod schodištěm, protože strop se prudce svažoval. Neměla okna; světlo vydávala slabá žárovka, která nikdy nezhasínala. Nebyl tu žádný nábytek, jen tenká matrace pohozená na prkenné podlaze. Cassiopeia se během těch řídkých příležitostí, kdy ji vyvedli ven, pokoušela zorientovat. Zřejmě ji drželi v jakémsi obytném domě. Do místnosti, kde ji mučili, to z cely bylo pár kroků a v půli cesty se nacházel záchod, kam ji dvakrát zavedli.

Ale kde ten dům je?

Přede dvěma dny byla v Antverpách.

Předklonila se a opřela se rukama o kolena. Nohy se jí podlamovaly, srdce jí bušilo a celá se třásla.

Dvakrát ji přivázali k prknu a přehodili jí ručník přes obličej. Myslela si o sobě, že snese cokoli, ale pocit, že se topí, zatímco má ruce a nohy přivázané a hlavu níž než tělo, na ni byl příliš. Kdysi někde četla, že nejdrsnější násilí se obejde bez ran.

Teď se o tom přesvědčila.

Pochybovala, že vydrží další výslech.

Ke konci toho prvního vtáhla do věci Malonea, což jí připadalo jako chytrý nápad. Během těch několika hodin mezi odchodem z Pchao Wenovy rezidence a okamžikem, kdy ji zajali, snadno mohla tu starožitnost někomu předat.

A oni jí nejspíš uvěřili.

Cotton je její jediná naděje.

Věděla, že nesmí těm lidem dát, co chtějí. Zabijí ji? Nejspíš ne, přinejmenším dokud nedojde ke schůzce v Kodani.

A pak?

Radši na to nemyslet.

Byla na sebe hrdá, že se jich nedoprošovala, nenaříkala a neustoupila jim.

Jenže jim předhodila Cottona.

Ale vždyť jí mnohokrát opakoval, že kdyby někdy něco potřebovala, má se na něj bez váhání obrátit. A tahle situace si to bohatě zasloužila.

Pomyšlení na Cottona ji udržovalo při zdravém rozumu.

Byl vysoký a hezký, s tmavě blond vlasy a živýma zelenýma očima. Zpočátku jí připadal jako studený čumák bez emocí, ale během posledního roku zjistila, že takový není. Prožili toho spolu hodně.

Důvěřovala mu.

Dech se jí ustálil a srdce zpomalilo.

Nervy se zklidnily.

Napřímila se a promnula si obolavělá zápěstí.

Táhne jí na čtyřicítku a už je zase v bryndě. A v takové, která překonává všechno, co si kdy uměla představit. Její plán rekonstruovat francouzský hrad ze 13. století pomocí nástrojů a materiálů, které byly k dispozici před 700 lety, se úspěšně naplňoval. Místní předák jí před několika týdny ohlásil, že stavba je z deseti procent hotová. Chtěla se jí věnovat víc, jenže telefonát z Číny všechno změnil.

„Unesli ho, Cassiopeio. Je pryč.“

Lev Sokolov nebyl z těch, kdo zbůhdarma panikaří. Byl to pohotový, bystrý a věcně uvažující člověk. Narodil se a vyrůstal v Sovětském svazu, přetrpěl dva roky v gulagu na Sibiři a vyšel odtamtud jako zarytý antikomunista odhodlaný uprchnout ze země, což se mu nakonec podařilo. Ze všech míst na světě utekl zrovna do Číny.

„Můj syn si hrál u babiččina stánku se zeleninou,“ vysvětloval přeskakujícím hlasem. „Kolem šel jeden její soused a nabídl se, že chlapce odvede domů, prý to má po cestě, a tak ho s ním pustila. To se stalo před osmi týdny.“

„Co je ten soused zač?“

„Šli jsme rovnou za ním. Prý dal synovi pár drobných na cukroví a rozloučil se s ním u našeho činžáku. Prevít prolhaná! Prodal ho, Cassiopeio. Vím, že ho prodal. Jinak se to vysvětlit nedá.“

„Co udělala policie?“

„Vláda nechce o krádežích dětí ani slyšet. Podle ní k něčemu takovému dochází ojediněle a všechno je pod kontrolou. Ale to je lež. Den co den zmizí dvě stě dětí.“

„To snad není možné.“

„Je. A jedním z nich je teď můj syn.“

Nevěděla, co na to říci.

„Moc možností nemáme,“ pokračoval Sokolov zoufale. „Média mají příliš blízko k vládě, ta nic nepodniknou. Policie se s námi nebaví. Dokonce i podpůrné rodičovské skupiny, které vznikly na pomoc lidem v podobných situacích se musejí scházet potajmu. Zaplavili jsme provincii plakáty, ale policie nám vyhrožuje, že jestli toho nenecháme, dá nás zavřít. Nestojí o připomínání problému, který oficiálně neexistuje.“ Chvíli mlčel. „Moje žena se hroutí. Přichází o rozum. Nevím, na koho se obrátit. Potřebuju tvou pomoc.“

Byla to žádost, kterou nemohla odmítnout.

Před pěti lety jí Lev Sokolov zachránil život. Byla mu zavázaná.

A tak si opatřila třicetidenní turistické vízum, koupila si letenku do Pekingu a odletěla do Číny.

Lehla si na břicho na matraci a zadívala se na zeď s hrubou sádrovou omítkou. Znala v ní už každou prasklinu a spáru. V jednom rohu se usídlil pavouk a včera chytil do pavučiny mouchu.

Soucítila s ní.

Bůh ví, kdy ji odvedou k dalšímu výslechu. Všechno záleží na Cottonovi.

Měla plné zuby toho, že ji tu drží jako v kleci, ale závisel na ní osud čtyřletého chlapce. Závisel na ní Lev Sokolov.

A ona je zklamala.

Kroky za dveřmi ohlásily, že někdo přichází. To bylo neobvyklé. Zatím za ní přišli jenom pětkrát. Dvakrát kvůli mučení, jednou jí sem strčili trochu rýže s vařenou kapustou, dvakrát ji odvedli se zavázanýma očima na záchod kousek dál na chodbě.

Zjistili snad, že Cotton představuje slepou uličku?

Ležela na břiše na matraci hlavou ke dveřím, ruce rozpřažené a dlaně položené na podlaze, která pod každým přibližujícím krokem vibrovala.

Je čas něco podniknout, i kdyby to mělo skončit špatně.

Věděla, jak to probíhá. Odemkne se zámek, dveře vrznou v pantech a někdo hodí dovnitř elastickou pásku na oči. Dokud si ji pevně neováže kolem hlavy, nikdo do cely nevstoupí. Předpokládala, že její únosce má zbraň a určitě není jen jeden, protože kolem sebe pokaždé slyšela nejméně dva lidi. V obou případech ji vyslýchal muž – ten, který mluvil prostřednictvím počítače s Malonem a měl úsečný hlas bez jakéhokoli přízvuku.

V zámku zarachotil klíč.

Zavřela oči a dveře se otevřely. Páska dovnitř nevlétla. Cassiopeia pootevřela víčka a spatřila botu. A vzápětí druhou. Že by nastala doba jídla? Posledně jí tu nechali jídlo v době, kdy spala, zmožená naprostým vyčerpáním. Třeba její věznitelé usoudili, že už je příliš vysílená bolestí na to, aby se zmohla na odpor.

Byla doopravdy vysílená, svaly ji bolely a sotva se hýbala.

Jenže šance je šance.

Muž vstoupil dovnitř.

Cassiopeia se vzepřela dlaněmi o podlahu, švihla sebou a podrazila mu nohy.

O podlahu zařinčel tác s chlebem a sýrem.

Vyskočila a kopla ho podrážkou vysoké boty do obličeje. Něco křuplo, asi mu zlomila nos. Kopla ho do obličeje znova. Udeřil se zátylkem o podlahu a znehybněl.

S gustem mu uštědřila další kopanec do žeber.

Jenže tím atakem nadělala rámus. A poblíž číhalo přinejmenším jedno další nebezpečí. Prohledala muži šaty a našla v podpažním pouzdře pistoli. Vytáhla ji a zkontrolovala zásobník.

Plný.

Je načase odejít.

9

KODAŇ

Malone hleděl na svého únosce. Odešli od hotelu těsně před příjezdem policie – zahnuli za roh a vnořili se zpátky do pěší zóny Strøgetu.

„Máte nějaké jméno?“ zeptal se.

„Říkejte mi Ivan.“

Ruský přízvuk dával té nálepce za pravdu, stejně jako mužův zevnějšek. Byl malý, s mohutným hrudníkem a prošedivělými černými vlasy, měl zarudlou skvrnitou pleť a jeho tváři vévodil široký slovanský nos. Na jednodenním strništi se mu perlil pot. Na sobě měl nepadnoucí oblek. Zbraň už schoval. Teď stáli na malém náměstíčku ve stínu Kulaté věže, stavby ze 17. století, která nabízela ze svého třicetimetrového vrcholku nádhernou vyhlídku. Hukot dopravy tak hluboko do Strøgetu nedoléhal, ozýval se jen klapot podpatků na dláždění a dětský smích. Stáli v krytém průchodu a opírali se zády o cihlovou zeď.

„To vy jste zabili ty dva?“ zeptal se Malone.

„Mysleli, že jsme je přijeli vyzvednout.“

„Řekl byste mi laskavě, jak víte o Cassiopeii Vittové?“

„To je ale ženská! Škoda, že nejsem mladší a o čtyřicet kilo lehčí. Jenže o tyhle řeči nejspíš nestojíte.“ Ivan se odmlčel. „Vittová jde po něčem, čemu nerozumí. Doufám, že vy jakožto bývalý americký agent ten problém pochopíte líp.“

„Jen proto tady jsem.“

Nevyslovená pobídka splnila svůj účel.

Přejděte sakra k věci.

„Přepral byste mě,“ připustil Ivan. „Jsem tlustý Rus, co je z formy. Navíc pitomý. To jsme přece my Rusové všichni, ne snad?“

Maloneovi jeho sarkasmus neunikl. „Zvládl bych vás. Ale toho chlapa pod stromem naproti – toho v modrém kabátě – a toho druhého u vchodu do věže? S těmi bych si poradil stěží. Nejsou tlustí ani z formy.“

Ivan se rozchechtal. „Slyšel jsem o vás, že vám to pálí. Za dva roky ve výslužbě jste se nezměnil.“

„Ve výslužbě mám víc práce, než když jsem dělal pro vládu.“

„Vadí vám to?“

„Radši vyklopte, o co jde, jinak to s vašimi kamarádíčky risknu.“

„Nehrajte si na hrdinu. Vittová pomáhá člověku jménem Lev Sokolov. Je to ruský emigrant, žije v Číně. Před pěti lety si vzal Číňanku a proti vůli ruské vlády odešel ze země. Vyklouzl nám, a jakmile dorazil do Číny, už jsme s tím nemohli nic moc dělat.“

„Co se na tom teď změnilo?“

„Sokolov má čtyřletého syna a nedávno mu ho unesli. Zavolal Vittové a ta jela chlapce najít.“

„V čem je potíž? Proč se o to nepostará policie?“

Ivan potřásl hlavou. „V Číně se každoročně ztrácejí tisíce dětí. Každý chce mít syna. V Číně je to nutnost. Syn uchovává rodinné jméno. Pomáhá rodičům ve stáří. Dcery je nezajímají, záleží jim jenom na synech. Nechápu to.“

Malone dál poslouchal.

„Z čínské politiky jednoho dítěte se stala noční můra,“ pokračoval Ivan. „Rodiče musejí získat rodičovské povolení. Jinak platí pokutu, která přesahuje mužův běžný roční výdělek. Jak si chlap má být jistý, že se mu na jediný pokus povede kluk?“ Rus tleskl masitými dlaněmi. „A tak si ho koupí.“

Malone o tom problému už četl. Plody ženského pohlaví bývají odsouzeny k potratům, novorozené holčičky odkládány a kvůli desetiletím politiky jednoho dítěte trpí celá Čína nedostatkem žen.

„Sokolovův problém vězí v tom,“ doplnil Ivan, „že bojuje se zločineckou sítí.“ Rozhodil paže. „Je to ještě horší než v Rusku.“

„To si snad ani nedovedu představit.“

„V Číně je nelegální opustit, ukrást nebo prodat dítě, ale je legální si ho koupit. Malý chlapec stojí 900 dolarů. To je hodně peněz, když si běžný dělník ročně vydělá 1700 dolarů. Sokolov nemá naději.“

„Takže Cassiopeia mu jela na pomoc. No a? Co je vám do toho?“

„Před čtyřmi dny odcestovala do Antverp,“ řekl Ivan.

„Najít tam to děcko?“

„Ne. Aby ho našla, musí nejdřív najít něco jiného.“

Malone pochopil. „Něco, o co zřejmě stojíte i vy?“

Ivan pokrčil rameny.

Malone si vybavil video s mučením. „Kdo Cassiopeiu vězní?“

„Moc špatní lidé.“

Znělo to zlověstně.

„Měl jste někdy něco do činění s eunuchy?“

Ni nevěděl, jestli má nad Pchao Wenovým odhalením žasnout, anebo pociťovat odpor. „Vy jste eunuch?“

„Podstoupil jsem stejný obřad, jaký jste právě viděl, před téměř čtyřiceti lety.“

„Proč byste to dělal?“

„Rozhodl jsem se pro takový život.“

Ni odcestoval do Belgie v domnění, že od Pchao Wena může získat odpovědi, které hledá. Místo toho před ním vyvstala kupa nových, zneklidňujících otázek.

Pchao mu dal gestem znamení, aby se vrátili z výstavního sálu na dvůr. Poledne bylo teplé a na bezmračné obloze zářilo slunce. Útok včel na jarní květy nabíral na síle. Zastavili se u skleněné nádržky o metrovém průměru, v níž pluly ohnivě zbarvené zlaté rybičky.

„Za mých časů, pane ministře,“ dal se do vysvětlování Pchao Wen, „byla Čína vzhůru nohama. Před Maovou smrtí a krátce po ní neměla vláda žádnou vizi, potácela se od jednoho programového selhání k druhému. Nikdo se neodvážil protestovat. Hrstka vyvolenců lehkomyslně činila rozhodnutí, která měla dopad na životy miliónů lidí. Když Teng Siao-pching konečně otevřel zemi světu, byl to odvážný tah. Věřil jsem, že máme naději na úspěch. Jenže žádná změna se nekonala. Světu se vryl do paměti pohled na osamělého studenta čelícího tanku na náměstí Tchien-an-men. Je to jeden z nejproslulejších záběrů 20. století. Ale vám o tom přece nemusím nic vykládat.“

Ovšemže nemusel.

Toho dne, kdy vládě došla shovívavost – 4. června 1989 –, Ni na tom náměstí byl.

„A co udělal Teng potom?“ položil Pchao řečnickou otázku. „Tvářil se, jako by se nic nestalo, a začal se chovat ještě hloupěji.“

„Divná řeč od člověka, který jeho politiku pomáhal prosazovat,“ neodpustil si Ni.

„Já nic neprosazoval.“ Pchaovi poprvé zazněl v hlasu hněvivý tón. „Trávil jsem čas v provinciích.“

„Krádežemi.“

„Záchranou památek.“

Nimu nešlo z hlavy to video. „Proč se ten muž nechal vykastrovat?“

„Stal se členem bratrstva. K tomu zasvěcovacímu obřadu došlo před třemi měsíci. Rána se mu už zahojila a pracuje po boku svých bratří. Po zákroku nesměl tři dny pít. Viděl jste, jak mu pomocník ucpal močovou trubici, než ránu ovázal mokrým papírem. Když čtvrtého dne po odstranění ucpávky začne moč volně vytékat, operace se povedla. Když ne, zasvěcence čeká bolestivá smrt.“

Ni nebyl s to uvěřit, že takovou ukrutnost někdo podstupuje dobrovolně. Věděl ale, že Pchao nelže. Během čínských dějin tak učinily statisíce mužů. Když v polovině 17. století padla dynastie Ming, bylo z hlavního města vyhnáno 100 000 eunuchů. Připisoval se jim pád vlády Chanů, Tchangů i Mingů. Čínská komunistická strana je dlouhá léta využívala jako příklad bezbřehé chamtivosti.

„Je zajímavé, že z těch statisíců vykastrovaných zemřelo jen nepatrné procento,“ poznamenal Pchao. „Další čínský objev. Ve výrobě eunuchů jsme mistři.“

„Co je to za bratrstvo?“

„Říká se mu Pa.“

O takovém uskupení Ni jaktěživ neslyšel. Měl by? Měl za úkol střežit vládu a lid před všemi formami korupce. Aby toho cíle dosáhl, těšil se větší autonomii než kterýkoli jiný státní úředník a zodpovídal se přímo ústřednímu výboru a premiérovi. Do jeho záležitostí nemohl zasahovat dokonce ani Karl Tchang jako první vicepremiér, ačkoli se o to pokoušel. Ni si na rozkaz ústředního výboru pořídil vlastní elitní vyšetřovací jednotku a posledních deset let se soustředil na to, aby si vybudoval pověst čestného člověka.

Ale na žádné bratrstvo Pa nikdy nenarazil.

„Co je to?“ zeptal se.

„Se všemi prostředky, jimiž disponujete, se o nich jistě dokážete dozvědět víc. Když teď víte, kde se poohlížet.“

Ten blahosklonný tón Niho dráždil. „Kde?“

„Všude kolem sebe.“

Ni zavrtěl hlavou. „Jste nejen zloděj, ale i lhář.“

„Jsem prostý starý muž, který toho ví víc než vy – o velmi mnoha věcech. Jenomže se mi nedostává času. Zato vy té cenné komodity máte spoustu.“

„Vždyť o mně nic nevíte.“

„Právě naopak. Vím toho o vás spoustu. Vyšvihl jste se z velitele družstva a čety až na náčelníka Pekingské vojenské oblasti – to je velká čest, které se dostává jen těm, jimž vláda opravdu důvěřuje. Byl jste členem proslulé Ústřední vojenské komise a pak si vás premiér osobně vybral do čela Ústřední disciplinární komise.“

„Má na mě zapůsobit, že znáte můj oficiální životopis? Visí na internetu celému světu na očích.“

Pchao pokrčil rameny. „Vím toho daleko víc, pane ministře. Zajímám se o vás už delší dobu. Premiér učinil obtížné rozhodnutí, ale musím říci, že si vybral velmi dobře.“

Ni věděl, že se proti jeho jmenování zvedla vlna odporu. Leckomu se zajídalo, že by voják mohl vyšetřovat každého, koho si zamane. Měli obavu, že se tím posílí moc armády.

Ale dokázal jim, že se spletli.

„Jak můžete vědět, že to pro něj bylo obtížné rozhodnutí?“

„Protože jsme se o vás s premiérem dlouze bavili.“

10

PROVINCIE ŠEN-SI, ČÍNA

Tchang kurátorovi přikázal, ať zůstane v budově nad Jámou 3 a ohlídá, aby ho nikdo nerušil. Ne že by to hrozilo. Byl druhým nejmocnějším mužem Číny, přestože mnozí k jeho nelibosti začali na téže úrovni vnímat Ni Junga.

Stavěl se proti Niho jmenování, jenže premiér veškeré námitky odbyl prohlášením, že Ni Jung je charakterní člověk, který dokáže se svěřenou mocí nakládat rozumně. A podle všech zpráv tomu tak opravdu bylo.

Jenomže Ni byl konfucián.

O tom nebylo sporu.

A Tchang byl legalista.

Ty dvě nálepky předurčovaly čínskou politiku už téměř tři tisíce let. Tu či onu obdržel každý císař. Mao prohlašoval, že rozpor mezi nimi odstranil, a trval na tom, že k lidové revoluci žádné nálepky nepatří, ale ve skutečnosti se nic nezměnilo. Strana se podobně jako její císařští předchůdci hlásila ke konfuciánské humanitě, zatímco legalisticky třímala neomezenou moc.

Nálepky.

Jsou problematické.

Ale mohou přijít vhod.

Tchang doufal, že mu příští minuty pomohou rozhodnout, jak jich využít v nadcházející bitvě s Ni Jungem.

Prošel nově odkrytým průchodem.

Přilehlou vlhkou místnost před staletími vykopali v zemi a vstupní otvor zahrnuli hlínou a kamením. Umělé osvětlení přitažené odvedle ozařovalo prostor zhruba pět krát pět metrů. Hluboké ticho, pach tlení a spousta prachu v Tchangovi vyvolávaly pocit, že je vetřelec, který nedovoleně vnikl do místa posledního odpočinku dávno mrtvých věcí.

„Je to pozoruhodný objev,“ konstatoval muž, který čekal uvnitř.

Tchang si vyžádal důkladné ohodnocení a tomuhle šlachovitému akademikovi s krátkou bradou se dalo věřit, že mu je poskytne.

Na třech kamenných stolech pod tlustou vrstvou prachu leželo cosi, co vypadalo jako křehké hnědé listy naskládané na sobě.

Věděl, co to je.

Hotový poklad – hedvábné archy pokryté stěží rozeznatelným písmem a kresbami.

Na dalších hromádkách ležely svázané bambusové destičky se sloupci kaligrafických znaků. Když čísi ruka zaznamenávala tyhle myšlenky pro budoucnost, papír ještě neexistoval – a v Číně se nepoužíval papyrus, jedině dřevo a hedvábí, což se ukázalo jako velké štěstí, protože obojí přetrvalo staletí.

„Je to ztracená knihovna Čchin Š‘-chuang-tiho?“ zeptal se Tchang.

Muž přitakal. „Řekl bych, že ano. Jsou tu stovky rukopisů. Týkají se všeho možného. Filozofie, politiky, medicíny, astronomie, stavitelství, vojenské strategie, matematiky, kartografie, hudby, dokonce i lučištnictví a jezdectví. Dost možná je to nejbohatší zdroj původních informací o době Prvního císaře, jaký se kdy našel.“

Tchang chápal, co to prohlášení znamená. Roku 1975 bylo objeveno přes tisíc bambusových destiček z dynastie Čchin. Historikové je prohlásili za velkolepý nález, ale pozdější výzkumy jejich pravost zpochybnily. Nakonec se zjistilo, že většinou pocházejí z pozdějších časů, kdy dynastie, které nastoupily po Čchin Š‘-chuang-tim, přepisovaly minulost. Tyhle však už po staletí leží necelý kilometr od hrobky Prvního císaře a patří k jeho velkolepému mauzoleu střeženému nesmrtelnou armádou.

„Je úžasné, že je dokážu přečíst,“ poznamenal expert.

Tchang věděl, jaký to má význam. Pád vládnoucí dynastie se vždy pokládal za ztrátu „mandátu nebes“. Aby se nově nastoupivší dynastie vyhnula prokletí, stavěla se ke své předchůdkyni kriticky. Vždy následovaly čistky tak důkladné, že se měnila i psací soustava, aby nebylo snadné porozumět textům sepsaným dříve. Číst zapomenutá písma se naučili vědci jako tenhle, který tu teď byl s ním, až v posledních desetiletích.

„Jsou tady?“ zeptal se Tchang.

„Dovolte, abych vám ukázal, co jsem našel.“

Expert zvedl jeden křehký hedvábný arch.

Ve vzduchu zavířila smítka prachu jako rozezlení duchové.

Čchin Š‘ se osobně postaral, aby žádný písemný záznam z jeho časů nepřežil jeho vládu, a přikázal spálit veškeré rukopisy vyjma těch, jež pojednávaly o medicíně, zemědělství a věštění budoucnosti. Jeho záměrem bylo „učinit lid hloupým“ a předejít „využití minulosti ke znevážení přítomnosti“. Pouze císaři se mohlo důvěřovat natolik, aby směl vlastnit knihovnu, a znalosti měly spadat pod císařský monopol. Učence, kteří se proti jeho výnosu postavili, dal Čchin popravit. Okamžitě mělo být zničeno především všechno, co kdy sepsal Konfucius, protože jeho učení otevřeně protiřečilo filozofii Prvního císaře.

„Poslechněte si tohle,“ řekl expert. „Již dávno zemřel Konfucius a křehká slova se poztrácela. Jeho sedmdesát učedníků odešlo na věčnost a velká pravda byla zpřevracena. Proto se Letopisy rozrůznily do pěti verzí, Písně do čtyř a Proměny se tradovaly v různých podobách. Diplomaté a učenci se dohadovali, co je pravé a co falešné, a mistrova slova tonula v nepřehledném chaosu. To císaře rozlítilo, takže spisy spálil, aby učinil z prostého lidu hlupáky. Původní mistrovy myšlenky si však podržel, uložil je v paláci a ony jej pak provázely na smrt.“

Mělo by se tady tudíž nacházet všech šest velkých Konfuciových děl.

Kniha proměn, filozofická příručka k výkladu skryté pravdy. Kniha listin věnovaná proslovům a skutkům dávných legendárních vladařů. Kniha písní s více než třemi sty zpěvů prostoupených skrytými významy. Letopisy Jara a Podzimu, úplná kronika Konfuciova domovského státu. Kniha obřadů s naučeními o správném chování všech, od rolníka až po vladaře. A konečně Kniha hudby, o jejímž obsahu se nic neví, jelikož se nedochovala.

Tchang věděl, že Chanové, jejichž dynastie se ujala vlády po Prvním císaři a panovala 425 let, se pokusili napravit napáchanou škodu tím, že dali mnoho Konfuciových textů zpětně sestavit. Nikdo však nevěděl, do jaké míry pozdější edice odpovídají originálu. Najít úplnou, nedotčenou sadu spisů by byl monumentální úspěch.

„Kolik rukopisů tu celkem je?“ zeptal se tiše.

„Napočítal jsem více než dvě stě jednotlivých textů.“ Expert se krátce odmlčel. „Ale žádný není Konfuciův.“

Tchangovy obavy vzrůstaly.

Konfucius je latinizované jméno, které jezuité v 17. století dali mudrci z pátého století před naším letopočtem, jehož tehdy jeho učedníci znali pod jménem Kchung Fu-C‘. Jeho myšlenky se dochovaly v podobě výroků. Ústředním prvkem jeho učení bylo, že člověk má žít ctnostným životem, vždy se má chovat ohleduplně a zdvořile, pilně pracovat a ctít rodinu a vládu. Za vzor kladl Konfucius „mravy dávných králů“ a nabádal současníky, aby čerpali sílu a moudrost z minulosti. Upřednostňoval přísně uspořádanou společnost; řádu však nemělo být dosaženo násilím, nýbrž vzájemným porozuměním a úctou.

Čchin Š‘ konfucián nebyl.

Přijal za svůj legalismus.

Tato protichůdná filozofie věřila, že jedinou legitimní základnou moci je hrubá síla a teror. Za základní nástroje považovala absolutistickou monarchii, centralizovanou správu, nadvládu státu nad společností, právo jakožto nástroj trestu, neustálý dohled, udavačství, pronásledování odpůrců a politický nátlak.

Oba filozofické směry volaly po jednotném státu, silné vládě a absolutně poddajném obyvatelstvu, ale zatímco legalisté šli přes mrtvoly, konfuciáni kázali úctu – dobrovolnou poslušnost lidí. Když ve 3. století před naším letopočtem padla legalistická První říše, nahradil ji konfucianismus a tak to zůstalo až do 20. století, kdy se o návrat k legalismu zasloužili komunisté.

Konfuciánské myšlenky však opět nabývaly na popularitě. Lidé se s jejich mírovými zásadami identifikovali, obzvlášť po šedesáti letech tvrdého útlaku. Ještě znepokojivější byl nárůst demokracie – filozofie snad ještě nebezpečnější než konfucianismus.

„Ale přece jen mám jednu dobrou zprávu,“ dodal expert. „Našel jsem další potvrzení té druhé záležitosti.“

Odvedl Tchanga k jinému kamennému stolu.

„Tyhle bambusové svitky jsou cosi jako výroční zprávy První říše.“

Tchang věděl, že staří Číňané pořizovali podrobné záznamy téměř o všem, zvláště pak o přírodních zdrojích. V rámci jeho vlastní specializace, geologie, dělili nerosty na rudy, nekovové nerosty a jíly. Věnovali pozornost jejich tvrdosti, barvě, lesku i tvaru. Vymezili dokonce látky, které se tvoří v zemských hlubinách, a určili, jak je spolehlivě nacházet.

„Jsou tu záznamy o těžebních průzkumech,“ řekl expert. „Velmi konkrétní.“

Tchang si všiml dalších hedvábných archů. Mapy. „Zmiňují se o našem nalezišti?“

Expert přikývl. „Je tam zachycena celá oblast. Ale bez geografických referenčních bodů se to nedá přesně určit.“

Třebaže staří Číňané vynalezli kompas a kartografii, nedisponovali znalostí zeměpisné šířky a délky – to je jeden z mála převratných konceptů, který neobjevili jako první.

„Odneste odtud mapy i všechno další, co se přímo vztahuje k našemu pátrání, a uložte to.“

Expert přikývl.

„Zbytek je nedůležitý. A teď k tomu dalšímu problému. Ukažte mi tu věc.“

Muž sáhl do kapsy kabátu a podal Tchangovi stříbrný předmět, který se ve světle leskl.

Hodinky.

Průmyslový výrobek s ciferníkem a ručičkami svítícími ve tmě. Po jedné straně měly natahovací kolečko. Nápis ŠANGHAJ hlásal místo výroby.

„Jsou staré desítky let,“ podotkl Tchang.

„Našli je tady vevnitř, když se sem prokopali. Archeology z muzea to vzrušilo snad ještě víc než rukopisy.“

Tchang rázem naplno pochopil závažnost úniku informací, o kterém mluvil ředitel. „Takže někdo tu byl už dřív?“

Expert přisvědčil. „Očividně ano. Za Čchinových časů hodinky neměli. Obraťte je.“

Na spodní stěně bylo vyryto několik čínských znaků. Tchang popošel blíž ke světlu a přečetl si je.

SLUŽ LIDU

1968

Hodinky s takovým věnováním už viděl. Dostali je vybraní členové strany u příležitosti Mao Ce-tungových pětasedmdesátých narozenin. Nebyly nijak zvlášť okázalé ani drahé, prostě jen upomínka na významnou událost.

26. prosince 1968.

Z té první vůdcovské generace už zbyla naživu jen nepatrná hrstka lidí. Přestože zaujímali v komunistickém pantheonu výsadní postavení, hodně jich padlo za oběť Maovým čistkám. Jiní zemřeli stářím. Jeden však zůstával činný ve vládě.

Premiér. Příležitostně se chlubil dárkem, který dostal od bývalého předsedy strany.

„Takže tu nejsou žádné Konfuciovy texty? Víte to jistě?“ ubezpečoval se Tchang.

Expert přitakal. „Všechny je odtud odklidili. Měly by tu být, ale nejsou.“

Tchangův plán najednou narážel na potíže na všech frontách. T’in Čao. Lev Sokolov. Ni Jung.

A teď tohle.

Zadíval se na předmět ve své ruce.

A přesně věděl, komu ty hodinky kdysi patřily.

11

Cassiopeia obešla muže ležícího pořád ještě v bezvědomí na podlaze a zamířila ke dveřím. Konečně přešla do útoku a byla odhodlaná zastřelit každého, kdo se postaví mezi ni a svobodu.

Opatrně vykoukla do úzké chodby. O dva metry dál uviděla pootevřené dveře na záchod. Asi metr za nimi byly další dveře, zavřené. Chodba ústila do čehosi, co vypadalo na jasně osvětlenou vstupní halu.

Vyšla z cely.

Stěny měly špinavě růžovou barvu, strop potřeboval vymalovat. Určitě to je obytný dům. Nějaký nájemní. Nejspíš na nějakém hodně odlehlém místě a s příhodnou místnůstkou bez oken zastrčenou pod schodištěm.

Měla na sobě pořád tytéž džíny a košili jako před třemi dny. Bundu jí hned první den sebrali. Kupodivu jí nechali peněženku a pas. Všechno oblečení páchlo potem a nepohrdla by horkou sprchou, i když z pomyšlení, že by jí zase stékala po obličeji voda, se jí dělalo nanic.

Našlapovala po špičkách, pistoli u boku a prst na spoušti.

Na konci chodby vykročila ke vstupním dveřím, jenže vtom zaslechla tlumený hlas a zarazila se.

Padlo několik slov. Pak zavládlo ticho. A další útržek hovoru. Jako by někdo mluvil do telefonu. Zaposlouchala se a utvrdila se v přesvědčení, že je to jen jeden hlas. Rozhodla se vyřídit si s tím parchantem účty. Už si vybila vztek na tom, který teď ležel v její cele, tak proč to nedotáhnout do konce?

Odhadla, že hlas přichází zpoza malé chodbičky zakončené přivřenými dveřmi. Než se tam vydala, nejdřív se připlížila k oknu a vyhlédla ven, ale neviděla nic než stromy a pastvinu. Jsou kdesi na venkově. Odvezli ji sem svázanou v kufru auta, s páskou přes oči. Jeli zhruba půl hodiny, takže tenhle dům se vzhledem k poloze Antverp může nacházet kdekoli v Belgii, Nizozemí nebo Francii.

Venku před vchodem parkovala tmavá toyota. Cassiopeiu by zajímalo, jestli klíčky zůstaly v zapalování, anebo je má některých z jejích únosců.

Tlumený hlas dál hovořil do telefonu.

Proč nevyužít soukromí, které tak šikovně zařídili? Potřebovala zjistit, pro koho ti lidé pracují. Mohli by ji zavést k pohřešovanému synkovi Lva Sokolova. Nezáleželo jí na ničem jiném, než aby ho našla. Díkybohu se zachovala prozíravě a udělala správnou věc – zaangažovala Cottona.

Jinak by už byla mrtvá a chlapec by byl ztracen navždy.

Zastavila se u dveří s očima upřenýma na svislý pruh světla, který pronikal z místnosti ven.

Ten hlas v ní vyvolával matnou vzpomínku.

Neměla ponětí, na kolik lidí tam vedle natrefí, ale bylo jí to srdečně fuk. Měla nervy nadranc. Došla jí trpělivost.

Byla unavená, špinavá, vyhládlá a vzteky bez sebe.

Sevřela pistoli, zapřela se levou nohou o podlahu a pravou kopla do dveří.

Rozletěly se a narazily do zdi.

Vtrhla dovnitř a rychlým pohledem se ujistila, že je tam jen jeden člověk a mluví do mobilu.

Nad jejím vpádem nedal najevo sebemenší překvapení.

Místo toho zaklapl telefon a prohlásil: „Už bylo načase.“

Zírala na něj, jako by spatřila ducha.

Svým způsobem to tak bylo.

Malone dosud nikdy neslyšel, že by někdo použil slovo eunuch v běžné konverzaci.

„Myslíte kastráty?“ zeptal se.

„Copak jsou i jiní?“ opáčil Ivan. „Jsou to zlí lidé.“ Rozhodil krátkýma rukama. „Lehnou si, roztáhnou doširoka nohy, šmik šmik a nádobíčko je fuč.“ Zvedl ukazováček. „A ani nemuknou. Nevydají přitom ani hlásek.“

„Proč to dělají?“

„Je to pro ně věc cti. Žebroní o to. Víte, co s těmi odříznutými údy provádějí? Říkají jim pao, poklad, a dávají si je ve sklenicích co nejvýš na polici. Kuo šeng. Vysoké postavení. Symbol získání vysokého statutu. Totální šílenost.“

S tím Malone souhlasil.

„Ale přesto to dělají, v jednom kuse. Teď se chystají převzít moc v Číně.“

„Nespadl jste náhodou z višně?“

„To je slangový výraz? Vy jste z Jihu, že jo? Tam se používá jméno Cotton.“

„Mluvte sakra k věci.“

Ivan měl podle všeho rád, když ho okolí pokládá za pitomce, jenže tím tedy nebyl – ani náhodou.

„Pa. Tajná čínská organizace. Působí už dva tisíce let. Ve svojí moderní podobě není o nic lepší než ta původní. Chystají se vrhnout do zápasu o moc. A z toho nekouká nic dobrého pro moji ani pro vaši zemi. Jsou zlí.“

„Jak to souvisí s Cassiopeiou?“

„Úplně přesně nevím. Ale spojitost existuje.“

Teď už Malone nepochyboval, že ten chlap je lhář. „Samé kecy.“

Ivan se zasmál. „Líbíte se mi, Malone. Jenže já vám ne. Nebuďte takový negativista.“

„Ti dva tam na ulici taky nejsou v nejrůžovějším rozmaru.“

„Kvůli nim se netrapte. Na světě je o dva mizery míň.“

„Ještě že jste u toho byl a tu špinavou práci obětavě obstaral.“

„Malone, jde o vážnou věc.“

Malone popadl Ivana za klopy a přirazil ho ke zdi. Naklonil se těsně k němu, až měli obličeje skoro u sebe. „Tomu věřím. Kde je Cassiopeia, do prdele?“

Počítal s tím, že muži v záloze asi zareagují. Byl připraven otočit se na patě a oba je zlikvidovat. Tedy pokud dřív nezastřelí oni jeho.

„Ten vztek potřebujeme,“ řekl tiše Ivan. Z úst mu páchlo.

„Kdo je to my?“

„Já, Cottone.“

Ta slova se ozvala po Maloneově pravici. Nový hlas. Ženský. Důvěrně známý.

Měl to tušit.

Uvolnil stisk a obrátil se.

Tři metry od něj stála Stephanie Nelleová.

Cassiopeia natáhla kohoutek a namířila na Viktora Tomase. „Ty odporný ničemný zkur-“

„Neříkejte nic, čeho byste litovala.“

Uvnitř to vypadalo jako ve společenské místnosti; stála tu polstrovaná židle, na které trůnil Viktor, tři další prázdné a několik stolků a lamp. Okna vedla před dům, kde Cassiopeia prve viděla stát toyotu.

„Mučil jste mě.“

Pokrčil rameny. „Byla byste radši, kdyby si vás vzal do parády někdo jiný? Postaral jsem se, aby ten zážitek byl jakžtakž snesitelný.“

Vypálila z pistole do podlahy – mířila mu pod nohy. „Takhle tomu říkáte? Snesitelný?“

Nehnul ani brvou. Tvářil se bezvýrazně. „Už jste si ulevila?“

Naposledy toho chlapa viděla před rokem. Tehdy sloužil jisté diktátorce ve střední Asii. Zřejmě si našel nové zaměstnání.

„Pro koho pracujete?“

Vstal. „Pro čínského vicepremiéra Karla Tchanga.“

Cassiopeiu popadl nový nával vzteku. „Řekněte mi aspoň jeden dobrý důvod, proč vás nemám zastřelit.“

„Třeba ten, že vím, kde zadržují syna Lva Sokolova.“

12

Ni užasl. „Vy jste o mně mluvili s premiérem?“

Pchao přikývl. „Mnohokrát. Mluvili jsme také o národu.“

„Proč by se s vámi o něčem takovém bavil?“

„Kdysi jsme toho spolu hodně prožili. Není to žádný neschopný hlupák, za jakého ho někteří lidé mají.“

Ni věděl, že většina ústředního výboru už na premiérovy názory ani v nejmenším nedbá. Táhlo mu na osmdesátku, byl nemocný a udržoval si svoje postavení jedině díky tomu, že se zatím neobjevil nikdo s dostatečně silnou podporou, aby uchvátil moc.

Pchao měl pravdu – Komunistická strana Číny byla rozpolcená podobně jako v roce 1976, kdy umíral Mao a Maova žena spolu se třemi dalšími muži utvořila Bandu čtyř. Tehdejší premiér a Teng Siao-pching se proti nim spojili a nakonec získali politicky navrch v další ideologické bitvě legalismu s konfucianismem. Proběhla v zákulisí a stejné to bude i s tou nynější.

„Oč premiér usiluje?“

„Snaží se přijít na to, co je nejlepší pro Čínu.“

Nicneříkající odpověď.

„Pane ministře, asi se domníváte, že se těšíte široké politické podpoře. Možná to tak opravdu je. Jenže ta podpora se rázem vypaří, jestli se k moci dostane Pa. Jsou to odjakživa legalisté. Každý jejich čin směřuje k útlaku, k cílevědomé dominanci. Nebudou se s vámi dlouho párat.“

„Čím by mě mohla ohrozit parta eunuchů?“

Pchao ukázal na otevřené dveře do výstavního sálu na protější straně dvora. „Mám tam uloženo hodně skvělých děl z naší minulosti. Jsou úžasná, ale není mezi nimi žádná Magna Charta. Nic o veřejném prostoru, právech a svobodách, nezávislosti. Naším dědictvím je despotismus, pane ministře. Čínské historii dominují vojevůdci, císaři a komunisté. Od prvního do posledního samí legalisté.“

„Jako bych to nevěděl. Kdysi jste pro ně také pracoval.“

„Povězte mi – proč by tomu v budoucnosti mělo být jinak? Co byste si pro Čínu přál? Kdybyste se stal premiérem, co byste udělal?“

Ni o tom v duchu přemítal častokrát. Země se potácí na pokraji kolapsu. Stávající státní systém prostě nedokáže vyprodukovat dost bohatství a technologií, aby mohl zároveň soupeřit se světem a úspěšně živit půldruhé miliardy lidí. Snaha řídit se Maovým přesvědčením a soustředit veškeré ekonomické zdroje v rukou státu selhala. Ale zrovna tak i Tengova politika pobídek pro neregulované zahraniční investice.

Ta vedla k vykořisťování.

Vládnout Číně je jako pouštět draka v bezvětří. Můžete prodloužit ocas, změnit tvar, utíkat co nejrychleji, ale když ho vítr nezvedne do vzduchu, nic se nestane. Čínští vůdcové celá desetiletí ignorovali, že vítr nefouká. Místo toho upravovali to či ono a snažili se donutit draka vzlétnout, jenže pokaždé selhali.

„Chci všechno změnit,“ odvětil Ni tiše a sám žasl, že ta slova pronesl nahlas.

Pchao je z něj nakonec přece jen vymámil.

Jak to, že toho o něm ten stařec tolik ví?

„Bývaly doby, pane ministře, kdy čínský způsob života se svým vyspělým zemědělstvím, psaným jazykem a vysoce rozvinutou kulturou tolik lákal, že všechny národy, které jsme si podmanili – anebo které si podmanily nás –, vědomě usilovaly o asimilaci. Začaly nás obdivovat a chtěly se stát součástí naší společnosti. Jejich touhu dál umocňovalo naše uplatňování humánních konfuciánských zásad – důrazu na harmonii, hierarchii a kázeň. Nesčetné staré texty poukazují na národy, jejichž asimilace před staletími dosáhla takové míry, že přestaly existovat jako svébytná společenstva. Co se to s námi stalo? Co se změnilo, že jsme se stali spíš výstražným příkladem?“

„Zničili jsme sami sebe,“ odpověděl Ni.

Čína postupně prodělala fáze sjednocování a rozpadu… a pokaždé přitom něco ztratila. Část kolektivního vědomí. Část sebe samé.

„Teď snad chápete, proč jsem odešel,“ řekl tiše Pchao.

Ne, Ni to pořád nechápal.

„K pádům našich dynastií dochází s až neuvěřitelnou předvídatelností,“ vysvětloval Pchao. „První vůdcové bývají skvělí, zatímco pozdější jsou slaboši bez motivace, pouhé loutky. Korupce nevyhnutelně propojí peníze s mocí, aniž by právo bránilo jejímu zneužití. Absence jasných pravidel politického nástupnictví vyvolává chaos. Armáda ztrácí sílu, rozmáhají se rebelie. Vláda upadá do izolace a slábne, neodvratně spěje ke konci.“ Pchao se odmlčel. „Takový byl osud všech čínských dynastií po šest tisíc let. Teď je řada na komunistech.“

Proti takovému závěru Ni nemohl nic namítat. Vzpomněl si na svou cestu na jih, když před několika měsíci vyšetřoval jiný případ. Z letiště ho vezl místní úředník, jeho starý přítel. Cestou míjeli poutače inzerující nové byty s bazény, zahradami a moderními kuchyněmi.

„Lidé mají válek a kulturní revoluce po krk,“ poznamenal přítel. „Mají rádi hmotné věci.“

„A ty?“ zeptal se Ni.

„Já taky. Chci žít v pohodlí.“

Ta poznámka uvízla Nimu v hlavě. Výmluvně vypovídala o současném stavu země, kde vláda jen improvizuje a flikuje nejhorší problémy. Mao hlásal hrdou chudobu. Potíž je, že dnes už tomu nikdo nevěří.

Pchao se shýbl a do písku na zahradní cestičce napsal dva znaky.

Ni věděl, co znamenají. „Revoluce.“

Pchao se napřímil. „Přesněji řečeno ‚ztráta mandátu‘. Tou frází ospravedlňovaly svůj nástup všechny čínské dynastie. Když roku 1912 padla dynastie Čching a poslední císař byl násilně sesazen, právě tak jsme o té historické události mluvili. A opakovalo se to roku 1949, když Mao ukradl Čankajškovi mandát k vybudování post-čchingovské republiky. Teď dozrál čas k dalšímu odebrání mandátu. Otázka je, kdo se tomu úsilí postaví do čela.“

Ni se na starce díval a hlodalo v něm podezření. Jeho vyšetřovatelské já se stáhlo do pozadí. Teď uvažoval jako politik a vůdce, jímž se chtěl stát.

„Komunismus se přežil a ztratil svou historickou úlohu,“ prohlásil Pchao. „Nekontrolovaný ekonomický růst a holý nacionalismus už ho u moci neudrží. Neexistuje nic, co by spojovalo současnou čínskou formu vlády s lidem. Jasně se to projevilo už při rozpadu Sovětského svazu. A teď se to děje znovu. V Číně se vymkla kontrole nezaměstnanost. Dotýká se stamiliónů lidí. Bohorovnost Pekingu je stejně neomluvitelná, jako bývala před desetiletími ta moskevská. Musíte si uvědomit, pane ministře, že tentýž nacionalismus, který dnes straně vyhovuje, může zítra Čínu uvrhnout do náruče fašismu.“

„Proč si myslíte, že usiluji o moc?“ vyštěkl Ni. „Myslíte snad, že po ní prahnu? Že po ní prahnou mí příznivci?“

„Ale uvědomujete si jistý problém, že?“

Jak mohl tenhle vševěd, se kterým se Ni do dneška vůbec neznal, zjistit, co ho trápí?

„Dělá vám těžkou hlavu kolaps Moskvy,“ řekl Pchao. „Jak by taky ne? Jenže my jsme jiní. Lépe se vyrovnáváme s protiklady. Naši vladaři se odedávna prohlašují za konfuciány a pak vládnou jako legalisté, aniž by na ten rozpor někdo poukazoval. A na rozdíl od Rusů většina Číňanů nepostrádá základní životní potřeby a vybavení domácnosti. Naše vláda není hloupá. Navzdory všem svým chybám nepácháme politickou sebevraždu. Takže vaše dilema je jasné. Čím přesvědčíte půldruhou miliardu lidí, aby odvrhli status quo a následovali vás do neznáma?“

Ni počkal, až si Pchao na tu otázku sám odpoví.

„Hrdostí, pane ministře. Tak prostá věc… Odpověď, kterou hledáte, zní: Apelovat na hrdost.“

13

KODAŇ

Malone seděl u stolku v Café Norden, hověl si u otevřeného okna v prvním patře. Venku se Højbro Plads hemžilo lidmi. Stephanie Nelleová a Ivan se usadili k němu, zatímco Ivanovy dvě gorily zůstaly dole, u stolku v předzahrádce.

„Dělají tu bezvadnou rajskou polévku,“ doporučil svým společníkům Malone.

Ivan si poplácal břicho. „Z rajčat mívám větry.“

„Tak si je proboha radši nedávejte,“ utrousila Stephanie.

Malone ji znal už dlouho, pracoval pro ni jako jeden z jejích prvních dvanácti agentů v Magellan Billetu. To oddělení ministerstva spravedlnosti bylo jejím dílem – osobně najala dvanáct mužů a žen, z nichž každý přispěl nějakou potřebnou specializací. Malone měl za sebou kariéru u námořnictva, kde to dotáhl na fregatního kapitána, uměl pilotovat letadla a poradit si v nebezpečných situacích. Profesní životopis mu vylepšoval právnický titul z Georgetownské univerzity a schopnost vystupovat v soudní síni. Stephaniina přítomnost tady v Dánsku v tenhle krásný den nevěstila nic než potíže. A její spojenectví s Ivanem Maloneovy obavy ještě násobilo. Znal její postoj ke spolupráci s Rusy.

Jen když je to nutné.

S tím souhlasil.

Kavárna pukala ve švech, po schodech v rohu proudili nahoru a dolů lidé, většinou obložení nákupními taškami. Maloneovi vrtalo hlavou, proč se s ním ti dva baví na veřejném místě, ale předpokládal, že Stephanie ví, co dělá.

„Co se to tu děje?“ zeptal se své bývalé nadřízené.

„Před několika dny jsem se dozvěděla, že Cassiopeia podniká jistou akci pro Lva Sokolova. A dozvěděla jsem se také, oč se ten Rus zajímá.“

Malonea ještě nepřešel vztek na Ivana kvůli těm dvěma vraždám. „Zabil jste ty dva, po kterých jsem šel, abych se musel bavit s vámi,“ předhodil mu. „Nechtěl jste dovolit, abych od nich něco zjistil, že je to tak?“

„Byli špatní. Moc, moc špatní. Dostali, co si zasloužili.“

„Nevěděla jsem, k čemu dojde,“ ujistila Malonea Stephanie. „Ale nemělo by mě to překvapovat.“

„Vy dva se znáte?“ zeptal se jí.

„Už jsme spolu měli co do činění dřív.“

„Já se vás o pomoc neprosil,“ ohradil se Ivan. „Do téhle věci Američanům nic není.“

Maloneovi došlo, že Stephanie do toho strká nos, jelikož uplatňuje v praxi známé rčení ‚držte si přátele blízko sebe a nepřátele ještě blíž‘.

„Cottone, Cassiopeia se namočila do něčeho mnohem většího, než tuší,“ řekla Stephanie. „Čína se zmítá v interních mocenských bojích. První vicepremiér Karl Tchang a Ni Jung, šéf partajní protikorupční komise, se chystají svést zápas o vládu. Sledujeme jejich střet a ten rychle přerůstá ve válku. Jak už jsem řekla: O Cassiopeiině akci jsem se dozvěděla před pár dny. Když jsme do toho zašťourali, zjistili jsme, že se o věc zajímá i Ivan…“

„A tak jsi skočila do letadla a odletěla do Dánska.“

„Je to moje práce, Cottone.“

„Moje ne. Už ne.“

„Nikdo z nás si nepřeje, aby Tchang vyhrál,“ vmísil se do hovoru Ivan. „Je to druhý Mao, v horším vydání.“

„Vykládal mi něco o pohřešovaném dítěti a muži jménem Lev Sokolov,“ ukázal na Ivana Malone.

„Soudruh Sokolov je geolog,“ vysvětloval Ivan. „Je Rus, ale pracuje pro Číňany. Řekněme, že ví jisté věci, které by radši vědět neměl.“

„Například jaké?“ zeptal se Malone.

Ivan zavrtěl hlavou. „Vy byste je taky neměl vědět.“

Malone se otočil ke Stephanii. „Doufám, že aspoň ty máš ponětí, oč jde.“

Nic neříkala.

Vzedmul se v něm vztek. „O co tak důležitého Cassiopeia zakopla, že ji kvůli tomu někdo mučí waterboardingem?“

Stephanie opět nereagovala, i když bylo jasné, že odpověď zná. Zadívala se na Ivana. „Povězte mu to.“

Zdálo se, že Rus o její žádosti uvažuje, a Maloneovi náhle došlo, že Ivan není jen obyčejný řadový agent. Má rozhodovací pravomoc.

Stejně jako Stephanie.

„Vittová se shání po jistém artefaktu,“ oznámil konečně Ivan. „Po lampě, o kterou stojí Karl Tchang. Když mu Sokolov nekývl na spolupráci, unesl mu syna. Jenže Sokolov podnikl dva kroky, které Tchang nečekal. Zavolal Vittové a zmizel. Už dva týdny ho nikdo neviděl.“ Tleskl dlaněmi o sebe. „Je fuč.“

„Takže Cassiopeiu zajal Karl Tchang?“ zeptal se Malone.

Ivan přikývl. „Počítám, že ano.“

„Co se to dneska semlelo, Cottone?“ zeptala se Stephanie.

Pověděl jí o vzkazu, který dostal, o waterboardingu a svojí improvizované akci. „Připadalo mi to nejrozumnější. Netušil jsem ovšem, že mám publikum.“

„Věř mi, že jsme se chystali pověsit těm dvěma na paty a zjistit, kam mají namířeno. Pak bych ti to řekla. Zabít je jsem v plánu neměla.“

„Vy Amíci strkáte nos do mých věcí a ještě byste rádi poučovali,“ naštětil se Ivan.

„Sklapněte,“ okřikl ho Malone. „Zabil jste dva lidi, co nás mohli někam dovést, jen abychom na vás byli ještě závislejší.“

Ivan pokrčil rameny. „Život si nebere servítky. Berte, co vám nabídne.“

Malonea svrběla ruka. S gustem by tomu protivnému parchantovi jednu vrazil, ale ovládl se. „Proč je ta lampa tak důležitá?“ zeptal se.

Ivan pokrčil rameny. „Našla se ve staré hrobce. Sokolov ji potřebuje pro Karla Tchanga.“

„Kde ta věc je?“ vyptával se dál Malone.

„V Antverpách. Proto tam Vittová před čtyřmi dny jela. Dva dny nato zmizela.“

Malone by rád věděl, co vyburcovalo Rusy natolik, že se pustili do zpravodajské operace ve velkém měřítku, s agenty na střední a vysoké úrovni, a přitom hodili Američanům klacky pod nohy tím, že drze odpráskli dva lidi přímo v centru Kodaně. Někdo někde zavelel, že tohle je důležité. A proč se o to Washington zajímá tolik, že nasadil do akce Magellan Billet? Stephanii obvykle posílali tam, kde běžné zpravodajské kanály nepostačovaly. Cassiopeia každopádně zakopla o něco tak závažného, že ji kvůli tomu kdosi byl ochoten mučit. Nemučí ji právě teď znova? Ti dva, co leží mrtví před hotelem D’Angleterre, se neohlásili, takže člověku, který mu poslal video, je už určitě jasné, že se předávka zvrtla.

„Potřebuji se dostat ke svému počítači,“ řekl. „Možná mě zkusí znovu kontaktovat.“

„O tom pochybuji,“ namítla Stephanie. „Když se Ivan rozhodl improvizovat, nejspíš tím zpečetil Cassiopeiin osud.“

O tohle se Malone zrovna neprosil, ale měla pravdu. Tím víc jím cloumal vztek. Zamračil se na Ivana. „Vám je to zřejmě fuk.“

„Mám hlad.“

Rus přivolal servírku a ukázal na prosklenou vitrínu, kde ležel na talíři uzený úhoř s míchanými vajíčky a plátky ředkviček a rajčat. Zvedl pět prstů. Servírka objednávku pochopila.

„Budete po nich mít větry,“ připomněl Malone.

„Ale chutnají mi. Dánové rybí jídla umějí.“

„Takže se z toho teď stala záležitost Billetu?“ zeptal se Malone Stephanie.

Přitakala. „A hodně důležitá.“

„Co chceš po mně?“ zeptal se jí. Mávl rukou k Ivanovi: „Tady náš seržant Schulz nic neví, nic neviděl, nic neslyšel.“

„Kdo to tvrdí? Já ne,“ ohradil se Ivan. „Vím toho spoustu. A seriál Hogan’s Heroes mám rád.“

„Vždyť jste přece hloupý Rus.“

Ivan se ušklíbl. „Aha, už chápu. Vy mě chcete namíchnout. Vytočit k nepříčetnosti, že jo? Pitomý pupkáč ztratí nervy a vyklopí víc, než by měl.“ Vyčítavě zakomíhal tupým ukazováčkem. „Moc koukáte na Kriminálku Las Vegas. Nebo Námořní vyšetřovací službu. Ten seriál přímo žeru. Mark Harmon je ukázkovej drsňák.“

Malone to zkusil z jiného konce. „Co se mělo dít, až Cassiopeia tu lampu najde?“

„Měla ji dát Tchangovi a ten by vrátil kluka.“

„Jenže vy tomu nevěříte.“

„To si pište, že ne. Karl Tchang nehraje na rovinu. Ten kluk je fuč. Vím to. Vám je to taky určitě jasné…“

„A Cassiopeia to ví taky,“ dokončila Stephanie.

„Přesně tak,“ souhlasil Malone. „A proto hrála dvojí hru a tu lampu schovala. Pak ji unesli. Řekla jim, že lampu mám já, aby si vykoupila čas.“

„Moc ji neznám,“ ozval se Ivan. „Je chytrá?“

Jak to tak vypadá, asi ne dost. „Ivan mi tvrdil, že Čínu chtějí ovládnout eunuchové. Pa, tak je nazval.“

Stephanie přikývla. „Radikální frakce. Mají velké plány a ze žádného pro nás ani pro nikoho dalšího nekouká nic dobrého. Ministerstvo zahraničí v nich vidí outsidery, ale je na omylu. To je další důvod, proč jsem tady, Cottone.“

Chápal její dilema. Rusové, nebo Číňané? Co je lepší, migréna, nebo žaludek naruby? Ale vycítil za tím ještě něco dalšího. Víc, než se jí tu chtělo probírat.

Servírka přinesla pět uzených úhořů. Šířil se z nich odér, jako by je zrovna vytáhli z moře.

„Mňam,“ olízl se Ivan. „Paráda. Víte jistě, že si nedáte se mnou?“

Malone i Stephanie zavrtěli hlavou.

Ivan se pustil do první mrtvolky. „Jedno vám řeknu: Jde o velké věci. Důležité. A my nechceme, aby se o nich Číňané dozvěděli.“

„A Američané?“ neodpustil si Malone.

„Taky ne.“

„Sokolov je Číňanům vyslepičil?“

„Nevím,“ odpověděl Ivan mezi přežvykováním. „Proto se potřebujeme dozvědět o té lampě.“

Malone se podíval z okna. Na protější, sluncem zalité straně náměstí viděl svůj obchod. Dovnitř a ven se trousili lidé a po rušném náměstí se jako včely na medovém plástu hemžili další. Měl by prodávat knihy. Měl svou práci rád. Jeho čtyři zaměstnanci si dávali záležet, aby na policích bylo pořád plno. Byl na svoje knihkupectví hrdý. Knižní sbírku si u něj pravidelně doplňovalo hodně Dánů. Během uplynulých dvou let si získal pověst člověka, který druhým dokáže opatřit, co chtějí – podobně jako v těch dvanácti letech, kdy byl agentem Stephanie Nelleové.

Jenže teď musí splatit dluh Cassiopeii.

„Jedu do Antverp,“ oznámil.

Ivan si už pochutnával na dalším úhoři. „A co si počnete, až tam dorazíte? Víte, kam jít?“

„A vy ano?“

Ivan přestal jíst a usmál se.

Mezi zahnědlými zuby mu uvízla vlákna rybího masa.

„Vím, kde je Vittová.“

14

Cassiopeia přemítala o Viktorově prohlášení o zmizelém děcku Lva Sokolova. „Pro koho pracujete?“ zeptala se ho znovu.

„Když jsem odjel ze Středoasijské federace, vydal jsem se na východ a skončil v Číně. Objevil jsem tam spoustu pracovních příležitostí.“

„Zvlášť pro prolhané zrádné gaunery vašeho ražení.“

Potřásl hlavou. „Nechce se mi věřit, že byste si o mně něco takového vážně myslela. Ve střední Asii jsem dělal jen svou práci. A dobře. Povedlo se dosáhnout všech cílů operace.“

„A já málem přišla o život. Dvakrát.“

„To je klíčové slovo – málem. A ještě jednou opakuju: Dělal jsem jen svou práci.“

Bylo jí jasné, že uhýbá před její otázkou. „Pro koho pracujete?“

„Říkám vám pravdu – pro Karla Tchanga.“

„Takový úpadek. Od svrchované prezidentky Středoasijské federace k druhému muži Číny.“

„Dobře platí, hradí mi zdravotní a zubařskou péči a mám tři týdny placené dovolené. Od příštího roku mi bude přispívat na důchod.“

Jeho vtipkování jí mohlo být ukradené. „To vy jste za mnou přede dvěma dny poslal ty chlapy?“

Viktor přitakal. „Nemohli jsme vás nechat odjet z Belgie s tou lampou.“

„Proč? Tchang ji přece chce.“

„Nemá v úmyslu vrátit Sokolovovi syna. A tak se rozhodl zmocnit se té lampy už tady.“

„Proč nešel za Pchao Wenem sám? Anebo proč neposlal vás? Proč to nechal na mně?“

„Nevím – říkám to naprosto upřímně.“

Dál na něj mířila zbraní. „Upřímně? Takové slovo nemáte ve slovníku.“ Probodla ho pohledem. „Mučil jste mě.“

„Zařídil jsem, abyste skutečné mučení neprodělala.“

„Ani mi nepřipadá.“

Viktorův výraz změkl. „Byla byste radši, kdyby vás podrobil waterboardingu někdo, kdo to myslí doopravdy?“

Za uplynulý rok se změnil. Pořád byl menšího vzrůstu a robustní, ale hřívu neupravených vlasů nahradil úhledný krátký sestřih. Slovansky široký nos a hluboko posazené oči mu zůstaly, ale měl teď snědší pleť než tenkrát v Asii. Bylo mu nanejvýš něco málo přes čtyřicet a někdejší pytlovité oblečení, pod nímž skrýval svalnaté paže a ramena, vyměnil za stylovější, ale pohodlné kalhoty a značkovou košili.

„Kde je ten chlapeček?“ zeptala se Cassiopeia.

„Sokolov si zahrával s Rusy. Teď si zahrává s Číňany. Ani u jedněch se to nevyplácí, zvlášť u Číňanů. Zabíjejí bez obav z následků, protože zákon jsou oni sami.“

„Tady nejsme v Číně.“

„Zato Sokolov tam je. A Tchang ho hledá. Asi jste ho někde ukryla, ale je jen otázka času, kdy ho najdou. Tchang má desetitisíce špehů a každý z nich se snaží zavděčit vicepremiérovi, který se možná stane příštím předsedou vlády. V té velké hře jsme my dva obyčejné nuly.“

O tom pochybovala. „Co pro něj děláte?“

„Najal si mě loni na podzim. Potřeboval agenta, který není Číňan, a já byl zrovna bez práce. Tímhle úkolem mě pověřil, až když padlo vaše jméno. Vysvětlil jsem mu, že se známe – maličko jsem si přitom poupravil fakta – a on mě sem poslal.“

Spustila paži s pistolí. Najednou nevěděla jistě, co si o něm myslet. „Umíte si vůbec představit, čemu jste mě vystavil?“

„Neměl jsem jinou možnost. Rozkazy vydává Tchang. Když jsem vám včera nechal donést jídlo, dal jsem vám šanci utéct, jenže vy jste ji prospala. Před chvílí jsem za vámi poslal svého krajana zase a doufal jsem, že tentokrát příležitosti využijete.“ Ukázal na pistoli. „Jak vidím, stalo se. Čekal jsem tu na vás.“ Ukázal na telefon položený na stole. „Ten hovor jsem předstíral.“

„Proč jste si byl tak jistý, že okamžitě nevypadnu pryč?“

„Protože máte dopal.“

Znal ji dobře. „Máte tu ještě další pomocníky?“

„Jen toho ve vaší cele. Zranila jste ho?“

„Zůstane mu jizva.“

„Cassiopeio, Karl Tchang tu lampu chce. Nemůžete mu ji prostě dát a nechat všechno plavat?“

„A obětovat to dítě? Jak sám říkáte, lampa je to jediné, co mohu nabídnout výměnou. Tvrdil jste, že víte, kde chlapce drží. Povězte mi to.“

„Není to tak snadné. Nedostanete se k němu. Dovolte mi, ať vám pomůžu.“

„Radši pracuji sama.“

„A proto jste do věci zatáhla Malonea? Bylo mi jasné, že je to trik, ale Tchang mě přiměl, abych ho kontaktoval.“

„Co se stalo v Kodani?“

„Ti dva, které jsem si na tu práci najal, se mi už neozvali. Jak znám Malonea, určitě se jim přihodilo něco krajně nemilého.“

Potřebovala si zavolat do Dánska a zjistit to. Ale ne odtud. „Kde jsou klíčky od toho auta venku?“

„V zapalování.“ Vstal. „Dovolte mi jít s vámi. Nemůžu tady zůstat. Ať řeknu co řeknu, v Tchangových očích ponesu za váš útěk odpovědnost. Tímhle jsem u něj skončil. A mám o jeho aktivitách důvěrné informace, které mohou mít velkou cenu.“

Zvažovala jeho návrh. Dával smysl. Bez ohledu na pocity, které vůči Viktoru Tomasovi chovala, mu nemohla upřít pohotovost a vynalézavost. Loni se rafinovaně vetřel do těsné blízkosti prezidentky Středoasijské federace. Teď se pohyboval v nejbližším okolí Karla Tchanga, klíčové osoby, na níž záleží, zda se Lev Sokolov ještě někdy shledá se synem. Cassiopeii bylo jasné, že se jí tahle záležitost vymkla z rukou. Potřebuje se znovu dostat k lampě a uzavřít dohodu. Tak proč ne s pomocí muže, který jí může zprostředkovat přímý kontakt s Tchangem?

A který ví, kde najít Sokolovovo dítě.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Pojďme.“

Ustoupila stranou, aby nechala Viktora projít dveřmi jako prvního.

Sáhl po mobilu a strčil si ho do kapsy. Když Cassiopeiu u dveří míjel, švihla rukou se zbraní a uhodila ho pažbou do zátylku.

Zasténal a zvedl ruku.

Uštědřila mu další tvrdý úder kovovou pažbou, tentokrát do spánku.

Oči se mu obrátily v sloup a sesunul se v bezvědomí na podlahu.

„Ani mě nenapadne, abych ti věřila jediné slovo.“

15

PROVINCIE ŠEN-SI, ČÍNA 23:40

Tchang bloumal mezi terakotovými válečníky držícími svou věčnou stráž. Opustil Jámu 3 a vrátil se do Jámy 1. Jeho odborný poradce už odešel. Skutečnost, že v ukryté knihovně v Jámě 3 se nenašly žádné Konfuciovy texty, přestože jich tam mělo být všech šest, byla výmluvná. Stejně jako hodinky, které ještě pořád tiskl v ruce.

Už dřív tušil, co se asi stalo před třiceti lety.

Teď to věděl s jistotou.

Tehdy byl zdejší okres Lin-tchung venkovským krajem rolníků. Všichni si uvědomovali, že pod mohylou, která vypadá jako kopec ve tvaru pyramidy a stojí tu už 2200 let, odpočívá První císař. O podzemní armádě však nikdo nevěděl a po jejím objevení propukla horečná vlna vykopávek. Dělníci se na nich celá léta dřeli dnem i nocí, odkrývali zeminu vrstvu za vrstvou, vyhrabávali, fotografovali a dokumentovali statisíce úlomků. Další lidé rozbité figuríny kousek po kousku sestavovali. Plody jejich vyčerpávající práce teď viděl Tchang všude kolem sebe.

Terakotová armáda začala být považována za monumentální vyjádření čínského smyslu pro pospolitost. Stala se symbolem sjednoceného státu, tvůrčího umu poddaných a vlády, která pracuje pro lid a spolu s ním.

Téměř dokonalá symbolika.

Jeden z mála případů, kdy Tchang souhlasil s tím, že se minulostí ospravedlňuje přítomnost.

Jenže během toho hektického kopání se tehdy zřejmě našla i skrýš s dokumenty – ztracená palácová knihovna Prvního císaře.

A přesto o tom nikomu neřekli.

Dochoval se důkaz toho úmyslného opomenutí.

Hodinky.

Nechali je tu schválně?

Kdo ví.

Vzhledem k osobě, která ten objev patrně uskutečnila, Tchang nemohl vyloučit nic.

Pchao Wen.

Zvláštní poradce ústředního výboru, rádce Mao Ce-tunga i Teng Siao-pchinga, učenec vysoce ceněný pro svou schopnost dosahovat kýžených výsledků – jelikož nic nezaručí privilegované postavení spolehlivěji než dlouhodobá úspěšnost. Ani Mao, ani Teng nebyli výkonní úředníci. Oba vládli tak, že črtali hrubé tahy na obří plátno a detaily ponechávali na lidech, jako byl Pchao. Tchang věděl, že Pchao vedl řadu archeologických výzkumů po celé zemi a po jistou dobu dohlížel i na odkrývání terakotové armády.

Patřily mu hodinky, které teď drží v ruce?

Určitě.

Tchang se zadíval do tváře jednoho z válečníků v první linii. Ten by společně se svými druhy udeřil na nepřítele jako první, následován vlnami a vlnami ještě strašlivějších bojovníků.

Zdánlivě nekonečnými. Nezničitelnými.

Jako sama Čína.

Jenomže teď se národ ocitl na křižovatce. Třicet let bezprecedentní modernizace vyprodukovalo netrpělivou generaci, kterou už nevzrušují aspirace komunistického režimu – generaci zaměřenou spíš na rodinu, kulturní a ekonomické aspekty života než na národ. Ta doktorka v nemocnici byla ukázkový příklad.

Čína se mění.

Jenže v celé čínské historii se ještě nikdy žádný režim nevzdal moci bez krveprolití. A komunistická strana tím prvním nebude.

Tchangův plán na převzetí vlády byl odvážný, ale doufal, že to, oč usiluje, se může stát zdrojem odhodlání, legitimity a snad i národní hrdosti.

Vtom nad sebou postřehl pohyb.

Na tohle čekal.

U zábradlí ochozu o pět metrů výš se objevila mužská postava v černém, pak druhá. Oba štíhlí a svalnatí, s krátce ostříhanými vlasy a tvářemi prostými veškerých emocí.

„Pojďte sem dolů,“ přikázal tiše.

Oba muži zmizeli.

Když k znovuobjevené knihovně povolal experta, přikázal, aby s ním přicestovali ještě dva další muži. Čekali poblíž na zavolání a on jim zatelefonoval, když odcházel z Jámy 3.

Teď se vynořili na protějším konci řady válečníků, nehlasně se přiblížili a zastavili se několik metrů od něj.

„Všechno to spalte,“ poručil. „Jsou tam elektrické kabely a transformátor, takže se to dá svést na osvětlení.“

Uklonili se a odešli.

Malone a Stephanie přešli Højbro Plads. Pozdně odpolední slunce se už zanořilo za zubaté obrysy kodaňských střech. Ivan je opustil; vrátí se prý za hodinu, musí cosi naléhavého zařídit.

Malone se zastavil u fontány a posadil se na její mokrou obrubu. „Před pár lety ti tu šlohli kabelku.“

„Pamatuju se. Bylo to tehdy docela dobrodružné,“ prohodila Stephanie.

„Chci do puntíku přesně vědět, co se to děje.“

Stephanie mlčela.

„Musíš mi říct, o co opravdu běží,“ naléhal. „Vyklop mi všechno. A netvrď, že jde o ztracené dítě nebo příštího premiéra Číny.“

„Ivan si myslí, že to nevíme, ale je na omylu.“

„Povídej.“

„Je to opravdu zajímavé. A začíná to u jedné věci, o níž se Stalin poučil od nacistů.“

Konečně se někam dobírali.

„Během druhé světové války zásobovaly většinu Německa ropou rafinérie v Rumunsku a Maďarsku. Do roku 1944 je spojenci totálně rozbombardovali a ne náhodou válka krátce poté skončila. Stalin sledoval, co s Německem docházející ropa dělá. Rozhodl se, že si Rusko musí stůj co stůj uchovat trvalou soběstačnost. Považoval ropnou závislost za katastrofální slabinu, které se země musí za každou cenu vyhnout.“

Nic překvapivého. „Tohle si uvědomují všichni, ne?“

„Jenže na rozdíl od zbytku světa, nás nevyjímaje, Stalin objevil, jak toho docílit. Odpověď mu poskytl profesor jménem Nikolaj Kudrjavcev.“

Malone vyčkával.

„Kudrjavcev přišel s teorií, že ropa nijak nesouvisí s fosíliemi.“

Malone znal běžně uznávanou tezi. Po milióny let se v pravěkých močálech vršily usazeniny ze zbytků rostlin a zvířat, včetně dinosaurů. Během dalších miliónů let je žár a tlak slisovaly v surovou ropu – tak vzniklo pojmenování fosilní paliva.

„Kudrjavcev prohlásil, že ropa není biotická, čili že nevzniká z pozůstatků kdysi živých organismů. Je prý abiotická – prostě prvotní matérie, kterou vytváří a průběžně uvolňuje sama země.“

Malone okamžitě pochopil důsledky. „Takže je nevyčerpatelná?“

„Právě tahle otázka mě sem přivedla, Cottone. Musíme na ni najít odpověď.“

Pověděla mu o sovětských ropných průzkumech z padesátých let, při nichž objevili ohromné zásoby ropy v tisícimetrových hloubkách, mnohem níže, než by se dalo očekávat při uplatnění teorie o fosilních palivech.

„Něco podobného se přihodilo i nám,“ dodala. „V Mexickém zálivu. Roku 1972 tam našli ropné pole v hloubce 1800 metrů. Zásoby v něm ubývají překvapivě pomalu. Totéž se stalo na několika nalezištích na severu Aljašky. Geologům z toho jde hlava kolem.“

„Chceš snad tvrdit, že se ložiska sama doplňují?“

Pokrčila rameny. „Prý to způsobují zlomy v okolní hornině. Na tom nalezišti v Mexickém zálivu je dno oceánu samá hluboká trhlina. To stlačené ropě teoreticky umožňuje stoupat z hlubin blíž k povrchu. Jenže je tu ještě jedna věc.“

Viděl, že jako obvykle dorazila připravená.

„Z ložisek, o kterých jsem se zmínila, z těch, co se zdánlivě doplňují, dnes těžíme ropu jiného geologického stáří než před dvaceti lety.“

„Což znamená?“

„Že ta ropa pochází z jiného zdroje.“

Opět pochopil, co z toho vyplývá.

Není ze zetlelých rostlin ani dinosaurů.

„Cottone, ložiska biotické ropy jsou mělká, stovky metrů pod zemí. Abiotická leží mnohem hlouběji. Neexistuje vědecké vysvětlení, jak by se organické zbytky dostaly tak hluboko pod povrch, takže ta ropa musí pocházet z něčeho jiného. Stalin usoudil, že kdyby se nová teorie o dostupnosti ropy dala dokázat, Sovětský svaz by získal obrovskou strategickou výhodu. Už tehdy v padesátých letech předvídal, že se ropa stane politicky důležitou surovinou.“

Malone už pochopil důsledky, ale přesto se zeptal: „Proč jsem o tom nikdy nic nezaslechl?“

„Stalin neměl důvod seznamovat svoje nepřátele s tím, co se dozvěděl, a zvlášť ne nás. Všechno, co se o tom publikovalo, vyšlo v ruštině a tehdy tomu jazyku vně Sovětského svazu skoro nikdo nerozuměl. Západ lpěl na teorii fosilních paliv a všechny alternativní názory vždycky hned zavrhl jako nesmyslné.“

„Co se teď změnilo?“

„Už to za nesmysl nepovažujeme.“

Tchang opustil muzeum v Jámě 1 a vyšel do teplé noci. Prostranství, na kterém se historický komplex rozkládal, bylo tiché a klidné. Blížila se půlnoc.

Vtom mu zavibroval mobilní telefon.

Vyndal ho a podíval se na displej. Peking. Přijal hovor.

„Pane ministře,“ ozvalo se, „máme dobrou zprávu. Našli jsme Lva Sokolova.“

„Kde?“

„V Lan-čou.“

Pouhých pár set kilometrů na západ.

„Nespouštíme ho z očí a neví o nás.“

Teď se konečně pohne z místa. Vyslechl si podrobnosti a přikázal: „Pečlivě ho hlídejte. Dorazím ráno. Brzy ráno.“

„Ještě něco,“ řekl jeho asistent. „Volal vedoucí vrtu. Vzkazuje, že si máte pospíšit.“

Provincie Kan-su odtud ležela pouhých dvě stě kilometrů. Byla to poslední plánovaná zastávka Tchangovy cesty. Helikoptéra čekala nedaleko, s plnými nádržemi a připravená ke startu. „Vyřiďte mu, že tam budu za dvě hodiny.“

„A ještě poslední věc.“

Jeho podřízení nezaháleli.

„Ministr Ni je v Pchao Wenově rezidenci už tři hodiny.“

„Zjistili jste, jestli tam odcestoval s oficiálním schválením?“

„Nemůžeme to říci s jistotou. Rezervoval si letenku osobně přede dvěma dny a odjel nečekaně.“

Tím se Tchangovi potvrdilo, že Ni Jung má v jeho úřadu špehy. Jak jinak by ho napadlo jet do Belgie? Dalo se to čekat, ale kvalita Niho zpravodajské sítě působila Tchangovi starosti. Jak je Pchao Wen důležitý, věděla jen hrstka jeho zaměstnanců.

„Je Ni pořád ještě v tom domě?“ zeptal se.

„Před deseti minutami tam byl.“

„Dejte Niho i Pchao Wena zlikvidovat.“

16

Ni se zaměřil na to zajímavé slovo, které Pchao Wen použil.

Hrdost.

„Kdysi jsme bývali nejvyspělejším národem na zemi,“ řekl stařec. „Právem jsme se cítili nadřazení. Když si za dynastie Tchang vzal občan některé cizí země za manželku Číňanku, nesměl opustit Čínu. Považovalo se za nemyslitelné, že by ženu odvezl za hranice civilizace, do primitivnějšího prostředí.“

„No a? Dnes na tom už nesejde.“ Ni neskrýval rozladění. „Dřepíte si tu v Belgii, zatímco my v Číně bojujeme. Vykládáte o minulosti, jako by se dala snadno zopakovat. Můj úkol je daleko těžší, než si umíte představit.“

„Nijak se neliší od úkolu mnoha vašich předchůdců, pane ministře. Za mých časů nebylo úniku před Maem. Na každé veřejné budově byla jeho socha nebo busta. Na každém kroku jste narážel na jeho portréty – na krabičce zápalek, na kalendářích, taxících, autobusech, letadlech. Hasičské stříkačky a lokomotivy měly na předku jeho obrovské fotografie, po stranách orámované rudými vlajkami. A stejně jako dnes to byla samá lež. Mao s hlaďoučkou, zdravím kypící tváří? Nijak se mu nepodobala. Byl starý a nemocný, měl zčernalé zuby. Byl ošklivý a vypadal chorobně.“ Pchao mávl rukou k nádržce s rybičkami. „Tehdy stejně jako dnes byla Čína jako ryba na stromě. Bezradná. Úplně mimo svůj přirozený živel. Bez naděje na přežití.“

Nimu vířily myšlenky hlavou jedna přes druhou. Zdálo se, že kroky, které plánoval po návratu domů, už nemají šanci na úspěch. Chystal se zahájit tažení za postem premiéra. Hodně lidí mu chtělo pomáhat. Odstartovali by proces a postupně získávali na svou stranu další. Jenže teď vyvstala nová hrozba – a ta mohla předznamenávat prohru.

Těkal pohledem po dvoře a vzpomínal, co ho dědeček naučil o feng-šuej.

Je velice důležité, kde se člověk rozhodne žít. Ještě důležitější může být orientace jeho domu. Obrať jej k jihu. Vyber si správně, a kopce budou půvabné, vody čiré a slunce krásné.

Dědeček byl moudrý muž.

Uprostřed chaosu tkví poklid. Uprostřed poklidu má člověk oči dokořán.

Pokusil se tou lekcí řídit, zkrotil roztěkané myšlenky a ovládl se.

„Karl Tchang si uvědomuje, jaký zmatek Čínou zmítá,“ pokračoval Pchao. „A rovněž chápe cenu národní hrdosti. Ta je ze všeho nejdůležitější, pane ministře. Dojde-li ke změně, nikdo nesmí ztratit tvář, a hlavně ne komunistická strana.“

„Ta lampa nějak souvisí s jeho plánem?“

Pchao přikývl. „Tchang má před vámi značný náskok.“

„Proč mi to říkáte?“

„Vysvětlování by zabralo příliš mnoho času. Prostě jen vezměte na vědomí, že s vámi mluvím upřímně.“ Pchao vztáhl mozolnatou ruku a dotkl se Niho paže. „Musíte změnit způsob uvažování, pane ministře. Je dobře, že jste se dozvěděl o Tchangově zájmu a přicestoval sem, jenže Čína je ohrožena víc, než si uvědomujete.“

„Co mám podle vás dělat?“

Ni sám sebe nenáviděl za to, že toho zloděje žádá o radu.

„Jste úctyhodný muž. Muž, kterému lze důvěřovat. Využijte toho.“

Na Niho ta lichotka nezapůsobila.

Pravdu by ocenil víc.

„Několik hodin poté, co Cassiopeia Vittová opustila tento dům, ji Tchang zajal. Než ji chytili, podařilo se jí lampu schovat a já vím kam. Chtěl jsem ji vyzvednout sám, ale teď je to na vás.“

Pchao se odkopal. Od začátku s Ni Jungem bezostyšně manipuloval. A tomu se to vůbec nelíbilo. Neměl však na vybranou, a tak se zeptal: „Proč je ta lampa tak důležitá?“

„Že na tu otázku neznáte odpověď, je samo o sobě důkazem, jak moc jste za Tchangem pozadu.“

Proti tomu se dalo těžko něco namítnout. „Co s tím mám dělat?“

„Seberte tu lampu, vraťte se do Číny a vyhledejte muže jménem Lev Sokolov. Pracuje pro ministerstvo geologického rozvoje, ale momentálně se skrývá. Tchang mu unesl syna a využívá ho k nátlaku, aby Sokolova donutil ke spolupráci. Bylo mi řečeno, že právě Sokolov zná vysvětlení, proč je ta lampa důležitá.“

„K jaké spolupráci ho nutí?“

„To zjistěte sám.“

Ni vycítil, že to Pchao Wen dobře ví. „Pokud jde o Tchanga, mám velmi hustou síť informátorů. Jakmile jsem se dozvěděl o jeho zájmu o tu lampu, přijel jsem sem osobně. Ale nic z toho, o čem mluvíte, se mi nikdy nedoneslo.“

„Pak byste měl popřemýšlet o svých zaměstnancích. Nemáte mezi nimi špeha? Lampu budete mít brzy. Vraťte se domů a najděte Sokolova.“

„A co s těmi eunuchy, kteří mě obklopují? S těmi, co se jich podle vás mám bát.“

„Projeví se sami.“

„Hrozí od nich nebezpečí i Tchangovi?“

„Pravděpodobně ne.“

„Jak je poznám?“

Pchao se ušklíbl. „Kdysi se nám měnil hlas v nepříjemně vysoký. Nerostly nám vousy, byli jsme rozměklí a tuční, neměli jsme fyzickou sílu. Jak jsme stárli, pohubli jsme a tvář nám zbrázdily hluboké vrásky. Nedostatek testosteronu se projevoval předrážděností – rychle jsme propukali v hněv i pláč. Dneska už nic z toho neplatí. Moderní přípravky zamaskují veškeré vedlejší účinky, zvlášť když muž podstoupí kastraci až v dospělosti, jak to bývá obvyklé. Mějte na paměti, že bez vizuální prohlídky prakticky nemáte šanci zjistit, na čem jste.“

„Shání se Tchang po Sokolovovi?“

Pchao přitakal. „Všemi dostupnými prostředky.“

Ni nemínil dát na řeči, dokud si všechno sám neověří. „Kde je schovaná ta lampa?“

„V muzeu Driese Van Egmonda v Antverpách. Vystavuje se tam soukromá sbírka umění a nábytku ze 17. a 18. století. Cassiopeia Vittová ukryla lampu v budoáru ve třetím patře, který je zařízen v čínském stylu – mají tam i pár pozoruhodných kousků porcelánu z dynastie Ming. Byl jsem se tam osobně podívat. Vittová si asi myslela, že to aspoň pár dnů projde bez povšimnutí. A i kdyby si toho někdo všiml, personál muzea by tu lampu ohlídal. Vzhledem k jejím omezeným možnostem to nebylo špatné rozhodnutí.“

To, že mu Pchao prozradil místo úkrytu, Niho přesvědčilo, že s ním konečně začíná jednat na rovinu.

„Už bych měl jít.“

„Než odejdete,“ řekl Pchao, „chci vám ukázat ještě jednu věc.“

Odvedl svého hosta zpátky do domu a pak dlouhou chodbou k černě natřeným dveřím. Za nimi stoupalo obdélníkovou vížkou točité dřevěné schodiště. Končilo otevřeným dveřním průchodem, za nímž se prázdnými okenními rámy ve všech čtyřech stěnách linulo dovnitř teplé odpolední světlo.

„Zůstaňte tady,“ poručil Pchao. „Hned u vchodu. Aby vás nebylo vidět zvenčí.“

Ni přemítal, co je to zase za úskok.

„Když vykouknete ven,“ pokračoval Pchao, „naskytne se vám výborný výhled na příjezdovou cestu. Na ulici za ní uvidíte vůz zaparkovaný v zeleni, zhruba půl kilometru od mojí brány.“

Ni uposlechl, přimhouřil oči proti ostrému světlu a opravdu zahlédl auto, sotva viditelné mezi hustými stromy.

„Jsou neopatrní,“ poznamenal za jeho zády Pchao. „Pracují pro Tchanga. Sledují dům. Ne pořád – přicházejí a zase odcházejí. Ale poslední dva dny jsou tu častěji.“

„To vás vede k podezření, že si Tchang pro tu lampu přijde?“

„Připadá mi to logické.“

Vtom Ni zahlédl, jak vedle zaparkovaného auta zabrzdilo druhé. Z každého vystoupili dva muži s útočnými puškami přes rameno.

Přejel mu po zádech mráz.

Muži vyrazili podél šedé zdi k otevřené vstupní bráně.

„Tohle jsem ovšem nečekal,“ poznamenal Pchao vyrovnaně.

Jdou sem čtyři chlapi s puškami a tenhle člověk na to jen řekne, že to nečekal.

Ni se bál.

A ne málo.

17

Malone si přebíral překvapivou informaci, kterou mu Stephanie poskytla.

„Podle mínění Západu je ropa fosilní palivo,“ konstatovala. „Vzpomínáš, jak v šedesátých letech benzínky Sinclair mívaly v logu dinosaura? Televize vysílala reklamy, ve kterých dinosauři umírali, rozkládali se a měnili v ropu. Zeptej se deseti lidí, z čeho vzniká ropa, a všichni budou tvrdit, že z mrtvých dinosaurů.“

Na ty reklamy si vzpomínal a musel si připustit, že ovlivnily i jeho. Ropa je fosilní palivo a jednou dojde.

„Představ si, Cottone, že by existovaly nevyčerpatelné zásoby ropy. Že by ji planeta produkovala setrvale, takže by byla obnovitelný zdroj. Rusové tomu už dlouho věří.“

„Jak to všechno souvisí s Cassiopeiou?“

Do podvečerního vzduchu se vplížil chlad. Ivan se brzy vrátí a společně odjedou do Antverp. Do té doby chtěl mít Malone jasno.

„Slyšels někdy o Dněpro-doněcké pánvi na východní Ukrajině?“

Malone zavrtěl hlavou.

„V 50. letech tu oblast opustili jako neperspektivní. Průzkumné týmy dospěly k závěru, že tam pro těžbu ropy není potenciál. Víme to díky tomu, že součástí týmu byl i americký vrtač jménem J. F. Kenney. Z hlediska výskytu fosilních paliv se tam nenašla žádná matečná hornina.“ Odmlčela se. „Dnes se ví, že ta pánev obsahuje přes 400 miliónů barelů prokazatelných rezerv uložených hluboko v podzemí. Zjistil to Lev Sokolov. Je to ruský odborník na abiotickou teorii vzniku ropy.“

„Jak víme, že se průzkumný tým v 50. letech prostě jen nespletl? Třeba tam ta ropa celou dobu byla.“

„Stalo se to i jinde. Na poloostrově Kola v severním Rusku. Další neperspektivní lokalita – tedy podle stávající teorie o vzniku fosilních paliv. A přesto Rusové jedenáct kilometrů odtamtud narazili ve vrtu na metan. Nikdo nikdy nevěřil, že by se mohl nacházet tak hluboko v žule. Fosilní teorii to odporuje, ale plyn se našel přesně na místě, které určil Sokolov.“

„A Washington se o to všechno konečně začal zajímat.“

„Přímo zuřivě. Mohlo by dojít ke změně mocenské rovnováhy ve světě, čímž se zároveň vysvětluje, proč to zajímá Karla Tchanga. Ivan má pravdu. Tchang je hrozbou pro nás všechny. Převezme-li v Číně vládu, dojde k obrovské destabilizaci regionu i celé planety. Zvlášť jestli bude mít k dispozici neomezené zásoby ropy.“

„Prezident Daniels ho chce zarazit?“

„Popravdě řečeno, Cottone, rádi bychom ho viděli mrtvého.“

Malone chápal, o jak mimořádné prohlášení se jedná. Amerika oficiálně nikdy nikoho nezabila.

Neoficiálně už se to stalo.

„A vy doufáte, že tu práci odvedou Rusové?“

Stephanie pokrčila rameny. „Dost na tom, že jsem se jim vnutila. Ivana to moc nepotěšilo.“

„Jak se dozvěděl o mně?“

„Asi přes ty dva kurýry. Když ti nesli do antikvariátu vzkaz, Ivanovi muži je sledovali.“

Něco vynechala. „A kdes tou dobou byla ty?“

„Taky jsem si je hlídala. Ale o té schůzce v Tivoli mi Ivan řekl, až když už jsi byl na cestě.“

„Takže jsi už věděla něco z toho, co ti vykládal v kavárně?“

Přikývla. „Ano. Bylo mi jasné, že si budeme muset promluvit.“

„Cos věděla o Cassiopeii?“

„Neměla jsem tušení, že ji mučí.“

Tomu věřil.

„Promysleli jsme to důkladně, Cottone. Jestli se Tchang stane premiérem, zboří všechno, čeho se dosáhlo padesáti lety usilovné diplomacie. Je přesvědčený, že se s Čínou špatně zachází, a prahne po odvetě. Bude se snažit obnovit čínskou dominanci za jakoukoli cenu a jakýmkoli způsobem. Momentálně držíme Čínu na uzdě díky její závislosti na palivech ze zahraničí. Udržujeme si ropné rezervy na šedesát dní a Japonsko na sto dní. Čínské vystačí stěží na deset. Námořní blokáda by Čínu přidusila a donutila ji couvnout. Osmdesát procent dovážené ropy přichází do Číny Hormuzskou úžinou a Malackým průlivem. Jsou od ní daleko a máme je pod kontrolou.“

„Takže Číňané sekají dobrotu, protože je jim jasné, k čemu bychom mohli sáhnout?“

„Tak nějak, i když zmínka o té hrozbě nikdy otevřeně nepadla. To by byl při jednání s Číňany špatný tah. Nemají rádi, když se jim připomínají jejich slabiny.“

Malone byl rád, že není diplomat.

„Jestli Tchang získá neomezené zásoby ropy,“ pokračovala Stephanie, „ztratíme i tu slabou páku, kterou zatím máme. Čína prakticky kontroluje světové peněžní trhy a je naším největším věřitelem. Ačkoli to neradi připouštíme, potřebujeme ji. Budou-li čínské rezervoáry ropy bezedné, jejich ekonomika bude moci neomezeně růst a Číňané nám vnutí jakoukoli politiku podle svého gusta. Na názorech či zájmech ostatních jim bude záležet jak na loňském sněhu.“

„A Rusy to znervózňuje.“

„Natolik, aby chtěli Tchanga odrovnat.“

No dobře, už ho nemusela dál přesvědčovat. Je to vážné.

„Chápu, že ti může připadat, že bláznivě riskuju. Ale věř mi, že nesázím jen na jednu kartu. Nespoléhám na Ivana stoprocentně. Nicméně…“

„Potřebuješ trošku pomoct.“

„Dá se to tak říct.“

„Předpokládám, že to znamená, že musíme Sokolova najít dřív než Ivan. A nejrychlejší cesta vede přes Cassiopeiu.“

Stephanie přikývla. „Potáhneme s Rusy za jeden provaz a najdeme ji. Jestli Ivan mezitím dokáže zarazit Tchanga, tím líp pro nás. Jestli ne, potřebuju jim s tvojí pomocí Sokolova vyfouknout.“

Malone chápal, jak se věci mají. I kdyby Tchangovi všechno vyšlo a zmocnil se v Číně vlády, pokud bude mít Západ Sokolova, nahradí jeden vyjednávací nástroj jiným.

„Jen doufám, že Cassiopeia vydrží, než se k ní dostaneme.“

Helikoptéra se vznesla do nočního vzduchu a Tchang vyhlédl z okénka. Postřehl třepotavé plamínky v budově nad Jámou 3 a ujistil se, že zbytek ukrytých rukopisů Prvního císaře hoří. Postačí chvilička a všechno hedvábí se vypaří a z křehkého bambusu zbude všehovšudy hromádka popela. Než se rozječí alarm, nezůstane nic. A příčina? Elektrický zkrat. Vadné dráty. Špatný transformátor. Cokoli. Nic nebude naznačovat, že šlo o žhářství. Vygumuje se další kus minulosti.

Teď ho zajímalo, co se děje v Belgii.

Druhý pilot si vyžádal jeho pozornost a ukázal na sluchátka. Tchang si je nasadil.

„Hovor pro vás, pane ministře.“

Tchang vyčkával a pak se ozval známý hlas. „Všechno klaplo.“

Viktor Tomas, volal z Belgie. Právě včas.

„Je Vittová na cestě?“ zeptal se Tchang.

„Utekla, přesně jak jsem předvídal. Jenže se jí povedlo mě omráčit. Třeští mi hlava.“

„Dokážete ji stopovat?“

„Dokud bude mít u sebe tu pistoli. Prozatím signál ze sledovacího zařízení funguje.“

„Jste úžasně předvídavý. Měla radost, že vás zase vidí?“

„Moc velkou ne.“

„Měl byste vědět, že Pchao Wen má zrovna návštěvu. Nařídil jsem útok.“

„Myslel jsem, že tady velím já.“

„Nevím, jak jste na to přišel.“

„Budete-li mě obcházet, za úspěch neručím. Já tady jsem, vy ne.“

„Nařídil jsem úder, a tečka.“

Na okamžik se rozhostilo ticho a pak Viktor oznámil: „Vyrážím za Vittovou. Ohlásím se, až bude něco nového.“

„Až budete mít lampu…“

„Bez obav,“ přerušil ho Viktor. „Já vím. Nenechám Vittovou naživu. Ale udělám to po svém. Je to pro vás přijatelné?“

„Jak říkáte, vy jste tam a já tady. Udělejte to po svém.“

ČÁST DRUHÁ

.

18

CASSIOPEIA ZAŘADILA JEDNIČKU, PUSTILA SPOJKU A rozjela se s toyotou po silnici. Rychle přeřadila na dvojku a okamžitě na trojku. Nevěděla, kam vlastně jede, hlavně aby byla pryč od Viktora Tomase.

Opravdu čekal, že ho vezme s sebou?

Podívala se do zpětného zrcátka. Žádný vůz v dohledu. Po obou stranách silnice se táhla holá krajina bez stromů, monotónní zeleň narušoval jen pasoucí se dobytek a štíhlé kostelní věže v dálce. Už dospěla k názoru, že se nachází někde v severní části střední Belgie, protože věděla, že pro krajinu na jihu jsou typické lesnaté kopce a údolí. Poblíž německých hranic se zase nacházejí bažiny a močály a nikde kolem nic takového neviděla. Ani oceán, který zemi ohraničuje na severu.

Zařadila čtyřku a uháněla dál. Podívala se na digitální hodiny. 17:20. Nádrž měla podle ukazatele paliva ze tří čtvrtin plnou.

Ohromně šťastná náhoda.

Viktor za ní poslal hlídače s vědomím, že ho přemůže, pak na ni čekal a předstíral telefonát, aby se setkali tváří v tvář…

Vzpomněla si na loňské události ve střední Asii, kdy stál údajně při ní.

„Povídali, že mu hráli,“ utrousila.

Dupla na brzdu.

Toyota sebou smýkla ze strany na stranu a zastavila. Viktor tehdy pracoval pro obě strany a každou chvilku je střídal – chvíli držel s Asiaty, pak s Američany a zase znova od začátku. Pravda, nakonec stanul na její straně a pomohl jí, ale přesto… co dnes?

Chtěl, aby jela tímhle autem.

Dobře, pojede jím, ale ne tam, kam předpokládal. Van Egmondovo muzeum v Antverpách už má určitě zavřeno. Bude muset počkat do tmy, než se vypraví pro lampu.

A nesmí tam Viktora zavést.

Přeřadila na jedničku a ploužila se dál. Po dvou kilometrech dorazila ke křižovatce. Z ukazatele zjistila, že Antverpy leží dvacet kilometrů na západ.

Přidala rychlost a rozjela se tam.

Ni sešel za obdivuhodně hbitým Pchao Wenem ze schodů a ocitli se znovu na dvoře. Jeho hostitel třikrát tleskl rukama. Jedny dveře se otevřely a ven vyklouzli čtyři mladí Číňané v šedých kombinézách a černých teniskách.

Jednoho Ni okamžitě poznal.

Z videa.

„Ano, pane ministře,“ potvrdil Pchao. „Slouží mi.“

Pomocníci vykročili sebejistou chůzí atletů a ve vyrovnané řadě se zastavili před Pchaem. V očích měli tvrdý výraz, obličeje nehybné.

„K přední bráně se blíží čtyři ozbrojenci. Víte, co dělat.“

Přikývli jako jeden muž a rozběhli se pryč.

„Myslel jsem, že tu žijete sám,“ poznamenal Ni.

„Nic takového jsem výslovně neřekl.“

Ni mu sevřel paži. „Už mám vašich lží plné zuby. Nejsem z lidí, se kterými si můžete zahrávat.“

Pchao Wena jeho útok nevyvedl z míry. „To jistě ne. Ale zatímco mi tu předvádíte svou důležitost, k domu jdou lidé s puškami. Nenapadlo vás, že byste mohl být jejich cílem vy?“

Ni ho pustil.

Ne, to ho nenapadlo.

Pchao mu pokynul a vrátili se do domu. Došli do malého předpokoje, prázdného až na červenou oválnou rohož a dvě černě lakované nástěnné skříňky. Pchao vyndal z kapsy klíč a jednu odemkl. Uvnitř na stříbrných háčcích visela sbírka ručních palných zbraní.

„Vyberte si, pane ministře,“ vybídl ho Pchao.

Ni sáhl po glocku.

„Zásobník je plný,“ ujistil ho Pchao. „Náhradní jsou v zásuvce.“

Ni si zbraň pro jistotu zkontroloval a pak si přibral tři náhradní zásobníky.

Příjemně mu padla do ruky.

Pchao ho vzal za rameno. „Pošleme Karlu Tchangovi vzkaz, že nadcházející boj nebude snadný.“

Cassiopeia vjela na předměstí Antverp. Město znala, navštívila je mnohokrát. Z jedné strany je lemuje řeka Šelda, z dalších tří bulváry, jejichž jména připomínají strany Dohody, které bojovaly za svobodu Flander v první světové válce. Historické centrum se rozprostírá kolem katedrály se štíhlou věží, renesanční radnice a pochmurného hradu. Není to žádný turistický skanzen, ale živoucí rušné město plné památek na dobu, kdy patřívalo k nejvlivnějším na kontinentu.

Dojela k hlavnímu nádraží, slepenci z mramoru, skla a krouceného železa vybudovanému počátkem 20. století, a odstavila vůz za nejbližší křižovatkou na místě označeném nepřehlédnutelným zákazem parkování. Jestli ji Viktor sleduje pomocí zařízení ukrytého v autě, tady jeho stopa skončí. Doufala, že místní policie zavolá odtahovku co nejdřív.

Strčila si pistoli za pas a vysoukala si z kalhot košili, aby zbraň zakryla. Mezi vlakovým nádražím a přírodopisným muzeem se rozkládal park se vzrostlými stromy. Tichý kout, zvlášť teď, když už zavřela zoo. Cassiopeia si našla prázdnou lavičku, ze které přes mohutný kmen dohlédla na odstavené auto o sto metrů dál.

Natáhla se na ni s pistolí zastrčenou pod košilí.

Setmí se nejdřív za tři hodiny.

Do té doby si odpočine.

A bude pozorovat, co se stane.

19

PROVINCIE KAN-SU, ČÍNA STŘEDA 16. KVĚTNA 02:10

Tchang vystoupil z auta a rozhlédl se po osvětleném prostoru. Nad přemístitelnou vrtnou plošinou se do výše čtyřiceti metrů tyčila červenobílá vrtná věž. Když žádal u ministerstva pro ropný průmysl o potřebnou techniku, věděl, že bude zapotřebí vysoce výkonného mechanického zařízení s vnitřní cirkulací a vodním chlazením, které dokáže provést vrt do hloubky přinejmenším 3000 metrů. Dal vrtnou soupravu ve vší tichosti přepravit do Kan-su, kde kdysi působil v provinční vládě. Podle legendy se ve zdejším kraji narodil Fu-si, mytologický čínský patriarcha, a nedávné vykopávky potvrdily, že tu lidé skutečně žili už před 10 000 lety.

Devadesátiminutový let Tchang prospal, připravoval se na to, co ho čeká. Příštích osmačtyřicet hodin rozhodne. Každý svůj tah musí provést s rozmyslem, nesmí se dopustit žádného omylu a všech příležitostí musí využít na maximum.

Na uši mu útočil řev dieselových turbín, elektrických generátorů a cirkulačních čerpadel. Provincie Kan-su byla pravou pokladnicí přírodních zdrojů, oplývala uhlím, železem, mědí i fosforem. Věděli o tom i dávní předkové. Některé jejich záznamy, které se dochovaly anebo nedávno vynořily na světlo v nově objevené komoře v Jámě 3, se zmiňovaly o bohatých nalezištích vzácných kovů a minerálů. Tchang tento zvláštní průzkum nařídil, aby jeden takový cenný přírodní zdroj našel – ropu.

Půda, na níž stál, kdysi bývala jedním z hlavních čínských ropných zdrojů.

Naneštěstí prameny před dvěma sty lety vyschly.

Přistoupil k němu vedoucí průzkumu, muž s protáhlým obličejem a vysokým čelem, do něhož mu spadaly pramínky černých vlasů. Byl přímo podřízen čínskému ministerstvu vědy a sem ho v čele důvěryhodného týmu vyslal Tchang. Guvernér provincie se nad aktivitou, jež se rozběhla bez jeho svolení, pozastavil, ale bylo mu řečeno, že průzkum provádí ministerstvo, a že pokud všechno proběhne podle očekávání, budou výsledky ekonomicky přínosné.

Byla to pravda.

Přínosné ovšem budou hlavně pro Tchanga, ne pro guvernéra.

„Jsem rád, že jste se zrovna zdržoval poblíž,“ snažil se vedoucí překřičet hluk. „Myslím, že o moc déle bych to tajit nezvládnul.“ Tenké rty mu rozvlnil úsměv. „Dokázali jsme to.“

Tchang věděl, co to prohlášení znamená.

Tuhle lokalitu záměrně vybrali před jedenácti měsíci – a to nikoli geologové, ale historici. Dělníci plochu vyčistili, srovnali a vybudovali přístupovou cestu skrz nedaleký les. O výběru rozhodla mapa stará 2200 let, která se našla na severozápadě Kan-su. Byla nakreslena na čtyřech stejně velkých borových destičkách a popisovala administrativní členění, geografii a ekonomiku zdejší oblasti za časů Prvního císaře. Jmenovitě uváděla osmdesát dva míst a spolu s nimi i názvy hor, lesů a řek, z nichž jedna tekla půl kilometru odsud. Přesně uváděla dokonce i vzdálenosti od císařských silnic. Převést je do reality sice bylo bez znalosti souřadnic obtížné, ale podařilo se to.

Dokázal to T’in Čao.

Než ho uvěznili, než utrpěl krvácení do mozku, před procesem, odsouzením a popravou našel tohle místo.

„Dostali jsme se do té hloubky před třemi dny,“ hlásil vedoucí. „Počkal jsem, dokud si nebudu úplně jistý, a pak jsem vám zavolal.“ Usmál se. „Měl jste pravdu.“

„Ukažte mi to.“

Vedoucí ho odvedl k vrtné plošině, kde měli dělníci plné ruce práce. Tchang jejich počet úmyslně omezil na nezbytné minimum.

„Před pěti dny jsme narazili na ropné písky,“ překřikoval ohlušující rachot strojů vedoucí.

Tchang věděl, co to znamená. Jakmile se ve vytěženém materiálu objeví, k ropě není daleko.

„Spustili jsme do otvoru senzory. Zkontrolovali jsme tlak a odebrali vzorky. Všechno vypadalo slibně. Tak jsme začali vrt utěsňovat.“

Tchangovi bylo jasné, co následovalo. Spustili dolů malé nálože a prorazili v nově instalovaných pažnicích otvory. Těmi prostrčili tenké trubky a utemovali všechny netěsnosti. Nahoře trubky zajistili soustavou zacementovaných ventilů. Mohutný gejzír ropy byl to poslední, co by si přáli. Potřebovali tu divokou potvůrku zkrotit.

„Od včerejška tam pumpujeme kyselinu,“ řekl vedoucí. „Před několika hodinami jsem nařídil přestat a počkat na váš příjezd.“

Kyselina se používá, aby rozpustila poslední zbylé centimetry horniny mezi zakrytým vrtem a ropou. Jakmile hornina zmizí, stlačená ropa začne proudit vzhůru a ventily ji korigují.

„Bohužel ten příkaz přišel o trochu později, než měl. Před hodinou se stalo tohle.“

Vedoucí otočil ventilem a do barelu vytryskla černá surová ropa.

Tchang si okamžitě uvědomil, pod jakým tlakem proudí. „Je to silný pramen.“

Vedoucí přitakal. „Je jí tam dole spousta. Zvlášť na naleziště, které vyschlo už před dvěma sty lety.“

Tchang poodešel od vrtu a zastavil se pod červenobílou věží. Začal přemýšlet spíš jako vědec než jako politik a zvažoval, o čem to vypovídá.

Bylo to neuvěřitelné.

T’in Čao měl pravdu.

20

BELGIE

Ni pevně sevřel glock a zamířil k přední části domu. Vešel do vestibulu z šedých cihel s průčelní stěnou obloženou umělým bambusem. Scházelo se z něj po schodech dolů k hlavnímu vchodu, kde bublala kamenná fontána. Přímý výhled na dubové vstupní dveře mu zčásti clonila zástěna ze zeleného hedvábí. Po Pchaových čtyřech pomocnících jako by se od chvíle, kdy odešli ze dvora, slehla zem. Pchao mu přikázal, ať kryje hlavní vchod, a pak zmizel i on.

Zvenku k němu dolehlo čtvero ra-ta-ta.

Střelba.

Nijak se mu nechtělo zapojit se do šarvátky, ale v uších mu zněla Pchaova slova: Nenapadlo vás, že byste mohl být jejich cílem vy?

Další výstřely. Tentokrát blíž.

Přilepil se pohledem ke dveřím.

Zvenčí zabubnovaly do silného dřeva kulky, prorazily si jím cestu a zaryly se do stěn a do podlahy. Ni se přikrčil za sloup z leštěného dřeva podepírající střechu.

Vstupní dveře se rozletěly.

Dovnitř vpadli dva muži s automaty.

Zaujal obranný postoj, zamířil a vypálil po nich.

Rozprchli se.

Byl o několik metrů výš, jenže měli vysoce účinné útočné pušky, kdežto on pouhou pistoli.

Kde je Pchao? A jeho lidé?

Sloup, za kterým se kryl, roztříštila salva. Ni usoudil, že je nejvyšší čas vyklidit pole, a rozběhl se hlouběji do domu.

Proběhl kolem vysoké dřevěné skříně, která mu aspoň na chviličku poskytla krytí.

Kolem ucha mu hvízdla střela.

Do chodby padala zvenčí sluneční záře, ale světlík byl několik metrů vysoko a nepřipadalo v úvahu nějak se k němu dostat. Napravo za pohupujícími se laťkovými létacími dveřmi zahlédl na dvoře pohyb. Další muž s útočnou puškou a bez šedé kombinézy.

Niho možnosti se rapidně ztenčovaly. Vypadalo to, že ti čtyři jdou opravdu po něm, a ne po Pchaovi. Postava na dvoře se přikrčila a zahlédl kovový záblesk – střelec na něj přes laťkové dveře zamířil. Vrhl se na naleštěnou dřevěnou podlahu a plížil se pryč. Laťkovím prolétly kulky a prosvištěly stěží metr nad ním.

V hlavě mu vířilo.

Přestože měl za sebou vojenskou kariéru, ještě nikdy se neocitl pod palbou. Prošel samozřejmě nejedním výcvikem, ale šok mu teď totálně ochromil veškeré automatické reakce, na které by se jinak třeba zmohl.

Byla to šílená situace.

Odkutálel se k těžkému dřevěnému křeslu a převrátil je, aby se schoval za jeho nejsilnější částí.

Spatřil, jak se místností sune stín.

Muž na dvoře se blížil.

Ni se zvedl na kolena a třikrát po něm vystřelil.

Uslyšel, jak na dláždění žuchlo tělo.

Vzápětí v odpověď přilétly kulky.

Dorazili ti dva od předních dveří.

Dvakrát vystřelil jejich směrem a vyrazil k rozstříleným laťkovým dveřím na dvůr, rozrazil je rameny a napjatě se rozhlédl, jestli odtamtud nehrozí další nebezpečí.

Dvůr byl prázdný.

Muž s automatickou puškou ležel na zemi, sražen nikoli třemi střelami, ale šípem, který mu trčel ze zad.

Ni za sebou zaslechl pohyb. Tušil, co přijde, a tak se vrhl za kamenný květináč. Zarachotila palba a dvorem se prohnala další smršť střel; některé si našly cestu do obří skleněné nádržky, roztříštily ji a zasypaly dláždění gejzírem vody a zlatých rybek.

Ni znal z celého domu už jen výstavní síň, jejíž dveře zely o deset metrů dál. Kdyby se tam dostal, možná by se mu povedlo utéct některým oknem.

O naději na záchranu ho však připravil další muž s puškou. Mířil přímo na něj.

S těmi dvěma v domě a jedním mrtvým opodál teď tedy byla pohromadě celá čtveřice.

„Stát,“ poručil ten muž čínsky. „Položte pistoli na zem.“

Z domu se vynořili druzí dva.

Ni odložil pistoli a napřímil se.

Kolem něj se na dlažbě zoufale pleskaly zlaté rybičky. Chápal jejich hrůzu. Sám taky stěží lapal po dechu.

Pohledem hodnotil ty tři. Samí Číňané, šlachovití a silní. Několik tisíc jim podobných zaměstnával po celé Číně.

„Pchao Wena jste už zabili?“ zeptal se.

Jeden z nich zavrtěl hlavou. „Nejdřív vás.“

Vtom se ozvalo dvojí zasvištění a vzápětí náraz šípů do masa. Dvěma z těch čtyř pomalu docházelo, že jim z hrudi trčí opeřené konce dříků. Než se stačili ještě naposledy nadechnout, zhroutili se a pušky jim vypadly z rukou.

Po stranách dvora se zhmotnili tři muži v šedých kombinézách. S napjatými tětivami mířili na posledního útočníka.

„Možná dokážete zastřelit jednoho nebo dva z nich, možná dokonce všechny tři,“ upozornil zbylého útočníka Pchaův odosobněný hlas. „Ale všechny nás nezarazíte.“

Muž zřejmě uvážil svoje možnosti a dospěl k závěru, že se mu nechce zemřít. Spustil pušku.

Pchao a jeho čtvrtý pomocník vyšli z výstavní síně. Dva další dál drželi na mušce posledního živého vetřelce a odváděli ho pryč.

„Měl jste v plánu nechat mě zabít?“ vyjel Ni na Pchao Wena.

„Každá past potřebuje návnadu, pane ministře.“

Ni nepříčetný vzteky zvedl zbraň, ale Pchao ho ignoroval a pokynul svým lidem. Ti odložili luky, rychle posbírali rybičky z dláždění a zmizeli zpátky v domě.

„Vypiplal jsem ty rybky od vylíhnutí,“ poznamenal Pchao. „Doufám, že je šok nezabije.“

Niho to naprosto nezajímalo. „Uvědomujete si, co se stalo? Přišli mě zabít.“

„O té možnosti jsem se při jejich příchodu zmínil. Tchang je asi poslal, aby zlikvidovali nás oba.“

Ni měl ústa plná štiplavé chuti adrenalinu. Srdce mu bušilo. „Musím se vrátit domů.“

„A co lampa?“ zeptal se Pchao. „Myslel jsem, že ji chcete.“

„Není tak důležitá jako to, co mě čeká tam.“

„Nebuďte si tím tak jistý. Odpovědi, které hledáte, jsou tady a já přesně vím, jak je získat.“

21

PROVINCIE KAN-SU, ČÍNA 03:20

Tchang vysedával o samotě. Jeho helikoptéra odletěla doplnit si palivo na letiště o padesát kilometrů jižněji. Bude ji potřebovat s plnými nádržemi a připravenou k odletu za čtyři hodiny. Pak se vypořádá se Lvem Sokolovem.

Maringotky, kde těžaři přespávali, se nacházely čtvrt kilometru od vrtné věže a vedoucí Tchangovi nabídl svou. Byla uklizená, vařič a lednička čisté, vedle mikrovlnné trouby leželo pár kousků umělohmotného nádobí. Nebyla to zrovna úroveň bydlení, na jakou byl Tchang zvyklý, ale na několik hodin mu bohatě stačila. Spát se mu nechtělo, vystačil si s krátkým zdřímnutím během letu od mauzolea. Vítal chvíli samoty a meditoval nad tím, že kraj tady kolem kdysi býval prosperující součástí říše Prvního císaře.

Je až k nevíře, čeho všeho v těch dávných dobách dosáhli.

Jeho předkové vynalezli deštník, seizmograf, kolovrat, porcelán, parní stroj, létací draky, hrací karty, rybářské navijáky a dokonce i pálenku.

A dokázali si obstarat sůl.

To byl nejúžasnější výdobytek ze všech.

Před pěti tisíci lety obyvatelé pobřeží vyráběli sůl odpařováním mořské vody. Když se však začali usazovat hlouběji ve vnitrozemí, nacházeli sůl – potravinový doplněk a konzervant nezbytný pro přežití – čím dál obtížněji. Dopravovat ji na vzdálenost stovek či tisíců kilometrů byla nepředstavitelná dřina. Museli se poohlédnout po novém zdroji. Situaci vyřešil objev solanky – solných roztoků v místech, kde z podzemí prosakovala solí prosycená spodní voda.

První zaznamenaný objev pochází z časů Prvního císaře a došlo k němu poblíž místa, kde nyní Tchang seděl. Studny byly zprvu mělké, kopaly se ručně, ale nutnost dostat se do větších hloubek vedla k vynálezu vrtných technik.

Nejdřív se používaly těžké železné vrtáky a trubky z bambusu. Muži – jeden či více – se postavili na prkno zkonstruované jako houpačka, čímž zvedli vrták metr nad zem. Kdykoli ho spustili, drtil skálu pod sebou. Centimetr po centimetru ten postup opakovali. Historikové později přišli s teorií, že se ten nápad zrodil z běžného způsobu drcení rýže na mouku.

Postupem doby se technika vytříbila. Lidé objevili, jak řešit mnohé problémy běžné při vrtání dodnes – sesuvy půdy, poztrácené nástroje, zkřivené vrty, odstraňování zeminy. Za Čchinových časů se běžně vrtalo do hloubky sta metrů. Jinde na světě vznikly srovnatelné vrtné technologie teprve o dva tisíce let později. Do roku 1100 našeho letopočtu už byly běžnou rutinou i čtyřsetmetrové vrty, a když se Američanům v 19. století horko těžko podařilo dosáhnout pěti set metrů, Číňané prováděli průzkumy v hloubce přes kilometr.

Ti první objevitelé, kteří pátrali ve vrtaných studnách po solance, objevili ještě něco dalšího.

Výrony vysoce hořlavého plynu bez jakéhokoli zápachu.

Zemní plyn.

Zjistili, že se dá spalovat a představuje čistý zdroj energie o vysoké teplotě, který rozpouští solanku a uvolňuje sůl.

A našli také ropu.

Bahnitou látku – hustou a lepkavou, jako šťáva z masa, jak poznamenal jeden pozorovatel –, která probublávala z hlubších vrtů. Zprvu pro ně ten zelenočerný kal představoval záhadu, ale brzy objevili, že i ten se dá spalovat a vydává dlouhotrvající jasný plamen. Když se jím promazaly nápravy vozů, rychleji se otáčely. Ropa se stala materiálem císařů, používala se do lamp v jejich palácích a ozařovala jejich hrobky – a využívala se dokonce jako mocná zbraň k ničení nepřátel.

Tchang úspěchy svých předků hluboce obdivoval.

Věděl, že při objevování vrtných technik přišli i na to, jak poznat nejvhodnější místa, a založili tak geologii jakožto vědní obor. Naučili se nacházet na povrchových skalách solné povlaky a rozeznávat pronikavý pach skrytých solných ložisek. Poučili se, že ve žlutém pískovci se solanka vyskytuje společně s chloridem železitým, zatímco v černém pískovci se sirovodíkem. Neznali samozřejmě chemické složení těchto sloučenin, ale dokázali je rozpoznat a využívat.

Tchangovo ministerstvo podrobně prostudovalo čínskou historii těžby soli. V C‘-kungu existovalo dokonce muzeum, které ji přibližovalo lidovým masám. Bylo to k neuvěření, ale během minulých dvou tisíciletí bylo vyvrtáno téměř 130 000 studní, několik set z nich za časů Prvního císaře.

Jedna z nich se nacházela čtvrt kilometru odtud.

„Jak to víte?“ dožadoval se Tchang T’in Čaovy odpovědi.

Umíněný geochemik odmítal spolupracovat, a tak ho Tchang nakonec nařídil uvěznit.

„Nevím nic, pane ministře. Je to jen teorie.“

Takové vysvětlení Tchang slýchal už dřív. „Je to víc než teorie. Povězte mi o tom.“

Jenže vězeň odmítal.

Tchang dal pokyn a k T’in Čaovi přistoupil voják, který dosud postával kousek stranou, zvedl ho ze židle a dvakrát ho praštil pěstí do žaludku. Tchang slyšel, jak T’in Čao zalapal po dechu. Sklesl na kolena a přitiskl si paže k břichu.

Tchang dal slabým pokývnutím najevo, že dvě rány stačily.

Čao se snažil nadechnout.

„Bude hůř,“ varoval ho Tchang. „Mluvte.“

Čao se vzpamatoval. „Už mě nebijte. Prosím. Už ne.“

„Tak mi řekněte, co chci vědět.“

Tchang si ho dal důkladně prošetřit, takže věděl, že Čao není členem strany, nijak se nepodílí na její činnosti a často se vyjadřuje opovržlivě o vládě. Jeho jméno se pravidelně objevovalo na místním seznamu sledovaných osob a několikrát se mu dostalo varování, že má s disidentskými aktivitami přestat. Tchang ho nejednou vzal pod ochranu a zabránil jeho zatčení, ale kladl si pro svou vstřícnost podmínky.

Čao se pracně zvedl z podlahy. „Nic vám nepovím.“

Voják ho udeřil pěstí přes tvář. Pak do hrudníku. Třetím úderem mu rozbil hlavu.

Čao se zhroutil.

Z pootevřených úst se mu vyřinula krev.

Vyplivl dva zuby.

Následoval kopanec do břicha a Čao se zkroutil do klubíčka, s nohama a rukama pevně přitaženýma k tělu.

Pár minut poté upadl do bezvědomí, z něhož se už neprobral. Krvácení do mozku ochránilo vše, co věděl, ale při prohlídce jeho domu a kanceláře se našlo dost dokumentů, aby Tchang zjistil, že právě tady v Kan-su hledali před 2200 lety jeho předkové sůl a našli ropu. A ještě předtím, než T’in Čao ztratil vědomí, když ležel na zemi, prosil o pomoc a naříkal, že mu hlava třeští bolestí…

„Chci od vás slyšet jednu věc,“ řekl Tchang. „Jednu prostou věc a pak zavolám doktora. Dostane se vám patřičné péče. A nebude žádné další bití.“

V Čaových očích probleskla naděje, že mluví pravdu.

„Našel Lev Sokolov ten indikátor?“

Čao přikyvoval na souhlas.

Nejprve pomalu, potom čím dál rychleji.

22

ANTVERPY 21:05

Cassiopeia spěchala ulicí a hledala, kde se schovat. Od chvíle, kdy odešla z hotelu, ji sledovali tři muži. V levém podpaží tiskla dračí lampu. Nesla ji opatrně, omotanou papírem a uloženou v igelitové tašce.

Obklopovaly ji červené cihlové budovy a domy s bílou omítkou, které strážily spleť liduprázdných dlážděných uliček. Přeběhla ztichlé náměstí. Ti tři se drželi padesát metrů za ní. Široko daleko nebyl nikdo jiný. Nesměla dopustit, aby se zmocnili té lampy. Přijít o ni by znamenalo přijít o Sokolovova syna.

„Sem,“ zaslechla čísi hlas.

Na protější straně ulice stál Cotton Malone.

„Dostal jsem tvůj vzkaz,“ řekl. „A tak jsem tady.“

Mával na ni, ať jde k němu.

Dala se do běhu, ale než dorazila na roh, byl pryč.

Ti tři s ní drželi tempo.

„Sem.“

Otočila se a zadívala se do úzké uličky. Cotton byl o padesát metrů dál a zase ji volal k sobě.

„Cassiopeio, děláš chybu.“

Obrátila se.

Za ní se objevil Henrik Thorvaldsen.

„Nemůžeš Sokolovovi pomoci,“ řekl.

„Mám tu lampu.“

„Nevěř mu,“ prohlásil Dán a vzápětí zmizel. Propátrávala pohledem uličku a okolní domy. Ti tři se o nic nepřiblížili a Cotton ji pořád vybízel, ať jde k němu.

Rozběhla se.

Cassiopeia se probudila.

Ležela na lavičce v parku. Denní světlo se už vytratilo, nebe mělo barvu vybledlého inkoustu. Spala hezky dlouho. Ohlédla se přes kmen stromu. Toyota pořád stála zaparkovaná tam, kde předtím, a neochomýtala se kolem ní policie ani nikdo jiný. Cassiopeia setřásla z mysli únavu. Zřejmě byla utahanější, než si myslela. Pod košilí cítila pistoli. Nešel jí z hlavy ten sen.

Nevěř mu, naléhal Thorvaldsen.

Cottonovi?

Nikdo jiný se tam v tu chvíli nevyskytoval.

K muzeu Driese Van Egmonda to bylo dobrých třicet minut chůze. Když půjde pěšky, bude mít jistotu, že ji nikdo nesleduje. Snažila se potlačit emoce a pochybnosti, které jí vířily hlavou, ale nepovedlo se jí to. Zneklidnilo ji, že se na scéně objevil Viktor Tomas.

Nemluvil Henrik o něm?

Zahlédla fontánu, došla k ní a dlouze se napila.

Otřela si ústa a připravovala se na to, co ji čeká.

Je načase s touhle záležitostí skoncovat.

Malone vystoupil z vrtulníku NATO na malém letišťátku severně od Antverp. Po něm se vynořila i Stephanie a Ivan. Ten rychlý přelet z Kodaně zařídila Stephanie. Jakmile se dostali z dosahu rotorů, helikoptéra se vznesla zpátky k nočnímu nebi.

Čekala na ně dvě auta s řidiči.

„Tajná služba,“ vysvětlila Stephanie. „Z Bruselu.“

Ivan během letu většinou mlčel, prohodil jen pár maličkostí o filmech a televizi. Rusové jsou zřejmě americkou zábavou posedlí.

„Fajn,“ řekl Malone. „Takže jsme tady. Kde je Cassiopeia?“

Z opačné strany terminálu přijížděl ještě jeden vůz, blížil se kolem řady drahých soukromých letounů.

„To jsou moji lidé,“ ozval se Ivan. „Musím si s nimi promluvit.“

Odkolébal se k autu, které mezitím zastavilo poblíž a vystoupili z něj dva muži.

Malone popošel ke Stephanii. „On tu má svoje lidi?“

„Zřejmě ano.“

„Máme aspoň nějaké zaručeně nezávislé informace?“ zeptal se šeptem.

Zavrtěla hlavou. „Nebyl čas. Nejdřív zítra.“

„Takže vystavujeme holý zadek povětří a kočírujeme poslepu.“

„Není to poprvé.“

To měla pravdu.

Ivan se k nim vracel a už cestou hlásil: „Máme problém.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ zamumlal Malone.

„Vittová je v pohybu.“

„Co je na tom za problém?“ zeptala se Stephanie.

„Utekla svým věznitelům.“

„Jakpak to víte?“ řekl podezíravě Malone.

Ivan ukázal na ty dva u auta. „Sledovali je a viděli to.“

„Proč jí nepomohli?“ zeptal se Malone a hned si sám odpověděl. „Vy chcete, aby vás zavedla k té lampě.“

„Tohle je zpravodajská operace,“ ohradil se Ivan. „Musím plnit svůj úkol.“

„Kde je?“

„Nedaleko. Míří k muzeu Driese Van Egmonda.“

V Maloneovi rostl vztek. „Jak to sakra víte?“

„Jdeme.“

„Ne, nejdeme.“

Ivanovi ztvrdly rysy.

„Jdu jen já,“ dovysvětlil Malone. „Sám.“

Na Ivanově neoholené tváři se kmitl úsměv. „Varovali mě před vámi. Že jste Osamělý jezdec.“

„Takže víte, že byste se mi neměl plést do cesty. Jdu najít Cassiopeiu.“

Ivan pohlédl na Stephanii. „Zpacifikujte ho. Snad nečekáte, že to dovolím?“

„Poslyšte,“ odpověděl mu místo ní Malone. „Sám mám větší šanci zjistit, co chcete vědět. Jakmile tam narukujete vy s tou svojí partou goril, zjistíte starou belu. Cassiopeia je profík. Uteče vám.“

Aspoň v to doufal.

Ivan mu zapíchl ukazovák do hrudi. „Proč bych vám měl důvěřovat?“

„Na totéž se ptám sám sebe, pokud jde o vás.“

Rus vytáhl z kapsy balíček cigaret a jednu si zastrčil mezi rty. Hrábl po sirkách a zapálil si. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Je mi srdečně fuk, co se vám líbí a co ne. Chcete splnit svůj úkol a já vám to zařídím.“

„No dobře,“ vyfoukl Ivan oblak kouře. „Najděte ji. Sežeňte nám to, co chceme.“ Ukázal na auto. „Mají navigaci, která vás tam dovede.“

„Zajistím ti soukromí, Cottone,“ ozvala se Stephanie. „Antverpská policie už ví, co se děje, jen netuší kde. Musím je ale ubezpečit, že nedojde ke škodám na majetku – k ničemu horšímu, než je nějaké to rozbité okno nebo dveře. Najdi Cassiopeiu a vypadněte odtamtud.“

„To by neměl být problém.“

„Já vím, ale máš dost neblahou pověst.“

„Tohle přece není součást světového historického dědictví, nebo snad ano? Nic jiného neničím.“

„Jen rychle dovnitř a ven, jasné?“

Malone se obrátil k Ivanovi. „Jakmile s Cassiopeiou navážu kontakt, zavolám Stephanii. Ale budu muset vysondovat, co na to Cassiopeia. Třeba o parťáky nestojí.“

Ivan zakýval ukazováčkem. „Třeba ne, ale mít je bude. Jde o víc než jen o čtyřletého kluka.“

„Tohle je přesně důvod, proč vás s sebou neberu. Kdyby z vás vypadlo něco podobného, okamžitě by vzala roha.“

Malone neměl v úmyslu udělat stejnou chybu jako v Paříži s Thorvaldsenem. Cassiopeia potřebuje jeho pomoc a on jí pomůže. Bezpodmínečně. A bude k ní naprosto otevřený.

Ivan ať táhne k čertu.

23

Ni, stále ještě otřesen útokem, znechuceně přihlížel. Čtvrtého muže, kterého Pchao Wenovi lidé zajali, vyvedli za šedou ohradní zeď ke stodole v hustém stromoví zhruba o padesát metrů dál. Pchaovi čtyři pomocníci ho svlékli, svázali silným provazem a vytáhli do vzduchu na dřevěnou konstrukci ve tvaru obráceného L.

„Chovám koně a kozy,“ vysvětlil Nimu Pchao. „Tohle používáme jako kladkostroj k ukládání sena do patra.“

Hořejší břevno zvedáku dosahovalo k dvojkřídlým vratům nahoře ve štítu stodoly. Stál v nich jeden z Pchaových mužů, ten z videa. Ostatní tři – v zelených úborech bez rukávů – dole rozdmýchávali pomocí vyschlých polen a sena pomalý vytrvalý oheň. Dokonce i tady, o deset metrů dál, sálal žárem.

„Musí hodně pálit,“ podotkl Pchao. „Jinak by se to minulo účinkem.“

Padla noc, černá a ponurá. Svázaný muž visel těsně pod vodorovným břevnem. Ústa měl přelepená náplastí, ale v mihotavém světle Ni viděl v jeho tváři hrůzu.

„Jakým účinkem?“ zeptal se.

„Potřebujeme získat jistou informaci. Požádali jsme ho o ni zdvořile, ale odmítl.“

„Chcete ho pomalu opékat?“

„Vůbec ne. To by bylo barbarské.“

Ni se snažil zachovat klid a připomínal si, že Karl Tchang nařídil jeho smrt. Spiknutí, čistky, zatýkání, mučení, procesy, zavírání do kriminálů a dokonce i popravy jsou v Číně běžné.

Ale otevřená politická vražda?

Možná si Tchang myslel, že když k ní dojde v Belgii, snáz ji zamete pod koberec. O náhlém skonu Maova předjímaného nástupce Lin Piaa, k němuž došlo roku 1971, nejsou podrobné informace k dispozici dodnes. Lin Piao údajně zahynul při leteckém neštěstí nad Mongolskem, když se snažil uprchnout z Číny poté, co ho obvinili z pokusu svrhnout Maa. Uveřejněna však byla pouze vládní verze událostí. Nikdo neví, kde, jak a kdy skutečně zemřel – ví se jen, že je po smrti.

Ni si pořád dokolečka opakoval, že ten muž, který se teď svázaný pohupuje pod břevnem, ho sem přišel zabít.

Jeden z Pchaových pomocníků ohlásil, že oheň je připraven.

Pchao se napřímil a dal znamení.

Muž ve stodole sklopil vodorovné břevno zvedáku dolů. Nahé nohy svázaného muže se ocitly tři metry nad plameny.

„Ohni se nesmí dovolit, aby se dotkl masa,“ řekl tiše Pchao. „To je příliš prudká bolest. Příliš náhlá. Bylo by to kontraproduktivní.“

Ni přemítal, co Pchao tou lekcí v mučení asi sleduje. Očividně se v něm vyzná. Ale podle všeho, co Ni věděl o Maovi, ovládal tohle umění přímo mistrovsky celý režim. Pchao oděný v dlouhém bílém šatu nehybně stál a přihlížel, jak se svázaný muž zmítá v poutech.

„Odpovíš na moji otázku?“ křikl na něj.

Reakce se nedostavila. Muž dál zápolil s provazy.

„Vidíte sám, pane ministře,“ poznamenal Pchao. „Ten žár je nesnesitelný, ale něčeho jiného se bojí ještě víc.“

Lehce pohnul zápěstím a jeho pomocník vychrstl na oheň cosi z vědra. Mohutně to zasyčelo a vyvalila se vlna horka. Vynesla práškovitý obsah vědra do výše, rozptýlila se a zahalila zajatce dusivým oblakem.

Ni ucítil v nočním vzduchu vůni.

„Mleté chilli,“ potvrdil Pchao. „Příval žáru sám o sobě působí nepředstavitelnou bolest, ale výpary chilli utkví ve vzduchu a zesílí účinek horka na kůži. Jestli se mu nepovedlo včas zavřít oči, na několik hodin oslepne. Dráždí to zornice.“

Dal pokyn a v ohni přistála další hromada chilli.

Ni si uměl představit, jak asi zajatec trpí.

„Nelitujte ho,“ utrousil Pchao. „Je to spřaženec Karla Tchanga. Váš nepřítel. Chci po něm jenom, aby nám vyklopil, co ví.“

Totéž chtěl i Ni.

Oheň dál běsnil a plameny skoro olizovaly vězni nohy.

Jeho hlava se pohnula – přikyvoval, signalizoval, že se vzdává.

„Dlouho mu to netrvalo.“ Pchao pokynul a pomocník ve stodole pootočil břevno s tělem pryč od plamenů. Druzí dole strhli muži z úst náplast. Nocí se rozlehl zmučený výkřik.

„Nikdo tě neslyší,“ upozornil zajatce Pchao. „K nejbližším sousedům je to několik kilometrů. Řekni mi, co víš, nebo se ocitneš zpátky tam, kdes byl prve.“

Muž několikrát nabral dech do plic a vzchopil se.

„Tchang… vás chce mrtvého. A ministra Niho také.“

„Pověz mi o tom víc,“ křikl Pchao.

„Shání se… po té… lampě. I v tuhle… chvíli.“

„A Cassiopeia Vittová?“

„Jde po ní… taky. Nechali ji… Dovolili jí… utéct… Sledují ji.“

„Tak vidíte, pane ministře,“ řekl tiše Pchao. „Tohle je důvod, proč mučení nezaniklo – funguje. Člověk se díky němu dozví spoustu zásadních věcí.“

Ni si čím dál víc ošklivil sám sebe. Copak už nerespektuje žádná pravidla, žádné meze, žádnou morálku? Co se stalo s jeho svědomím?

Pchao vydal další pokyn a jeho muži spustili vězně až na zem. Jeden z nich vytáhl pistoli a střelil ho do hlavy.

Ni zkameněl. „Bylo to nutné?“ zeptal se.

„A co bych s ním podle vás měl dělat? Pustit ho?“

Ni neodpověděl.

„Jak chcete vést Čínu, když nemáte žaludek na to, abyste bránil sám sebe?“

Niho se ta výtka dotkla. „Věřím v soudy, právo a spravedlnost.“

„Vstupujete do bitvy, kterou přežije jen jeden z vás dvou. Ten konflikt nerozhodnou soudy, právo ani spravedlnost.“

„Neuvědomoval jsem si, že to bude boj na život a na smrt.“

„Copak to teď Karl Tchang nedal dost jasně najevo?“

Nejspíš ano.

„Je nemilosrdný. Poslal svoje lidi, aby tu bitvu ukončili, ještě než začala. Jak na to odpovíte, pane ministře?“

Po několika hodinách strávených v tomhle pragmatickém, výkonném prostředí si Ni připadal podivně zranitelný. Začínal pochybovat o všem, co si kdy o sobě myslel. Nikdy přímo nenařídil ničí smrt, třebaže dal uvěznit mnoho lidí, kteří poté skončili v rukou kata. Poprvé na něj naplno dolehla nezměrná tíže toho, co ho čeká. Možná má Pchao pravdu. Vládnout Číně vyžaduje sílu. Přesto přemítal, jestli by dokázal někoho zabít s tak chladnokrevnou odtažitostí, jakou právě předvedl Pchao.

Patrně ne.

„Musíme jet,“ řekl Pchao. „Je to jen kousek.“

Ni věděl kam.

Do muzea Driese Van Egmonda.

Dřív, než bude pozdě.

24

PROVINCIE KAN-SU, ČÍNA

Tchang otevřel dveře obytného přívěsu a vyšel do bezměsíčné noci. Hvězdy se skryly pod mraky. Do nejbližšího města to odtud bylo stovky kilometrů a čirý vzduch příjemně osvěžoval. Protáhl si nohy. Vřely v něm staré známé emoce. Byl blízko, tak blízko – a uvědomoval si to.

Vzpomněl si na otce a na matku, na ty naivní bytosti, které netušily vůbec nic o světě mimo jejich prostou vesnici. Žili obklopeni stromy a terasovitými zeleninovými políčky přikrčenými na svahu hory. Jeho jediný bratr zahynul v Tibetu, když tam pacifikoval vzbouřence. Nikdy se nevysvětlilo, co se tam tenkrát stalo. Rodiče se nevyptávali a záznamy neexistovaly.

Ale na tom nezáleželo.

Popři sám sebe. Tak kázal Mao. Věř ve stranu, důvěřuj státu. Jednotlivec nic neznamená.

Tchangova rodina Maa zbožňovala. Přesto si otec nesmírně vážil i Konfucia, stejně jako jeho otec před ním.

Teprve když Tchang vísku opustil, protože ho vybrali ke studiu na střední a vyšší škole, začal si uvědomovat ten propastný protiklad. Oči mu otevřel učitel filozofie na univerzitě.

„Dovolte, abych vám vyprávěl o muži, který žil ve státě Sung a poslušně obdělával svoje pole. Svým úsilím zaopatřoval prosté jídlo rodině a vesnici. Uprostřed pole stál pařez. Jednoho dne do toho pařezu narazil v plném běhu zajíc, zlomil si vaz a zemřel. Byla to šťastná náhoda – maso měli všichni moc rádi. V tu chvíli muž opustil svůj pluh a pořád jen hlídal pařez v naději, že se dočká dalšího zajíce. Už se to však nikdy nestalo a mužova rodina a vesnice trpěly zanedbáváním. V tom spočívá slabina konfucianismu. Ti, kdo se snaží vládnout přítomnosti chováním z minulosti, si počínají stejně pošetile jako on.“

Tchang naslouchal vzdálenému rachotu generátoru od vrtné věže. Za chvíli se rozední. Znovu si vzpomněl na toho učitele na univerzitě v Chu-nanu – na toho, který se ho zeptal…

„Co budeš dělat po promoci?“

„Chci studovat v Pekingu a získat diplom z geologie.“

„Zajímá tě Země?“

„Odjakživa.“

„Máš ducha i nadání. Pozoruji to celé ty uplynulé tři roky. Neuvažuješ o tom, že by sis přibral ještě nějaké další studium, které by ti odpovědělo na otázky, jimiž mě ustavičně zasypáváš?“

Ve dnech, které následovaly, naslouchal, jak jim učitel vykládá o pradávné dynastii Sang z doby před 4000 lety, první, jejíž panování dokládají důkazy. Vládla vysoce rozvinutému státu, který disponoval systémem výběru daní, trestním zákoníkem a stálou armádou. V jeho čele stál autokrat, který se pokládal za jediného a nejvyššího.

„To bylo velice důležité,“ pravil učitel. „Pokud víme, bylo to poprvé, kdy si jedinec nárokoval absolutní moc nad mnoha jinými.“

Po dynastii Sang následovala dynastie Čou, která posunula autokratický ideál ještě dál a posílila vladařovu pravomoc.

„Říkávalo se, že veškerá půda v podnebesí patří vládci a všichni lidé od pobřeží k pobřeží jsou jeho poddanými.“

Jenže vládnout tak rozsáhlému království z jediného místa se ukázalo jako obtížné, a tak králové dynastie Čou stvořili feudalismus – svěřili omezenou suverenitu nad částmi území svým příbuzným a zároveň jim udělili tituly jako vévoda, markýz, hrabě a baron.

„Západní civilizace si takový systém nedokázala ani představit ještě tisíc let.“

Loajalita vůči králi se zakládala spíše na krevním poutu než na přísaze věrnosti, ale časem si místní šlechta začala vytvářet svá vlastní lenní panství. Nakonec se vazalové vzbouřili, sesadili krále Čoua a postavili ho na roveň sebe samých.

„To vedlo k období Jara a Podzimu, chaotickým válkám všech proti všem. Za dvě a půl století proběhlo mezi feudálními státy pět set válek. Nakonec všichni uvěřili, že z nich vyjde vítězně stát Čchu, který se rozkládal na středním toku řeky Jang-c‘-ťiang. Hnány tou obavou, obrátily se menší státy s žádostí o ochranu na stát Čchi, který jim díky silné armádě, zdravému hospodářství a schopnému vladaři dokázal pomoci. Byla ustavena liga vzájemné obrany a vévoda z Čchi byl jmenován jejím hegemonem, neboli Pa, a pověřen uchováním míru. A uchoval ho.“

Tchangovi to připadalo jako vhodné pojmenování, jelikož Pa znamená otec či ochránce.

Nejvíce ho však zajímal způsob té ochrany.

Veškeré obyvatelstvo bylo organizováno po vojensku. Reguloval se počet tržišť, existovaly mincovní monopoly, výroba soli a železa se ocitla pod kontrolou státu. Výsledkem byla silná armáda a zdravá ekonomika, což skýtalo nejen ochranu před nepřáteli, ale zároveň posilovalo moc hegemona.

„Byli to první legalisté,“ vysvětloval učitel. „Zastánci správy státu založené na vyzdvihování vladaře a maximalizaci jeho autority. Jejich filozofie byla prostá – panovník je tvůrcem zákonů, úředníci uplatňování zákonů vymáhají a poddaní jsou jejich subjektem. Moudrý vladař si uchovává šest pravomocí: právo udílet život, zabíjet, udílet bohatství, ožebračovat, povyšovat a sesazovat.“

Koncept se rozšířil i do dalších státních celků.

Na konci období Jara a Podzimu, po třech stech letech ustavičného vření, zbylo kolem roku 481 před naším letopočtem všehovšudy dvaadvacet států. Ostatní byly pohlceny svými sousedy.

„Boje se ještě zhoršily v období Válčících států, které následovalo,“ pokračoval ve výkladu učitel. „Nakonec, po dalších dvou stech letech konfliktů, vzniklo sedm států vedených hegemony. Jejich rádci patřili k bratrstvu Pa – byli to legalisté hlásající, že tomu, kdo vládne největší silou, mají ostatní platit tribut a že je povinností slabších platit silnějšímu. Pa upevňovalo svůj vliv na krále a obhajovalo zánik feudálního systému. Dědičné pány vystřídali jmenovaní byrokraté, jež mohl vládce po libosti kdykoli odvolat nebo dokonce dát popravit. Dědičná léna byla spojena v administrativní jednotky nazývané okresy. Hegemon si jmenováním úředníků, kteří byli čistě jen jeho prodlouženou rukou, uchvátil veškerou moc pro sebe.“

Na konci období Válčících států dostalo Pa monarchy prakticky pod kontrolu. Přestože jiné čínské objevy – například střelný prach či pěstování bource morušového – jsou daleko známější, podle Tchangova názoru Čína nejvíce ovlivnila svět vynálezem totalitního režimu.

„Byla to revoluce shora,“ vysvětloval učitel. „Lidé prakticky nekladli odpor. Pět století ustavičných válek je vysílilo a nikdo se uspořádání prosazovanému legalisty nevzepřel. A přestože k tomu všemu došlo před 2500 lety, všichni Číňané mají dodnes iracionální strach z chaosu a nepokojů.“

Deset let poté se království Čchin podařilo ostatních šest přeživších států dobýt. Jejich spojením vznikla První říše.

„Císař Čchin Š‘-chuang-ti ukotvil legalismus v naší kultuře a ten zůstává její součástí dodnes, přestože se původní koncept během staletí změnil. A právě o těch změnách si my dva spolu musíme popovídat.“

A povídali si, mnohokrát.

„Studuj Maa,“ radil Tchangovi učitel. „Byl to moderní legalista. Chápal, jak obrovský strach mají Číňané z chaosu. A tím se více než čímkoli jiným vysvětluje jak jeho úspěch, tak i selhání.“

Tchang Maa studoval.

Po národní stránce chtěl Mao Čínu sjednocenou, silnou a bezpečnou, stejně jako Čchin Š‘-chuang-ti. Po stránce společenské si přál, aby se vyvinula v rovnostářskou společnost marxistického ražení. A po stránce osobní toužil překonat svou vlastní smrtelnost a zajistit, aby jeho revoluce byla nevratná.

V prvním ohledu uspěl. V druhém naprosto selhal.

A v třetím?

Ta otázka zůstává nezodpovězena.

Je úžasné, jak se Mao začal podobat Čchin Š‘-chuang-timu. Oba ustavili nový režim, sjednotili zemi po dlouhém období krveprolévání a rozdrtili všechny drobnější místní mocenské útvary. Tvořili normy, byli sociálními inženýry, trvali na používání jednoho jazyka a ideologie i jednotných platidel a na loajalitě. Uskutečňovali grandiózní stavitelské projekty. Oba si ošklivili kupce a umlčovali intelektuály. Podporovali kult svého zbožňování a vymysleli si pro sebe nové tituly, které odpovídaly jejich egu. Čchin si zvolil Prvního císaře, zatímco Mao dával přednost Předsedovi. Po smrti byli oba okázale pohřbeni a tvrdě kritizováni, ale jejich režim je v podstatě přetrval.

„Není to jen náhoda,“ řekl učitel Tchangovi během jednoho z jejich posledních rozhovorů. „Mao Prvnímu císaři dobře rozuměl. A ty bys měl také.“

Stalo se.

Žádný čínský vůdce z 20. století si nezískal takovou oddanost lidu jako Mao. Byl prakticky roven císaři a žádná smlouva, kterou později Peking uzavřel s lidem, se nemohla rovnat „mandátu nebes“, jemuž se těšili vladaři Maova typu.

Jenže Maovy časy už skončily.

Zachovej věrnost politickým řešením, která před staletími navrhli dávno mrtví učenci. Tak zněla Konfuciova rada, jak dosáhnout porozumění. To se zdálo vyloučeno.

Druhý zajíc se o stejný pařez nezabije.

Tchang naprosto souhlasil s Maovou kulturní revolucí. Na znamení úcty přestal používat tradiční formu svého jména – Tchang Karl, s příjmením na začátku – a zvolil si místo toho moderní variantu Karl Tchang. Pamatoval se, jak v zemi řádily rudé gardy, jak zavíraly školy, posílaly do vězení intelektuály, omezovaly tisk, rušily kláštery a chrámy. Veškeré hmotné pozůstatky feudální a kapitalistické minulosti Číny podlehly zkáze – staré zvyky a tradice, stará kultura a staré myšlení vzaly zasvé.

Milióny lidí zahynuly, další milióny trpěly.

A přesto byl Mao nakonec milovanější a stát silnější než kdykoli předtím.

Tchang se podíval na hodinky a ještě párkrát se zhluboka nadechl čistého vzduchu.

Usmál se.

Tak do toho.

25

ANTVERPY

Cassiopeia došla k muzeu a zamířila k témuž zadnímu vchodu, kterým se vplížila dovnitř přede dvěma dny. Narazila na zmínku o Van Egmondově muzeu v hotelové brožurce, když se pokoušela vymyslet, kam nejraději ukrýt lampu. V jeho sálech se vystavovala sbírka holandského, francouzského a vlámského užitého umění, Cassiopeiu však zaujal především čínský budoár v třetím patře.

Doufala, že si tam lampy nikdo nevšimne.

Cestou k muzeu míjela dvojice kráčející k domovu a chodce zabrané do myšlenek. Nikdo z nich nevěnoval pozornost vchodu do muzea a nikdo ji nesledoval. Z výloh pozavíraných obchodů křičely reklamy, ale Cassiopeia se nenechala ničím rozptylovat. Potřebovala vyzvednout lampu a navázat kontakt se Sokolovem. Mělo se tak stát prostřednictvím manželského páru, který sdílel Sokolovovu bolest nad ztrátou dítěte. Souhlasili, že mu přepošlou každý kódovaný e-mail, který z Belgie dorazí.

Cassiopeia přemýšlela, co se asi stalo s Malonem. Viktor jí řekl, že nemá z Kodaně žádné zprávy, ale to nic neznamenalo. Napadlo ji, že až bude mít tuhle pochůzku z krku, mohla by do Kodaně zajet. Cotton jí pomůže s rozhodováním, co dál.

Nejlepší bude jet vlakem.

Tam neprobíhají bezpečnostní kontroly.

A bude se moci vyspat.

Malone zahlédl muzeum vmáčknuté do řady budov, v níž se střídaly staré domy s novými. Svým průčelím připomínalo Itálii. V antverpských ulicích už utichl skoro všechen provoz, na prázdné chodníky se snášelo světlo pouličních lamp, město se ukládalo k spánku. Malone se zadíval do oken muzea. Za žádným se nesvítilo.

Zaparkoval o dvě ulice dál a pomalu se vrátil. Netušil, co se bude dít. Jak se chce Cassiopeia dostat dovnitř? Vloupá se tam? Určitě ne odtud. Hlavní vchod chránila zamčená kovová brána, okna byla zamřížovaná. Stephanie ho telefonicky ujistila, že se postarala o vypnutí alarmu, jelikož spolupracuje s Europolem a místní policií. Taková spolupráce obvykle znamenala, že se v ní angažují lidé, kteří stojí na platovém žebříčku vysoko nad Stephanií. Znovu se mu tím potvrdilo, že jde o mnohem víc než o nezvěstného čtyřletého chlapce.

Došel na nároží, držel se co nejvíc při zdi, aby se vyhnul světlu nedaleké pouliční lampy. Vykoukl za roh a doufal, že zahlédne Cassiopeiu.

Jenže jediné, co uviděl, byli tři muži vystupující ze zaparkovaného auta.

Když otevřeli dvířka, nerozsvítilo se v kabině vozu světlo, což Malonea zaujalo.

Byli kus za vchodem do muzea, přinejmenším padesát metrů od místa, kde stál ponořen do tmy.

V těsném hloučku došli po chodníku nehlučně ke vchodu a vyzkoušeli železnou bránu.

„Vezmeme to zadem,“ řekl jeden z nich anglicky. „Určitě je tam. Přineste ty věci, čistě pro všechny případy.“

Dva došli zpátky k autu a vrátili se s velikými kanystry. Celá trojice vykročila a za nejbližším rohem zahnula doprava. Maloneovi došlo, že budova má zřejmě další vchod zezadu. Přešel na druhý chodník a rozhodl se dojít k němu z opačného směru.

Ni stál ve tmě za zahradou Van Egmondova muzea, Pchao Wen vedle něj. Dojeli autem do Antverp, zaparkovali o několik ulic dál a teď pozorovali budovu zezadu. Pchao si s sebou vzal jednoho ze svých mužů a poslal ho na obhlídku okolí.

Jeho pomocník se právě vrátil a šeptem hlásil: „U budovy je nějaká žena, chystá se vloupat dovnitř. Z opačného konce ulice se blíží tři muži.“

Pchao tu informaci uvážil a zamumlal: „Dávej pozor na ty chlapy.“

Pomocník se vytratil jako stín.

Stáli na ulici, která vedla mezi blokem domů a zadním traktem muzea. Muzejní zahradu od ní oddělovalo malé štěrkové parkoviště lemované vysokým živým plotem. Na dvůr obestavěný ze tří stran křídly budovy vedla otevřená branka obrostlá břečťanem. Ni se snažil soustředit, ale v mysli se mu střídaly jiné výjevy. A žádný příjemný. Muži probodení šípy. Svázaný člověk zastřelený ranou do hlavy. Utěšoval se tím, že aspoň pro tuto chvíli je zase v ofenzívě. Pchao se tvářil nápomocně, ale Ni vůči němu zůstával ve střehu.

Vtom se objevily tři postavy, dvě s nějakými nádobami v ruce. Protáhly se brankou na dvůr.

„Vittová se vrátila pro lampu,“ zašeptal Pchao. „Jenže přišel i Tchang.“

„Jak to víte?“

„Jinak se to vysvětlit nedá. Ti chlapi pracují pro něj.“

Vynořila se další postava, tentokrát z opačného směru. Osamělý muž. Vysoký, se širokými rameny a prázdnýma rukama. Také on vešel do zahrady. Ni by si přál, aby bylo víc světla, jenže měsíc zašel za mrak a všude kolem byla tma jak v pytli.

„A kdo je tohle?“ zeptal se Pchao Wena.

„Výborná otázka.“

V Maloneovi celou dobu sílilo podezření a teď nabyl jistoty. Ti tři sledují Cassiopeiu. Dva měli přes hlavu lyžařskou kuklu a černé oblečení, které jim přiléhalo ke štíhlé postavě, na rukou a na nohou tmavé rukavice a boty. Třetí byl také v tmavém, ale měl na sobě sako a kalhoty. Byl menší, podsaditější a zdálo se, že jim velí. Nesl v ruce ve výši pasu něco malého a kráčel v čele.

Určitě Cassiopeiu elektronicky sledovali.

Malone by rád věděl, jestli o tom má tušení.

Vůdce dal pokyn a všichni tři se plížili tmou k proskleným dveřím na terasu. Po zadní stěně budovy se plazily výhonky psího vína. Malone se domýšlel, že když se tu ještě normálně bydlelo, na terase se určitě scházeli lidé, aby si užili zahrady. Zaujalo ho, že na rozdíl od předního vchodu nejsou na zadním mříže. Možná je to další důsledek Stephaniiny intervence. Pozoruhodné, co dokáže příjezd hrstky Rusů.

Vůdce protáhl ruku rozbitou tabulkou a odsunul zevnitř zástrčku; totéž asi předtím udělala Cassiopeia.

Trojice zmizela uvnitř.

Malone vykročil provoněným vzduchem mezi ztemnělými květinovými záhony ke dveřím.

Hmátl po své berettě.

26

PROVINCIE KAN-SU, ČÍNA

Tchang si přitáhl laptop, vyťukal na klávesnici heslo a navázal videospojení. Dával počítačové komunikaci přednost před osobními schůzkami, protože při patřičném kódování se zabezpečení prakticky nedá prolomit – pokud to tedy nepovolí některá účastnická strana.

V tomhle případě se toho nebál.

Všechny účastníky vázala přísaha a bratrství, všichni byli věrnými a oddanými příslušníky Pa.

Tchang se dotkl touchpadu a obrazovka laptopu se rozdělila do deseti oken. Ve všech se objevily mužské tváře s rysy etnické skupiny Chan, všem bylo stejně jako jemu přes padesát. Sloužili v různých oborech. Jeden byl soudcem Nejvyššího lidového soudu. Několik dalších bylo respektovanými představiteli ministerstev. Dva dosáhli generálské hodnosti u armády. Tři byli členy všemocného ústředního výboru. Stoupali po mocenském žebříčku podobně jako Tchang – vytrvale a bez povšimnutí – a zároveň sloužili jako vůdci jednotlivých sekcí Pa. Dohlíželi na další členy bratrstva rozptýlené ve vládách na místní i centrální úrovni a v armádě. Celkem jich bylo něco málo přes dva tisíce, ale stačilo to, aby dosáhli svého cíle.

„Dobrý den,“ pozdravil je mikrofonem laptopu.

Čína, přestože má na délku 5000 kilometrů a zahrnuje pět mezinárodních časových pásem, se řídí časem Pekingu. Tchang tuhle logiku jakživ nepochopil, protože vedla k nepříjemným rozdílům v pracovní době, ale vysvětlovalo se tím různé oblečení mužů na obrazovce.

„Chtěl bych vám oznámit, že premiérovo zdraví se rapidně zhoršuje,“ řekl. „Dozvěděl jsem se, že mu zbývá necelý rok. Samozřejmě se to uchová v tajnosti. Ale pro nás to znamená, že musíme být permanentně připraveni.“

Viděl, jak pokyvují hlavami.

„Ústřední výbor připraven je,“ ubezpečil je. „Máme solidní většinu, abychom získali post předsedy vlády.“

Všemocný ústřední výbor měl sto devadesát osm členů. Tchang si jich opečovával něco přes stovku – nepatřili sice k Pa, ale stejně jako on věřili, že Čína se musí vydat spíše cestou Mao Ce-tunga než Teng Siao-pchinga.

„A co Ni Jung?“ zeptal se kdosi. „Jeho podpora roste.“

„Pracuje se na tom. Státní pohřeb k uctění jeho památky bude pro lid mohutným popudem, aby se k nám připojil.“

„Je to nutné?“

„Nejjednodušší způsob, jak odstranit ten problém, je odstranit kandidáta. Bylo to prodiskutováno a odsouhlaseno.“

„Podmíněně,“ dodal kdosi další pohotově. „Jako krajní řešení. Niho smrt by se v žádném případě neobešla bez důsledků. O mučedníka nestojíme.“

„To nehrozí. Jeho smrt se připíše na vrub některému z jeho vyšetřování, které se tragicky zvrtlo. Dojde k ní v zahraničí.“

Na některých tvářích postřehl souhlas, ale na několika ne.

„Ni má hodně příznivců v armádě,“ upozornil jeden generál. „Nepřijmou jeho skon jen tak.“

„To po nich také nikdo nechce. Ale když se na to podíváme ze širšího hlediska, rychle se na něj zapomene, jakmile události naberou spád. Premiérův odchod bude nečekaný. To nutně vyvolá nejistotu a lid nedovolí, aby trvala dlouho. Bude toužit po bezpečí a my mu ho poskytneme.“

„Jak rychle budeme jednat?“

„Nejrychleji, jak umožňuje ústava. Už jsem zařídil, aby v provinciích bezodkladně proběhlo hlasování. Než k němu dojde, stát budu prozatímně řídit já jakožto první vicepremiér. Měli bychom získat kontrolu během pár týdnů.“

A potom začne skutečná práce: Rychle a hbitě se ustoupí od demokratizace. Ústřední disciplinární komise už nebude zapotřebí. S korupcí se vypořádají v zákulisí. Veškerou aktivitu disentu potlačí přísnými tresty. Hodně zahraničních pozorovatelů předpovídá, že v Číně dojde buď k pozápadnění, anebo k pádu komunistické strany – a při zachování stávajícího kursu nejspíš k obojímu. Tchang si dal za cíl změnit ten kurz o 180 stupňů.

Totéž udělal Čchin Š‘-chuang-ti, všichni císaři po něm i Mao.

Teď je řada na něm.

Všichni Číňané mají dodnes iracionální strach z chaosu a nepokojů.

„Nabídneme lidu přesně to, po čem touží,“ řekl. „Stabilitu. Pořádek. Jakmile zavládnou, lid nám dovolí ledacos.“

„Je nás jen pár,“ namítl další muž. „Udržet pořádek může být obtížné.“

„A proto se musíme zmocnit premiérského úřadu. Tak získáme neomezenou moc. A pozici, díky níž snadno přetvoříme národ.“

Kdykoli mluvil se spolubratry, dával si záležet, aby vždycky používal první osobu množného čísla – „my“. Teoreticky šlo o kolektivní úsilí a Tchang si uvědomoval, že bez pomoci ostatních svého cíle nedosáhne.

„Musíme být připraveni jednat okamžitě,“ nabádal druhy. „Já nyní osobně vypracovávám taktiku, která podstatně posílí naši pozici a možná nám dokonce dopomůže k dominanci ve světové politice. Západ nám nebude diktovat, jak se má v Číně žít, nebude moralizovat, co je dobré a co špatné, a rozhodovat o naší budoucnosti.“

„To zní sebevědomě.“

„Misionáři a učitelé se nás pokoušeli modernizovat a pokřesťanštit. Japonci nás chtěli dobýt, Američané demokratizovat. Sověti se nás snažili dostat pod nepřímou kontrolu. Nikdo z nich neuspěl. Co je horší, i my sami jsme se svou zemí experimentovali a také jsme neuspěli. Jsme velká civilizace –“ odmlčel se „– a zase se staneme tím, čím jsme bývali.“

Viděl, že muži na obrazovce laptopu s ním souhlasí.

„A co mistr?“ zeptal se konečně jeden. „Neozval se nám.“

„Stojí na naší straně,“ prohlásil. „O tom vás mohu ujistit.“

27

ANTVERPY

Cassiopeia prošla dalším z mnoha muzejních sálů. Rozvržení budovy si pamatovala ze své první návštěvy. V přízemí byly místnosti uspořádány kolem ústředního sálu, z něhož stoupalo široké mramorové schodiště. Stejně jako poprvé minula anglické stojací hodiny a dvě vitríny v čínském stylu, v nichž se vystavovaly drahocenné kuriozity. Napravo se nacházela galerie porcelánu, stoly z 18. století přetékaly předměty ze slonoviny a smaltu i vybranou sbírkou výrobků skláren Adelgate Glasvaerker z 19. století. Za hlavní halou rozdělenou čtyřmi iónskými sloupy našla zadní schodiště, které kdysi pravděpodobně používalo služebnictvo.

Pustila se po něm nahoru.

Do budovy se dostala snadno. Věděla, že v mnoha takovýchle starých domech nebývá poplašné zařízení. Bezpečnost místo něj zajišťují pohybová čidla v jednotlivých místnostech, ale během své první návštěvy na žádné nenarazila. Možná majitelé usoudili, že tady není nic, co by zlodějům stálo za ztrátu času, anebo se snaží šetřit.

Našlapovala po špičkách, všechny smysly nastražené a pistoli u boku. Na první podestě se zastavila a ohlédla se do přízemí. Napjala uši. Nic neslyšela.

Setřásla zlou předtuchu.

Jen sebere lampu a hned zas vypadne.

Malone neměl ponětí, kam vlastně jde, ale ty tři před ním podobný problém očividně netrápil. Suverénně procházeli výstavními sály, nechávali se vést trackerem, který ten první ještě pořád svíral v ruce. Malone se držel o kus zpátky a schovával se za nábytkem. Dával si záležet, aby mu gumové podrážky nevrzaly o mramorovou podlahu. Momentálně se ocitl v galerii, která díky arkýřovým oknům do zahrady musela být ve dne světlá a vzdušná.

Nahlédl dovnitř a uviděl strop ze štuku a vyřezávaného dřeva. Nalevo se otevírala místnost s táflováním a stěnami, které vypadaly jako z kůže. V nose ještě pořád cítil vůni růží, šeříků a hlohu rostoucích v zahradě. Přikrčil se za vysokým opěradlem čalouněné židle a čekal, až ti tři popojdou dál.

Vtom zahlédl na levé straně pohyb.

V muzeu byli další tři muži.

Přikrčil se co nejníž a využil toho, že ho kryje temnota.

Dva nově příchozí se drželi zpříma, třetí se pohyboval stařecky pomalu. Malone v slabých záblescích světla zvenčí zachytil jeho tvář. Určitě je už v letech.

Jeden z těch druhých dvou si nesl luk a přes rameno měl toulec s šípy.

To se dneska už nevidí.

Všichni kradmo kousek popošli a pak se zastavili. Stařec dal lučištníkovi pokyn a ten zmizel v útrobách muzea. Druzí dva po chvilce váhání vykročili za ním.

Malone se z místnosti vytratil jiným dveřním portálem než oni a zamířil k přednímu vchodu. Za malým psacím stolem, kde se zřejmě platilo vstupné, se rozkládal muzejní obchod s dárkovými předměty. Vkradl se do něj a ostražitě přitom sledoval, jestli za zády neuslyší nějaký zvuk. Bylo ticho.

Všiml se letáčku, který popisoval budovu v několika jazycích včetně angličtiny. Popadl ho a došel s ním k oknu. Na poslední dvoustraně byla mapka všech poschodí. Všiml si tří schodišť a velkého počtu místností. Ve třetím patře se nacházel prostor označený jako „čínský budoár“. Podobný název se nikde jinde nevyskytoval.

Schovala Cassiopeia lampu tam?

Zorientoval se a vybral si jedno boční schodiště.

Cassiopeia došla na horní konec schodů a rychle zamířila k čínskému budoáru. Podlaha tu byla z drahých parket a stěny ověšené zrcadly ve zlacených rámech. Na vyřezávaných skříňkách stál orientální porcelán. Pomocí jedné takové skříňky, červeně natřené a s jemnou povrchovou úpravou, prve vyřešila svůj problém. Usoudila, že obsah skříněk nikdo pravidelně nekontroluje. Tohle je podle všeho jedno z těch malých bezvýznamných muzeí, jejichž účelem je hlavně demonstrovat postavení a vkus nějakého dávného boháče. Aspoň na pár dní může posloužit jako vhodná skrýš.

Rychle vběhla do budoáru, došla ke skříňce a otevřela dvířka. Lampa byla přesně tam, kam ji postavila. Cassiopeia neměla nic, v čem by ji mohla odnést. Počítala s tím, že si nějakou tašku sežene později a pak hned nasedne do vlaku do Kodaně. Připadalo jí to čím dál víc jako dobrý nápad. Až tam dorazí, rozhodne se, co dál.

Zvedla lampu.

Dračí hlava na okřídleném tygřím těle. V Pchao Wenově rezidenci si všimla, že uvnitř je nějaká tekutina a že hubice lampy je zalepená voskem.

Vtom se za ní ozval hluk.

Střelhbitě se otočila.

Temnota kolem jako by ustrnula.

O tři metry dál se ve dveřním průchodu do chodby objevily dvě postavy. Vzápětí se zhmotnila ještě třetí a zablokovala východ napravo.

Pak se ze tmy vylouply obrysy pistolí namířených jejím směrem.

„Položte tu lampu,“ řekl jeden z těch chlapů anglicky.

Napadlo ji, že si prostřílí cestu, ale usoudila, že je to hloupost.

Všem třem by neunikla.

„A taky tu pistoli,“ poručil hlas.

28

Malone ten hlas uslyšel, jakmile došel na vrchol schodů – nějaký chlap říkal něco o lampě a pistoli. Jeden z té šestice uvnitř patrně našel Cassiopeiu. Vybavil si, že podle mapky leží čínský budoár napravo od něj – za portrétní galerií se sbírkou miniatur, o jedny dveře dál v chodbě.

Procházel galerií, proplétal se mezi tmavými obrysy nábytku a dával si pozor, aby do ničeho nenarazil. U dveřního otvoru si rychlým pohledem potvrdil, že v chodbě stojí dva muži čelem obrácení k další místnosti.

Oba drželi zbraně.

Širokou chodbu lemovaly umné portréty v silných rámech. Malone si všiml parketové podlahy, která na rozdíl od mramoru, po kterém přecházel dosud, prozradí jeho přítomnost. Jelikož musel něco podniknout a neměl čas na jemnůstky, rozhodl se, že nejlepší bude jít do toho po hlavě.

„Promiňte,“ řekl.

Oba muži se otočili.

Jeden z nich zvedl zbraň a vypálil.

Ni stál pod schody s Pchao Wenem. Situace se mu ani za mák nezamlouvala. Je vysoko postaveným úředníkem čínské vlády – bezúhonným mužem, který si dobré pověsti cení nadevše – a teď stojí v belgickém muzeu, do něhož se právě vloupal.

Seshora zaslechl hlas.

Po něm druhý.

A výstřel.

Pchao řekl cosi svému pomocníkovi, který se před chviličkou vrátil, a mávnutím ho poslal pryč.

Pomocník se vyřítil po schodech nahoru.

„Zdá se, že události nabírají obrátky,“ poznamenal Pchao. „Přiznávám, že jsem nečekal, že tu někdo bude. Zřejmě jsem se zmýlil. Musíme pryč.“

Třeskly další výstřely.

„Nahoře se strhla hotová bitva,“ přitakal Ni.

Pchao ho vzal za paži a společně vykročili zpátky ke dveřím na terasu. „O důvod víc, abychom odešli. Můžeme se stáhnout do svého předchozího postavení u zahrady a pozorovat. Můj pomocník udělá, co bude v jeho silách, aby tu lampu zachránil. Je…“

„Postradatelný?“

„Chtěl jsem říci schopný. Ale samozřejmě platí obojí.“

Cassiopeia zaslechla, jak kdosi říká „promiňte“, viděla reakci těch dvou a rozhodla se využít okamžiku, kdy něco odvedlo jejich pozornost, aby se vypořádala s tím napravo. Odložila lampu na podlahu, ale místo aby vedle ní podle rozkazu položila i pistoli, otočila se a vystřelila po něm.

Jenže dveře byly prázdné.

Znovu popadla lampu, právě ve chvíli, kdy ti dva ve druhých dveřích spustili palbu. Kdyby to nebylo vyloučeno, přísahala by, že ten hlas patřil Cottonovi. Jenže v tolik štěstí doufat nemohla.

Práskly další rány, ale nebyly určeny jí.

Usoudila, že jelikož ti dva mají plné ruce práce, představuje větší hrozbu ten třetí. Rozběhla se ke dveřnímu průchodu a nakoukla do vedlejší místnosti. Nic se tam nehýbalo. Bylo tam plno temných stínů – nábytku a tapisérií. O deset metrů dál se nacházely další dveře a cestu lemoval jeden možný úkryt vedle druhého.

To nevypadalo dobře.

Jenže neměla na vybranou.

Malone se ocitl v divoké palbě. Měl sice plně nabitou berettu, ale jen jeden náhradní zásobník, a tak odolal pokušení oplatit střelcům stejnou mincí.

Naštěstí útok předvídal; vklouzl do vedlejšího sálu, hned jak odvedl jejich pozornost od Cassiopeie. Teď se aspoň soustřeďují na něj.

Kolem se sypalo rozbité sklo a tříštilo se dřevo. Kousek nalevo se rozletěla váza a její ostré úlomky přistály mezi porcelánovými střípky na podlaze.

Stephanie ho přetrhne, ale byl v tom nevinně. Nikdo ho nevaroval, že se tu strhne přestřelka jako u OK Corralu.

Rozhodl se, že už toho má dost, a na oplátku vystřelil třikrát po nich. Aspoň jim bude jasné, že je ozbrojený. Pohyb mu prozradil, že změnili pozici. Vypálil ještě dvakrát, vyklidil svou skrýš a rozběhl se chodbou k místu, kde prve stáli.

Jenže byli pryč – nejspíš utekli k hlavnímu schodišti.

Bylo načase opatřit si spojence.

„Cassiopeio,“ křikl. „To jsem já, Cotton.“

Cassiopeia slyšela, jak na ni Malone volá jménem, ale nemohla odpovědět. Ten třetí muž byl blízko. Cítila jeho přítomnost, schovával se někde kousek od ní v bludišti nábytku. Využila rachotu střelby, aby se vytrvale plížila k průchodu, který vedl ven.

Stejně si ale nejspíš počínal i její protivník.

Na okamžik se skrčila za vysokým opěradlem židle a pak vystartovala ke dveřím s lampou v jedné ruce a pistolí v druhé. Jestli tam doběhne, uvíznou ti dva v křížové palbě – mezi Cottonem na jednom konci chodby a ní na druhém.

Malone přeběhl chodbou z místnosti do místnosti. Ti dva byli kus před ním, tedy aspoň si to myslel, a palba ustala.

To nevěstilo nic dobrého.

Něco luplo, jako když se prohne plech.

Do nosu ho udeřil pach.

Vzpomněl si na ty dva kanystry, které sem dovnitř přitáhla ta první parta. Bůhví, co v nich bylo. Jakže to říkal ten chlap v čele?

Čistě pro všechny případy.

Ve slabém světle zvenčí uviděl, jak se k němu po parketách rozlézá lesklý pramínek.

Ucítil nasládlý pach.

Benzín.

Došlo mu, co přijde, a povedlo se mu uskočit těsně předtím, než k němu přisvištěl poryv vzduchu následovaný oslnivým výbuchem světla a žáru.

29

Ni a Pchao Wen vyběhli ze zahrady muzea, přešli parkoviště i zadní uličku a schovali se ve stínu protějšího domovního bloku. Střelba ustala a Ni čekal, že se každým okamžikem rozječí přibližující se sirény. Někdo už určitě zavolal policii.

„Neměli bychom jít?“ zeptal se Pchaa.

„Musíme se podívat, co se stane.“

Ni se zadíval na muzeum a zpozoroval v okně ve třetím patře jasný záblesk.

„Hoří tam,“ vydechl.

Tmou vyšlehlo ostré světlo. Z třetího patra se vyvalily plameny.

„Z toho by mohly koukat potíže, a v nejednom ohledu,“ podotkl Pchao, aniž odtrhl oči od té zkázy.

To bylo to poslední, co chtěl Ni slyšet. „Upřesnil byste to laskavě?“

„Doufejme, že můj spolubratr uspěje. A brzy.“

Cassiopeia strnula a ucouvla před nečekaným přívalem žáru. Oči ji pálily od plamenů. Dělaly se jí před nimi mžitky a skoro neviděla.

Chodba byla v jednom ohni.

Malone byl kdesi na protějším konci u čínského budoáru. Už nemělo smysl jednat pokradmu.

„Cottone,“ zavolala.

Odpověď nepřišla a jeho mlčení jí připadalo stejně nesnesitelné jako rostoucí žár.

Nalevo od ní sbíhalo dolů hlavní schodiště s úzkou podestou na horním konci. Dřevěná podlaha ze staletého dubu zuřivě plápolala a sádrokartonové stěny se k ní chystaly co nevidět připojit.

Cassiopeia potřebovala vypadnout.

Ale ne bez Malonea.

Věděla, že dolů se dá sejít ještě jinudy, po schodech, kterými sem přišla, ale cestu blokovaly plameny. Ještě pořád s lampou a pistolí v ruce se rozhodla počkat, jestli Cotton náhodou nevyběhne z některé z propojených místností na protější straně chodby.

Po těch třech nebylo ani vidu ani slechu.

Ohlédla se a spatřila zdroj potíží. Na zemi ležely dva převržené kanystry, oba v plamenech.

Došla na konec chodby, kde za mramorovou balustrádou klesalo v pravém úhlu do nižšího patra hlavní schodiště. Chodba za ním dál nepokračovala, končila mramorovou zdí. Cassiopeia se opatrně ohlédla. Za zářivou clonou plamenů nespatřila žádný pohyb. Kus od ní něco zapraskalo, vzápětí se ozval hromový rachot a strop chodby se zřítil. Starý dům rychle podléhal požáru. Že by ti tři utekli? Nemělo pro ně smysl dál tady zůstávat, ledaže by tak úporně toužili po té lampě. Možná ale čekají venku a číhají na ni tam.

Ke schodům jí chybělo jen pět metrů.

Rozběhla se k nim.

Když dorazila k balustrádě a chtěla na ně zahnout, ucítila náraz zezadu do podkolení. Kolem nohou se jí ovinula čísi paže a podtrhla jí je. Cassiopeia přepadla dopředu a narazila na mramorovou stěnu.

Vrhl se po ní nějaký muž.

Škubla nohama, přetočila se a praštila ho pistolí do hlavy. Přestože byl šlachovitý a silný, povedlo se jí ho odrazit, jenže přitom uklouzla.

Lampa a pistole jí vyletěly z ruky.

Muž odkopl pistoli k balustrádě – prolétla mezi balustrovými kuželkami a zmizela z dohledu.

Cassiopeia vyskočila na nohy.

Útočník byl v černém, tvář mu kryla vlněná maska. Měl o dobrých deset, patnáct kilo víc než ona. Vyrazila ramenem proti jeho hrudníku a odhodila ho zpátky ke zdi.

Malone slyšel, že ho Cassiopeia volá, ale raději neodpovídal. Viděl, jak se tmou směrem k hlavnímu schodišti ženou tři postavy. Opatrně se kradl řadou průchozích sálů a v rostoucím horku se proplétal mezi tmavými obrysy nábytku. Kouř houstl, dýchalo se čím dál hůř a nebylo vidět pomalu ani na krok.

Dolehl k němu hluk zápasu a postřehl, jak něco sklouzlo po hořící podlaze do plamenů. Doběhl ke dveřím a uviděl tu věc. Malou. Stěží třicet centimetrů dlouhou a sotva zpoloviny tak vysokou.

Dračí hlava na okřídleném tygřím těle.

Že by ta lampa?

Sáhl po ní, ale hned zase ucukl. Bronz pálil. Sundal si botu a s její pomocí si tu věc přitáhl z ohně do místnosti, kde stál. I tady už tři stěny hořely.

Musí odtud.

Vykoukl do chodby směrem ke schodům a uviděl Cassiopeiu a muže v černém.

Zápasili spolu.

Ni pozoroval, jak muzeum Driese Van Egmonda stravuje požár. Horní dvě poschodí už stála v plamenech, střechou vystřelovaly do noci ohnivé jazyky. Okna pukala žárem a zahradu zasypával déšť střepů.

„Číňané vyráběli sklo lépe,“ podotkl Pchao. „Mnohem kvalitněji, než na co se kdy zmohla Evropa.“

Vzhledem k tomu, co se jim právě odehrávalo před očima, působila ta historická přednáška na Niho trochu zvráceně.

„Věděl jste, že zbraně, které mají u sebe válečníci z terakotové armády – meče a nože, které přečkaly pobyt v zemi ostré, lesklé a neporušené –, jsou vyrobeny z materiálů odolných proti rzi? Časem jsme zjistili, že je to slitina mědi, cínu a jedenácti dalších kovů, například kobaltu, niklu, chromu a hořčíku. Umíte si to vůbec představit? Už před dvěma tisíciletími naši předkové věděli, jak chránit kov.“

„A pomocí té technologie jsme se vzájemně masakrovali,“ připomněl mu Ni.

Pchao nespouštěl oči z ohně. „Vy nemáte moc rád násilí, že ne?“

„Nikdy se jím nedosáhne dlouhodobých cílů.“

„Výkonný stát uštědřuje sedm trestů na tři odměny. Slabý stát pět trestů na pět odměn. To je prokázaný fakt.“

„Pokud život jedince nemá cenu, pak nemá cenu ani společnost, která lidské životy utváří. Copak to není nad slunce jasnější?“

„Říše jsou ze své podstaty utlačovatelské.“

„Nevadí vám, že při tom požáru mohou zahynout lidé? Mezi nimi i váš člověk.“

„Musí se o sebe umět postarat sám, je to jeho povinnost.“

„A vy nenesete žádnou odpovědnost?“

„Ovšemže ano. Nesu břemeno jeho případného selhání.“

Ni by nedokázal a jakživ by si nedovolil přistupovat tak přezíravě k životům druhých. Posílat lidi na smrt by se nemělo brát na lehkou váhu. Ačkoli toho muže uvnitř neznal, měl o něj starost.

Totéž musí přece prožívat každý vůdce.

Anebo snad ne?

„Jste zvláštní člověk,“ řekl Pchao Wenovi.

„To jsem. Ale máte štěstí, že jste mě potkal.“

30

Cassiopeia se odtrhla od muže, který na ni zaútočil, vydrápala se na kolena a pak do stoje. Žár ohně zuřícího jen o pár metrů dál nabíral na síle a plameny si razily cestu k podestě. Podlaha i zdi tu naštěstí byly z mramoru. Kouř houstl, každý nádech jí činil potíže. Potřebovala najít tu lampu, jenže ten chlap v černém se hbitě zvedl na nohy a chystal se k dalšímu boji. Srdce jí bušilo, že jí div nevyskočilo z hrudi. Svaly jí zhadrovatěly únavou. Dva dny mučení a nedostatek jídla si vybíraly svou daň.

Muž se po ní vrhl.

Uskočila, chytila ho za paži, zkroutila mu ji dozadu a pokusila se ho strhnout k zemi. Zběsile kolem sebe kopal a povedlo se mu vysmeknout se jí a naopak ji přitlačit k balustrádě. Přes tlusté zábradlí zahlédla podlahu haly o deset metrů níž.

Stála k ní zády, zábradlí ji tlačilo do páteře.

Muž ji udeřil hřbetem ruky přes tvář a vzápětí se ji pokusil shodit dolů. V ústech cítila nakyslou pachuť krve. Do žil jí stoupl adrenalin. Vykopla levou nohou a zasáhla ho podpatkem vysoké boty do slabin.

Zlomil se v pase a oběma rukama se popadl za rozkrok.

Praštila ho kolenem do obličeje. Zapotácel se a vrávoravě couvl.

Sevřela ruku v pěst a švihla jí.

Malone obalil lampu cípem košile, protože ještě pořád pálila. Zdálo se, že pád přečkala ve zdraví – jedinou dírou, kterou viděl, byla otevřená dračí tlama. V mihotavém světle si na ní všiml kousíčků tajícího vosku. Ucítil povědomý pach a přičichl k ní zblízka.

Ropa.

Zašplouchal lampou. Zdálo se, že je zpoloviny plná.

Uviděl na bronzovém povrchu čínské znaky a napadlo ho, že je možná cenná právě kvůli tomu nápisu. Něco podobného už zažil – vzkazy z dávné minulosti, které si uchovaly platnost dodneška. Ale ať je to, co je to, potřeboval zatraceně rychle vypadnout z tohohle ohnivého pekla, dokud to ještě jde.

Obrátil se.

Kousek od něj stál jeden z těch chlapů a blokoval mu jedinou cestu ven. Ve výši pasu držel pistoli a mířil přímo na něj.

„V té vlněné masce ti musí být horko,“ poznamenal Malone.

„Dej mi tu lampu.“

Malone zachytil v jeho angličtině asijský přízvuk. Všude kolem hořelo, plameny sice zatím nešlehaly příliš vysoko, ale rozlézaly se, jak se sytily nábytkem. Mezi ním a místem, kde stál ten muž, vyskočily nové ohnivé jazýčky.

Popošel blíž.

Pistole se zvedla. „Tu lampu. Hoď mi ji.“

„Nezdá se mi, že by to byl…“

„Hoď mi ji.“

Malone sklopil oči k dračí hlavě, které odkapával z tlamy vosk. Pořád cítil pach ropy a rozhodl se, že tomu chlapovi dopřeje, o co si říká.

Obloukem se rozmáchl a hodil mu lampu, ale švihl zápěstím tak, aby se ve vzduchu pootočila. Dal si přitom záležet, aby nedoletěla dost daleko a ten chlap si pro ni musel popojít.

Pozoroval, jak se dračí hlava sklání dolů. Z tlamy se jí vyřinul pramínek. Na rozžhavenou podlahu dopadly první kapky, zasyčely a vzplály. Oheň zálibně olízl potravu.

Muž s pistolí přiskočil a chytil lampu mezi křídly, hlavou dolů. Z dračí tlamy vytekla další ropa.

Bleskurychle se vypařila a z podlahy vyskočily nové plameny.

Vyšlehly výš – hledaly přídavek.

Jakmile lampu našly, vybuchla muži v rukou oslepivá koule žáru.

Žhavým vzduchem prorazilo zaječení. Šaty mu chytily plamenem. Upustil lampu i pistoli a zuřivě se oháněl rukama, zatímco na něm oblečení uhelnatělo.

Malone zvedl ze země berettu a vpálil mu dvě kulky do hrudi.

Hořící tělo skleslo na podlahu.

Malone k neznámému popošel a poslední ranou ho střelil do hlavy.

„Je to víc, než bys udělal ty pro mě,“ zamumlal.

Cassiopeia uhodila svého soupeře do obličeje. Kopanec do slabin mu vzal sílu; byl ochromen bolestí a nemohl popadnout dech. Rozkašlal se a snažil se v kouři aspoň trochu nadechnout.

Po dalším úderu se zhroutil na podlahu a znehybněl.

Oheň už strávil chodbu nalevo – podlahu, zdi i strop – a kouř se každou vteřinou valil blíž. I Cassiopeia už ho měla plné plíce a dusila se kašlem.

Vtom chodbou třeskly dva výstřely.

„Cottone,“ vykřikla.

Další rána.

„Cottone! Proboha, odpověz mi.“

„Jsem tady,“ zařval Malone.

„Můžeš se dostat ke schodům?“

„Ne. Vylezu oknem.“

Měla by jít za ním a pomoci mu. On by to pro ni udělal.

„Co ty, dostaneš se ven?“ zakřičel na ni přes hukot plamenů.

„Tudy to jde.“

Zírala na chodbu, už úplně zachvácenou požárem. Klouby na rukou i plíce ji bolely. Žár ji dusil. Pochopila, že nemá na vybranou. Musí pryč. Jenomže…

„Potřebuju tu lampu,“ křikla.

„Nashle venku.“

Obrátila se a rozběhla se ke schodům, ale vtom zahlédla cosi na podestě pod sebou. Stál tam muž s hubenou tváří a upíral na ni černé oči. Třímal napjatý luk, šíp nasazený na tětivě.

Cassiopeia o svou pistoli přišla. A utéct nebylo kam.

Muž ji držel na mušce a jeho záměr byl nad slunce jasnější.

Přišel ji zabít.

31

Ni slyšel, jak se roztříštilo další okno ve třetím patře. Něco z něj vyletělo do tmy. Na zahradě přistála židle a pak se v okně mihl stín. Ven vylétlo něco dalšího. Menší, ale těžší předmět, protože padal rychle. Přistál na jedné z pískových cestiček.

„To by mohla být ta věc, kterou hledáme,“ vyhrkl Pchao.

Oknem šplhal ven nějaký muž, přidržoval se šlahounů psího vína obrůstajících fasádu muzea zezadu. Výškou ani postavou neodpovídal Pchaovu pomocníkovi.

„To je ten, co vešel dovnitř po těch třech,“ řekl Pchao.

Ni ho poznal také.

Z dálky se blížily sirény. Brzy se to tu bude hemžit hasiči a záchranáři.

„Než sešplhá na zem, musíme se podívat, jestli to byla ta lampa,“ naléhal Pchao.

Ni souhlasil. „Dojdu tam.“

„Pospěšte si.“

Ni vyběhl z úkrytu a proběhl tmavou zahradou. Koutkem oka sledoval toho muže a všiml si, jak obratně šplhá po šlahounech dolů. Ni to vzal obloukem, ne po cestičkách, ale mezi voňavým rostlinstvem, kde byla měkká půda a mohl se krýt za řadami vysokých tújí.

Uviděl židli rozbitou na kusy a pak se podíval na místo, kam dopadla ta menší věc. Uprostřed cestičky leželo něco tmavého.

Zvedl oči a spatřil, že ten muž pomalu sešplhává níž a níž. Plně se soustředil jen na to, kde se chytit a kam stoupnout. Ni toho využil a připlížil se k té věci.

Zvedl ji. Byla teplá.

Dračí hlava na tygřím těle s křídly fénixe.

Ta lampa.

Malone se přidržoval kmínků psího vína a pomalu slézal dolů. Povedlo se mu vyhrábnout lampu z ohně a vyhodit ji ven do zahrady. Cestou k muzeu si prve všiml, že cestičky jsou vysypané jemným pískem, takže ji čekalo měkké přistání.

Kvůli tomu mrtvému vevnitř si výčitky nedělal. Nepochyboval, že jakmile by lampu získal, zastřelil by obratem on jeho.

Soustředil se na popínavé šlahouny a děkoval pánubohu, že tu zřejmě rostou už dlouho, takže mají silné kmínky pevně přichycené k omítce. V prvním patře zatím nehořelo a kouř ze dvou vyšších stoupal vzhůru, pryč od něj. Rozhodně tu bylo chladněji a líp se dýchalo.

Pohlédl dolů, jak daleko to ještě má na zem, a zaregistroval tmavou postavu, která se proplížila kolem rozbité židle. Rychle se shýbla a zvedla lampu.

„Nech ji, není tvoje,“ zařval.

Postava na okamžik zaváhala, zvedla hlavu a pak se rozběhla pryč, k brance na druhém konci zahrady.

Malone se tak soustředil na zloděje, že zapomněl na psí víno. Naslepo hrábl po dalším výhonku a ten mu pod rukou praskl.

Malone přepadl dozadu.

A padal a padal.

Ni uháněl ze zahrady, ale když za sebou uslyšel praskot, ohlédl se. Viděl, jak ten muž prolétl skoro deset metrů vzduchem. Bůh ví, jestli se zraní, anebo vyskočí na nohy a začne ho pronásledovat.

Nemínil čekat, aby to zjistil.

Proběhl brankou a přes ulici na druhý chodník za Pchao Wenem.

„Musíme odtud,“ řekl Pchao.

Ni rozhodně nic nenamítal. Už riskoval až moc. Nesmějí ho tu najít.

„Chápu vás,“ ujistil ho Pchao. „Děláte si starosti kvůli těm lidem uvnitř. Ale vrátíme se domů a počkáme na mého spolubratra. Pak budeme vědět, jak na tom jsme.“

Cassiopeia si uvědomila, že nemá šanci utéct. Lučištník ji měl za balustrádou přímo na mušce, ledaže by vběhla zpátky do hořící chodby, odkud nevede cesta ven. Nepřipadalo v úvahu dostat se k němu na dosah, protože šíp by ji zasáhl, než by se stačila pohnout.

Hra skončila.

Jen doufala, že se Cottonovi povedlo utéct. Stýskalo by se jí po něm, i když si teprve teď, tváří v tvář smrti, uvědomila, jak moc. Proč mu to nikdy neřekla? Stačilo by slůvko. Proč ty tanečky, ve kterých si zřejmě oba libovali? Ani jeden z nich si nechtěl zadat, a přesto se oba obraceli na toho druhého, kdykoli se ocitli v nouzi.

Bylo jí líto, že nedokázala pomoci Lvu Sokolovovi. Ráda by věděla, co se stane s jeho synem. Nejspíš už ho nikdo nikdy nespatří.

Snažila se. Dělala, co mohla.

Jenže to nestačilo.

Zvláštní, na co člověk těsně před smrtí myslí. Možná existuje nějaký instinkt, který vynáší na povrch kdejakou výčitku svědomí. Zakoušel tohle Henrik Thorvaldsen v Paříži? Jestli ano, pak měl Malone pravdu a jejich přítel umíral přesvědčen, že ho Cotton zradil. Hrůza. Zvlášť když to tak vůbec nebylo. Teď chápala Cottonovo zoufalství a výčitky svědomí, že nejednal správně. Ona by taky ráda dostala ještě jednu šanci.

Lučištník na ni promluvil – řekl cosi čínsky.

Ten jazyk neznala, takže mu nerozuměla.

„Skončete to,“ křikla na něj. Čekala, že hvízdne tětiva a šíp se jí zaboří do masa.

Bude to bolet?

Dlouho ne.

Vtom třeskly dvě rány, až sebou trhla.

Lučištník se zapotácel a Cassiopeii došlo, že ho zasáhly střely. Vrhla se k zemi, právě když mu prsty na tětivě povolily. V tu chvíli už padal, takže hrot šípu jen neškodně cinkl o mramor.

Nadzvedla se a mezi kuželkami balustrády se podívala dolů.

Z nižšího poschodí vyšel po schodech nějaký muž a zastavil se na odpočívadle, kde se křečovitě svíjel lučištník.

Třeskl další výstřel a zmítání ustalo.

Viktor Tomas se otočil tváří k ní.

Výraz v jeho očích se jí ani trochu nelíbil. Určitě ještě zuří, že ho při útěku ze zajetí omráčila. A teď tu stojí, oběma rukama pevně svírá pistoli – tu, která jí vypadla – a míří přímo na ni.

Vystavil ji stejnému pocitu bezmoci jako ten lučištník.

Neměla kam utéct.

Viktor vystřelil.

32

Malone se vykutálel ze křoví. Díkybohu za zahradníka, který tu nechával hustý živý plot a zastřihoval ho do tvaru dokonalé, skoro dva metry vysoké zdi. Silné větvičky ztlumily Maloneův pád, i když od jedné protivné větve bude mít na boku modřinu.

Vyškrábal se na nohy.

Říkal si, že ve svých osmačtyřiceti už je na tohle trochu starý, ale vzápětí jeho myšlenky zalétly ke Cassiopeii. Musí ji najít. Vzpomněl si, že si při slézání všiml, že v dolních dvou patrech ještě nehoří, i když už to dlouho nepotrvá. Vytí sirén se přiblížilo, takže usoudil, že soukromí, které mu obstarala Stephanie, už je v háji stejně jako lampa a ten, kdo ji ukradl.

Tenhle večer se zvrhl v totální propadák.

Ohlédl se po dveřích na terasu, kterými prve vešel dovnitř.

Vyřítili se z nich tři hasiči.

Zřejmě se ho lekli a jeden cosi zařval. Malone vlámsky neuměl, ale překlad nepotřeboval. Vzápětí se vynořili dva policisté a tasili zbraně.

Věděl, co po něm chtějí.

Zvedl ruce nad hlavu.

Cassiopeia čekala kulku, ale jediné, co ucítila, byl závan vzduchu, jak jí střela hvízdla kolem pravého ucha.

Zaslechla náraz kovu do masa a otočila se.

Muž, kterého zbila, se pracně zvedl na nohy a chystal se ji probodnout nožem. Viktorova rána do hrudi mu úmysl překazila. Zhroutil se na zem, roztřásl se jako v horečce a pak znehybněl.

„Říkal jsem vám, že nejsem váš nepřítel,“ promluvil Viktor.

Cassiopeia nabrala dech a seběhla po schodech na odpočívadlo. „Když vy pracujete pro Tchanga, pro koho dělají oni?“

Viktor ukázal nahoru nad schody. „Tamten byl můj. Ale tenhle…“ Pokrčil rameny. „Nemám tušení.“

„Vy jste zastřelil svého vlastního člověka?“

„Patřil spíš Tchangovi. A dala byste přednost ubodání?“

Ukázala na lučištníka. „Než jste ho zastřelil, něco povídal. Čínsky. Já čínsky neumím.“

„Já ano.“

Našpicovala uši.

„Říkal: ‚Smrt zloději, který okrade pána.‘“

Malone se rozhodl udělat všechno, co je v jeho silách. „Tam uvnitř je žena. Ve třetím patře. Potřebuje pomoc.“

Nebyl si jistý, jestli rozumějí jeho angličtině, protože oběma policistům podle všeho záleželo jen na tom, aby ho dopravili do vazby. Nezdálo se, že by je zajímalo cokoli jiného.

Zkroutili mu ruce za záda a nasadili mu nylonová pouta.

Příliš je utáhli, ale těžko mohl něco namítnout.

Cassiopeia scházela za Viktorem po hlavním schodišti pryč od požáru a zčernalého stropu nahoře. V očích ji štípal pot smíšený se sazemi. Dýchalo se jí už lépe, protože kouř se držel v horních dvou poschodích. Zvenčí bylo slyšet sirény a za okny se míhala blikotající světla pohotovostních vozů. Potřebovali odtud zmizet. Jinak by padlo příliš mnoho otázek, na které neměla uspokojivou odpověď.

„Doufám, že máte ústupový plán,“ řekla Viktorovi.

„Ze suterénu se dá vyjít ven. Ověřil jsem si to.“

„Jak jste mě našel?“

Někde dole se rozštíplo dřevo a cosi prasklo. Ozývaly se vzrušené hlasy. Pravděpodobně hasiči, prosekali si cestu hlavními dveřmi.

Zastavila spolu s Viktorem na odpočívadle v prvním patře.

„Necháme je projít kolem,“ zašeptal.

Souhlasila.

Ucouvli ze schodiště do jedné přilehlé místnosti. Tady ještě nehořelo. Cassiopeia doufala, že se požární jednotky zaměří na horní patra.

Schovali se pod velký kulečníkový stůl, který měl desku potaženou zeleným suknem a na ní koule ze slonoviny.

„Neodpověděl jste mi na otázku,“ zašeptala. „Jak jste mě našel?“

Zamával pistolí, kterou stále ještě držel v ruce. „Kdybyste mě s ní nepraštila do hlavy, řekl bych vám, že je v ní sledovací zařízení. Tchangův nápad. Čínská zpravodajská hračka. Tu pistoli bychom tam nechali. Nakonec to dopadlo tak, že jsme vás díky ní sledovali až sem.“

A Cassiopeii bylo najednou jasné, kdo poslal toho lučištníka. Pchao Wen. Smrt zloději, který okrade pána. Měla o tom starci lepší mínění, ale nebylo dost času užírat se tím.

Kolem se prohnal dupot. Hasiči vyběhli po schodech a hnali se s hadicemi a sekerami výš.

„Tady je to příliš riskantní,“ ucedil Viktor. „Musíme sejít jinudy.“

„Tamhle je zadní schodiště,“ ukázala doleva. „Šla jsem po něm nahoru.“

„Ukazujte mi cestu. Až najdou ty mrtvé, nahrne se sem fůra policajtů.“

Uháněli řadou neosvětlených sálů k zadním schodům a proplížili se po nich do suterénu. Hlídali si, aby jim podrážky moc nepleskaly o podlahu. Tmavou chodbičkou došli do centra budovy. Cestou minuli několik dveří zajištěných visacími zámky. Zřejmě skladiště. Pištění a skřípání v trubkách, které se jim táhly nad hlavou, naznačovalo, že je v nich nejspíš horkovod pod tlakem. Vešli do komory nacpané zahradnickým nářadím, odkud vedly dveře ven.

„Tudy se dostaneme na úroveň terénu,“ řekl Viktor.

„Je to asi boční vchod. To by se nám hodilo.“

Kovové dveře nebyly zamčené. Viktor je pootevřel a vykoukl. Tmou rytmicky probleskovaly pohotovostní majáčky, ale od krátkého úseku kamenných schůdků ze suterénu na chodník nebylo nic slyšet.

„Až po vás,“ vybídl ji Viktor.

Vyklouzla ven a zálibně nasála svěží vzduch. Přikrčeně vyšli nahoru a snažili se pokud možno krýt.

Nad schody se rozběhli doprava, k ulici vedoucí podél muzea. Cassiopeia si uvědomila, že se budou muset nenápadně vynořit z úzké boční uličky, která oddělovala muzeum od sousední budovy.

Dva metry před cílem narazili na překážku.

Do cesty se jim postavila žena.

Stephanie Nelleová.

Malonea dopravili k hlavnímu vchodu muzea v policejním autě, které čekalo za zahradou v zadní uličce. Pohmožděnina na boku ho vytrvale bolela, takže pokulhával.

Vytáhli ho ven. Na ulici, která prve zela prázdnotou, stály tři hasičské vozy. Ze dvou trčely vysunuté žebříky a hasiči chrlili z hadic do ohně gejzíry vody. Po obou stranách ulice stály domy těsně u sebe, takže měli co dělat, aby omezili požár na jednu budovu. Ještě že nefoukal vítr.

Jeden z uniformovaných policistů odvedl Malonea skrumáží hasičských aut k menším vozům zaparkovaným nějakých třicet metrů od ohnivého pekla.

Malone zahlédl Stephanii.

Netvářila se zrovna šťastně.

„Vevnitř našli tři mrtvé,“ řekla, když ho přivedli blíž. „Všichni byli zastřeleni.“

„Co Cassiopeia?“

Stephanie ukázala doprava. Cassiopeia se vynořila za jednou z policejních dodávek, tvář zčernalou od kouře a zbrocenou potem, oči podlité krví, ale jinak zřejmě v pořádku.

„Našla jsem ji, jak se odtamtud pokouší vyklouznout.“

Za Cassiopeiou přicházel jakýsi muž. Malone byl zpočátku tak rád, že Cassiopeiu vidí, že ho vůbec nezaregistroval. Ale když se mu ulevilo a uklidnil se, zaostřil na jeho obličej.

Viktor Tomas.

„Co ten tady ksakru dělá?“ zeptal se.

„Dlouho jsme se neviděli, Malone,“ ušklíbl se Viktor. „Ty náramky se mi moc líbí. Sluší vám.“ Zakýval prstem. „Nezapomněl jsem, že s vámi mám nevyřízené účty.“

Malone věděl, co tím míní. Narážel na jejich poslední setkání. V Asii.

„A tady to máme,“ pokračoval Viktor. „Zase jsme se sešli.“

Malone se obrátil ke Stephanii. „Sundej mi ta klepeta.“

„Budeš se chovat slušně?“

Cassiopeia popošla blíž. „Díky, žes přišel.“

Viděl, že vyvázla bez zranění. „Neměl jsem na vybranou.“

„Ale měl. Každopádně děkuju.“

Kývl hlavou směrem k Viktorovi. „Vy dva pracujete spolu?“

„Zachránil mi tam vevnitř život. Dvakrát.“

Malone k němu zalétl pohledem. „Jakou roli v tom všem hrajete tentokrát?“

„Na tom vám odpovím já,“ přikolébal se zpoza jiného zaparkovaného auta Ivan.

Ukázal na Viktora.

„Pracuje pro mě.“

33

Ležel na polstrovaném lehátku a v duchu se připravoval. Nohy měl roztažené a genitálie obnažené. Před staletími existovalo před palácovými branami zvláštní místo, kde tuhle operaci prováděli odborníci za skromných šest taelů. Zasvěcovali do své techniky učně, takže se z profese vyvinula tradice. Specialista, který teď stál u něj, si s nimi zručností nezadal, přestože pracoval jen pro spolubratry.

Poslední očista skončila.

Horká voda pálila jako pepř.

Nehybně strpěl, aby mu dva pomocníci těsně ovinuli trup a stehna bílými obvazy. Skoro nemohl dýchat, ale chápal, proč to dělají.

Bude to bolet?

Přinutil se vyhnat tu myšlenku z hlavy.

Na bolesti nezáleží. Záleží jedině na přísaze. Na poutu. Na spolubratřích. Znamenali pro něj vše. Bratrstvu Pa ho představil jeho učitel a po několika letech studia se teď stane jeho součástí. Co by tomu asi řekli otec a matka? Zděsili by se. Ale to byly lidské nuly bez vize. Nástroje, které se podobně jako lopata nebo hrábě odhodí, jakmile už nejsou potřeba nebo se polámou. Nechtěl být jako oni.

Chtěl rozkazovat.

Na specialistův pokyn se na lehátku posunul a roztáhl nohy ještě víc. Dva bratři mu je přidrželi. Promluvit, dát najevo obavy z nadcházející bolesti by byl projev slabosti a žádný bratr nesmí být slabý.

Vstup je povolen jen silným.

Viděl nůž, malý a zakřivený.

„Nebudeš litovat?“ otázali se ho.

Pomalu zavrtěl hlavou. Ne, nikdy nebude litovat.

Stalo se to rychle. Dvojí máchnutí nožem a jeho varlata i penis byly pryč.

Čekal, kdy to začne bolet. Cítil, jak se mu z rány valí krev, kůže ho pálila, nohy se mu chvěly. Ale vůbec to nebolelo.

Přihlížel, jak pomocníci položili jeho orgány na stříbrný podnos; ty kousky masa trůnící v krvi vypadaly jako talíř s prezentací nějaké restaurace.

Vtom se bolest dostavila. Pronikavá. Sžíravá. Mučivá.

V mozku mu explodovala trýzeň. Tělo se mu roztřáslo.

Oba pomocníci ho dál vší silou tiskli k lehátku. Pevně svíral rty. Oči měl plné slz a kousal se do jazyka, aby se ovládl.

Jedinou přípustnou reakcí bylo ticho.

Jednoho dne stane v čele svých spolubratři a chtěl, aby se o něm říkalo, že přijal zasvěcení srdnatě.

Tchang vzpomínal na ten den před třiceti šesti lety. Ležel tehdy bez pohnutí, když mu na ránu vrstvu za vrstvou přikládali mokrý papír, dokud nepřestala krvácet. Odolal nervovému otřesu a jakžtakž se udržel při vědomí. Následující tři dny představovaly ještě krutější zkoušku, protože trpěl žízní a neschopností močit. Pamatoval si, jak se s nadějí upínal ke čtvrtému dni, kdy snad začne moč proudit.

A začala.

Teď tu stál v tiché maringotce, připravoval se k odjezdu od pokusného vrtu a hroužil se do vzpomínek. Už se mu to moc často nestávalo, ale dnes byl mimořádný den.

Vtom mu zazvonil satelitní telefon.

Vytáhl ho a podíval se na číslo. Hovor ze zámoří. Podle mezinárodní předvolby Belgie. Číslo dobře znal.

Pchao Wenova rezidence.

„Udělal jsem přesně, co jste přikázal,“ řekl, když hovor přijal. „Nařídil jsem útok na Ni Junga, když byl u vás doma.“

„A já ho podle plánu překazil. Ministr Ni je nesmírně vděčný a teď už věří, že jsem jeho spojenec.“

„Kde je?“

„Brzy bude na cestě zpátky do Číny. S lampou.“

„Lampa měla být moje.“

„Na tom už nezáleží,“ ujistil ho Pchao. „Ropa je pryč. Shořela.“

„Ujistil jste mě, že na tu lampu dáte pozor.“ Tchang bezděčně zvýšil hlas. „Slíbil jste, že mi ji neporušenou předáte, jakmile Ni opustí Belgii.“

„Neměl jste napadnout Cassiopeiu Vittovou,“ opáčil Pchao. „Přinesla by vám ji.“

„Nedalo se jí věřit.“

„Proto jste ji unesl a doufal, že vytouženou kořist získáte násilím?“

„Udělal jsem, co jsem pokládal za nejlepší.“

„A svůj útok jste zaměřil výlučně na Ni Junga, viďte,“ řekl kousavě Pchao. „Mě jste zlikvidovat nechtěl.“

Tchang strnul.

„Tři z těch mužů, co jste poslal, jsme zabili,“ oznámil mu Pchao. „A čtvrtého zajali. Vyslechl jsem ho. Nejevil moc ochoty spolupracovat, ale nakonec mi prozradil, že on a jeho druhové dostali rozkaz zabít ministra Niho i mě. V rezidenci neměl zůstat nikdo naživu. Tvrdil, že rozkaz zněl naprosto jasně. Pochopitelně to nebyl náš spolubratr. Jen najatá placená síla, co nedokázala odvést svou práci.“

Nastala vhodná chvíle.

„Už totiž nejste potřeba,“ řekl Tchang Pchaovi.

„Usuzuji z té poznámky správně, že jste převzal vedení bratrstva? Pa teď poslouchá vás?“

„Stejně jako posledních deset let. Jsem jediný mistr, kterého znají.“

„Jenže já jsem hegemon. Jejich právoplatně zvolený vůdce.“

„Který opustil nás i naši zemi už před lety. Už o vás nestojíme.“

„Proto jste nařídil mou smrt?“

„A proč ne? Jevilo se to jako správný krok.“

„Tuhle akci jsem naplánoval já. Od samého počátku. Vy jste tenkrát byl jen čerstvý zasvěcenec, nováček.“

„V té době jste objevil v hrobce s terakotovými válečníky ty Konfuciovy texty?“

„Co o tom víte?“

„Přede dvěma dny se našla tajná komora. A v ní vaše hodinky.“

„Takže jsem je tam opravdu ztratil,“ konstatoval Pchao. „Už dlouho jsem se toho bál. Chtěl jsem se tam samozřejmě vrátit a prozkoumat tu komoru důkladněji. Bohužel mi to nevyšlo.“

„Proč jste dal odnést jen Konfuciovy texty?“

„Abych je zachránil. Kdyby je našli Maovi učenci a archeologové, sprovodili by je ze světa. Mao Konfuciem pohrdal.“

„Knihovna je zničená. Shořela.“

„Nejste o nic lepší než oni.“

Pchaův drzý tón Tchanga dráždil. „Už nejsem mladý zasvěcenec. Jsem první místopředseda vlády Čínské lidové republiky. Připravený stát se příštím premiérem.“

„Jen díky mně.“

Tchang se zasmál. „To těžko. Jste už dlouho pryč. Uskutečnili jsme váš plán bez vás. Jen si zůstaňte ve svém bezpečném azylu v Belgii. Čína pro vás nemá využití.“

„Jenže váš protivník se vrací domů mnohem moudřejší,“ upozornil Pchao. „Ministr Ni teď už ví o Pa. Možná dokáže vašemu úspěchu zabránit.“

„Ni pro mě není soupeř.“

„Zato já ano.“

„Neexistuje legální způsob, jak byste mohl ještě někdy vstoupit do Číny. Nedostanete vízum. Nad jeho udílením mám absolutní kontrolu. Těm několika spolubratřím, které máte k dispozici, zabráníme v návratu také.“

„Nemáte bezvýhradnou podporu,“ připomněl Pchao.

Tchang věděl, že to je pravda, ale spoléhal se, že až uspěje, přidají se váhavci na jeho stranu.

„Už dost řečí. Žijte krátce, Pchao.“

Ukončil hovor.

Už nebylo co dodat.

Vybavila se mu lekce, jíž se mu dostalo kdysi dávno během přípravy na vstup do bratrstva.

Nikdy nedávej najevo, co zamýšlíš.

Usmál se.

Neplatí to vždycky.

34

Ni přecházel Pchao Wenovou výstavní síní a čekal na návrat svého hostitele. Když dorazili zpátky do rezidence, Pchao se mu totiž na chvíli omluvil. Ni si během jízdy z Antverp zavolal do Pekingu, promluvil se svým tajemníkem a vyžádal si okamžitou zprávu o tom, co právě dělá Karl Tchang. Ačkoli tomu Pchao Wen možná nevěřil, dával Tchanga už nějakou dobu sledovat a platil si špehy hluboko uvnitř jeho úřadu. Žádný se však nikdy nezmínil o eunuších a Pa.

Ni už věděl, že Tchang předchozího dne odjel z hlavního města – údajně proto, aby se sešel s místními úředníky v Čchung-čchingu. Ve skutečnosti však účelem jeho cesty bylo dohlédnout na vykonání rozsudku smrti nad mužem jménem T’in Čao, jehož Nejvyšší lidový soud nedávno odsoudil za velezradu. Ni svému tajemníkovi nařídil, aby sehnal o Čaově případu co nejvíc informací a zjistil, proč Tchangovi tolik záleží na jeho smrti.

Mobil zavibroval, až sebou Ni trhl. Potěšilo ho, že si jeho zaměstnanci jako obvykle pospíšili. Přijal hovor a jen doufal, že se Pchao ještě aspoň chvilku zdrží, protože k tomuhle rozhovoru nutně potřeboval soukromí.

„T’in Čao byl experimentální geochemik, který pracoval na ministerstvu geologického rozvoje,“ hlásil tajemník. „Údajně předal Rusům citlivé informace o ropném průzkumu.“

„Jaký druh informací?“

„O tom záznamy mlčí. Státní tajemství.“

„A kdo byl ten ruský agent?“

„Ani zmínka.“

„Skutečně ty informace předal?“

„Ne. Jeho pokus prý zmařili, tak to aspoň stojí v zápisu z procesu. Ale během soudního projednávání padlo to jméno, které jste nám dal – Lev Sokolov.“

Ni se zařídil podle Pchaovy rady a požádal svou kancelář o Sokolovovy kádrové materiály a údaje o jeho současném místě pobytu.

„Je to ruský emigrant, který pracoval s T’in Čaem v petrochemickém výzkumném závodě v Lan-čou, v laboratoři přímo podřízené ministerstvu geologického rozvoje.“

Takže ten závod má pod palcem Tchang.

„Byli Čao a Sokolov kolegové?“

„Pracovali na experimentálním projektu, který souvisel s moderními postupy při hledání ropných nalezišť. Tak je to alespoň uvedeno v rozpočtu závodu. Žádné další podrobnosti jsme nezjistili.“

„Sežeňte je,“ přikázal Ni. Věděl, že existují šikovné cestičky, zvlášť v jeho úřadu.

Vyslechl si vyprávění o Tchangově činorodé noční aktivitě – cestě z Čchung-čchingu do mauzolea s terakotovou armádou. Zajímavou shodou okolností vzápětí jednu z výstavních jam částečně zničil požár, předběžně připisovaný elektrickému zkratu. K nehodě došlo, když byl Tchang už pryč, odletěl na místo ropného průzkumu v severním Kan-su. Na té cestě nebylo nic divného, jelikož Tchang dohlížel na ropný průzkum v celonárodním měřítku.

„Momentálně je v Kan-su,“ hlásil Niho tajemník. „Nemáme tam svoje oči a uši, ale to nevadí. Víme, kam má namířeno. Lev Sokolov byl dva týdny nezvěstný, ale včera ho Tchangovi pohůnci našli v Lan-čou. Ministr tam poletí.“

„Máme v Lan-čou svoje lidi?“

„Pět. Jsou připraveni.“

Ni si vzpomněl, co říkal Pchao. Najděte Sokolova. Zná vysvětlení ohledně té lampy. „Chci, abyste Sokolova zadrželi, než se k němu dostane Tchang.“

„Stane se.“

„Jedu zpátky.“ Ni už si zarezervoval letenku z Bruselu a během cesty autem rezervaci potvrdil. „Dorazím asi tak za patnáct hodin. Pošlete mi zatím e-mailem všechno, co máte o Sokolovovi a Čaovi. Během letu si vyberu schránku. Chci vědět, co je spojuje a proč se o ně oba Tchang tolik zajímá.“

Zahlédl Pchao Wena, jak kráčí přes dvůr a míří ke dveřím.

„Už musím jít.“

Ukončil hovor a schoval telefon.

Stařec vešel. „Zabavil jste se dalším obdivováním mých pokladů?“

„Víc mě zajímá ta lampa.“

Když přijeli, Pchao ji předal jednomu ze svých mužů. „Obávám se, že ji poškodil oheň. Tekutina, kterou obsahovala, je pryč.“

„Chci ji vzít s sebou zpátky do Číny.“

„Samozřejmě, pane ministře. Jak si přejete. Žádám vás pouze, aby se nedostala do rukou Karlu Tchangovi. A mám jisté znepokojivé novinky.“

Ni vyčkával.

„Tchang před několika hodinami uspořádal virtuální schůzi členů Pa. Prý to byla důležitá sešlost. Chystají se ke konečnému útoku.“

Ni už nemínil spolknout všechno, co Pchao tvrdí, se slepou důvěrou. „Kde je Tchang?“

Pchao mu uštědřil zpytavý pohled. „Zkoušíte mě, pane ministře? Abyste si ověřil, jestli je na moje slova spolehnutí?“ Krátce se odmlčel. „No dobrá. Chápu vaši nedůvěru, i když jsem doufal, že po tom, co se stalo v muzeu, jsme pokročili dál. Ale obezřetnost je správná vlastnost. Obezřetný člověk se dožívá mnohem vyššího věku.“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

„Je na průzkumném ropném vrtu v severním Kan-su.“

Přesně totéž ohlásil Nimu jeho tajemník.

„Prošel jsem?“ rýpl si Pchao.

„Jaký útok se to chystá?“

Pchao se usmál, potěšilo ho uznání, že měl pravdu. „Po desetiletích dobrovolného spánku bratrstvo Pa znovu ožilo.“

„Odjíždím domů.“

Pchao přikývl. „Lampa je zabalená a připravená.“

„Pořád ještě netušíte, čím je tak důležitá?“

Pchao zavrtěl hlavou. „Vím jenom, že ji chtějí jak ministr Tchang, tak Cassiopeia Vittová. Zvenčí je na ní nápis. Možná jim jde o něj. Jistě máte znalce, kteří vám ho rozluští.“

Ni je měl, ale bylo mu jasné, že Pchao lže. Nevadí. V Číně ho čeká válka a on tu marní čas. Jednu věc ale nutně potřeboval vědět. „Co se stalo v tom muzeu?“

„Vynesli odtamtud tři mrtvé. Předpokládám, že jedním z nich byl můj spolubratr. Slečnu Vittovou a dva muže odvedla policie.“

„Co se bude dít dál?“

„Pokud jde o vás, pane ministře? Nic. Pro mě to znamená, že se sem Cassiopeia Vittová vrátí.“

„Jak to víte?“

„Léta zkušeností.“

Ni už měl jeho pedantského tónu po krk. Věděl, že Pchaova kamenná tvář a chytrá slova maskují bezohlednou vypočítavou mysl. Ten emigrant zřejmě už zase strká nos do čínské politiky. Jenže žije v Belgii, daleko od místa bojů. Vypadl ze hry. Jedno ale Niho přesto zajímalo. „Co uděláte, až sem Vittová přijde?“

„Bude lepší, když se to nedozvíte, pane ministře.“

S tím Ni souhlasil.

Možná to opravdu bude lepší.

35

Malone si mnul zápěstí, aby se mu zase prokrvila. Policie mu je spoutala příliš pevně. Asi se navztekali kvůli té spoušti v muzeu a pokládají ho za hlavního viníka. Jenže se pletou. Viník stál po boku jeho dobrodějky.

„Tvrdil jste mi, že pracujete pro Karla Tchanga a Číňany,“ obořila se na Viktora Cassiopeia.

„Taky že ano. Ale tady jsem z pověření Rusů.“

Malone potřásl hlavou. „Stejně jako ve střední Asii – pracoval jste pro nás, pro ně, pak zase pro nás a zase pro ně. Sakra, vůbec nechápu, jak to zvládáte.“

„Jsem talent od přírody,“ ušklíbl se Viktor. „Pracoval jsem dokonce i pro ni,“ ukázal na Stephanii.

„Několikrát jsem ho použila na jednorázové akce jako najatou sílu,“ připustila. „Říkej si, co chceš, ale odvádí dobrou práci.“

„Posledně nás kvůli němu div nezabili,“ připomněl Malone. „Vletěl jsem do akce naslepo, v domnění, že stojí na naší straně.“

„Vždyť jsem taky stál,“ ohradil se Viktor.

„Je dobrý agent,“ ozval se Ivan. „Pohybuje se v těsné blízkosti Karla Tchanga – přesně jak potřebujeme.“

Tím se vysvětlovalo, kde Ivan přišel k informacím ohledně Cassiopeie – měl je přímo od zdroje. Přesto se Malone zeptal: „K čemu jste nás potřebovali?“

„Zatáhl vás do toho Tchang,“ odpověděl Viktor. „Já ho přemlouval, ať vás radši nechá na pokoji.“

Ivan se také ohradil: „Ani já se neprosil Stephanie, aby se montovala do mých věcí. Byl to její nápad, ne můj. Najal jsem si na tu práci Viktora. A zvládl ji dobře.“

„Jde hlavně o Sokolovova syna,“ řekla Cassiopeia. „Jsem tady kvůli němu. A musím pokračovat.“

Stephanie ji popadla za paži. „Ani nápad! Rozhlédněte se kolem. Muzeum vyhořelé do základů, tři mrtví. Mimochodem, kdo z vás je zabil?“

Malone zvedl ruku. „Jednoho jsem zastřelil já. Ale bylo to ode mě ohleduplné.“

„Tím chceš říct, žes mu dal ránu z milosti po tom, cos ho podpálil?“ rýpla si Stephanie.

Pokrčil rameny. „Možná jsem cvok, ale už jsem zkrátka takový…“

„Ty druhé dva zabil Viktor,“ doplnila Cassiopeia.

Malone postřehl v jejím hlase vděčnost. Rozladilo ho to.

„Co ta lampa?“ zeptal se Cassiopeie Ivan. „Našla jste ji?“

„Našel jsem ji já, ale je fuč,“ odpověděl místo ní Malone.

Vylíčil jim, co se seběhlo v zahradě. Ivana to podráždilo, události se zjevně nevyvíjely podle plánu.

„Potřebujeme ji stůj co stůj,“ prohlásil. „Musíme zjistit, co byl zač ten chlap v zahradě.“

„To je snadné,“ ujistila ho Cassiopeia. „Jak lučištník, tak ten zloděj byli lidé Pchao Wena. Lampu má on. Už zase.“

„Jak to víte?“ zeptala se Stephanie.

Cassiopeia zopakovala lučištníkova slova.

„Nerozbila se ta lampa při pádu?“ obrátil se Ivan k Maloneovi.

„Je z bronzu. Vydržela to. Ale ropu, co byla vevnitř, jsem použil k odrovnání toho chlapa, co jsem ho nakonec zabil.“

Ivan svraštil obočí. „Všechna se vylila?“

„A shořela,“ přikývl Malone.

„Tak to je průšvih. Karl Tchang nechce lampu. Chce právě tu ropu.“

Tchang pozoroval, jak se na východě rozednívá a první sluneční paprsky rozjasňují temně fialové nebe do růžova a pak do modra. Jeho helikoptéra stoupala vzduchem časného rána. Mířila do Lan-čou ležícího čtyři sta kilometrů na západ, ale ještě pořád v provincii Kan-su.

Cítil příval nové energie.

Rozhovor s Pchao Wenem dopadl dobře. Další položka na seznamu odškrtnutá. Teď je na řadě Lev Sokolov.

Na tom, co ví, může dost dobře záležet celá jejich budoucnost.

„Je to jen vaše vina,“ vyčetl Malone Ivanovi. „Kdybyste nám řekl pravdu rovnou, nestalo by se to.“

„Čím je právě tahle ropa tak mimořádná?“ zeptala se Stephanie. Z jejího hlasu bylo slyšet zaujetí.

Ivan potřásl hlavou. „Je prostě důležitá. Pro Tchanga. Pro Sokolova. Pro nás.“

„Proč?“

Po Rusově masité tváři se rozlil široký úsměv. „Pochází z dávných časů. Vzorek přímo ze země. Dva tisíce let zůstávala v hrobce. A až do dnešního večera v té lampě.“

„Jak to víte?“ zajímal se Malone.

„Víme jen to, co mi řekl Tchang,“ odvětil Viktor. „Tu lampu prý odnesl z místa vykopávek Pchao Wen někdy v sedmdesátých letech a od té doby ji měl u sebe. Dračí tlama byla zapečetěná včelím voskem.“

„Až do požáru. Toho, který založili vaši lidé.“

„Proti mé vůli,“ opáčil Viktor.

„No ovšem. Chtěl jste po nich, ať přinesou benzín, čistě pro všechny případy.“

„Už jste někdy slyšel pojem ‚nouzové opatření‘?“ vyjel Viktor. „Tchang nám nařídil zmocnit se lampy a zamaskovat všechny stopy, že jsme tam byli. Kdybychom se dostali dovnitř a ven bez potíží, nebyl by oheň potřeba. Neměl jsem ovšem tušení, že dojde k tomuhle báječnému znovushledání.“

Malone viděl na Cassiopeiině tváři skleslost.

„Sokolovův syn je bez šance,“ řekla. „Nemáme ropu. Nemáme lampu.“

„Jenže ono to celé nedává smysl,“ namítl Malone.

„Musíme za Pchao Wenem,“ prohlásila.

Přikývl. „Souhlasím. Ale potřebujeme si trochu oddechnout. Vypadáš odrovnaně. A já jsem taky utahaný jako pes.“

„Závisí na mně osud toho chlapečka.“

Do očí se jí vrátilo odhodlání.

„Zavolám Pchaovi,“ nabídl se Ivan.

Malone zavrtěl hlavou. „Hodně pitomý nápad. Co byste se asi tak dozvěděl? Že u něj Cassiopeia byla. A že spolu mají nevyřízené účty. Musíme za ním zajít.“

„Nelíbí se mi to. Vzpomeňte si, jak to dopadlo posledně, když jsem na vás dal.“

„Pchao se považuje za chytráka,“ vmísila se do hovoru Cassiopeia. „Někdo z těch čumilů tady kolem pro něj určitě pracuje. Takže ví, že jsem naživu.“

Maloneovi došlo, co neřekla nahlas.

A ví, že jeden z jeho mužů už naživu není.

„Chci o něm vědět všechno,“ obrátil se na Stephanii. „Ještě než vyrazíme. Můžeš nám rychle opatřit informace?“

Přisvědčila.

Zadíval se na Ivana. „Zjistíme si, co potřebujeme vědět.“

Zavalitý Rus přikývl. „Fajn. Zkuste to.“

„Musím jít,“ ozval se Viktor.

Malone mávl rukou. „Hlavně dejte pozor, ať vás dveře nenakopnou zezadu, až budete odcházet.“

Cassiopeia se Viktorovi postavila do cesty. „Nejdřív mi řekněte, kde je Sokolovovo dítě. Tvrdil jste, že to víte.“

„Lhal jsem vám, abyste mě vzala s sebou.“

„Kde je?“ Její hlas zněl prosebně.

Viktora to nedojalo. „Vážně nevím.“ Ohlédl se po Ivanovi. „Musím se ozvat Tchangovi. Jeho lidé jsou mrtví a lampu nemám. Moc ho nepotěším.“

„Běžte a udělejte, co se dá,“ řekl Ivan.

„Zalžete mu,“ rýpl si Malone.

„Tchanga zvládnu,“ řekl Viktor, „ale jedno byste měli vědět.“

Malone nastražil uši.

„Tchang nařídil úder na Pchao Wena. Pchao už je možná po smrti.“

„A to nám říkáte až teď?“ vyjel Malone.

„Jsem tu sotva pár minut, Malone, ale už vás mám plné zuby.“

„Bude mi potěšením, když po mně zkusíte vystřelit.“

„Vyřiďte si to mezi sebou později,“ okřikla je Stephanie. „Momentálně mi dělá starost ten váš Pchao Wen. Cottone, běžte ho s Cassiopeiou zkontrolovat. Seženu vám, co potřebujete, a budeme s Ivanem čekat na vaše zprávy. Viktore, vy běžte zařídit, co je potřeba.“

„Kdo zaklepal bačkorama, že jste tak najednou přebrala velení?“ naštětil se Ivan.

„Na hádky není čas.“

Na Ivanovi bylo znát, že si to uvědomuje.

Malone se díval za Viktorem, jak se mezi zaparkovanými auty proplétá pryč.

„Nemusel jsi po něm tak vyjet,“ poznamenala Cassiopeia. „Ocitl se mezi dvěma mlýnskými kameny.“

Maloneovi to bylo srdečně jedno. „Mně život nezachránil ani jednou. Natož dvakrát.“

36

LAN-ČOU, ČÍNA 07:20

Tchang nesnášel Lan-čou skoro stejně jako Čching-čchung. Město se tulilo k břehům Žluté řeky, tísnilo se v úzkém údolí vmáčknutém mezi příkré horské srázy. Na předměstích se usadily stovky cihelen a dýmajících cihlářských pecí v téže barvě hlíny jako celá krajina kolem. Kdysi sloužilo jako vstupní brána do Číny a zároveň poslední místo, kde bylo možno přepřáhnout koně a nakoupit zásoby před odjezdem do nehostinné pouště na západě. Teď se stalo hlavním městem provincie Kan-su, vyrostly tu mrakodrapy, nákupní centra a železniční uzly, které přispěly k obchodnímu rozmachu. Nikde žádné stromy, jen spousty komínů, minaretů a elektrických drátů. Působilo bezútěšně chmurným dojmem.

Tchang vystoupil z auta, které ho sem dopravilo z letiště. Od svých lidí už dostal informaci, že vtrhli do domu, kde se Lev Sokolov skrýval, a zadrželi ho.

Minul fontánu, ve které nebylo nic než špína a zdechlé myši, a došel k té budově. Ranní opar ve slunci řídl a pod ním prokukovala popelavá obloha. Ve vzduchu se mísil pach čerstvého betonu s výfukovými plyny aut a autobusů. Spleť uliček mezi zchátralými domovními bloky se rozbíhala všemi směry. Ocitl se v kolotajícím víru pouličních prodejců a jejich kár, bicyklů a rolníků prodávajících svoje výpěstky. Většina tváří kolem patřila muslimům a Tibeťanům. Byli oblečeni do různých odstínů šedé, jediné pestré skvrnky představovalo tu a tam nějaké to vystavené zboží. Tchang už se stihl převléci, vyměnil na míru šitý oblek za volnou košili přes kalhoty, sportovní boty a klobouk.

Vešel do budovy se žulovým průčelím a dřevěnými schody do vyšších pater, v níž prý, jak mu bylo řečeno, bydlí střední management nedaleké rafinérie. Vystoupal nahoru. Tmavá schodišťová šachta páchla zatuchlinou, na odpočívadlech se válely hromady krabic, košů a bicykly. V druhém poschodí na něj před otlučenými dveřmi čekal jakýsi muž.

„Sledovali nás,“ oznámil.

Tchang se zastavil a čekal na zbytek zprávy.

„Lidé ministra Niho.“

„Kolik jich bylo?“

„Pět. Vyřídili jsme je.“

„V tichosti?“

Muž přikývl.

Tchang ho pochválil pousmáním a lehkým přikývnutím. Pomyslel si, že únik informací z jeho kanceláře je horší, než tušil – Ni Jung poslal svoje lidi rovnou sem. Musí zjednat nápravu.

Ale napřed to nejdůležitější.

Vstoupil dovnitř.

V jediné místnosti stálo pár židlí a nízký stolek; kuchyňský kout u stěny přetékal špinavým nádobím, utěrkami, použitými talíři a shnilými zbytky jídel. Na koženkové pohovce seděl Lev Sokolov. Ruce a nohy měl svázané, ústa přelepená černou páskou, košili propocenou skrznaskrz. Když spatřil Tchanga, vytřeštil oči.

Tchang pokýval hlavou. „Máte proč se bát,“ zdůraznil. „Způsobil jste mi spoustu potíží.“

Mluvil čínsky – věděl, že Sokolov rozumí každému slovu.

Odložil si klobouk. Pokynul dalším dvěma mužům na obou koncích pohovky, ať počkají venku. Zvedli se a odešli.

Tchang se rozhlédl po béžově natřených stěnách a slabých žárovkách, kterým se nedařilo zahánět přítmí. Pod stropem rašila nazelenalá plíseň.

„Ubohý úkryt. K vaší smůle jsme tušili, že jste neopustil Lan-čou, a zaměřili jsme se na něj.“

Sokolov ho pozoroval očima, ze kterých čišel strach.

Oknem ne větším než plech na pečení se dovnitř valila kakofonie zvuků, rachot sbíječek, pneumatických kladiv a vrtaček smíšený s lidskými hlasy.

Sokolov byl vysoký a ramenatý, se štíhlým pasem a úzkými boky. Nad roubíkem mu čněl krátký rovný nos s lehkým hrbolkem. Kštice černých vlasů, dlouhých a nestříhaných, mu spadala až k uším. Na tvářích a na krku mu rašilo strniště. Tchang věděl, že tenhle cizinec je geniální – pravděpodobně jeden z největších teoretiků ropné geologie na světě. Společně s Ť’in Čaem by jistě zvládli dokázat teorii, která by mohla navždy změnit planetu.

„Mám v rukou vás,“ řekl, „a mám i vašeho syna. Nabídl jsem vám možnost získat ho zpátky, jenže vy jste se rozhodl jinak. Měl byste vědět, že Cassiopeia Vittová neuspěla. Touhle dobou už je nejspíš mrtvá. Lampu nezískala. A co hůř, ropa z té lampy je jednou provždy pryč.“

Sokolovovy oči se naplnily hrůzou.

„Správně,“ pochválil ho Tchang. „K čemu mi teď ještě jste? A k čemu je mi váš syn? Co s ním bude? Nebylo by mu nejlíp zpátky u matky? Měl by aspoň jednoho rodiče.“

Sokolov zuřivě vrtěl hlavou ve snaze vzepřít se kruté realitě.

„Už je to tak, soudruhu Sokolove. Zemřete. Stejně jako Čao.“

Pohyb hlavy se zastavil, v očích se objevila otázka.

„Jeho odvolání bylo zamítnuto. Včera jsme ho popravili.“

Sokolov zděšeně zíral a roztřásl se po celém těle.

Tchang si připomněl, že ho potřebuje živého, ale zároveň mu chtěl dát zakusit hrůzu. Před několika měsíci si nechal vypracovat Sokolovův kompletní profil. Zjistil z něj, jak ten Rus lpí na synovi. Vždycky to tak nebývá. Tchang znal hodně mužů, kterým na dětech nesejde, ani co by se za nehet vešlo. Důležité jsou pro ně peníze, kariéra, občas i milenky. Jenže Sokolov byl jiný případ. Svým způsobem obdivuhodný. To ovšem Tchanga nepřimělo, aby s ním soucítil.

Vybavilo se mu ještě něco, co stálo v profilu.

Drobnost, jež získala na významu teprve včera večer.

Došel ke dveřím, otevřel je a gestem přivolal jednoho ze svých pomocníků.

„Dole v autě mám nějaké věci,“ pošeptal mu. „Přineste mi je. A pak,“ dodal po kratičké pauze, „mi sežeňte pár krys.“

Malone řídil, Cassiopeia seděla zamlkle vedle něj. Ještě pořád ho bolel bok, ale mnohem horší zranění utrpěla jeho pýcha. Mrzelo ho, že se nechal Viktorem tolik rozhodit. Nemá na podobné rozptylování dost času ani trpělivosti, jenže toho chlapa prostě není možné ignorovat. I když v koutku duše si připouštěl, že ho asi vytočilo spíš to, jak se Cassiopeia Viktora zastávala.

„Myslela jsem to vážně,“ ozvala se. „Vážím si toho, žes přijel.“

„Co jiného jsem měl dělat?“

„Prodávat knihy.“

Usmál se. „Nemám na ně tolik času, kolik bych chtěl. Odvádějí mě od nich videopřenosy, na kterých moje kamarády mučí waterboardingem.“

„Nic jiného mi nezbývalo, Cottone.“

Rád by její důvody pochopil.

„Před pěti lety jsem se v Arménii a Ázerbájdžánu namočila do jedné akce, která se ošklivě zvrtla. Přitom jsem se setkala se Sokolovem. Pracoval tehdy pro ruské ministerstvo pro ropné záležitosti. Přátelil se s Henrikem. Když mi teklo do bot, schoval mě. Hodně přitom riskoval.“

„Proč to udělal?“

„Nenáviděl svoje nadřízené. Nenáviděl Moskvu. Vážil si Henrika.“

To Malone chápal. Henrika Thorvaldsena si vážila spousta lidí.

„Cos dělala na Kavkaze? To je na potulky dost drsná končina.“

„Hledala jsem ukradené thrácké zlato, které tam převezli přes Černé moře z Bulharska. Pomáhala jsem jednomu muzeu z Barcelony. Obrátili se na mě přes Henrika.“

„Našlas to zlato?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Měla jsem co dělat, abych vyvázla sama. Sokolov se do toho vůbec nemusel plést, ale přesto mi zachránil život. Nebýt jeho, nedostala bych se odtamtud. Potom jsme se spřátelili. Je to zajímavý člověk.“

„Takže jsi mu zavázaná.“

Přikývla. „A teď jsem to pěkně podělala.“

„Mám dojem, že jsem se o to taky kapánek přičinil.“

Ukázala na křižovatku, která se blížila ve světle čelních reflektorů, a řekla mu, ať zahne doprava.

„O ropě v té lampě jsi neměl ani ponětí. Šel jsi do toho se zavázanýma očima.“ Odmlčela se. „Sokolovova žena je úplně na dně. Ten chlapeček pro ni znamená všechno na světě. Minulý týden jsem se s ní setkala. Jestli ho navždycky ztratí, nejspíš to nepřežije.“

„Ještě není všem dnům konec,“ utrousil Malone.

Obrátila se k němu. Sjel ve tmě pohledem k její tváři. Vypadala unaveně, zklamaně a rozzlobeně.

A krásně.

„Co ta tvoje pohmožděnina na boku?“ zeptala se.

Uměl si představit i vítanější otázku, ale věděl, že Cassiopeia stejně jako on nerada projevuje city.

„Přežiju to.“

Položila mu ruku na paži. Vzpomněl si na jinou chvíli, kdy se navzájem dotýkali. Bylo to těsně po Henrikově pohřbu, cestou od hrobu; šli zasněženou pěšinou mezi holými zimními stromy a mlčky se drželi za ruce. Nebylo zapotřebí slov. Ten dotek mluvil za všechno.

Stejně jako teď.

Zazvonil telefon. Ten jeho. Ležel na přepážce mezi nimi.

Cassiopeia stáhla ruku a Malone přijal hovor. „To je Stephanie. Má informace o Pchao Wenovi.“

„Pusť hlasitý odposlech.“

Cassiopeia poslouchala, co Stephanie vykládá o Pchao Wenovi, a v duchu se zatoulala o několik hodin zpátky ke chvíli, kdy byla přesvědčená, že její život končí. Hlodaly v ní výčitky svědomí a litovala, jak jí bude scházet Cotton. U muzea si všimla, jak mu vadilo, že hájí Viktora, i když vlastně o žádnou obhajobu nešlo – dál věřila, že toho Viktor o Sokolovově synovi ví mnohem víc, než je ochoten připustit. Očividně hraje zase nějakou nebezpečnou hru. Rusové proti Číňanům, Američané proti oběma.

Těžká pozice.

Stephanie dál chrlila informace.

Cotton naslouchal a jistě si do své eidetické paměti ukládal každou maličkost. Taková paměť je hotové požehnání, ale zároveň i prokletí. Bylo tolik věcí, které by si Cassiopeia radši nepamatovala.

Na jednu si však vzpomínala naprosto jasně.

Tváří v tvář smrti, když se dívala na toho lučištníka, jak na ni míří šípem, a pak znovu, když se jejím směrem stočila hlaveň Viktorovy pistole, si zoufale přála, aby dostala s Cottonem ještě jednu šanci.

A dostala ji.

37

BELGIE

Malone zůstal na toho muže zírat. Ačkoli bylo po půlnoci, venku tma jako v pytli a domovní vchod nesl známky palby, stařec oblečený v hedvábí, který jim otevřel – krátkonohý, s úzkým hrudníkem a zarudlýma očima, kalnýma, ale bystrýma – vypadal naprosto klidně a neotřeseně.

Zlehka se usmál. Malone ho poznával.

Viděl ho v muzeu, se dvěma dalšími, z nichž jeden nesl luk a šípy.

Cassiopeia měla pravdu. Tu lampu má opravdu Pchao Wen.

Cassiopeia nedala Pchaovi čas zareagovat. Tasila pistoli – tu, díky níž ji Viktor vystopoval – a přitiskla mu hlaveň ke krku. Odstrčila ho ode dveří a přes stébla umělého bambusu ho přirazila ke kamenné zdi.

„Poslal jste toho lučištníka, aby mě zabil,“ obořila se na něj.

Na vrcholku krátkého širokého schodiště vedoucího hlouběji do domu se objevili dva mladí Číňané. Malone vytáhl berettu a vzal si je na mušku; varovně zavrtěl hlavou, aby se do sporu nevměšovali. Zastavili se, jako by si byli jistí, že Cassiopeia nevystřelí.

Aspoň že oni – Malone sám si zdaleka jistý nebyl.

„Přišla jste do mého domu,“ opáčil Pchao, „a pod pohrůžkou zbraní jste mi ukradla lampu. Copak nemám právo vzít si svůj majetek zpátky?“

Natáhla kohoutek. Ti dva na schodech se pohnuli, ale Malone je svou zbraní ukáznil.

„Kvůli lampě jste ho na mě neposlal,“ namítla. „Vy jste přece chtěl, abych se té prokleté věci zmocnila.“

„To ministr Tchang, nikoli já, změnil situaci.“

„Asi bychom ho měli nechat vypovídat,“ ozval se Malone. „A třeba bude ochotnější bez pistole u hlavy.“

„Mě dnes zkusili zabít také,“ řekl Pchao. „Poslal je Tchang. Důkaz vidíte na dveřích. Naneštěstí pro ně při tom pokusu zahynuli.“

„Policii jste nevolal?“ zeptal se Malone.

Pchao se usmál.

Cassiopeia spustila pistoli.

Pchao si uhladil hedvábný šat bez rukávů a mávnutím propustil svoje dva pomocníky.

„Věděl jste, že přijdeme,“ poznamenal Malone.

Jasně mu to viděl na očích.

„O vás jsem nevěděl, ale o ní ano. Nepochyboval jsem, že se tu objeví ještě před východem slunce.“

Ni čekal, až bude moci nastoupit na palubu letadla z Bruselu do Pekingu. Využil diplomatického pasu, aby propašoval do zavazadlového prostoru lampu – bude na něj po příletu do Číny čekat v letištním terminálu. Telefonicky se dohodl se svou kanceláří, ať pro něj pošlou na letiště vůz. Tou dobou už snad bude vědět víc o Pa a jeho spojení s Karlem Tchangem. Posledních několik hodin se mu nic nedařilo, ale aspoň má daleko víc informací, což je plus. Pchao Wen mu pomohl možná až moc, ale Nimu dělal momentálně víc starostí Tchang.

Z reproduktoru se ozvalo hlášení, že pasažéři první třídy mohou nastupovat do letadla.

Ni si ten přepych dopřál ze dvou důvodů: jednak si potřeboval pořádně odpočinout, jednak pasažérům v první třídě nabízely aerolinie během letu připojení na internet. A on potřeboval zůstat v kontaktu.

Vstal.

V kapse mu zavibroval mobil. Přijal hovor.

„Sokolova nemáme,“ oznámil mu tajemník. „Naši muži zmizeli. Ztratili jsme s nimi kontakt přede dvěma hodinami.“

„Je Tchang v Lan-čou?“

„Ano, právě je u Sokolova.“

Ni rychle promýšlel, co to znamená. Přišli o moment překvapení.

„Mám tam poslat další lidi?“

Další postup se zdál jasný. Stáhnout se, vyhodnotit situaci a až pak jednat.

„Ne. Neukazujte se. Nic nedělejte.“

„A Sokolov? To pro něj může být osudné.“

„Musíme jen doufat, že nebude.“

Cassiopeia přešla spolu s Malonem a Pchao Wenem do jedné ze společenských místností. Opět se musela obdivovat dřevěnému ostění a ozdobnému mřížoví, starobylým hedvábným závěsům a lucernám. Všimla se, že Malone vnímá krásu prostředí také; určitě si stejně jako ona říká, že tenhle dům oplývá bohatstvím a dobrým vkusem. Tlumené teplé světlo svíček jí konejšilo rozjitřené nervy.

Malonea upoutala jakási mapa a Cassiopeia se na ni zadívala také. Byla asi dva metry dlouhá a metr vysoká, namalovaná na hedvábí – jemném a přitom pevném, s rýsující se texturou. Po všech čtyřech okrajích ji rámovala řada čínských znaků. Žasla nad všemi těmi barvami – nachová, safírově modrá, žlutá i zelená byly dodnes nádherné, přestože stářím trochu vybledly a zažloutly.

„Krása,“ řekl Malone.

„Je to reprodukce jedné, kterou jsem kdysi viděl. Mapa starověké Číny. Trošičku obměněná.“ Pchao začal ukazovat: „Pusté náhorní plošiny provincií Kan-su a Čching-chaj na západě. Kuang-tung a Kuang-si na jihu. Na východě moře a na severu Zeď dlouhá deset tisíc mil.“

Malone se tomu jménu usmál.

„Číňané název Velká zeď nepoužívají,“ vysvětlil Pchao.

Mapa byla velmi podrobná, zachycovala jezera, řeky a zřejmě i silnice spojující města.

Pchao na některá zvlášť upozornil. „Tohle je Ling-ling, nejjižnější město, a tohle Čch‘-jüan – chránilo zemi od severu. Čchü-fu a Wu střežily Žluté moře. Ty řeky jsou Wej, Žlutá řeka a Jang-c‘-ťiang.“

„Je ta mapa přesná?“ zeptal se Malone.

„Číňané byli skvělí kartografové. Kartografii v podstatě vymysleli. Takže ano, je přesná.“

Malone ukázal na západní okraj, který zřejmě zachycoval hory. Jednu lokalitu znázorňovaly tři symboly.

„Tohle je ale osamělá výspa.“

Pchao přikývl. „Síň zachování harmonie. Prastaré sídlo, které existuje dodnes. Jeden z tisíců čínských klášterů.“

Pokynul jim ke dvěma ratanovým pohovkám. Malone s Cassiopeiou se usadili a Pchao si sedl naproti nim do kantonského křesílka. Malone si už zřejmě uložil do paměti informace od Stephanie, a tak se rozhodl pro stručnost a o Rusech se ani nezmínil. Řekl jen: „Vyrozuměli jsme, že ta lampa není sama o sobě důležitá. Karl Tchang chtěl tu ropu uvnitř. Nevíte náhodou proč?“

Nicneříkající tvrdý výraz v Pchaových očích se nezměnil.

Cassiopeia si vzpomněla, že když tu byla poprvé, nepostřehla jeho manipulátorské schopnosti a uvěřila, že nad ním má navrch. Tentokrát bude moudřejší.

„Vím jen, že Tchang z nějakého důvodu potřebuje vzorek staré ropy,“ odpověděl Pchao.

„Lžete,“ prohlásila.

Pchao se zamračil. „A kdyby ano? Co mi za tu informaci, po které se sháníte, můžete nabídnout?“

„Co byste chtěl?“ zeptal se Malone. Širokým gestem ukázal na místnost kolem. „O peníze očividně nouzi nemáte.“

„To je pravda, jsem zámožný člověk. Ale něco bych potřeboval. Dovolte mi dotaz, slečno Vittová. Plánujete návrat do Číny?“

„Víte o Sokolovovi, jeho děcku a Tchangovi. Víte o všem, viďte?“

„Jak zní odpověď na mou otázku?“

„Neměla jsem to v plánu. Ale teď už ano.“

„Předpokládám správně, že do země vstoupíte bez vědomí čínské vlády?“

„Asi by to bylo nejlepší,“ připustil Malone.

„Chtěl bych jet s vámi.“

„Proč bychom o něčem takovém měli třeba jen uvažovat?“ zeptala se Cassiopeia.

„Protože vím, kde je další vzorek ropy z doby před 2200 lety.“

Tchang držel plechový kbelík, který mu přinesli z auta. Obstaral si ho před odjezdem u ropného vrtu, spolu s několika dalšími věcmi. Jeho muž se vrátil se dvěma krysami, které chytil v uličce za budovou – jedna byla pořádně velká. Tchang věděl, že splnit úkol mu nedá moc práce; takovéhle domy bývají krysami zamořeny.

Slyšel je, jak pobíhají v papírové krabici, kterou narychlo použili jako provizorní klec. Bylo mu jasné, že brzy přijdou na to, že se mohou ven prokousat. Když si nechal proklepnout Sokolova, zjistil, že Rus má vůči krysám těžkou fobii; tím divnější bylo, že se ukryl zrovna v tomhle domě. Ale za daných okolností asi neměl moc na vybranou. Schovat se mezi půldruhým miliónem obyvatel Lan-čou vypadalo jako sázka na jistotu.

Tchang se vrátil k místu, kde Sokolova se spoutanýma rukama a nohama přivázali pevnou páskou k židli. Nařídil, aby mu sundali košili, takže teď tu seděl s nahou hrudí. Na podlaze se u židle válelo několik kusů provazu, které dal přinést.

Sokolov krysy ještě neviděl, ale určitě je slyšel cupitat.

Tchang pokynul a jeho muži židli překlopili. Sokolov se ocitl vleže, tváří ke stropu a zády k zemi, s nohama ve vzduchu. Otevřeli krabici a Tchang vysypal krysy do kbelíku. Po plechu se ven vyškrábat nemohly, i když se o to vytrvale snažily.

Popošel k Sokolovovi.

„Je načase, abyste pochopil, že mluvím vážně.“

38

BELGIE

Malone se toho po telefonu dozvěděl od Stephanie dost, aby poznal, že Pchao Wen s Cassiopeiou přede dvěma dny manipuloval a teď se pokouší o totéž.

„Proč chcete do Číny?“ zeptal se ho. „Pokud vím, tak jste odtamtud před třiceti lety utekl.“

„Co je vám do toho?“

„Berte mě jako svého cestovního agenta. Můžu vám obstarat lístek. Podle toho, jaký si na vás udělám názor.“

Pchao se pousmál. „Schyluje se k revoluci. Možná dokonce krvavé. V Číně mocenskou změnu vždycky provází zabíjení a ničení. Karl Tchang se chce zmocnit vlády – tak či onak.“

„Proč potřebuje vzorek ropy z dávných časů?“ vmísila se do hovoru Cassiopeia.

„Víte něco o Prvním císaři jménem Čchin Š‘?“ zeptal se jich obou Pchao.

Malone o něm něco málo věděl. Žil dvě stě let před Kristem, sto let po Alexandru Velikém, a sjednotil sedm válčících států ve velkou říši, z níž se později vyvinul stát pojmenovaný po něm – Čína. Byl prvním císařem a dal vzniknout dlouhému sledu dynastií, které pak vládly až do 20. století. Krutý autokrat, ale také vizionář.

„Dovolíte, abych vám něco přečetl?“ řekl Pchao.

Ani Malone, ani Cassiopeia nic nenamítali. Malonea naopak zajímalo, co z Pchaa vypadne, a byl rád, že Cassiopeia souhlasí.

Pchao dvakrát tleskl a jeden z jeho pomocníků, kteří předtím přihlíželi střetu u dveří, se objevil s tácem, na němž ležela hromádka křehkých hedvábných archů. Položil tác Pchaovi do klína a vzdálil se.

„Tohle jsou Zápisky historikovy, neboli Š‘-ti, jak se jim začalo říkat. Vznikly, aby v úplnosti zaznamenaly historii lidstva z čínského pohledu, a to až do autorovy smrti roku 90 před naším letopočtem. Je to nejstarší dochované čínské dějepisné dílo.“

„A vy čistě náhodou máte u ruky originál?“ pozastavil se Malone. „Abyste nám ho mohl ukázat?“

„Jak jsem říkal – věděl jsem, že se sem ta dáma chystá.“

Malone se usmál. Chytrák.

„Autorem Š‘-ťi byl vynikající historik z období dynastie Chan, jmenoval se S‘-ma Čchien. Údajně čerpal z císařských dokumentů a hodně cestoval, prostudoval soukromé dokumenty, sbírky a knihovny. Bohužel nakonec ztratil císařovu přízeň. Vykastrovali ho a uvěznili, ale po propuštění se opět stal palácovým tajemníkem a svou práci dokončil.“

„Byl eunuch?“ zpozorněl Malone.

Pchao přisvědčil. „A velmi vlivný. Jeho rukopis se dodnes těší všeobecné úctě a obdivu. Je to nejlepší ucelený zdroj informací o Prvním císaři. Výslovně se jím zabývají dvě ze sto třiceti kapitol.“

„Vznikly více než sto let po Čchinově smrti,“ podotkl Malone.

„Vidím, že historii znáte.“

Malone si poklepal na čelo. „Mám dobrou hlavu na detaily.“

„Máte pravdu, ta kniha vznikla dlouho poté, co První císař zemřel. Ale nic jiného nemáme.“ Pchao ukázal na svrchní hedvábný arch, zahnědlý a flekatý, jako by na něj někdo rozlil čaj. Bylo na něm vidět sloupce vybledlých znaků.

„Smím vám něco přečíst?“ zeptal se Pchao.

I pohřbili Prvního císaře na hoře Li.

Čchin Š‘ započal s kopáním a stavbou hrobky na hoře Li záhy po svém nástupu na trůn, a když se zmocnil celé říše, vyslal tam na robotu přes 700 000 dělníků.

Plahočili se pod zemí po tři jara, tavili bronz na rakev a vyráběli zmenšeniny paláců, pavilónů a vládních úřadů, jimiž hrobku naplnili.

Snosili zdaleka nádherné náčiní a drahocenné klenoty a všeliké vzácné předměty. Zbrojíři dostali příkaz zhotovit pasti se samostříly, aby vylupovače hrobů čekala jistá smrt.

Pomocí živého stříbra vytvořili stovku řek vinoucích se zemí, Žlutou řeku a Jang-c‘-ťiang a širé moře, a vytvořili i zařízení, jež udržovalo vody v pohybu. Nad nimi se klenula nebeská souhvězdí a vůkol všeliké končiny země.

Byly zhotoveny lampy a naplněny tak, aby hořely dlouho, předlouho. Konkubíny, jež nepovily syny, dostaly nařízeno následovat císaře na smrt a nikomu z řemeslníků a dělníků nebylo dovoleno vyjít živý na povrch země.

Na hrobce vysadili rostlinstvo, aby se jevila jako hora.

„Žádný vladař před ním ani po něm,“ pokračoval Pchao, „si nevytvořil tak monumentální mauzoleum. Jsou v něm zahrady, hradby s branami a věžemi a obrovské paláce. Dokonce i terakotová armáda, tisíce figurín stojících na stráži v bitevních formacích, připravených bránit Prvního císaře. Obvod pohřebního komplexu činí přes dvanáct kilometrů.“

„Proč nám to všechno vyprávíte?“ zeptala se netrpělivě Cassiopeia. „Zaslechla jsem zmínku o lampách, které dlouho hoří.“

„Ta mohyla existuje dosud, pouhý kilometr od muzea terakotové armády. Dnes je vysoká jen asi padesát metrů, polovinu jí ubrala eroze, ale hrobka císaře Čchin Š‘ uvnitř zůstává.“

„A čínská vláda tam nepovoluje vykopávky,“ doplnil Malone. „Četl jsem o tom ve zprávách. To místo je plné rtuti. Živého stříbra, jak jste o něm četl. Použili ho, aby na podlaze hrobky napodobili řeky a oceány. Při odběru vzorků půdy se před několika lety potvrdilo, že obsahují velké množství rtuti.“

„Správně, je tam rtuť. A byl jsem to já, kdo před několika dekádami sepsal zprávu, kvůli které vykopávky zakázali.“

Pchao vstal a přešel k obrazu na hedvábí na protější zdi. Byl na něm tělnatý muž v dlouhém hávu.

„Tohle je jediný portrét Čchin Š‘-chuang-tiho, který se dochoval. Bohužel vznikl staletí po jeho smrti, takže o jeho přesnosti se dá pochybovat. Zachoval se nám ale císařův popis z úst jednoho z jeho nejbližších rádců: Má nos podobný sršnímu sosáku a velké oči, jimž nic neunikne. Má hruď dravého ptáka a hlas jako šakal. Je nemilosrdný, se srdcem tygra či vlka.“

„Jak nám tohle všechno pomůže?“ zeptal se Malone.

Na Pchaově vrásčité tváři se rozhostil spokojený výraz. „Já v Čchinově hrobce byl.“

39

LAN-ČOU, ČÍNA

Tchang předvedl Lvu Sokolovovi, co se hemží na dně kbelíku. V Rusových očích se objevil děs.

„Jsou to čiperky,“ poznamenal Tchang.

Sokolov stále ležel na podlaze připoután k židli, tváří ke stropu a nohy výš než hlavu jako kosmonaut ve vesmírném modulu. Začal kroutit hlavou ze strany na stranu v němé prosbě, aby Tchang přestal. Na čele mu vyvstal pot.

„Posledně jste mi lhal,“ vyčetl mu Tchang. „A já vás chránil. Úřady v Kan-su vás chtěly uvěznit a já jim v tom zabránil. Chtěli vás vykázat z provincie. Řekl jsem ne. Označili vás za disidenta a já vás hájil. Měl jsem s vámi samé potíže. Co hůř, zklamal jste mě osobně. A to vám nesmí jen tak projít.“

Jeho tři muži stáli u židle se Sokolovem, dva u nohou, jeden u hlavy. Na Tchangův pokyn Sokolova znehybnili. Tchang k němu rychle přešel, překlopil mu plechový kbelík na hruď a přimáčkl ho. Krysy polapené uvnitř začaly zběsile pobíhat po Sokolovově nahém hrudníku. Rus s křečovitě zavřenýma očima zmítal hlavou zleva doprava, ale Tchangovi lidé ho pevně svírali.

Tchang přitiskl dno kbelíku vlastní hrudí, zvedl z podlahy provazy a přivázal jimi nádobu Sokolovovi k tělu.

Chvilku čekal, až se Sokolov přestane zmítat, ale ten sebou házel dál.

„Radil bych vám klidně ležet,“ upozornil ho Tchang. „Míň je rozrušíte.“

Rus se silou vůle ovládl a znehybněl. Tři Tchangovi pomocníci ho nepřestávali svírat.

Tchang došel ke stolku a zvedl jednu ze zbylých dvou věcí, které si donesl z ropné plošiny. Malý příruční acetylénový hořák. Nástroj, který těžaři používají k rychlým opravám. Uvolnil mosazný ventil a plyn zasyčel. Postavil hořák na stůl. Vzal do ruky poslední věc, zapalovač, a rozškrtl ho.

Nastavil plamen, aby se rozžhavil do modra.

Shýbl se a nechal oheň olíznout nejprve dno kbelíku a pak jím začal objíždět stěny. „Až se kbelík ohřeje, krysy začnou před kovem instinktivně uhýbat. Rychle vycítí, že musí ze svého vězení co nejrychleji utéct. Jenže cesta ven nevede. Všechno kolem jejich zubům odolá – krom vašeho masa.“

Bylo slyšet, jak krysy uvnitř kbelíku pobíhají a vyděšeně piští.

Sokolov se pod roubíkem rozkřičel, ale ven se prodralo jen nezřetelné mumlání. Znehybněné tělo se mu křečovitě napínalo a pot se z něj jen lil. Tchang dál nahříval kbelík, ale dával si pozor, aby ho nerozpálil příliš – jen natolik, aby vyprovokoval krysy k útoku.

Sokolovovi se obličej zkřivil hrůzou. Z očí se mu vyřinuly slzy.

„Krysy se vám prokoušou do břicha,“ vykládal Tchang. „Ve snaze prchnout před horkem si prohlodají cestu masem.“ Nepřestával přejíždět kbelík plamenem. „Nedá se jim to zazlívat. Stejně by si počínal každý jiný tvor.“

Sokolov znovu vykřikl – vyrazil dlouhý hrdelní sten ztlumený roubíkem. Tchang si uměl představit, co se děje. Krysy zuřivě drápou a koušou, aby rozdrásaly horní vrstvu masa a usnadnily si tak cestu k co nejrychlejšímu útěku.

Tchang se už poučil, že celý trik spočívá v tom, kdy přestat. Jakmile to trvá příliš dlouho, oběť utrpí vážné či dokonce smrtelné zranění, protože krysy do rány zanesou infekci. Je-li však procedura příliš krátká, mine se účinkem a zopakovat ji je problematické, má-li dotyčný přežít.

A tady přežít měl.

Tchang odtáhl hořák.

„Samozřejmě,“ dal si záležet, aby udržel přívětivý tón i výraz, „existuje i jiná možnost, pokud jste ochoten naslouchat.“

40

BELGIE

Malone postřehl, jaký význam Pchao Wen svým slovům přikládá. „Jak to?“

„Když roku 1974 objevili terakotovou armádu, poslal mě předseda Mao, abych prozkoumal a ohodnotil význam toho nálezu. Okamžitě jsem si uvědomil, že může jít o nesmírně důležitou věc. O existenci té podzemní armády nikdo nic netušil.“ Ukázal na kusy hedvábí před sebou. „Š‘-ťi o ní mlčí. V žádném dochovaném písemném záznamu o ní není jediná zmínka. Jak to tak vypadá, vymysleli ji, zhotovili, zasypali zeminou a zapomněli.“

Malone si vybavil, co o tom objevu četl. Pchao měl pravdu – ukázalo se, že je pro Čínu skutečně významný. K té archeologické lokalitě se každoročně hrnou milióny návštěvníků. Žádná státní návštěva neodjela, aniž by tam alespoň nahlédla. Předchozího roku tam během své přelomové návštěvy Číny zavítal dokonce i papež.

„Když jsem na tom místě pobýval,“ pokračoval Pchao, „šťastnou náhodou jsem jednoho dne narazil na něco ještě pozoruhodnějšího.“

Vykopávky pokračovaly dnem i nocí už tři měsíce. Ze země se vynořilo několik stovek hliněných válečníků, většinou rozbitých na kusy a popadaných přes sebe jako stromy v lese. Naštěstí se úlomky nacházely vždycky pohromadě, a tak Pchao nařídil vybudovat restaurátorskou dílnu a figuríny znovu sestavit. Archeologové a inženýři ho ujistili, že to půjde. Pevně věřili, že je možné postupně vzkřísit a znovu vztyčit celou armádu, jednoho vojáka po druhém. Prý jich tam mohou být tisíce. I s válečnými vozy a koňmi.

Je to úžasná historická památka.

S tím Pchao souhlasil.

Víc ho však zajímala nedaleká mohyla. Stála kilometr odsud, jižně od řeky Wej pod svahem hory Černého koně. Byl to ohromný pahrbek se širokou základnou a povlovnými stěnami, porostlý jedlemi. Zvedal se nad travnatou plání a vypadal jako přirozená součást krajiny.

Právě to byl účel.

Za časů Prvního císaře se věřilo, že mrtví žijí dál, i když v jiném světě, a že se s nimi má zacházet jako s živými. Proto si Čchin Š‘-chuang-ti pro sebe zřídil ohromnou císařskou nekropoli – podzemní říši, v níž bude panovat v záhrobí. Jakmile ji dokončili, celou ji zakryli zeminou a vytvořili tak mohylu, která se kdysi zvedala do výše sto metrů.

Prokopal se do ní někdy někdo?

Literární prameny sepsané stovky let po Čchinově éře tvrdily, že do císařovy hrobky vstoupila lidská noha dvakrát. Poprvé vzbouřenci, kteří tam tři roky po jeho smrti hledali zbraně, a pak o sedm set let později lupiči. Roztroušený popel, spálená země i samy trosky válečníků naznačovaly, že k prvnímu vpádu zřejmě došlo. Zbraní, které u sebe kdysi hlinění vojáci měli, se našlo pomálu. Ale mohyly se ten první vpád ani nedotkl a nikdo nevěděl jistě, jestli vůbec kdy došlo k tomu druhému. Pchao četl Š‘-ťi a věděl, že se uvnitř možná skrývají řeky a oceány ze rtuti, které byly součástí propracovaného modelu Čchinovy říše, a že z toho mohou vzniknout potíže. Třebaže se rtuť ve starověku pokládala za lék, ve skutečnosti je nesmírně nebezpečná. Možná dokonce přispěla k císařově smrti – míval totiž ve zvyku denně užívat elixír ze živého stříbra v domnění, že si tím zajistí nesmrtelnost. Teď Pchaa při pohledu na mohylu, která tu stojí už dva tisíce let, napadlo, že si ji vlastně zajistil.

Jeho nesmrtelnost spočívá v tomhle tady.

Dokonce i sám Mao se horlivě zajímal, co se tu děje. Kulturní revoluce skončila před sedmi lety. Gangy ohánějící se Rudými knížkami Maových myšlenek byly už bohudíky dávno minulostí. Školy a univerzity se znovu otevřely. V armádě zavládl klid. Začalo se zase obchodovat. Čína se opět otevírala světu. Válečníci z časů Prvního císaře – mohutná mlčenlivá podzemní armáda, o níž se až dosud nevědělo – mohli přispět k Maovu mistrovskému projektu budování národa. Vláda tudíž převzala nad vykopávkami kontrolu, s pomocí armády lokalitu neprodyšně uzavřela a dělníci se museli při každém příchodu i odchodu podrobit osobní prohlídce. Vyskytlo se pár krádeží – většinou mosazné hroty šípů, které chtěl někdo prodat do šrotu. Několik lidí zavřeli a hodlali je exemplárně potrestat, aby nic neohrožovalo potenciál, který v sobě tahle oblast skrývá. Předseda Pchaovi nařídil, ať udělá všechno, čeho je k ochraně nálezu zapotřebí.

Mao mu důvěřuje a Pchao ho nesmí zklamat.

A tak poručil provést další průzkumné sondy.

Š‘-ťi zdůrazňovala, že záhrobní komplex sestává z nespočetných částí. A sondy se skutečně vyplatily. Podařilo se vytipovat další zajímavá místa. Na jednom našli koně a válečný vůz. Co dalšího se tu pod zemí skrývá? Mohl si to leda představovat. Všechno vykopat potrvá léta.

„Pane ministře…“

Pchao se ohlédl a uviděl jednoho z dohlížitelů, jimž svěřil na starost místní dělníky a na něž se spoléhal, že udrží pořádek.

„Něco jsme našli.“

Nechal se odvést přes hlavní odkrývanou plochu – které začali říkat Jáma 1 – k místu pětadvacet metrů od ní na severozápad.

Ze zející černé jámy v narudlé zemi trčel žebřík.

„A tam dole pod zemí jsem našel Čchinovu císařskou knihovnu,“ řekl Pchao. „Několik set rukopisů. Jeden každý z nich měl nepředstavitelnou hodnotu.“

„O žádném takovém nálezu jsem jakživ neslyšel,“ namítl Malone.

„To proto, že jsem ji dal znovu zasypat. Mao se o rukopisy nezajímal. Minulost nepovažoval za důležitou, pokud ji nemohl využít k podpoře revoluce. Byl legalista, ne konfucián – pokud chápete ten rozdíl.“

„Shovívavost versus represe,“ řekla Cassiopeia.

Pchao přitakal. „V Číně se ta debata vede už dlouho.“

„A co z toho jste vy?“ zajímal se Malone.

„Sloužil jsem nejednomu legalistovi.“

„To není odpověď.“

„Jsem pro to, co nejvíc prospěje Číně. O nic jiného mi nikdy nešlo.“

Malone se odpovědi opět nedočkal, a tak to zkusil jinak. „Proč jste dal tu knihovnu znova zasypat?“

„Abych předešel tomu, že Mao zničí její obsah.“

„Co v ní bylo?“

„Myšlenky odporující Maovým.“

„Umíte se mistrovsky vyhýbat otázkám.“

Pchao se usmál. „Chtěl jsem se tam vrátit a prozkoumat ten sklad knih důkladněji, ale okolnosti se změnily a už se mi to nepovedlo. Důležité ale je, že jsem tam našel ještě něco.“

Malone vyčkával.

„Cestu do císařovy hrobky.“

Tchang přihlížel, jak Lev Sokolov přemýšlí o jeho slovech. Byl dál přivázán k židli, ale kbelík mu už sundali. Krysy ho zle zdrápaly a z několika ošklivě vyhlížejících ranek crčela krev.

„Uděláte, co vám řeknu?“ zeptal se ho Tchang.

Vědec měl ještě pořád přelepená ústa, takže mohl jen přikývnout.

Tchang mu ukázal na hrudník. „Potřebujete antibiotika, a to co nejdřív. Nemáte představu, kolik chorob vám hrozí. Doporučoval bych vám, abyste mě nezklamal.“

Horlivé přikývnutí mu naznačilo, že nemusí mít obavy.

Vtom Tchangovi zavibroval v kapse telefon. Nikdo by ho nerušil, kdyby nešlo o něco zásadního, a tak se podíval na displej.

Viktor Tomas.

Odběhl ven do chodby a ohlásil se.

„Musím vám říct pár věcí,“ oznámil Viktor.

Tchang si vyslechl, co se seběhlo v Belgii. „S Cottonem Malonem jste měl pravdu. Měl jsem vás poslechnout,“ připustil nakonec.

„Je nezvladatelný.“

„Nemáte ho moc rád, co?“

„Dělá potíže.“

„Jsou Malone a Vittová momentálně u Pchao Wena?“

„Ano.“

To nebylo v plánu. „Potřebuji zjistit, co z té schůzky vzejde. Můžete to nějak zařídit?“

„Zrovna na tu informaci čekám.“

Malone poznal, že Cassiopeiu valem opouští trpělivost. Uvědomoval si, že jí záleží především na Sokolovovu dítěti a že v tuhle chvíli nemají v ruce nic, co by mohli Karlu Tchangovi nabídnout výměnou, a tak začal na Pchaa znovu naléhat. „Co jste našel v císařově hrobce?“

„Mohu vás ujistit, že zprávy o rabování byly mylné. Je to panenská lokalita. Nedotčená.“

„A vy jste o ní nikomu neřekl?“ pozastavil se Malone. „Dokonce ani vašemu starému dobrému kamarádíčkovi Maovi?“

„Nebyla na to vhodná doba, pane Malone. Tehdy se podobným věcem nepřikládal význam. V důsledku Maovy kulturní revoluce vzaly navždy zasvé nesčetné čínské památky. Gangy lámaly ruce pianistům, pálily knihy a malby, nutily chirurgy uklízet záchody, učitele nosit oslovské čapky. Mao si přál vyvolat co největší chaos, z něhož pak jeho zásluhou vzejde nový, velkolepější řád. Byla to doba, kdy jsme záměrně ničili svoje historické dědictví. Nález terakotové armády pomohl to nesmyslné uvažování konečně změnit, ale až za několik let. V době, kdy jsem učinil svůj objev, jsem se radši rozhodl ponechat si všechno jen pro sebe.“

„Ale teď už to neplatí,“ podotkla Cassiopeia.

„Musím se vrátit do Číny…“

„… a to tajně,“ dokončil Malone.

Pchao přitakal. „Vy tu možnost máte a já nutně potřebuji vaši pomoc. Ale i vy něco nutně potřebujete. Uvnitř Čchinovy hrobky jsou stovky lamp naplněných ropou. Jednu jsem dokonce zapálil.“

Odvedl oba své hosty zpátky k hedvábné mapě na protější straně místnosti a ukázal na místo uprostřed. „Tady býval Sien-jang, Čchinovo hlavní město. Císařskou hrobku postavili tady, kousek od něj. Když mě dopravíte do Si-anu, opatřím vám vzorek ropy, který sháníte.“

Malone se zadíval na mapu pečlivěji. Litoval, že si nedokáže přečíst nápisy na ní ani v pruhu kolem dokola. „To jsou stará označení?“

Pchao přisvědčil.

„Když vás tam dopravíme, dokážete se zase dostat do Čchinovy hrobky?“ zeptala se Cassiopeia.

„Před několika dny znovu našli tu ukrytou knihovnu. Sousedí s Jámou 3 v terakotovém mauzoleu.“

„Takže našli i cestu do hrobky,“ řekl Malone.

„Podle mých informací se soustředili jenom na rukopisy. Průchod do hrobky nenašli a nenajdou. Zakamufloval jsem ho dobře.“

„Odkud ty novinky máte?“ pozastavil se Malone.

„Prozradil mi je Karl Tchang, zrovna před chvílí. Mluvili jsme spolu po telefonu. Zmínil se o rukopisech, ale o průchodu nic neříkal.“

To Malonea zaujalo.

„Pročpak si telefonujete s Karlem Tchangem?“

„Bývali jsme spojenci, ale už nejsme. Potřebuji se co nejdřív vrátit do Číny. Na oplátku vám ukážu vstup do hrobky a opatřím vám lampu naplněnou ropou z Čchinových časů.“

„Kde je ta dračí lampa?“ zeptala se Cassiopeia.

„Ministr Ni Jung ji odvezl zpátky do Číny. Přišel sem po vás a také ji hledal. Protože ztratila svůj význam, přenechal jsem mu ji.“

„On o té ropě neví?“

Pchao zavrtěl hlavou. „Neřekl jsem mu to.“

„A nám pro změnu odmítáte prozradit, proč je ta ropa tak důležitá pro Tchanga,“ podotkla Cassiopeia.

„Povím vám to. Až budu v Číně.“

„Jedno mi řekněte hned,“ ozval se Malone. „A na kvalitě odpovědi závisí vaše místo v letadle.“ Udělal pauzu. „Co vás s Tchangem kdysi spojovalo?“

„Byli jsme oba členy Pa. Eunuchové. Mám ale dojem, že už jste nás z toho podezíral.“

Ano, podezíral.

Malone vytáhl svůj mobil. „Musím si někam zavolat.“

Pchao pokynul k osvětlenému dvoru za oknem.

Malone vyšel ven a zatelefonoval Stephanii. Vyslechla si jeho zprávu i požadavek, krátce si promluvila s Ivanem, který byl zrovna u ní, a prohlásila: „Dokážeme to zařídit. Přivezte ho.“

„Vyžaduje to velkou dávku důvěry.“

„Já vím,“ přitakala. „Ještě něco, Cottone. Ten Robin Hood z muzea – ten, co se pokoušel skolit šípem Cassiopeiu: Když ohledali jeho tělo, objevili zajímavou věc, která teď získala na významu.“

Malone už věděl, co přijde. „Byl taky eunuch.“

Tchang stál v chodbě a mlčky přemítal o nejnovějším vývoji.

Zasahují do toho Američané?

Mírně řečeno, představovali nečekaný prvek. Ale ne nepřekonatelný. Zrovna se chystal vrátit dovnitř a uzavřít tu záležitost se Lvem Sokolovem, když mu telefon znovu zazvonil.

Přijal hovor.

„Dostal jsem zprávu od svého člověka v Rusku,“ oznámil Viktor. „Malone, Vittová a Pchao jsou na cestě do Číny.“

„Víte jak?“

„Pomohou jim Rusové. Spolupracují s Američany.“

Na jednu stranu problém, na druhou úleva. Tchang si od Viktora nechal popsat cestovní plán a prohlásil: „To nám dává příležitost zlikvidovat je všechny naráz.“

„Myslím si přesně totéž.“

„Kdy se vracíte?“

„Za pár hodin. Už mám rezervovanou letenku.“

„Až dorazíte, chci, abyste se toho ujal osobně.“ Tchang nezapomínal na špehy ve svém úřadu. „Komunikujte jedině se mnou. Nemám tu moc lidí, kterým se dá taková informace svěřit.“

„Zařídím všechno potřebné během letu,“ slíbil Viktor.

„Je mi jasné, že Maloneovu smrt si vychutnáte, ale mám dojem, že s Vittovou je to jiné. Přednedávnem jste prohlašoval, že nepřežije noc. A nakonec z toho nic nebylo.“

„Protože se mi pod nohy připletl Pchao.“

„Naznačujete, že jsem se vám pod nohy připletl já.“

„To jsem neřekl.“

„Ani jste nemusel. Nařídil jsem úder proti Nimu a nevyšlo to. Pchao sáhl k odvetě, což vyvolalo nepředvídané potíže.“

„Velitel jste vy,“ konstatoval Viktor.

„Přesto mám dojem, že jste svým způsobem rád, přinejmenším kvůli ní.“

„Plním vaše příkazy.“

„Jedno mi povězte.“ Tchang udělal krátkou pauzu. „Vadilo by vám, kdyby Vittová zemřela s ostatními?“

Na lince na okamžik zavládlo ticho.

Tchang čekal.

„Vůbec ne,“ řekl Viktor. „Zařídím to.“

ČÁST TŘETÍ

.

41

ZÁTOKA HA LONG, VIETNAM ČTVRTEK 17. KVĚTNA 07:00

Malone nemohl odtrhnout oči od úchvatné scenérie.

Znal to vyprávění: Kdysi uháněl podél pobřeží obrovský drak, a jak mával ocasem, hloubil za sebou údolí a skalní rozsedliny. Když spadl do moře, zalila níže položená místa voda a nad ní zůstaly trčet k nebi naježené monolity jako les nedokončených soch, jeden vedle druhého. Když teď Malone stál v přístavu a obdivoval zátoku Ha Long, jejíž jméno znamená „místo, kde drak spadl do moře“, připadalo mu snadné té legendě uvěřit. Poklidné vody zátoky o ploše patnácti set čtverečních kilometrů pozvolna přecházejí do Tonkinského zálivu. V té tyrkysové pláni jsou roztroušeny tři tisíce ostrovů, většinou neobydlených skal z šedého vápence. K neskutečnému dojmu, jakým působí, ještě přispívá nápadný kontrast mezi mdlou šedí skal a svěží zelení křovinatého porostu a stromoví na většině z nich.

Malone, Cassiopeia, Pchao Wen, Stephanie a Ivan přiletěli na palubě Air Force EC-37 z Belgie do Hanoje. Modifikovaný gulfstream tu cestu zvládl za něco málo přes deset hodin, hlavně díky možnosti proletět ruským vzdušným prostorem, o kterou se postaral Ivan. Ke krátkému přeletu do provincie Quang Ninh použili helikoptéru. Rusko zjevně udržovalo s Vietnamci těsné vztahy, jelikož se při vstupu do země setkali s bezvýhradnou spoluprací. Když se Malone nad tou oboustrannou náklonností pozastavil, Ivan se jen usmál.

„Byls tu už někdy?“ zeptala se Malonea Cassiopeia.

Stáli u shluku domků upevněných na pilotech, které tvořily plovoucí vesnici. Kotvily tu turistické lodi s několika palubami a také hodně džunek, jejichž vějířovité plachty čekaly na vítr. V jednom malém člunu poblíž vestoje vesloval rybář s vesly zkříženými do tvaru X. Malone ho pozoroval, jak se pevně rozkročil a rozhodil síť. Otevřela se mezi závažími, jako by na hladině rozkvetla květina.

„Jednou,“ odpověděl Cassiopeii. „Před lety. Při plnění jednoho úkolu jsem tudy projížděl do Číny.“

„Stejně jako dneska,“ utrousil Ivan. Pozorně studoval nebe, cosi vyhlížel. „Hranice je necelých dvě stě kilometrů na sever. Ale vydáme se jinudy.“

„Mám pocit, že tohle už jste podnikal někdy dřív,“ poznamenala Stephanie.

„Párkrát.“

Pchao Wen během dlouhého letu mlčel, většinu ho prospal stejně jako všichni ostatní, aby se snáz přizpůsobil šestihodinovému časovému posunu. Teď vyhlížel na pokojné moře s pocitem, že už tu také byl. Nad hladinou se vznášel lehounký opar, jímž proráželo vycházející slunce. Po modrém nebi plula ústřicové zbarvená oblaka.

„Tady se vietnamský vojevůdce Tran Hung Dao roku 1288 postavil Kublaj-chánově armádě,“ řekl Pchao tiše. „Dal v řekách nastražit bambusové kůly, aby prorazily trupy čínských lodí, až při nízkém přílivu připlují. Správně odhadl úmysly vetřelců. A pak se na ně sesypaly jeho oddíly a pozabíjely je.“

Malone znal zbytek toho příběhu. „Jenže Číňané se vrátili, celou zemi dobyli a vládli tu pak skoro tisíc let.“

„Čímž se vysvětluje, proč se Vietnam a Čína nemají v lásce,“ podotkl Ivan. „Staré vzpomínky.“

Během letu si Malone pročetl poznámky o Pchao Wenovi, které narychlo shromáždila Stephanie. Má univerzitní diplom z historie, antropologie a archeologie, ale zjevně je také vynikající politik. Jak jinak by se mohl stát důvěrníkem Mao Ce-tunga i Teng Siao-pchinga, dvou naprosto odlišných osobností, a u obou uspět?

„Můj strýc byl rybář,“ řekl Pchao. „Míval džunku. Jako chlapec jsem vyplouval na moře s ním.“

V zátoce těch charakteristických lodí plulo přinejmenším padesát, ne-li víc.

„Jejich bavlněné plachty se namáčejí do tekutiny, která pochází z rostliny podobné jamům – sladkým bramborám,“ vykládal Pchao. „Proto jsou načervenalé. Chrání je to před hnilobou a plísní. Jako chlapec jsem měl plachty na starosti.“ Pchao se nijak nesnažil zakrýt nostalgický tón. „Miluji vodu. Dodnes se pamatuji, jak jsem sešíval k sobě hrubé bavlněné dílce, šev po švu.“

„Jaký vlastně máte cíl?“ zeptal se Malone.

„Býváte vždycky tak přímočarý?“

„Vždycky se vyhýbáte otázkám?“

Pchao se usmál. „Jen když se mi chce.“

Cassiopeia zvedla z přístavního mola tři tašky. Nabídla se, že obstará jídlo a pití, a Ivan ji vybavil místní měnou, několika sty vietnamských dongů.

„Nealko nápoje a chleba,“ oznámila. „Nic lepšího se takhle časně sehnat nedalo. Za hodinu otevírá kavárna v přístavu.“

Na pobřeží se uhnízdila malá vesnička – houf přičáplých, pastelově zbarvených domků. Byly tiché a působily pustě, jen z několika komínů stoupaly tenké pramínky kouře.

Malone si vzal pepsi a obrátil se k Ivanovi. „Zkusíme si, jestli aspoň vy dokážete odpovědět na otázku. Co přesně podnikneme?“

„Nenápadně se proplížíme do Číny. Mají pobřežní radar, ale skaliska a hory nás odcloní.“

„Poplujeme na džunce?“

Ivan zavrtěl hlavou. „Dneska ne.“

Malone si od Stephanie vyžádal a také obdržel ještě tři další zprávy. První se zabývala Karlem Tchangem, čínským vicepremiérem a prvním místopředsedou strany. Tchang pocházel ze skromných poměrů, vystudoval geologii. Vytrvale šplhal po mocenském žebříčku v komunistické straně a teď mu chyběl už jen poslední krok na vrchol. V komplikovaném čínském politickém systému se komunistická strana těsně prolíná s vládou země. Všechny klíčové vládní pozice zastávají funkcionáři strany. Tím se vysvětluje, proč je prezident zároveň stranickým předsedou. Nikdy se nestalo, aby byl někdo jmenován do funkce bez jejího souhlasu, z čehož vyplývalo, že Karl Tchang disponuje velkou mocí. A přesto touží po lampě z prastarého hrobu tolik, že kvůli tomu unese čtyřletého chlapečka?

Ni Jung působil jako Tchangův protiklad, počínaje už jménem, které v souladu s tradicí začínalo příjmením. Vyrostl v provincii S‘-čchuan, ve vísce, kde se Ni jmenovali skoro všichni. Sloužil dvacet let v armádě a dosáhl vysoké hodnosti. Byl na náměstí Tchien-an-men, když tam v červnu 1989 vjely tanky. Na Západě ho pokládali za umírněného, ne-li dokonce za liberála, ale nebyl by to první případ, kdy se dali ošálit čínskými byrokraty, kteří něco tvrdí a pak něco jiného udělají. Způsob, jakým Ni řídil Ústřední disciplinární komisi, se těšil všeobecnému obdivu, jelikož představoval osvěžující změnu oproti obvyklému pekingskému standardu. Panovala naděje, že s Ni Jungem přichází nová generace východních vůdců.

Poslední zpráva se týkala Viktora Tomase.

Vyjma své osobní zkušenosti z přímého kontaktu o něm Malone skoro nic nevěděl. Loni se ve střední Asii setkali jen krátce. Viktor kdysi pracoval pro chorvatské bezpečnostní sbory a pak, aby se vyhnul soudu za válečné zločiny, změnil strany a stal se příležitostnou námezdní silou amerických zpravodajců. Loni Američané zjistili, že se mu podařilo dostat do blízkosti vrcholné představitelky Středoasijské federace, a zmáčkli ho, aby s nimi spolupracoval.

Když během letu ostatní spali, zeptal se Malone Stephanie: „Pochází z Bosny?“

Zavrtěla hlavou. „Jeho otec byl Američan. Vychovali ho zčásti v Bosně, zčásti v Kalifornii.“

Tím se vysvětlovalo, že nemá žádný evropský přízvuk a mistrovsky ovládá americký slang.

„Odvádí užitečnou práci, Cottone.“

„Je to nájemný agent. Obyčejná prodejná děvka. Kde je teď?“

„Zpátky u Tchanga. V Číně.“

„S kým tedy vlastně peče? S Rusy? S Číňany? Co má za úkol?“

Mlčela.

„Svěřili jsme mu do rukou svoje životy,“ konstatoval Malone. „A mně se to nelíbí.“

Stephanie nic nepodotkla – a to samo o sobě mluvilo za všechno.

Jenže Malone to, co říkal o nájemných agentech, myslel vážně. Postrádají loajalitu, bývají krajně nespolehliví. Zažil to nejen u Viktora, ale také u jiných, na které narazil při práci v Magellan Billetu. Úkoly brali, anebo taky nebrali vážně. Na výsledcích jim nezáleželo. Přežít a dostat zaplaceno, o nic jiného jim nešlo.

Malone sledoval, jak si Ivan bedlivě prohlíží zátoku Ha Long. Slunce, teplota i ranní mlha rychle stoupaly.

„Tahle zátoka je na seznamu světového dědictví UNESCO,“ poznamenala Stephanie.

Neuniklo mu, jak se jí zablýsklo v očích. „Copak ji můžu nějak poničit?“

„Nepochybuju, že si nějaký způsob najdeš.“

„Tamhle,“ ozval se Ivan. „Konečně.“

Malone uviděl, co Rusa zaujalo. Z nebe nad otevřeným mořem se snášelo letadlo a mířilo přímo k nim.

42

PEKING, ČÍNA 08:40

Ni vešel do mauzolea Mao Ce-tunga.

Nízkou žulovou budovu lemovanou sloupořadím vztyčili na jižní straně náměstí Tchien-an-men rok po Maově smrti. Na stavbě se podílelo sedm set tisíc dělníků, což údajně dokazovalo lásku, kterou Číňané ke svému Velkému kormidelníkovi chovají. Ale to byla pustá propaganda. Ony „dělníky“ svážely do hlavního města každý den autobusy – byli to obyčejní lidé, které donutili přinést na stavbu po cihle. Den nato pasažéři dalších autobusů ty samé cihly odklízeli.

Nesmyslné počínání, ale v Číně nijak neobvyklé.

Poslední rok bylo mauzoleum zavřeno kvůli renovaci. Ve spěchu, aby památník co nejdříve stál, se při výstavbě odbyly základy. Na feng-šuej se zapomnělo. Tím pádem se později vyskytla spousta problémů, kterým by Niho dědeček snadno předešel.

Během letu z Belgie požádal Ni e-mailem premiéra o schůzku. Premiérův personál zareagoval obratem a ujistil ho, že k ní dojde neprodleně po jeho návratu do země. To, že podává hlášení o probíhajících vyšetřováních přímo premiérovi, bylo obvyklé, protože inspekce Ústřední disciplinární komise podléhala pouze jemu. Sejít se v Maově mauzoleu ale obvyklé nebylo. Vysvětlení znělo, že se tam premiér zrovna nachází, jelikož provádí závěrečnou kontrolu před znovuotevřením, k němuž dojde za několik dní.

Ve vestibulu mauzolea stál mohutný trůn z bílého mramoru se sochou sedícího Maa. Mapa na nástěnné malbě v pozadí znázorňovala geopolitický dosah Předsedovy vlády. Na podlaze zaduněly kroky příslušníků ochranky. Ni proceduru znal. Když k němu přistoupili dva důstojníci v uniformě, poslušně zvedl ruce, aby ho mohli prohledat.

„Není třeba,“ ozval se stařecký hlas.

Do vestibulu vkročil premiér, nevysoký rozložitý muž s hustým obočím, které se mu táhlo až ke spánkům. Měl na sobě svůj typický černý oblek s černou kravatou a při chůzi se opíral o červenou hůlku.

„Ministr Ni má mou důvěru.“ Mávl hůlkou. „Nechte ho vejít.“

Ochranka se stáhla, aniž by Nimu odebrala pistoli z podpažního pouzdra. Zbraň si nechal doručit hned po vystoupení z letadla. Vzhledem k nejisté situaci mu to připadalo rozumné.

„Pojďme se projít,“ navrhl premiér.

Zamířili hlouběji dovnitř.

Na každém kroku bylo znát, že tu proběhla renovace – kamenné podlahy a stěny se leskly a všude voněla čerstvá malba.

„Co se děje tak naléhavého?“ zeptal se premiér.

„Povězte mi o Pchao Wenovi.“

Starý muž se uprostřed kroku zastavil.

I když se zadýchával, hlas měl slabý a přerývaný a ruce vyschlé, Ni si uvědomoval, že mysl mu nijak nezchátrala.

„Je nebezpečný.“

„V čem?“

„Je eunuch.“

„A jaký to má význam?“

Premiér se usmál. „Teď se mnou nejednáte na rovinu. Víte velice dobře, jaký to má význam.“

Uvnitř mauzolea se skoro nesvítilo a klimatizace do něj vnášela zimní chlad.

Ni už svůj tah udělal a teď čekal na reakci.

„Eunuchům se nedá věřit,“ řekl konečně premiér. „Jsou proradní do morku kosti. Zradou likvidovali jednu dynastii po druhé.“

„Přednášky z dějepisu nemám zapotřebí.“

„Možná že ano. Když První císař zemřel, jeho hlavní eunuch zosnoval spiknutí, kterým jeho nejstaršího syna a předjímaného dědice dohnal k sebevraždě. Pak dalšímu synovi pomohl stát se Druhým císařem a doufal, že skutečně vládnout bude zpoza trůnu on sám. Ale u vlády se udržel jen čtyři roky. Všechno, oč kdy Čchin Š‘ usiloval – a kvůli čemu zahynuly milióny lidí –, během pěti let po jeho smrti zaniklo. Jen kvůli jednomu eunuchovi. Historie na něj dodnes vzpomíná jako na ‚muže, který dokázal věrohodně popsat jelena jako koně‘.“

Tohle Niho nezajímalo. „Potřebuji se dozvědět co nejvíc o Pchao Wenovi a vašich vzájemných kontaktech.“

Premiér zúžil oči, ale nepokáral ho. „Pchao Wen umí popsat jelena jako koně zrovna tak věrohodně.“

S tím postřehem se nedalo nesouhlasit.

Znovu vykročili. Do pleskání kožených podrážek o mramor se mísilo vytrvalé ťukání hůlky.

„Před desítkami let jsme s Pchao Wenem byli přátelé,“ rozhovořil se stařec. „Dosáhli jsme společně mnoha věcí. A postupem doby se nás obou zmocňovalo rozčarování z Maa.“

Zastavil se a svraštil obličej, jako by se pokoušel pospojovat dlouhý sled dosud nesourodých myšlenek, většinou nepříjemných.

„Kulturní revoluce, to byla hrozná doba. Ponoukala mladé, aby útočili na starší, na cizince, buržoazii. Považovali jsme to tenkrát za správné, za nezbytné. Ale bylo to holé šílenství a nikam nevedlo. Nakonec se ukázalo, že silný drak nemůže soupeřit s místním hadem.“

Ni přikývl na souhlas s tím prastarým rčením.

„Čína se změnila,“ řekl premiér. „Lidé se změnili. Vláda bohužel ne.“

„Proč mi to vykládáte?“ neubránil se Ni otázce.

„Protože se obávám, pane ministře, že nadcházející bitvu s Karlem Tchangem nevyhrajete.“

43

ZÁTOKA HA LONG

Malone nad dvoumotorovým obojživelným letadlem Twin Bee potřásl hlavou. Vypadalo spíš jako tank – samé nýty, mohutné vzpěry a silný, červenobíle natřený plech. Sedělo trupem na klidné hladině jako člun.

„Váš dopravní prostředek na cestu do Číny,“ oznámil Ivan.

„To snad nemyslíte vážně,“ vyjela Cassiopeia. „Číňané nás sestřelí.“

Rus zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy to neudělali.“

Rozložil na dřevěném zábradlí mapu a zapíchl tučný prst se špinavými nehty na vrchol zátoky Ha Long. Odtamtud narýsoval čáru k severozápadu; vedla bez oklik přes severní Vietnam a čínskou hranici a končila o osm set kilometrů dál ve městě Kchun-ming v provincii Jün-nan.

„Odtud až na hranice máte zajištěn volný průchod,“ prohlásil.

„S Vietnamci jste zřejmě jedna ruka.“

Ivan pokrčil rameny. „Nic jiného jim nezbývá.“

Malone se usmál.

„Kraj jižně od Kchun-mingu je plný jezer,“ pokračoval Ivan. „Nejlepší bude Tien-čch‘. Má na délku čtyřicet kilometrů. Je tam spousta míst, kde se dá nepozorovaně přistát.“

„A až tam budeme?“ zeptal se Malone.

„Pojedeme vlakem na sever do Si-anu,“ navrhl Pchao. „Potrvá to pár hodin. Odtamtud se dostaneme k mauzoleu s terakotovou armádou autobusem.“

Na Malonea to valný dojem neudělalo. „Tohle není turistika po Evropě. Je řeč o neohlášeném osmisetkilometrovém letu do uzavřené země, která disponuje silným letectvem. Snadno se může stát, že si to někdo začne špatně vykládat.“

„Seženu vám pilota, který to s tím letadlem umí,“ řekl Ivan.

„S tím zatraceným krámem zvládnu lítat sám,“ ujistil ho Malone. „Jen se chci dožít přistání.“

Ivan jeho pochyby odmávl. „Provincie Jün-nan je nám přátelsky nakloněná.“

Pchao přitakal. „Odjakživa se tam vyskytují odpadlické tendence. Je to odlehlá končina v drsném terénu, se smíšeným obyvatelstvem. Žije tam třetina všech čínských menšin.“

„Máme přátele, kteří nám pomohou,“ ujišťoval Ivan. „Trasa bude volná. Vezměte si tuhle mapu, namaloval jsem vám ji tam. Navigovat doufám umíte.“

Cassiopeia mu vzala mapu z ruky. „Vezmu si to na starost.“

„Jsou nádrže plné?“ zeptal se Ivana Malone.

„K cíli vám vystačí. Ale uvědomte si, že je to jednosměrná cesta.“

Ni měl dost rozumu, aby se premiérovou nepříjemnou poznámkou nenechal vyprovokovat. Vrátil se ke své původní žádosti. „Povězte mi co nejvíc o Pchao Wenovi.“

„Nejsem objekt žádného vašeho vyšetřování, nenechám se od vás vyslýchat.“

„Asi byste měl.“

„Kvůli Pchao Wenovi? Přeceňujete ho.“

„V Belgii na mě Karl Tchang poslal svoje lidi, aby mě zabili. Pchao Wen jim v tom zabránil. A vyprávěl mi hodně věcí o Tchangovi a o vás. O rozhovorech, které jste vy a Pchao spolu vedli. Prý jste dokonce mluvili o mně. Rád bych se o tom dozvěděl víc.“

Stáli u vchodu do krypty. Uprostřed spočívalo Maovo tělo v křišťálovém sarkofágu.

„Dal jsem ho vynést zespodu,“ prohodil premiér. „Chtěl jsem ho vidět ve vší jeho slávě.“

Ni věděl, že stejně jako mnozí další obyvatelé Pekingu i Mao putuje každý den ráno do práce. Tělo v průhledné schránce napuštěné čistým dusíkem dennodenně vynášejí z hluboko položené podzemní komory, odolné proti zemětřesení. Halogenové žárovky zaplavovaly katafalk nazlátlou září.

„Myslíte si snad, že Pchao, Tchang a já jsme spoluspiklenci?“ zeptal se konečně premiér.

„Nevím, co si mám myslet. Prostě se jen ptám. Povězte mi o svých rozhovorech s Pchao Wenem.“

„Vzpomínám si na den, kdy zemřel Mao,“ mávl premiér rukou k mrtvému. „Bylo to 9. září 1976, krátce po půlnoci. Národ držel desetidenní smutek. Z reproduktorů a rádií zněla smuteční hudba. Noviny ho označily za největšího marxistu současnosti a prohlašovaly, že bude navždy ozařovat cestu pokroku čínského lidu. Celá země ten den držela tři minuty ticha.“ Odmlčel se, jako by ten ceremoniál dodnes viděl před očima. „Ale proč vlastně, pane ministře? Řekněte mi proč.“

Ni si uvědomil, že premiér ho skoro nevnímá. „Já u toho tenkrát nebyl. Vy ano. Co jste sledovali jeho kanonizací?“

Stařec na něm utkvěl pohledem. „Víte, co se dělo po jeho smrti?“

Ni zavrtěl hlavou.

„Pro veřejnost Mao napsal, že si přeje kremaci. Tvrdil, že by se lidem nemělo dovolovat, aby po smrti zabírali místo. Prý se mají nechat spálit. Veřejně prohlašoval, že sám půjde příkladem, dá se zpopelnit a použít jako hnojivo. Ale byla to jen propaganda. Ve skutečnosti si přál být uctíván. Jenže se vyskytla potíž – o balzamování tady nikdo nic nevěděl. U nás se ta tradice prostě nepěstuje. Lékaři našli v národní knihovně jeden ruský postup a řídili se jím, ale vpíchli Maovi pod kůži tolik formaldehydu, že mu obličej napuchl jako míč a uši odstávaly v pravém úhlu. Umíte si asi představit, jaký na něj byl pohled. Kůže mu od všech těch chemikálií, co prosakovaly skrz póry ven, rozbředla do mazlava. Byl jsem u toho. Viděl jsem to.“

O tomhle slyšel Ni poprvé.

„Neuměli ty přebytečné látky odsát, a tak se uchýlili k ručníkům a tampónům a doufali, že je vmasírují zpátky do těla. Jeden z nich trochu moc přitlačil a mrtvému upadl kus pravé tváře. Nakonec mu museli rozstřihnout sako a kalhoty, aby ho mohli znovu obléct.“

Ni nechápal, proč mu to premiér vypráví.

„Jenže přece jen nebyli úplně hloupí, pane ministře. Než začali tělo napouštět formaldehydem, pořídili jeho kompletní voskový odlitek.“ Stařec ukázal levou rukou na sarkofág. „A právě ten tady vidíte.“

„To není Mao?“

Premiér zavrtěl hlavou. „Mao je tentam, a už dlouho. Tohle je pouhá iluze.“

Malone šel za Cassiopeiou a Pchao Wenem na konec mola. Stephanie se mu držela po boku.

„Uvědomuješ si, že je to šílenost?“ zeptal se jí tiše.

„Ivan tvrdí, že takhle proklouznou do Číny každou chvíli. Většinou ze severního pobřeží. Jediný rozdíl je, že odtud vede polovina letové trasy nad Vietnamem.“

„A to mi má spravit náladu?“

Usmála se. „Však ty to zvládneš.“

Ukázal na Pchaa. „Brát ho s sebou je taky pitomost.“

„Poslouží vám jako průvodce.“

„V jeho záměrech nehrajeme žádnou roli. Pochybuju, že nám bude pomáhat.“

„Když to víš, měj se na pozoru.“

Potřásl hlavou. „Měl bych radši prodávat knížky.“

„Jak je na tom tvůj bok?“

„Bolí.“

„Než odletíme, potřebuju poslat e-mail,“ zavolala na ně z konce mola Cassiopeia. Už předtím jim vysvětlila, že se soused Lva Sokolova nabídl jako prostředník, přes něhož mohou se Sokolovem udržovat kontakt. Potřebovala jen laptop – ten dostala od Stephanie – a satelitní spojení, které opatřil Ivan.

Balancovala s laptopem na zábradlí a Malone jí ho přidržoval. Sledoval ji, jak vyťukává e-mailovou adresu a pak vzkaz.

PROČÍTÁM MAOVY MYŠLENKY, ALE NENACHÁZÍM JEHO VÝROK O JEDNOTĚ. MŮŽETE MI POMOCI?

„To je mazané,“ uznal.

Věděl, že Číňané cenzurují internet, nepovolují přístup vyhledavačům, zakazují blogy, chatovací místnosti a všechny webové stránky, které nechávají prostor pro otevřený dialog. Pomocí filtrů kontrolují veškerý digitální obsah směřující do země i ven a pátrají po čemkoli podezřelém. Zároveň si vytvářejí svůj vlastní intranet, výlučně pro Čínu, který se v budoucnu dá regulovat mnohem snáz. Četl o tom plánu, jeho závratně rostoucích nákladech a technologických úskalích.

„Našla jsem výtisk Rudé knížky a vypracovala kód,“ vysvětlila Cassiopeia. „Maovy výroky nevzbudí podezření. A Sokolovovi sousedé slíbili, že zkontrolují každý vzkaz.“

Citáty z díla Předsedy Mao Ce-tunga, neboli Rudá knížka, jak je překřtil Západ, jsou se svými téměř sedmi miliardami exemplářů nejtištěnější knihou v historii lidstva. Kdysi je musel nosit u sebe každý Číňan. Dnes jsou vydání z té doby sběratelsky cenná. Malone před několika měsíci sám jedno koupil v pravidelné aukci knih v Roskilde pro jednoho svého zákazníka.

Laptop cinkl a ohlásil příchozí zprávu.

POVINNOSTÍ KÁDRŮ A STRANY JE SLOUŽIT LIDU. NEMAJÍ-LI USTAVIČNĚ NA SRDCI ZÁJMY LIDU, NEPŘINÁŠÍ JEJICH PRÁCE UŽITEK.

Cassiopeia na něj pohlédla. „To není správná odpověď. Vyskytly se potíže.“

„Mohou nám je nějak upřesnit?“ dožadovala se Stephanie.

„Ne, aniž by se prozradili,“ odmítla Cassiopeia.

„Má pravdu,“ potvrdil Pchao Wen. „Ke komunikaci s přáteli v Číně používám podobnou kódovací metodu. Vláda na kyberprostor pečlivě dohlíží.“

Malone vrátil laptop Stephanii. „Musíme jít. Ale předtím ještě musím něco udělat.“

Ivan stál už chvíli stranou a hovořil do telefonu. Malone k němu došel, a když Rus hovor ukončil, zeptal se ho: „Šlo o něco, s čím byste se nám byl ochoten svěřit?“

„Vy mě nemáte zrovna v lásce, viďte?“

„Nevím. Zkuste jinou pózu, jiné oblečení, dietu a změnu postoje a třeba se naše vzájemné vztahy vylepší.“

„Plním svůj úkol.“

„Já taky. A vy mi ho komplikujete.“

„Sehnal jsem vám letadlo a dal možnost dostat se do Číny.“

„Kam se poděl Viktor? Stýská se mi po něm.“

„Taky plní svůj úkol.“

„Jedno by mě zajímalo – a projednou mi řekněte pravdu.“

Ivan na něj pohlédl.

„Jel Viktor zabít Karla Tchanga?“

„Kdyby se naskytla příležitost, nebylo by to od věci.“

„A co Sokolova? Toho má taky zabít?“

„Rozhodně ne. Toho chceme zpátky.“

„Ví toho příliš? Možná dokonce něco, co nevíte vy?“

Ivan se zaškaredil.

„Já si to hned myslel. Sokolov musel mít v Číně plné ruce práce. Povězte mi – kdyby se Viktorovi nepovedlo Sokolova přivézt anebo kdybychom se k němu nedejbože dostali dřív my, jaké má pro ten případ rozkazy?“

Ivan neodpověděl.

„Zase přesně, jak jsem si myslel. Udělám nám všem laskavost a nechám si to pro sebe.“ Ukázal prstem ke konci mola. „Cassiopeia nedovolí, aby se Sokolovovi něco stalo.“

„Nebude do toho mít co mluvit. Bude záležet na Viktorově rozhodnutí.“

„Postaráme se, aby si vybral správné.“

Malone vykročil zpátky za ostatními. Cassiopeia už šplhala do letadla a Pchao za ní.

„Všivák mizerná,“ ucedil Malone při pohledu na něj koutkem úst ke Stephanii.

„Dávej si na něj pozor, Cottone.“

Ukázal na Ivana. „A ty si dávej pozor na něj.“

Vyšplhal do kabiny. Byla tam vedle sebe dvě kožená sedadla – v jednom už seděla Cassiopeia – a za nimi lavice, na které se usadil Pchao. Přístrojová deska nesahala až před sedadlo pasažéra, takže Cassiopeia měla z předního okna ničím necloněný rozhled. Malone se připoutal a zkoumal ukazatele. Maximální rychlost kolem 200 kilometrů za hodinu. Hlavní nádrž v přední části trupu, pod dveřmi do kabiny, obsahovala 320 litrů paliva, pomocná vzadu 60 litrů. Rychle počítal. Dolet zhruba 1500 kilometrů. Na jednosměrnou cestu to bohatě stačí, jak říkal Ivan. Malone jen doufal, že tu jednosměrnost nemínil i jinak.

„Doufám, že víš, co děláš,“ poznamenala Cassiopeia.

„Nikdy neuškodí naučit se něco nového.“

Hodila po něm zpytavým pohledem.

„Copak?“ zeptal se.

„Umíš s tím lítat, viď?“ Hlas jí zastíraly pochyby.

Prohlédl si ovladače, upravil úhel náběhu vrtule a palivovou směs. Nastartoval a motory se rozeřvaly. Pohrál si znova se směsí, aby se vrtule pořádně rozeběhly, a nastavil vyvážení.

„Je to hračka,“ ujistil ji.

Cassiopeia jeho sebevědomí očividně nesdílela.

Letadlo se rozjelo. Chopil se beranů a zamířil ven do zátoky. Stočil nos letadla k jihu, aby se jim slabý vítr, kterého si všiml už na břehu, opíral do zad, a přidal plyn.

Twin Bee poskočil a ukazatele ožily. Sevřel berany.

Tohle bude jeho první start z vody. Odjakživa si to chtěl vyzkoušet.

Po necelých sto padesáti metrech nabrala křídla vzduch a letadlo začalo pomalu, ale vytrvale stoupat, jako by jeli ve výtahu. Dostali se nad otevřené moře za zátokou. Malone zatočil doleva a nastavil kurz na severozápad, zpátky k pobřeží. Ovládání bylo líné, ale reagovalo. Tohle není stíhačka P-3 Orion, připomněl si, a dokonce ani cessna nebo beechcraft. Tuhle nemotornou herku zkonstruovali tak akorát k hopsání po vodě.

„Podívej se do té mapy,“ vybídl Cassiopeiu.

Začala ji studovat.

„Nad pevninou poletíme podle ní,“ řekl.

„Pokud je ovšem správná.“

„Nebojte se,“ ozval se Maloneovi u pravého ucha Pchao. „Tuhle část Vietnamu a Číny dobře znám. Dovedu nás, kam potřebujeme.“

Ni sledoval premiérovu tvář a pokoušel se odhadnout, jestli v něm má přítele, nebo nepřítele. Neměl sebemenší tušení.

„To, co vidíte, je vosková replika zhotovená předtím, než Předsedu nabalzamovali. Tělo už dávno zetlelo a v souladu s Maovým přáním je zpopelnili.“

„Proč tedy tohle mauzoleum pořád funguje?“

„Výtečná otázka. Sám jsem si ji nejednou položil. Nejprostší odpověď zní, že to lidé očekávají.“

„Pochybuji, že to platí ještě dnes.“

Premiér přikývl. „Dost možná máte pravdu. Tohle je na naší historii ze všeho nejsmutnější – nezdědili jsme žádný jednotný odkaz. Sestává jen ze sledu dynastií. Každá se dostala k moci se svou vlastní agendou, postavila se proti své předchůdkyni a získala si tím přízeň lidí, načež upadla do stejného korupčního marasmu jako ona. Proč čekat od budoucnosti něco jiného?“

„Mluvíte stejně jako Pchao.“

„Vždyť jsem vám říkal, že jsme si bývali blízcí. Ale časem jsme se rozešli. On se vydal jednou cestou, já jinou.“

Niho se zmocnil nepříjemný pocit. Obvykle si udržoval kontrolu nad situací, předvídal otázky i odpovědi. Tentokrát ne. Ostatní před ním měli náskok. A tak se zeptal na to, co ho zajímalo především. „Proč myslíte, že prohraji s Karlem Tchangem?“

„Protože si neuvědomujete hrozby, které vás obklopují.“

„Totéž říkal Pchao Wen.“

„Chci od vás vědět jednu věc. A jestli vycítím, že mi lžete anebo mi říkáte jen to, co podle vás chci slyšet, bavíme se spolu naposledy.“

Nimu se dvakrát nezamlouvalo, že s ním premiér mluví jako se školákem, ale uvědomoval si, že kdyby ten stařec byl hlupák, nevystoupal by na samý vrchol politické pyramidy. Rozhodl se mu odpovědět po pravdě.

„Co uděláte s Čínou, pokud zaujmete moje postavení?“

O odpovědi Ni přemítal už od chvíle, kdy mu tutéž otázku položil předchozího dne Pchao Wen. „Nejdřív oddělím od sebe komunistickou stranu a vládu. Jejich prolínání je kořenem veškeré korupce. Poté se musí změnit systém kariérního postupu, aby se povyšovalo podle zásluh, a ne na základě protekce. Je třeba posílit roli Všečínského shromáždění lidových zástupců a nižších lidových shromáždění v provinciích. Lid musí získat větší slovo. A konečně je třeba zavést vládu práva, což znamená, že justice musí být nezávislá a funkční. Od roku 1949 jsme zavedli pět ústav a všechny do jedné jsme je porušovali.“

„Máte pravdu,“ přitakal premiér. „Autoritu strany podlamuje nerozumná politika, korupce a nedostatek vize. Momentálně mě nejvíc děsí, že jedinou silou schopnou vládnout, pokud selžeme, je armáda. Uvědomuji si, že k ní patříte i vy, ale z národa se nedá udělat loutka nadlouho.“

„O tom není pochyb. Nemohou vládnout tři milióny aktivních vojenských útvarů pod velením sedmi oblastních velitelů, mezi něž patřím. Musíme u našich lidí vyhledávat a podporovat technické a manažerské dovednosti a obchodní talent. Neschopnost a neochota rozhodovat vedou k nevyčíslitelným škodám.“

„Chcete zavést demokracii?“

Ta otázka padla šeptem.

„Je nezbytná. V určité formě. Ne stejná jako na Západě, ale některým prvkům se nevyhneme. Vzniká nová střední třída. Jsou to inteligentní lidé. Nenaslouchají jen vládě, ale i sobě navzájem. Zatím jsou poddajní, ale mění se to. Kuan-si se musí vymýtit. Z něj pramení všechny naše problémy s úplatkářstvím.“

Princip kuan-si – ‚důležité není, co znáš, ale koho znáš‘ – byl zdrojem nepoctivosti. Stavěl na osobních kontaktech, nutil podnikatele utužovat vztahy s vládou a stranickými funkcionáři, kteří schvalují jejich žádosti a mohou jim tu a tam poskytnout nějakou službičku. Byl zakořeněný tak hluboko, že doslova prorostl tkání vlády a umožňoval dokonalé propojení peněz a moci nijak neomezované morálními ohledy.

Premiér přisvědčil. „Je ho nutné odstranit. Já k tomu nemám potřebné páky. Ale mládí nabírá na síle. Nadchází éra jednotlivců. Po Maově filozofii je veta.“ Udělal odmlku. „Zaplaťpánbůh.“

„V době internetu a mobilních telefonů, které umožňují okamžitou komunikaci, se jakákoli drobná úplatkářská aféra může zvrhnout v povstání,“ řekl Ni. „Zažil jsem, jak k tomu několikrát málem došlo. Lidem každým dnem dochází trpělivost.“

Premiér souhlasil. „Dny slepé poslušnosti jsou tytam. Vzpomínám si na jeden zážitek z mládí. Všichni jsme toužili prokázat lásku Maovi, a tak jsme vyrazili k řece. Vyprávěli nám, jak Mao plaval přes Jang-c‘-ťiang, takže jsme ho chtěli napodobit. Do řeky naskákaly naráz tisíce lidí. Bylo nás tolik, že se nedalo plavat. Nedalo se hýbat rukama. Voda plná našich hlav připomínala hustou polévku s noky.“ Chvilku mlčel. „Ten den se utopily stovky lidí. Mezi nimi i moje žena.“

Ni nevěděl, co na to říci. Už dávno postřehl, že hodně příslušníků starších generací odmítá otevřeně mluvit o třech desetiletích mezi revolucí z roku 1949 a Maovou smrtí. Jako by jejich tehdejší zážitky byly příliš silné na to, aby otevřeně probírali svou bolest, zlost a odpor. Zmiňovali se o nich jen mezi řečí jako o počasí, anebo napůl šeptem, jako by si mluvili sami pro sebe.

I on sám ukrýval v mysli svou porci trpkých vzpomínek. Pchao Wen mu připomněl 4. červenec 1989 na náměstí Tchien-an-men; určitě dobře věděl, že tam Ni tehdy byl.

Často vzpomínal na ten den, který mu změnil život.

„Kde je můj syn?“ zeptala se ta žena.

Ni jí nedokázal odpovědět. Jeho divize střežila jen část obrovského prostoru, měla za úkol zajišťovat ho po obvodu.

Začali náměstí vyklízet předešlého dne, většina demonstrantů už byla pryč, ale všude to pořád páchlo jejich výkaly a smrtí. Od dubna se tu dennodenně scházeli lidé, až se jich nakonec na dláždění usadilo přes milión. S protesty začali studenti, ale jádro davu postupně utvořili nezaměstnaní dělníci protestující proti dvouciferné inflaci a úplatkářství. Ni tu strávil už celý minulý týden, velitel ho sem poslal hlídat agitátory, ale Ni se přistihl, že se zdaleka neomezuje jen na poslouchání.

„Musíte odtud pryč,“ řekl té ženě.

„Je tu můj syn. Musím ho najít.“

Byla středního věku, o dobrých dvacet let starší než on. Z očí jí čišel smutek, jaký znají jenom matky. Jeho matka by se kvůli němu taky odvážila čehokoli. Jeho rodiče zavrhli politiku jednoho dítěte a zplodili čtyři potomky, což představovalo pro rodinu obrovskou zátěž. Ni se narodil jako třetí – a byl pro ně tak trochu zklamáním, protože nenáviděl školu, špatně se učil a šel z maléru do maléru. Když neuspěl u přijímacích zkoušek na střední školu, jeho budoucnost byla jasná.

Armáda.

V ní našel domov a smysl existence. Hájil Maa a sloužil vlasti.

Věřil, že jeho život konečně nabral definitivní směr.

Až do té chvíle přede dvěma dny.

Přihlížel, jak 27. a 28. armádní divize celkem v poklidu rozptýlila většinu davu. Tyhle vojáky sem naveleli z provincií, protože Peking usoudil, že místní jednotky by mohly s demonstranty sympatizovat. Skoro žádný z nich neměl zbraně, chodili pěšky a rozháněli dav slzným plynem. Většina demonstrantů stačila utéct.

Zůstalo tvrdé jádro, asi pět tisíc lidí.

Zaútočili na vojáky cihlami a kamením, z vypálených autobusů si nastavěli barikády. Armáda přivolala tanky a demonstranti zaútočili i na ně. Zapalovali je jeden po druhém a dva členy osádek zabili.

A pak došlo k obratu.

Předchozího večera se armáda vrátila s puškami, bajonety a dalšími tanky. Propukla několikahodinová palba. Umírali vojáci i demonstranti. Ni u toho byl, podle rozkazu chránil vnější obvod náměstí, zatímco posílená 27. a 28. divize vykonávala odplatu.

Dřívější rozkaz nestřílet byl odvolán.

Vřavou se proplétali lidé na kolech a s rikšami, zachraňovali zraněné a pokoušeli se je odvážet do nemocnic. Bilo se, bodalo, střílelo. Tanky drtily pod svými pásy lidská těla i dopravní prostředky.

Ni viděl umírat příliš mnoho lidí, než aby je počítal.

Po několika hodinách začali přicházet rodiče. Proráželi si cestu k teď už prázdnému náměstí. Vojáci je varovali, přikazovali jim odejít a většina otců a matek poslechla. Jenže několik – tak jako ta matka, se kterou právě mluvil – odmítlo.

„Musíte vyklidit prostor,“ zopakoval té ženě ještě jednou, co nejohleduplněji.

Zadívala se na jeho uniformu. „Kapitáne, mému synovi je asi stejně jako vám. Je tady od samého začátku. Když jsem se doslechla, co se děje, musela jsem přijít. Určitě to chápete. Nechte mě, ať se po něm podívám.“

„Náměstí je prázdné,“ namítl. „Není tady.“

„Leží tam mrtví,“ řekla hlasem přetékajícím emocemi.

A leželi. Naskládaní jako kusy dřeva mimo dohled, jen o sto metrů dál. Niho muže sem odveleli mimo jiné právě proto, aby k mrtvým nikoho nepouštěli. Po setmění se těla měla odklidit – odvézt a pohřbít do společné jámy, aby je nikdo nemohl spočítat.

„Musíte pryč,“ nařídil znovu.

Odstrčila ho a šla dál, za linii, kterou měl se svými muži bránit. Tolik mu připomínala jeho vlastní matku, která ho naučila plavat, bruslit, řídit nákladní auto… Milovanou bytost, kterou zajímalo jedině to, aby její čtyři děti zdárně dospěly.

Než ji stačil zarazit, jiný voják – kapitán stejně jako on – zvedl pušku a vypálil.

Do zad se jí zaryla kulka.

Žena se zhroutila tváří na dláždění.

Nim projel vztek. Namířil na vojáka svou pušku.

„Varoval jste ji, ať dál nechodí. Slyšel jsem vás. Ignorovala výstrahu. Řídil jsem se rozkazy.“

Kapitán hleděl na namířenou zbraň beze stopy strachu v očích.

„Neozbrojené ženy nezabíjíme,“ prohlásil pomalu Ni.

„Plníme svou povinnost.“

Kapitán měl pravdu.

Čínská lidová osvobozenecká armáda plnila svou povinnost, včetně zabíjení neozbrojených mužů a žen. Dodnes nikdo neví, kolik jich zahynulo na Tchien-an-men a ve dnech a týdnech poté. Několik set? Několik tisíc? Desetitisíce?

Ni věděl s jistotou jen to, že o život přišla jedna žena.

Matka.

„Byli jsme naivní,“ řekl premiér. „Dělali jsme pro Maa tolik hloupostí.“

44

LAN-ČOU, ČÍNA

Tchanga potěšilo, že petrochemickou laboratoř jeho lidé ohlídali. Nařídil jim, aby si ji vzali na povel, poslali všechny nepotřebné zaměstnance domů a ostatním zamezili přístup. V budově naštěstí pracovalo jen dvanáct lidí, většinou samí úředníci a asistenti, a ze dvou výzkumníků zůstal naživu už jen jeden.

Lev Sokolov.

Přivezli ho z města včera, jakmile ho doktor ošetřil. Krysy ho poznamenaly na těle i na duchu. Tchang si ještě pořád pohrával s myšlenkou, že ho zabije, ale nejdřív z něj chtěl vymáčknout všechno, co potřebuje. T’in Čao mu neprozradil nic víc než to, že Lev Sokolov našel důkaz.

Jenže jaký?

Sokolov stál s rukou přimáčknutou k břichu – přidržoval si obvazy. Tchang mu pokynul ke kovovému stolku, na kterém stála zapečetěná schránka. „Tohle je vzorek ropy získaný včera z vrtu v západním Kan-su. Nařídil jsem vrtat v místě, kde se těžilo za časů Prvního císaře.“ V Sokolovově tváři postřehl záblesk pochopení. „Přesně jak radil T’in Čao. Tušil jsem, že o tom víte. A teď mi řekněte, co jste našel vy. Čao tvrdil, že jste objevil indikátor.“

Sokolov přikývl. „Způsob, jak získat jistotu.“

Výborně.

„Svět aktivně těží ropu ze země něco přes dvě stě let,“ odříkával Sokolov tichým monotónním hlasem. „Biotická ropa, fosilní palivo, se nachází v malých hloubkách pod povrchem. Snadno se dobývá a my ji už všechnu vytěžili.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem testoval vzorky ze všech vrtů na planetě. V Evropě je místo, kde se skladují. Žádný z nich neobsahuje fosilní paliva.“

„Ještě pořád jste mi nevysvětlil, jak to víte.“

„Abiotická ropa vypadá, páchne a chová se stejně jako biotická. Jediný rozdíl je, že se pro ni musí jít hluboko. Ale mám dojem, že na tom už dnes nezáleží. Kde je můj syn? Chci ho zpátky.“

„A dostanete ho. Až dáte mně, co chci já.“

„Lžete.“

Tchang pokrčil rameny. „Jsem pro vás jedinou cestou k synovi. Jinak bude jen jedním z tisíců chlapců, co každoročně zmizí. Oficiálně žádný takový problém vůbec neexistuje. Chápete? Jako by váš syn vůbec neexistoval.“

Postřehl v Rusově výrazu čirou beznaděj.

„Biotická ropa už došla,“ pokračoval tiše Sokolov. „Kdysi jí byla spousta. Vzniká při rozkladu organických látek, nachází se nehluboko pod povrchem a snadno se těží. Ale když jsme z podzemí čerpali fosilní paliva, země některá ložiska doplňovala ropou utvořenou hlouběji v zemské kůře. Neplatí to o všech. Některá jsou výlučně biotická, protože abiotická ropa nemá kudy prosáknout nahoru. A tak vysychají. Jiná však leží nad místy zlomů, kudy může abiotická ropa vzlínat.“

Tchanga napadala přehršel otázek. Před 2200 lety v Kan-su poprvé objevili ropu. Před 200 lety tamní ropné pole vyschlo. Studoval geologii a věděl, že tamní zlomy sahají hluboko – jsou to vlastně jakési podzemní kanály, jimiž by stlačená ropa mohla snadno stoupat. T’in Čao přišel s teorií, že abiotická ropa možná prosákla odspodu a pole v Kan-su obnovila. „Jak víme, že naleziště v Kan-su prostě jen neobsahovalo víc ropy, než jsme si mysleli?“

Zdálo se, že Sokolova něco bolí. Ztěžka dýchal a věnoval víc pozornosti podlaze než Tchangovi.

„Jestli se chcete ještě někdy shledat se synem, máte jedinou šanci – spolupracovat,“ zdůraznil Tchang.

Rus zavrtěl hlavou. „Už vám nic neřeknu.“

Tchang hrábl do kapsy pro telefon a někam zavolal. Když se hovor spojil, zeptal se: „Máte tam toho kluka?“

„Mohu ho přivést.“

„Udělejte to.“

Upřel oči na Sokolova.

„Je tady,“ ozval se mu u ucha hlas.

„Dejte mi ho k telefonu.“

Tchang napřáhl mobil k Sokolovovi, ale ten nezareagoval.

„Syn s vámi chce mluvit,“ vybídl ho Tchang.

Vzdor se z Rusovy tváře pomalu vytrácel. Vztáhl ruku po telefonu.

Tchang zavrtěl hlavou a zmáčkl tlačítko pro hlasitý odposlech.

Ozval se rozrušený hlásek – dětský a vysoký – a dožadoval se tatínka. Sokolov ho očividně poznal a chystal se promluvit, ale Tchang zakryl mluvítko dlaní. „Ne.“

Zvedl si přístroj k uchu sám.

„Zůstaňte na lince,“ poručil muži na druhé straně. „Jestli mi soudruh Sokolov během příští minuty neřekne, co po něm chci, tak toho kluka zabijte.“

„To nesmíte!“ vykřikl Sokolov. „Proč to děláte?“

„Vyzkoušel jsem přemlouvání a mučení a připadalo mi, že jsme dosáhli pokroku. Jenže vy trucujete dál. A tak dám vašeho syna zabít a to, co se chci dozvědět, si zjistím jinde.“

„Žádné jinde neexistuje. Jsem jediný, kdo ten postup zná.“

„Někam jste si ho zapsal.“

„Nosím ho jedině v hlavě.“

„Už nemám čas potýkat se s vaší neochotou. Musím se věnovat jiným záležitostem. Rozhodněte se.“

Nad hlavou se jim pomalu otáčel kovový větrák, ale vzduch v laboratoři se skoro nehýbal. Z geochemikova výrazu bylo znát, že se vzdává. Kývl.

„Nechte si kluka při ruce,“ přikázal Tchang do telefonu. „Zavolám vám za chvilku.“

Ukončil hovor a čekal, až Sokolov promluví.

„Jestli ten vzorek tamhle na stole obsahuje jistý indikátor,“ řekl vědec, „dokazuje to, že pochází z abiotického zdroje.“

„Jaký indikátor?“

„Diamantoidy.“

To slovo Tchang nikdy dřív neslyšel.

„Jsou menší než vlnová délka viditelného světla. Nepatrné krystalky podobné diamantům, které se tvoří v ropě vzniklé hluboko v zemské kůře, kde je vysoká teplota a tlak. Na špendlíkovou hlavičku by se jich vešel milión, ale já je objevil a nazval jsem je adamantany. To slovo pochází z řeckého výrazu adamas, ze kterého vzniklo i pojmenování diamant.“

Tchang si všiml, s jakou hrdostí to Sokolov pronáší, ale nijak to nekomentoval. „Jak jste je objevil?“

„Když se ropa zahřeje na 450 stupňů, chemické sloučeniny se odpaří. Zůstanou jen diamantoidy a ty lze odhalit rentgenovými paprsky.“

Tchang užasl.

„Bývají uspořádány do tvaru tyčinek, kotoučů nebo dokonce i šroubovitě. V biotické ropě se nevyskytují. Diamantoid vzniká jedině hluboko v zemském plášti. Je to nezvratný důkaz, že jde o abiotickou ropu.“

„Jak víte, že země skutečně produkuje ropu?“

„Právě tady, v této laboratoři, jsem zahřál mramor, oxid železa a vodu na 1500 stupňů při tlaku 50 000krát vyšším než normální atmosférický tlak, abych napodobil podmínky v hloubce sto šedesáti kilometrů pod zemským povrchem. Pokaždé jsem vyrobil jak metan, tak oktan.“

Tchang chápal význam toho zjištění. Metan je hlavní složkou zemního plynu, oktan se nachází v benzínu. Dají-li se vyrobit v laboratoři, mohou spolu s ropou vznikat i přirozenou cestou.

„Rusové tohle všechno vědí, že?“ zeptal se.

„S využitím téhle teorie jsem já osobně našel přes osmdesát ropných nalezišť v Kaspickém moři. Někteří lidé jsou ještě pořád na pochybách – ale ano, Rusové věří, že ropa je abiotického původu.“

„Jenže nemají důkaz.“

Sokolov zavrtěl hlavou. „Utekl jsem ještě předtím, než jsem objevil diamantoidy. To se mně a Čaovi povedlo až tady.“

„Takže Rusové vycházejí z nedoložené teorie?“

„Proto o tom tak málo mluví na veřejnosti.“

A proto mají o důkaz takový zájem, pomyslel si Tchang. Ovšemže chtějí Sokolova zpátky. Možná aby ho umlčeli navždy. Díkybohu, že dostává od Viktora Tomase přesné informace o tom, co Rusové podnikají. O téhle intrice ale pomlčel a jen se zeptal: „Je to taky důvod, proč udržují při životě mýtus, že je ropy nedostatek?“

„Pobaveně sledují, jak zbytek světa platí za ropu přemrštěné částky, a přitom vědí, že je nevyčerpatelná.“

„Nicméně jsou opatrní, protože nemají důkaz správnosti svého konceptu.“

„Pochopitelně. Nemají to, co vy – vzorek prokazatelně pocházející z místa, kde se ropa těžila za starověku. Takový vzorek mohou mít jedině Číňané.“ Do hlasu se mu vetřela nevraživost. „Tohle je jediné místo na zemi, kde lidé dobývali ropu už před dvěma tisíciletími.“

V Tchangovi se vzedmula pýcha.

Sokolov ukázal na stůl. „Jestli jsou v tom vzorku diamantoidy, je ta ropa abiotická. Jediné, co pro srovnání potřebujete, je ještě jeden, mnohem starší vzorek z téhož naleziště. Aby se teorie prokázala, měl by v něm test odhalit biotickou ropu bez diamantoidů.“

Tchang oceňoval jednoduchost toho důkazu. Nejprve biotická ropa, která se vytěží, a tu pak nahradí ropa abiotická. Kan-su je patrně jediným místem na zemi, kde se dá takové porovnání uskutečnit. Všechny dochované historické záznamy zdůrazňují, že první průzkumníci před dvěma tisíciletími ropu těžili výlučně na tamním nalezišti. Jakákoli ropa z té doby musí pocházet odtamtud.

Jediné, co potřebuje, je ověřený vzorek takové ropy.

„Říkal jste, že lampa je pryč,“ ozval se Sokolov. „A ropa z ní také. Tak odkud ten srovnávací vzorek vezmete?“

„Nedělejte si hlavu, soudruhu. Já ho opatřím a brzy ho dostanete.“

45

PEKING

Ni si uvědomoval, že se premiér vyjádřil zaobaleně, aby ho ponechal v nejistotě. Dřív je vždycky odděloval pracovní stůl a premiér přijímal Niho zprávy o výsledcích vyšetřování víceméně bez zájmu a téměř je nekomentoval. Tentokrát jejich rozhovor probíhal jinak.

„Pamatuji se na doby,“ řekl stařec, „kdy okna všech autobusů bývala polepena Maovými hesly a portréty. Výkladní skříně zrovna tak. V rádiích se vysílala jen revoluční hudba, Maovy myšlenky a oficiální zprávy. V kinech běžely dokumenty, jak Mao zdraví rudé gardy. Dokonce i opera a balet měly na programu pouze revoluční díla. Všichni jsme u sebe nosili knihu citátů, protože jsme neznali dne ani hodiny, kdy se po nás bude chtít ocitovat některou pasáž.“

Premiér mluvil tiše a drsně, jako by mu vzpomínání působilo palčivou bolest.

„Sloužit lidu, to byl Maův slogan. Ve skutečnosti jsme všichni sloužili jemu. A tahle budova je důkazem, že v tom pokračujeme dodnes.“

Nimu začalo svítat, proč tam vlastně jsou.

„Naší slabinou je hegemonie,“ pokračoval premiér. „Naše vnitřní neochota spolupracovat s některou cizí mocností, i když nepředstavuje hrozbu. Hegemonie je přirozeným vyjádřením našeho totalitního myšlení, stejně jako jsou mírové vztahy odrazem demokracie. Odjakživa věříme, že jsme geograficky a geopoliticky centrem světa. Po staletí, a zejména od roku 1949 je dominantním cílem naší zahraniční politiky ovládnout sousedy a pak postupně zbytek světa.“

„To je naprosto nedosažitelný cíl.“

„Vy a já to víme, ale ví to i ten zbytek světa? Vzpomínám si, jak sem roku 1971 přicestoval Kissinger s tajným posláním. Chtěl vybudovat základy pro obnovení kontaktů mezi Spojenými státy a Čínou. Americké překladatele zaskočilo používání slova hegemonie. Nedokázali odpovídajícím způsobem reprodukovat jeho význam. Byl to pro ně naprosto neznámý pojem.“ Premiér ukázal na kryptu: „Mao prohlásil: Číňané povstali. Dával světu na vědomí, že nad námi už nikdy nezískají navrch přivandrovalci zvenčí. Bojím se ale, že mu nikdo nenaslouchal.“

„Svět nás odjakživa ignoruje,“ přitakal Ni. „Uvažuje o nás jako o nemoderních zaostalcích. Anebo ještě hůř, jako o utlačovatelském a diktátorském režimu.“

„Je to naše vlastní chyba. Nikdy jsme se nesnažili ten dojem vyvrátit. Zdá se, že si v tom negativním image libujeme.“

Niho to zmátlo. „Kde se ve vás bere ten cynismus?“

„Jen říkám pravdu a mám pocit, že to dobře víte. Demokracie je nepřítelem hegemonie. Rozptýlení moci mezi volené představitele namísto její koncentrace v rukou panovníka, lidé jako držitelé moci namísto poddaných, takové koncepty se vymykají našemu chápání.“

„Jenže současný stav je do budoucna neudržitelný.“

„Vzpomínám si na padesátá léta, kdy byl Mao na vrcholu moci. Kreslily se mapy s hranicemi posunutými daleko na sever, jih i západ do zemí, které jsme tehdy neovládali. Rozesílaly se vysokým úředníkům, aby je motivovaly k uvažování v grandiózním měřítku. A zabralo to. Nakonec jsme intervenovali v Koreji, podnikli invazi do Tibetu, bombardovali souostroví T’in-men, zaútočili na Indii a poskytovali pomoc Vietnamu, to vše s cílem získat nad těmi zeměmi nadvládu.“ Premiér se odmlčel. „Dnes zůstává v naší moci jenom Tibet a naše tamní nadvláda je křehká, založená čistě jen na síle.“

Ni si vzpomněl, co říkal Pchao. „Chcete snad tvrdit, že by tenkrát i dnes bylo na místě odložit národní hrdost?“

„Zdá se, že nic než hrdost nám nezbývá. Jsme nejdéle existující kultura na Zemi, a podívejte se na nás. Nemáme toho moc, čím se chlubit, leda velehoru nepřekonatelných problémů. Bojím se, že se nakonec ukáže, že naše pořadatelství olympiády má podobný účinek jako tehdy ty mapy. Ctižádostivce ve vládě motivuje k hloupostem.“ Poprvé mu z hlasu zasršel vztek a oči se mu zlostně rozhořely. „Pěstujeme si dávné křivdy, které se nám staly před desetiletími či dokonce staletími. Využijeme jakoukoli záminku, abychom je pomstili, bez ohledu na to, jak byly malicherné. Je to absurdní, nesmyslné a přivodí nám to pád.“

„Všichni takhle neuvažujeme,“ ohradil se Ni.

Premiér přikývl. „Já vím. Jen ti staří. Ale je nás pořád ještě hodně a někteří mladí se chystají z naší nevraživosti těžit.“

Nimu bylo dokonale jasné, na koho tou poznámkou míří.

„Mao tu leží, abychom se mu klaněli,“ pokračoval premiér. „Vosková imitace padlého vůdce. Iluze. A přesto ho jeden a půl miliardy Číňanů ještě pořád zbožňuje.“

„Já ne.“ Ni v sobě sebral sílu k tomu prohlášení.

„Nedělejte to. Ani za nic.“

Ni mlčel.

„Lidé jako Karl Tchang představují nebezpečí pro nás pro všechny,“ řekl premiér. „Budou hájit násilné převzetí Tchaj-wanu a pak i celé oblasti kolem Jihočínského moře. Chtějí Vietnam, Laos, Thajsko, Kambodžu, Barmu, dokonce i Koreu. Chtějí znovu získat naši ztracenou velikost.“

Poprvé vyvstala v plné míře závažnost nadcházející bitvy. „A zničí nás,“ řekl Ni. „Svět nebude nečinně přihlížet.“

„Celou dobu se snažím udržovat mír a klid,“ pokračoval premiér. „Je mi jasné, že tím nic nezměním, jenom uchovám to, co máme, pro svého nástupce. Ten bude v lepší pozici, aby dosáhl změny. Jste připraven stát se tou osobou, pane ministře?“

Kdyby mu tutéž otázku položil před třemi dny, Ni by odvětil, že ano. Teď už si nebyl tak jistý a premiér mu to nejspíš viděl na očích.

Pokýval hlavou. „Bát se je namístě. Strach vyvolává pokoru a pokora činí člověka moudrým. Tchang ji postrádá. V tom je jeho slabina.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. V Nim se ozval vnitřní hlas a varoval ho, ať si dává pozor na jazyk. Znovu si vzpomněl na Maa.

Na Kampaň sta květů.

Na tu krátkou epizodu v padesátých letech, kdy bylo povoleno kritizovat a přicházet s novými myšlenkami a podněty, jak řešit problémy. Ze všech stran se hrnuly milióny dopisů. Na univerzitách se objevily plakáty, probíhaly manifestace, vycházely články a všechny volaly po posunu k demokracii.

Byla to však jen politická past, šikovný způsob, jak vylákat z doupat disidenty. Přes půl miliónu lidí uvěznili, mučili a zabili.

„Víte o eunuších?“ zaskočil ho otázkou premiér.

Ni přisvědčil.

„Pchao Wen i já jsme prošli přípravou na vstup do Pa. Podstoupili jsme vyžadované dva roky meditací a výcviku a připravovali jsme se na zasvěcovací obřad. Oba nás vysvlékli donaha, pevně nám ovázali těla obvazy, očistili nás vodou s pálivou paprikou. Přidržoval jsem Pchaa, když ho kastrovali, cítil jsem, jak se mu cukají nohy, viděl jsem jeho bolestí zkřivenou tvář, sledoval jsem, jak se ctí přijal zmrzačení.“ Hlas mu přešel v pouhý šepot. „A přesto… Když nadešla moje chvíle a Tao se zeptal, jestli nebudu litovat toho, co se stane, řekl jsem, že budu.“

Ni zůstal nevěřícně zírat.

„Dostal jsem strach. Tváří v tvář představě, k čemu vzápětí dojde, mi cosi řeklo, že nůž není mým osudem.“

„A ten vnitřní hlas byl správný.“

V premiérově svraskalé tváři se objevil unavený výraz. „Snad. Ale mějte na paměti, že muži, kteří bez hlesu čelí noži, v sobě mají sílu, kterou vy a já nedokážeme pochopit.“

Ni se rozhodl nikdy na to nezapomenout.

„Oficiální stranická linie tehdy i dnes praví, že Mao měl ze sedmdesáti procent pravdu a ze třiceti se mýlil. Nikdy ale neupřesňujeme, která část jeho učení je ta správná a která špatná.“ Po premiérových tenkých rtech přelétl úšklebek. „Co jsme to za hlupáky!“

Mávl rukou k Maovu tělu.

„Údajně spočívá na černém kameni z posvátné hory Tchaj-šan. Má to připomínat, co napsal S’ma Čchien v Š‘-ti: Lidský život může být těžší než hora Tchaj, anebo lehčí než husí pírko. Musíte se rozhodnout, pane ministře. Jaký bude ten váš?“

Malone udržoval letadlo ve výšce zhruba patnáct set metrů. Nikdy by ho nenapadlo, že se takhle pohodově proletí vietnamským vzdušným prostorem. Dole se nad svěžími zelenými údolími tonoucími v oparu zvedalo panoráma rozeklaných horských štítů a strmých svahů, tu a tam zbrázděných stupňovitými rýžovými políčky.

„Blížíme se k hranici,“ upozornila Cassiopeia. Byla zabraná do mapy, kterou dostali od Ivana.

„Místní úředníci v Jün-nanu udržují se sousedy dobré vztahy,“ ujišťoval je Pchao. „Provincie hraničí nejen s Vietnamem, ale i s Laosem a Barmou. Peking je daleko, odjakživa tu tíhnou spíš k místním spojenectvím.“

„Doufám, že to pořád platí,“ utrousil Malone. „Výzbrojí zrovna neoplýváme.“

„Za Maových čistek utekla do Jün-nanu spousta lidí. Hledali tady v tom zapadlém koutě útočiště. Terén dál na sever, v Číně, je podobný tomu pod námi.“

Ivan jim doporučil, ať se drží železničního tahu přes Vietnam do Kchun-mingu, který počátkem 20. století vybudovali Francouzi.

„Spolupracujete s Rusy často?“ zeptal se Pchao Malonea.

„Obvykle ne.“

„Jaký zájem sledují?“

„Ani nás nenapadne, abychom vám to vykládali,“ ohlédla se po něm Cassiopeia. „I když… co takhle? Vy nám prozradíte, proč se vracíte domů, a my vám řekneme, proč jsou tu Rusové.“

„Vracím se, abych zabránil revoluci.“

„Spíš abyste ji začal,“ utrousila.

„Jste vždycky tak útočná?“

„Jste vždycky tak úskočný?“

„Očividně nic netušíte o kuan-si.“

„Poučte mě.“

„V celých našich dějinách se Číňané v těžkých chvílích vždycky spoléhali na přátele a rodinu. Na ty, kdo jsou nejblíž při ruce, aby pomohli. Říká se tomu ‚pomoc zadními vrátky‘. Jakmile ji někdo přijme, je samozřejmě povinen ji oplatit. Tím se systém kuan-si, založený na dobrých vztazích a vzájemných úsluhách, udržuje v rovnováze.“

„A vám brání zavést nás do katastrofy?“ zeptala se.

„Nejsem váš nepřítel. To privilegium patří Karlu Tchangovi.“

„Už vidím hranici,“ přerušil je Malone.

Cassiopeia se zase zadívala z okna.

Železniční dráha se vinula k severu a křížila dálnici, o které Ivan říkal, že nyní spojuje Čínu s Vietnamem. Silnice se stáčela na západ, železnice na sever. Dole se klenul most přes Rudou řeku, ucpaný auty čekajícími u hraničního přechodu.

Malone sestoupil do výšky něco málo přes tři sta metrů.

„Jdeme na to.“

46

Ni vtrhl do hlavní kanceláře Ústřední disciplinární komise, úmyslně umístěné mimo hradby Zakázaného města, pekingského komplexu paláců, pavilónů a jezer sloužícího jako hlavní sídlo strany a vlády. Návštěva u premiéra mu dělala starosti. Nic nedávalo smysl, všechno se zdálo postavené na hlavu. Zmítal se v pochybách, zaplavovaly ho dosud neznámé pocity a na mysl mu ustavičně dotírala premiérova otázka.

Co určí, jaký bude jeho život?

Síla, nebo slabost?

Cestou zatelefonoval svým zaměstnancům a nařídil jim, ať se všichni shromáždí v konferenční místnosti. Potřeboval spojence, ne zrádce, a je čas zjistit, na jaké straně kdo z nich stojí.

Čekalo tam na něj čtrnáct lidí. Devět mužů, pět žen. Uklidnil rozruch zdviženou rukou a poslal ženy pryč. Pak se obrátil k mužům. „Sundejte si kalhoty.“

Zůstali na něj nevěřícně zírat.

Tasil pistoli a zamířil na ně. „Nebudu to opakovat dvakrát.“

Cassiopeia hleděla z okna na horskou krajinu. Řídký vzduch prohřívalo slunce. Už přes hodinu se pohybovali čínským vzdušným prostorem a zatím bez problémů. Zabloudila pohledem k Maloneovi a byla ráda, že letí právě s ním. Přestože jí Viktor Tomas dvakrát zachránil život, důvěřovala Cottonovi.

Bezvýhradně.

Když ho potřebovala, přijel za ní do Belgie a to mluví samo za sebe.

Pouštěla si k tělu jen hodně málo mužů. Odjakživa se jí vyplácelo nechávat si city pro sebe. Kdysi četla, že dcery silných otců tíhnou k silným mužům, a Malone jí otce hodně připomínal. Její otec býval špičkovým obchodníkem, který se sám vypracoval na miliardáře a získal si jméno v Evropě i Africe. V lecčem se podobal Henriku Thorvaldsenovi, jehož obdivovala daleko víc, než si uvědomovala – naplno jí to došlo, až když zemřel. Připadalo jí, že se po každém, koho má ráda, sápe smrt. V mysli měla ještě čerstvé pomyšlení na svou vlastní – představu, kterou jí tak živě vykreslil zážitek z muzea. Byl to okamžik prozření. Brzy jí bude čtyřicet. Nemá manžela ani děti, nikoho, s kým by svůj život sdílela. Žije sama na starobylém francouzském panství a zasvětila život pomoci druhým.

A ignoruje, co sama chce?

Možná je načase všechno změnit.

Pokaždé se na shledání s Cottonem těšila a bývalo jí smutno, když se loučili. Snaží se snad najít náhradu za otce, jediného muže, kterému se nikdy nevzepřela? Ne. To by bylo příliš velké zjednodušení. Její matka říkávala, že muži jsou jako pole – potřebují pečlivou kultivaci a každodenní péči, protože jedině tak se dá doufat, že z nich časem vzejde užitek. Dost cynický postoj.

Ona to tak nebrala.

A teď je tady, letí přes jižní Čínu bůhvíkam. Stojí to za to? Jestli najde Sokolovova syna, tak ano.

A jestli ne?

Na neúspěch radši nemyslet.

Konejšila se důvěrou v Cottona a nadějí, že na téhle pouti možná najde i něco pro sebe.

Něco, po čem touží.

Konečně.

Ni byl spokojen, že mezi jeho nejbližšími spolupracovníky nejsou zrádci. Nezapomněl, co mu Pchao Wen říkal o moderních farmaceutických prostředcích a o tom, jak dokáží zamaskovat účinky kastrace. Sáhl tedy po jediném způsobu vyšetřování, který mohl poskytnout zaručený výsledek. Zároveň nařídil svému tajemníkovi, aby provedl okamžitou tělesnou prohlídku všech mužských zaměstnanců v budově. Zatímco probíhala, probíral se informacemi, které jeho lidé od včerejška nashromáždili.

V bezpečnostních archivech se nikde nevyskytoval žádný odkaz na nějakou organizaci jménem Pa. Prohledali záznamy s výslechy vězňů a výpověďmi svědků, hlášení o různých incidentech, zpravodajské souhrny, prostě kdeco všechno, co neneslo nálepku státního tajemství. Archivy obsahovaly milióny dokumentů, ale hodně jich bylo v digitální formě, díky čemuž je propátrali celkem rychle. V historických spisech našli jeho lidé většinu toho, co mu vyprávěl Pchao Wen – informace o tom, jak Pa vzešlo ze starobylého legalistického hnutí a jak někdy v 17. století údajně zaniklo.

Nic nenaznačovalo, že by existovalo dodnes.

Nechal prolustrovat také Pchao Wena, ale žádný oficiální dokument neodhalil nějaké fungující spojení mezi Pchaem, premiérem a Karlem Tchangem.

A přesto zjevně existovalo a oni sami ho připouštěli.

Z myšlenek ho vytrhlo zaklepání na dveře.

Vešel jeho tajemník. „Všechny jsme prohlédli. Žádný eunuch, pane ministře.“

„Myslíte si o mně, že jsem se zbláznil, viďte?“

„Neodvažuji se vás hodnotit.“

Ni měl toho muže rád, byl čestný a nedalo se mu nic vytknout; právě proto si ho vybral a udělal z něj svou pravou ruku.

„Nemohl jsem vám o tom říci, dokud tu byli ostatní,“ pokračoval tajemník, „ale včera jsme něco zjistili.“

Ni zbystřil pozornost.

„Na satelitní telefon ministra Tchanga přišel zahraniční hovor. Před několika týdny jsem na něj nasadil odposlech. Používá několik telefonů a čísla každý týden mění. Držet s ním krok je náročné. Nezachytíme každý rozhovor, ale zjistíme toho dost.“ Tajemník podal Nimu flashdisk. „Tady je nahrávka.“

Ni zastrčil flashdisk do počítače a poslouchal. Okamžitě poznal hlasy Tchanga a Pchao Wena. Zaznívalo z nich napětí a nepřátelství. Pochytil výhrůžky, které si navzájem adresovali, Tchangovu zradu a jeho prohlášení adresované Pchaovi: Neexistuje legální způsob, jak byste mohl ještě někdy vstoupit do Číny. Nedostanete vízum. Nad jeho udílením mám absolutní kontrolu. Těm několika spolubratřím, které máte k dispozici, zabráníme v návratu také.

„Je to ten důkaz, který hledáme?“ zeptal se tajemník.

Ni zavrtěl hlavou. „Tohle nestačí.“

Ale přinejmenším si potvrdil, že se nehoní za chimérou.

47

Malone si prohlížel zelenou hladinu vysokohorského jezera se zčeřenými hřebínky vln, posetou džunkami.

Jezero Tien.

Západní břeh lemovaly hory s hustým lesem na svazích, na východní straně se většinou rozprostírala okrově zbarvená zemědělská půda. Z komínů rybářské vísky o několik kilometrů dál se valil kouř.

Sestoupil s letadlem do sto padesáti metrů.

Cassiopeia si rozepnula pás, předklonila se a zadívala se z předního okna dolů. Malone přelétl pohledem hory na západě. V čelních stěnách skalních útesů zahlédl stezky a schodiště propojující řadu chrámů, jejichž vysoké pagody s vyřezávanými střechami a barevnými okapy mu připomněly Tivoli a domov.

„Ty zvlněné linie kopců se podobají ležící ženě s kadeřemi splývajícími k vodě,“ řekl Pchao Wen. „Říká se jim Spící kráska.“

Malone uznal, že ta přezdívka je trefná.

„Chrámy pocházejí z časů dynastií Jüan, Ming a Čching. Tamhle, kde vede na vrchol sedačková lanovka, vytesal v 18. století jeden taoistický mnich ve skále dlouhou chodbu. Podle legendy se mu kousek před koncem zlomil majzlík. V zoufalství se vrhl do jezera. O padesát let později práci dokončili jeho následovníci. Dnes se té chodbě říká Dračí brána.“

„Zní to jako povídačka pro turisty,“ utrousila Cassiopeia.

„Ten příběh se přijatelně blíží pravdě.“

Ivan před cestou tvrdil, že se jezero táhne v severojižním směru čtyřicet kilometrů, a Malone tomu teď věřil, protože kam oko dohlédlo, nebylo vidět nic než vodu.

„Než přistaneme, omrkneme si, co je dole.“

Opřel se do beranů a ubral rychlost.

Cesta na sever přes provincii Jün-nan probíhala klidně, na nebi nebyl žádný provoz. Už si přivykl na hladký let, jenomže teď se křídla Twin Bee zničehonic rozklepala.

Motory zakašlaly, ale hned zase naskočily.

Trupem prorazily projektily a prosvištěly kabinou.

Dírami po střelách se dovnitř vevalil vzduch.

Pravé křídlo se roztřáslo pod dalšími nárazy a křidélka se uvolnila. Pravá strana přestala reagovat na povely a letadlo se naklonilo na levý bok.

„Co se děje?“ vyhrkla Cassiopeia.

Odpověď přišla vzápětí, když nad nimi prohřměl proudový letoun a zanechal za sebou na pozdně ranní obloze ohnivé jazyky spalin.

„Palba z kanónu,“ odvětil Malone.

Trojúhelníkovitá stíhačka s deltovými křídly zmizela v dálce, ale kondenzační pruh naznačoval, že se otáčí k dalšímu útoku.

„To je stíhačka Čínské lidové osvobozenecké armády,“ řekl. „A neletí tudy jen tak náhodou. Číňané věděli, že dorazíme.“

Manipuloval směrovkou a využíval rychlosti, aby nad letadlem znovu získal aspoň jakous takous kontrolu. Celou cestu ho rozčilovalo, že motory v tomhle Twin Bee nejsou synchronizované. Příliš vysoký zvuk motoru normálně slouží pilotům jako nejlepší výstraha před problémy, jenže tyhle dva na sebe ječely, jako když se rozhádá soprán s barytonem.

„Jak ti můžu pomoct?“ zeptala se Cassiopeia.

„Hlas mi, kde je ta stíhačka.“

„Vrací se zezadu přímo k nám,“ ozval se klidným hlasem Pchao.

Razili si cestu hutným vzduchem jen několik desítek metrů nad jezerem. Malone nabral výšku a vyšplhal do tří set metrů. Bylo mu jasné, že Twin Bee nemůže soupeřit s moderní avionikou, kanóny a radarově naváděnými střelami.

Existuje však jedna zbraň, kterou mají k dispozici.

„Jak je daleko?“

„Těžko říct,“ odpověděla Cassiopeia. „Několik kilometrů.“

Malone se mezi piloty stíhaček pohyboval dost dlouho, aby věděl, jak uvažují a že národnost přitom nehraje roli. Aby taky ne, vždyť sám toužil být jedním z nich. Jeho letadlo teď představovalo snadnou kořist – jestřáb pronásleduje holuba. Pilot se střelbou počká, dokud nebude blízko.

Zkontroloval rychlost.

Maličko pod 110 kilometrů.

Vzpomněl si, co ho učil instruktor.

S nebem se ještě nikdy nikdo nesrazil. Výška je tvůj přítel.

„Budou tu za pár vteřin,“ ohlásila Cassiopeia.

Malone doufal, že Twin Bee zvládne, k čemu se chystá. Řídicí plochy kormidla napravo byly poškozeny, ale levá strana a ocasní směrovka se zdály v pořádku. Co bylo důležitější, motory pracovaly. Počkal další dvě vteřiny, přidal plyn na maximum a přitáhl berany k sobě. Obojživelník začal strmě stoupat, dral se nahoru, až celý trup sténal. Jak nabírali výšku, prolétly kolem svítící střely.

600 metrů.

750.

900.

Palba je minula, šla níž. Proudové motory chrlily do vzduchu černou kouřovou stuhu. Stíhačky nejsou stroje pro létání v malých výškách. Fungují nejlépe ve stratosféře, ne těsně nad zemí, kde to nesvědčí jejich avionice ani palivu.

Vyrovnal let v tisíci metrech.

„Mám žaludek až v krku,“ utrousila Cassiopeia.

„Musel jsem ho zaskočit něčím nečekaným.“

„To se ti teda povedlo.“

Věděl, že malá letadla nejsou její nejoblíbenější dopravní prostředek, a vzpomněl si na drsný let helikoptérou nad střední Asií, kdy seděl u řízení Viktor.

Zaostřil pohled dopředu. Stíhačka se v dálce vracela. Uvědomoval si, že je může snadno sestřelit střelami vzduch-vzduch. Hlavou mu probleskla další lekce z námořnictva.

Uč se z chyb druhých.

„Jdeme dolů,“ řekl.

Ubral rychlost a natočil výškovku. Situaci zhoršovalo, že venkovní vzduch byl nestálý a nevypočitatelný. Malone naklonil letadlo na levé křídlo a obloukem klesal. Dokončil ostrý obrat, srovnal nos a vyrovnal let v 250 metrech.

„Vidíš tu stíhačku?“ zeptal se.

Cassiopeia se rozhlédla na všechny strany. „Ne. Ale to nic neznamená. Může nás mít v zaměřovači.“

To si uvědomoval. Měl plné ruce práce, aby udržel křídla v rovině, protože řídicí plochy na pravé straně nereagovaly na povely.

„Byla to past,“ konstatoval Pchao Wen.

„Skvělý postřeh.“

Malone hodil pohledem po Cassiopeii a ta pochopila. Viktor. Jak jinak by se o nich dozvěděli? Čína je velká, a přesto na ně čekali tady, přesně nad jezerem Tien, kam je poslal Ivan.

Jak se snášeli k jezeru, koruny stromů se zvětšovaly. Nejbližší džunka naštěstí plula o nějaké dva kilometry dál.

Nápor větru jimi smýkl doprava.

Malone držel nos letadla co nejvýš.

Ještě nikdy nepřistával na vodu a v tuhle chvíli už mu bylo jasné, že vnímá hloubku pod sebou odlišně. Bude muset přesně odhadnout vzdálenost a strefit se do správné rychlosti pro okamžik, kdy se spodek letadla dotkne hladiny. Poslední, o co stál, bylo poskakovat po jezeře jako delfín. Taky se bál, aby nevysadily motory. Naštěstí nefoukal boční vítr, anebo to tak podle vrcholků stromů aspoň vypadalo. Rozhodl se radši manévr nekomplikovat: Hned jak přeletěl poslední stromy a před sebou neměl nic než vodní pláň, vypnul motory.

Přesně jak mu říkali, zemská přitažlivost nikdy neprohrává.

„Jsem ráda, že je tady spousta místa,“ utrousila Cassiopeia.

On byl rád taky. Měl dost místa, aby letadlo klouzavě zastavil. Přitáhl si berany a zvedl nos, aby se dotklo vody nejdřív ocasem. Hlavou mu problesklo, že plováky na spodku obou dvou křídel musejí zůstat na hladině, jinak se z nich co nevidět stanou kotvy.

Twin Bee se dvakrát zakymácel a dosedl na vodu. Směrovka se zakomíhala a letadlo pomalu zastavilo asi dvě stě metrů od břehu.

Malone otevřel dvířka.

Cassiopeia na své straně také.

Twin Bee se pohupoval na neklidném jezeře, trup prošpikovaný děrami po kulkách. Malone se rozhlížel po obloze. Stíhačka nebyla v dohledu. Vtom kus dál na jihu vyšlehl záblesk. Vzápětí se na ranním nebi objevil klikatý kondenzační pruh.

Maloneovi okamžitě došlo, co to je.

Střela vzduch-země s aktivovaným naváděcím systémem „vystřel a zapomeň“, zaměřená na ně.

„Skočte do jezera. Hned! A potopte se hluboko!“ zařval.

Vteřinku počkal, aby se ujistil, že to Cassiopeia i Pchao stihnou, a pak se vrhl do zelené vody. Ignoroval její chlad a mohutnými rozmachy se hnal ke dnu.

V hlavě se mu vylíhla další znepokojivá myšlenka. Znečištění. Ta voda nejspíš není bezpečná.

Vzápětí jezerem otřásla exploze, jak Twin Bee rozmetala střela. Malone se prohnul do oblouku, vykopl nohama a zamířil k hladině. Když se na ni vyhoupl a rozkoukal se, nezbývalo z letadla nic než kupa hořících trosek.

Hned nato se vynořili i Cassiopeia a Pchao.

„Jste v pořádku?“ křikl na ně.

Oba přitakali.

„Musíme se dostat ke břehu.“

Pustil se do obeplouvání kouřícího vraku směrem k nim a přitom pohlédl na jih. Černá tečka se zvětšovala.

Stíhačka se vracela.

„Splývejte tváří dolů. Hrajte mrtvé,“ zavolal. „A nehýbejte se, dokud neodletí.“

Rychle se podle své rady sám zařídil a doufal, že ten trik zabere. Divil se, proč je stíhačka prostě rovnou nesestřelila. Byla by to hračka, hlavně ze začátku, když o ní nevěděli. Ale nejspíš šlo o to, aby důkazy spolklo jezero.

Natáhl ruce, nechal tělo volně plout a jen doufal, že si pilot jejich smrt nepojistí dávkou z kanónu.

48

LAN-ČOU

Tchang opustil laboratoř spokojen, že se zádrhel se Lvem Sokolovem vyřešil. Dal ostraze příkaz, aby jakýkoli pokus o útěk potrestali smrtí. Teď už věděl, odkud začít – se Sokolovem, anebo bez něj. Rus pro něj představoval prostě jen trochu pohodlnější, ale nikoli jediný způsob, jak objev potvrdit.

Dopady budou obrovské.

Čína spotřebuje 300 000 000 tun surové ropy ročně. Její průmyslová výroba – a tudíž celá ekonomika – s ropou stojí a padá. V současnosti se jí šedesát procent dováží z Afriky, Latinské Ameriky a Ruska; je to způsob, jak se vyhnout závislosti na nevypočitatelné politice Blízkého východu a neupadnout do americké sféry vlivu. Z jakého jiného důvodu, když ne kvůli monopolizaci blízkovýchodních zásob ropy, okupovala Amerika Irák? Tchang na žádný nepřicházel a jeho experti na zahraniční politiku tvrdili totéž. Titíž experti ho opakovaně varovali, že Spojené státy mohou snadno využít blízkovýchodní ropu jako zbraň. Stačí drobný výpadek v zásobování a Čína se ocitne ve volném pádu, který vláda nebude s to zarazit. Tchang už měl darebáckých národů bohatých na ropu po krk. Právě před několika týdny Čína poskytla půjčku miliard jüanů jistému africkému státu, který ji jakživ nesplatí, jen aby si pojistila, že si ji dá na seznam jako odběratele ropy číslo jedna. Zahraniční politika stávajícího režimu – matoucí směs usmiřování a ústupků, protikladů, opomíjení důležitých věcí a obrany – už dávno obětovala balistické střely, jaderné zdroje a užitečné technologie, aby si zajistila stálý přítok ropy.

Tím Čínu ponížila a odhalila její slabost.

Jenže to se dá změnit, budou-li tisíce ropných studní po celé zemi poskytovat nevyčerpatelnou zásobu energie. Tchang sice nemohl lidem říci jak, ale dokázal by zařídit, aby ropa dál proudila, a přitom by se zbavil plně naložených tankerů, které den co den zaplavují čínské přístavy. Konkrétní výsledky přinášejí úspěch a úspěch přináší hrdost. Důsledky Sokolovova objevu, naservírované v patřičném balení a patřičně vybubnované do světa, by bezesporu upevnily jakýkoli politický režim.

Podle teorie fosilních paliv vlastní Čína pouhých 2,1% světových ropných rezerv. Spojené státy vlastní 2,7%, Rusko 7%, Blízký východ 65%. S arabskou dominancí se nedá nic dělat, varoval nedávno jeden z ministerských náměstků. Tchang s tím nesouhlasil. Záleží na tom, co člověk ví.

Vtom mu zazvonil telefon.

Zastavil se v půli cesty k čekajícímu autu a zmáčkl tlačítko.

„Cíl je v jezeře,“ řekl Viktor Tomas.

Měli v úmyslu zaútočit na Pchao Wenovo letadlo tak, aby to vyvolalo co nejmenší pozornost. Rádiová komunikace, monitorovaná nesčetnými vládními úřady včetně těch v jün-nanské provincii, spolehlivě potvrdí, že armádní stíhačka zastavila neidentifikovaný letoun. A předpisy nařizují, že narušitele vzdušného prostoru je třeba donutit k přistání.

„Přeživší?“ zeptal se Tchang.

„Tři. Ve vodě. Stíhačka se k nim naposled vrací. Použije kanóny, aby bylo jisté, že nedoplavou ke břehu.“

„Víte, co dělat.“

Malone se nechal bez hnutí nadnášet vodou. Šplouchala mu do uší, takže nic moc neslyšel. Doufal, že tři těla vznášející se volně na hladině ukojí pilotovu zvědavost. Odvážil se nepatrně pootočit hlavu a zjistil, že stíhačka je ještě pořád na jih od nich a forsáž nabírá na síle.

Vtom na scénu vtrhl nový zvuk. Od východu.

Vytrvalý klapot listů rotoru prosekávajících vzduch.

Malone se překulil a vytřel si vodu z očí.

Nad vrcholky stromů hřměla helikoptéra. Mohutnější a nemotornější než rychlé útočné vrtulníky, spíš typ používaný k vojenským transportům. Zaujala polohu nad jezerem, čelem k jihu. Cassiopeia a Pchao zaregistrovali, že se situace změnila, začali šlapat vodu a také sledovali, co přijde.

„Malone,“ ozval se hlas z vnějších reproduktorů, „právě kontaktuji stíhačku a vyzývám pilota k odletu.“

Viktor.

Malone šlapal vodu a viděl, že se stíhačka pořád blíží.

„Asi se mu nechce poslechnout,“ křikl Viktor.

Uplynulo několik dalších vteřin, pak vrtulníku zpod křídel vyšlehly plameny a ze závěsníků vylétly dvě řízené střely vzduch-vzduch. Pohybovaly se po dráze směrem ke stíhačce. Za necelých deset vteřin se stíhačka rozletěla na kusy a husté mračno černého kouře zasypalo protější břeh deštěm hořících trosek.

„Musíme z vody,“ křikl Malone.

Pustili se ke břehu.

„Nechcete tam hodit?“ zeptal se Viktor.

Helikoptéra se vznášela nad nimi.

Snesly se z ní dva závěsné postroje.

„Vezměte si je vy dva,“ řekl Malone Cassiopeii a Pchaovi. „Já to doplavu.“

„To je pěkná pitomost, nezdá se ti?“ poznamenala Cassiopeia, zatímco si s Pchaem připevňovali popruhy.

„Nezdá.“

Díval se, jak je osádka vrtulníku vytahuje z jezera a odnáší těch dvě stě metrů ke břehu.

Jistě, znečištění jezera mu vadilo, jenže být ještě víc zavázán Viktoru Tomasovi by bylo horší.

Ni hleděl na dračí lampu. Zatímco rozprávěl s premiérem v Maově mauzoleu, nechal si ji přivézt z letiště do pracovny.

Karl Tchang podstoupil nemálo potíží, aby ji získal. Proč? Ni si všiml rytého nápisu po straně a přemítal, co asi znamená. Musí ho dát prozkoumat odborníkům. Z myšlenek ho vytrhlo zabzučení interkomu na stole. Vždyť přece personálu nařídil, že si nepřeje žádné vyrušování.

Stiskl poblikávající tlačítko.

„Na lince je kancelář premiéra.“

Vztek ho přešel. „Spojte mě.“

Po chvilce se ozval týž chraplavý hlas, kterému naslouchal v mauzoleu. „Před několika minutami naše stíhačka J-10 donutila k přistání na jezeře Tien nějaké neidentifikované letadlo. Vzápětí ji sestřelil jeden z našich vrtulníků pilotovaný cizincem, který měl povolení k letu od ministra Tchanga.“

Ni zděšeně poslouchal.

„Vrtulník chránil tři lidi, kteří hledali útočiště v jezeře.“ Premiér se odmlčel. „Jedním z nich byl Pchao Wen.“

Ni vstal.

„Zdá se, pane ministře, že se Pchao vrací domů. Mnoho let se mě snažil různým manévrováním donutit, abych mu povolil návrat. Nelhal vám. Od mého nástupu do funkce jsme se spolu bavili mnohokrát. A opravdu jsme mluvili také o vás. Byly to nevinné rozhovory. Dva starci lamentovali nad ztracenými příležitostmi. Pchao se už dlouho chtěl vrátit, ale zdálo se mi lepší, aby se zdržoval daleko odtud. Bohužel zřejmě našel způsob, jak se dostat zpátky bez mého souhlasu.“

Nimu přejel po zádech mráz. „Co se to tu děje?“

„Výborná otázka. Na odpověď byste měl přijít vy. Já opravdu nevím. Ale zajímalo by mě, proč jsme ztratili lidský život a letoun v hodnotě pěti miliónů jüanů.“

Niho by to zajímalo také.

„Už dávno jsem se poučil, že ti, kdo vynikají v obraně, se rádi zavrtávají do nejhlubších hlubin země,“ řekl premiér, „zatímco ti, kdo jsou skvělí v útoku, se snášejí z výšin nebes. Pchao Wen nikdy nejedná defenzivně. Zůstává trvale v útoku.“

Ni trpěl pásmovou nemocí a byl mátožný únavou. Na hádanky neměl náladu. „Co mám dělat?“

„Vím, oč usiluje Karl Tchang, a také vím, proč se Pchao Wen vrací.“

„Takže zapojíte do akce útvary vnitřní bezpečnosti a armádu? Ti situaci zvládnou.“

„Ne, pane ministře. Otevřená občanská válka o politickou moc je to poslední, co Čína strpí. Propukl by nezvladatelný chaos a svět by ho využil. Tohle musí zůstat v soukromé rovině. Mezi vámi a Tchangem. Nezatáhnu do toho nikoho dalšího a nedovolím, abyste to udělal vy.“

„Jak to tak vypadá, Tchang už do toho armádu zatáhl.“

„A já podnikl opatření, aby se to víckrát neopakovalo.“

„Co mám tedy dělat?“

„Začněte tím, že budete poslouchat. Musím vám vylíčit, co se odehrálo roku 1977 těsně po Maově smrti.“

Cassiopeia si rozepnula popruhy a seskočila na zem. Byla promočená skrznaskrz, ale naštěstí bylo teplé ráno. Pchao Wen dopadl vedle ní. Udělalo na ni dojem, jak je čiperný.

„Nestalo se vám nic?“ zeptala se.

„Kdepak, všechno v pořádku.“ Uhladil si promočenou košili a kalhoty.

Stáli na kraji rozlehlého pole, které se od jezera táhlo přinejmenším kilometr na východ. Vrtulník poodletěl o pár set metrů dál a přistál. Do vzduchu se vznesl oblak prachu. Cassiopeia se rozběhla zpátky ke břehu. Dorazila tam zrovna ve chvíli, kdy se Malone vydrápal z vody.

„Radši nevědět, kolik parazitů a baktérií jsem spolykal,“ otřepával se jako pes.

Zasmála se. „Tak strašné to nebude.“

„Tobě se to mluví. Nenaroste ti za pár dnů šestý prst a třetí ruka.“

Došel k nim Pchao Wen. „Tenhle kus jezera je poměrně čistý. O severním konci se to říci nedá.“

„Kdepak máš toho svého miláčka?“ zeptal se Malone Cassiopeie.

Ten tón se jí nelíbil, ale Maloneovu zavilost chápala. Viktor znal cíl jejich cesty, protože ho znal Ivan, a tudíž je jeden anebo oba zaprodali.

Jenomže to vůbec nedávalo smysl.

Rusům záleželo na tom, aby našli Sokolova. Proč by jejich misi uťali, ještě než pořádně začala?

Zaslechla za sebou dusot kroků v hlíně a otočila se. Přicházel k nim Viktor v zelené letecké kombinéze.

Malone se kmitl kolem ní a praštil ho pěstí do obličeje.

49

Malone nečekal, až se Viktor vzpamatuje. Po první ráně mu okamžitě uštědřil druhou, do břicha tvrdého tak, že si o ně div nepolámal prsty.

„Prodal jste nás,“ vyštěkl. „Už zas.“

Viktor spustil paže k bokům. „Jste vážně takový pitomec, Malone? Karl Tchang na vás kašle. To jeho chce vidět bradou vzhůru,“ ukázal na Pchaa. „Já jen zakročil a zachránil jsem vám krk, což mě mimochodem mohlo stát ten můj.“

„Čekáte, že vám na to skočíme?“ ušklíbl se Malone.

„Tchang vás chce mrtvého,“ řekl Viktor Pchaovi. „Abych zachránil je, musel jsem zachránit i vás.“

Pchao se obrátil k Maloneovi. „Musíme se dostat na sever. Tchang má v téhle zemi dlouhé prsty.“

„Můžu vás dopravit, kam potřebujete,“ nabídl se Viktor.

„Proč bychom vám měli věřit?“ zeptala se Cassiopeia.

„Zrovna jsem sestřelil stíhačku i s pilotem. Copak to neukazuje, na čí straně stojím?“

Malone pochytil změnu tónu. Viktor to pronesl vlídněji. Klidněji. Jako by ji chtěl upokojit. Ten tón si asi šetřil výlučně pro ni. „Karl Tchang nás nechá jen tak se poflakovat po Číně v helikoptéře čínské armády? Dělat si, co nás napadne?“

„Když sebou hodíme, budeme pryč, než stačí zareagovat. Dostal jsem rozkaz dohlédnout, aby stíhačka pokropila jezero kanónem a nedovolila nikomu doplavat na břeh. Já ten rozkaz změnil. Číňané improvizovat neumějí. A jelikož nešlo o oficiálně nařízenou akci, nějaký místní velitel si momentálně láme hlavu, co si počít.“

Malone si prohrábl mokré vlasy a hodnotil svoje možnosti.

Moc jich nebylo.

Pohlédl na jezero a všiml se, že k troskám na vodě ani k nim na břehu zatím nemíří žádná džunka.

Otočil se a užuž otevíral pusu, aby položil Viktorovi další otázku, když vtom inkasoval ránu pěstí do brady. Nečekal ji – poroučel se na zem a krásný den se střídavě kabonil a jasněl, jak se mu zatmívalo před očima.

Nad ním stál Viktor. „Neopovažte se – mě – ještě někdy – praštit,“ odsekával.

Malone po něm chtěl skočit, ale pak si to rozmyslel. Nevěděl, co si má o tomhle protivníkovi myslet, až na to, že jim právě zachránil život a zřejmě si potrpí na Cassiopeiu. Obojí ho štvalo.

„Už jste vy dva skončili?“ zeptala se Cassiopeia.

„Já jo,“ potvrdil Malone a vstal, ale nespouštěl z Viktora oči.

„Nejsem váš nepřítel,“ prohlásil Viktor.

Malone si zamnul čelist. „Protože nemáme moc na vybranou, nezbývá nám než se spolehnout na vaše slovo. Dopravte nás na sever.“

„Kam?“

„Do Si-anu,“ odpověděl Pchao. „K hrobce Prvního císaře.“

Ni napínal uši, aby v telefonu slyšel premiérův tichý hlas.

„Období těsně před Maovou smrtí a po ní bylo plné zmatků. Politika se zmítala mezi maoismem a čímsi úplně odlišným. Nikdo nevěděl, kam bude směřovat. Mao se snažil osobně vyvažovat protichůdné názory, ale byl na to příliš starý a slabý.“

Přestože Ni byl počátkem sedmdesátých let ještě hodně mladý, pamatoval se na tu dobu a věděl, že Banda čtyř, jak se říkalo radikálním maoistům v čele s Maovou ženou, sázela na třídní boj, tažení proti intelektuálům, egalitářství a xenofobii. Opozice hájila ekonomický rozvoj, stabilitu, vzdělání a pragmatismus.

„V posledních dvou letech před Maovou smrtí se rovnováha vychylovala střídavě ve prospěch jedné i druhé strany. Probíhaly vnitřní boje, soukromé bitvy, veřejné čistky, docházelo dokonce i k zabíjení. Nakonec se dostal k moci Teng Siao-pching. Ale tomu předcházely dlouhotrvající kruté boje. Zanechaly po sobě hluboké jizvy. Pchao Wen a já jsme se jich všech zúčastnili.“

„Na čí straně?“

„Na tom nesejde. Ale tehdejší chyby nás pronásledují dodnes. Právě proto se boj o moc mezi vámi a Tchangem nesmí stát veřejnou podívanou. Nedovolím, aby se stejná chyba opakovala znovu.“

Premiér mluvil jako konfucián.

„Teng Siao-pching byl v mnoha směrech horší než Mao,“ pokračoval. „Považoval za přijatelnou jakoukoli reformu, pokud nezpochybňovala stranu, vládu a marxismus. Zlepšit životní úroveň bez ohledu na metody – to byla jeho filozofie. A podívejte, kam to vedlo. Dopustil, abychom svou zemi zničili.“

Proti tomu závěru se nedalo nic namítnout. Šrámy způsobené neřízeným a neomezovaným rozvojem bily do očí na každém kroku. Nic nezůstalo ušetřeno.

„Jako by nad námi viselo prokletí,“ posteskl si premiér. „Kdysi jsme bývali izolovaný ostrov, pak přišli Portugalci. Dvě stě let poté nás přemohla naše vlastní korupce. Naše přístavy se ocitly pod kontrolou oddílů a dělových člunů ze Západu, stali jsme se pouhou kolonií západních mocností. Atmosféra porážky dokonale nahrála vzestupu Maa, člověka, který lidem říkal přesně to, co chtěli slyšet. Jenže se ukázalo, že komunismus je mnohem horší než všechno před ním. Mao nás znovu uvrhl do izolace. Teng se to pokusil změnit, jenže zašel příliš daleko a příliš rychle. Nebyli jsme na to připraveni. V tu chvíli se Pchao Wen rozhodl jednat. Postřehl příležitost, nasadil všechny spolubratry z Pa do vlády a do armády a všem jim uložil jedinou povinnost – získat co nejvyšší postavení a co největší moc. Nevědělo se, kdo se jako první vypracuje nejvýš, ale teď se ukazuje, že tou osobou je Karl Tchang.“

„A existuje řada dalších, nejen z Pa, kteří se za něj postaví.“

„Hodně dalších. Má přesvědčivé argumenty, stejně jako před ním Mao a Teng. Hodně členů ústředního výboru a Všečínského shromáždění bude Tchangův legalismus podporovat víc než ochotně.“

Před tou možností varovali Niho i jeho vlastní poradci.

„Historie je jako dívka, kterou si můžeš přiodít podle svého,“ řekl premiér. „Během deseti let po Maově smrti se naše vláda kompletně transformovala a reorganizovala, do funkce byly jmenovány tisíce nových úředníků, s minulostí se nemilosrdně zametlo. Pchao Wen se z toho chaosu poučil. Posledních třicet let členy bratrstva Pa včetně Karla Tchanga nesmírně dovedně kormidloval jediným směrem. Vím, že opustil zemi, jen aby mohl snáze uskutečňovat svůj plán.“

Ni si vybavil nahrávku s telefonickým rozhovorem. „Jenže nakonec se Tchang a Pchao rozešli.“

„Opatrně, pane ministře. Eunuchům se nedá věřit.“

Ni měl nervy napjaté k prasknutí. Čekal, s čím premiér přijde dál, ale zavládlo mlčení. Konečně stařec prohlásil: „Pane ministře, právě jsem se dozvěděl, že jezero Tien opustila helikoptéra se čtyřmi lidmi na palubě. Tři z nich, včetně Pchao Wena, vyzdvihli z jezera.“

„Zarazte to.“

„Co bychom se pak dozvěděli?“

Ni odpověď znal. „Nic.“

„Naštěstí vím skoro určitě, kam tou helikoptérou letí,“ dodal premiér.

Ni nastražil uši.

„Do Si-anu. Měl byste tam okamžitě odjet. Ale napřed vám musím povědět ještě o jedné věci. Dokonce ani Pchao Wen netuší, že existuje.“

Tchang čekal na letišti v polích poblíž Lan-čou. Letištní budova, šedá betonová krychle s rudými sametovými závěsy na vysokých oknech, se zdála liduprázdná. Nemohl odejít, dokud se nedozví, co se odehrálo na jezeře Tien. Pokud všechno proběhlo podle plánu, měl by mít Viktor Tomas na palubě vrtulníku tři pasažéry. Jestli tomu tak je, Viktor nepodá ústní hlášení, ale použije kódovaný vzkaz, který nevzbudí podezření.

Vkládal do toho cizince hodně důvěry a Viktor si prozatím vedl obdivuhodně. Včera si Tchang vyposlechl vyprávění o jeho minulých akcích s Cottonem Malonem a Cassiopeiou Vittovou a ocenil, jak té Viktorovy zkušenosti může využít ve svůj prospěch. Souhlasil, aby si Viktor u těch dvou udělal dobré oko. Chce-li se dozvědět, po čem vlastně Rusové a Američané jdou, je zapotřebí něčeho skutečně přesvědčivého.

Proto mu odkýval likvidaci té stíhačky.

Teď se přesně dozví, co jeho nepřátelé zamýšlejí.

Až se ujme úřadu premiéra a s bezvýhradnou podporou ústředního výboru a armády získá absolutní moc nad stranou i lidem, bude nejistotě jednou provždy konec.

Do té doby je zranitelný.

Telefon ho upozornil na příchozí textovou zprávu od jeho zaměstnanců. Podíval se na displej. OBDRŽENA PŘEDPOVĚĎ POČASÍ PRO OKRES LIN-TCHUNG.

Monitorováním údajů z helikoptéry se dalo zjistit, jaké digitální informace odesílá a přijímá palubní elektronika. Viktor slíbil, že pokud se neozve přímo vysílačkou, ale vyžádá si místo toho předpověď počasí pro určitou oblast, bude to znamenat, že právě tam letí.

Lin-tchung leží v provincii Šen-si, kousek na východ od Si-anu.

Nachází se tam hrobka Prvního císaře a terakotová armáda.

Tchang poslal svým lidem odpověď se stručným rozkazem.

ZAJISTĚTE JIM VOLNOU CESTU. ŽÁDNÉ VMĚŠOVÁNÍ.

50

13:00

Malone seděl ve vrtulníku v prostoru pro pasažéry spolu s Cassiopeiou a Pchao Wenem, Viktor byl sám v kokpitu. Po skoku do jezera Tien měl Malone oblečení promočené do poslední nitky, ale už začínalo pomalu schnout. Letěli na severovýchod, po tisícikilometrové trase přímo nad srdcem Číny, směrem k provincii Šen-si a městu Si-an. Malone Viktorovi ještě pořád nevěřil, ani co by se za nehet vešlo, a tak naznačil Cassiopeii a Pchaovi, ať si sundají sluchátka.

Poposunul se až k nim. „Chci si promluvit, aby nás neslyšel.“ Dal si pozor, aby se jeho hlas ztrácel v rámusu rotorů.

„Všechno je na dobré cestě, Cottone,“ řekla Cassiopeia. Neuniklo mu, že mluví podrážděně.

„Pokud vím, tak chceš najít Sokolovova chlapce. Ale snad si ani jeden, ani druhý nemyslíte, že se tohle všechno děje, aniž by se tu o nás vědělo?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Pchao, „ale blížíme se k místu, kam se potřebujeme dostat. Až tam dorazíme, můžeme situaci změnit.“

„Hádat se s Viktorem nám život neusnadní,“ přisadila si Cassiopeia.

„Máš pro něj slabost, co?“

„Mám slabost pro Sokolovova syna. Chci toho chlapečka najít. K tomu potřebuju vzorek starověké ropy, abych ho dala Tchangovi. A abych ho získala, musíme do Si-anu.“

„Neříkej mi, že věříš, že ta dohoda ještě pořád platí. Sokolov je podle všeho v pořádném maléru.“

Z Cassiopeie sálala frustrace a Maloneovi se příčilo, že přikládá pod kotel další polínko, ale jinak to nešlo.

„Možná se ho Tchang už zmocnil,“ řekl. „Třeba tě už nepotřebuje.“

„Tak proč jsme pořád ještě naživu?“ zeptala se.

Malone ukázal na Pchaa. „Tchanga teď zajímá on. Viktor nám to jaksepatří zdůraznil.“

A bylo tu ještě to, co Ivan neřekl nahlas. O Sokolovovi. Že ho Rusové chtějí zpátky, a když to nepůjde, tak ho aspoň zabijí.

Otočil se k Pchaovi. „Co uděláme, až budeme na zemi?“

„Navštívíme císařovu hrobku jako tehdy já. Ale budeme potřebovat baterky.“

Malone prohledal úložné prostory s výstrojí, dvě našel a vyndal.

„V době Čchinovy smrti nebyla hrobka hotová,“ vysvětloval Pchao. „Dokončil ji až jeho syn, Druhý císař, a dal v ní otce pohřbít. Pak vlákal stavitele a dělníky dovnitř a poručil je zazdít. Zemřeli tam se svým císařem.“

„Jak to víte?“ zeptal se Malone.

„Viděl jsem jejich kostry. Ležely v místech, kudy jsem vešel.“

„Ale tvrdil jste, že dovnitř i ven vede ještě jiná cesta,“ připomněla Cassiopeia.

Pchao vysvětlil, že dělníci měli potíže se spodní vodou, protože se při hloubení jámy dostali na úroveň její hladiny. Vytvořili proto důmyslný odvodňovací systém. Vykopali pod zemí až osm set metrů dlouhé tunely, které vodě během stavby bránily vniknout do pohřebních komor. Když hrobku dokončili, většinu tunelů ucpali napěchovanou zeminou, aby utvořily hráz.

Několik jich ale nechali volných.

„Na jeden jsem narazil, když jsem našel Čchinovu knihovnu. Obchází všechny pasti, které stavitelé nastražili na vylupovače hrobů. Asi ho tak udělali schválně. Potřebovali se čas od času podívat dovnitř, aby zkontrolovali, jestli se stavba nehroutí, a nevystavovali se přitom nebezpečí.“

„Proč se tím tunelem nedostali ven, když je tam nechali zazdít?“ podivila se Cassiopeia.

„Odpověď na tu otázku bude nabíledni, až uvidíte vchod.“

„Co ta rtuť?“ vzpomněl si Malone na rozhovor, který s Pchaem vedli předchozího večera v jeho rezidenci.

„Než jsem tam šel, nechal jsem hrobku několik dní vyvětrat. A měl jsem s sebou respirátor.“

„A co teď?“ zeptala se Cassiopeia. „Je přes dvacet let zapečetěná.“

„Fungují jistá preventivní opatření.“

Ne že by to člověka dvakrát uklidnilo, pomyslel si Malone a zalétl pohledem ke kokpitu, kde seděl jeho druhý problém. Slunce zmizelo, za předním sklem se výhrůžně sbíraly dešťové mraky.

„Viktor nám prve zachránil život,“ připomněla Cassiopeia. „Tobě taky. A vede přes něj cesta k Tchangovi.“

„Co Tchangovi brání, aby si zašel do Čchinovy hrobky a odnesl si vzorek ropy sám? Viktor tohle všechno ví už dva dny.“

„Jak by se dostal dovnitř?“ namítl Pchao. „V hrobce nikdy neproběhly vykopávky.“

„Nemůžete vědět, jak to tam teď vypadá,“ zdůraznil Malone. „Vždyť si ani nejsme jistí, jestli opravdu letíme do Si-anu.“

„Letíme správným směrem,“ ujistil ho Pchao.

„Co když na nás budou po přistání číhat?“

„Kdyby ano,“ namítl Pchao, „proč prostě nenechali tu stíhačku, ať nás postřílí?“

Dobrá poznámka.

„Co je v té hrobce?“ zeptala se Pchaa Cassiopeia.

„Ne to, co byste čekali.“

„Nepřiblížil byste nám to laskavě?“ zavrčel Malone.

„Až budeme uvnitř, uvidíte sami.“

51

14:30

Ni vystoupil z auta, které ho odvezlo ze Si-anu do Lin-tchungu, k Muzeu Čchinových terakotových válečníků a koní. Premiér mu řekl, že helikoptéra s Pchao Wenem dorazí během příštích třiceti minut. A také mu prozradil cosi, o čem Ni dosud neměl ani ponětí, cosi, co dosud věděl pouze jediný další žijící člověk.

Hrobka Čchin Š‘-chuang-tiho, Prvního císaře Číny, byla v minulosti otevřena.

Přestože terakotové válečníky vyprostili ze země a vystavili na odiv světu, do hrobky samotné, vysoké mohyly porostlé stromy, která vévodila jinak plochým, plevelem zarostlým polím, údajně nikdy nikdo nevnikl. Panovala všeobecná shoda, že tato lokalita představuje jedno z největších archeologických lákadel na zeměkouli. Čchin Š‘-chuang-ti ve své zemi od základu změnil způsob vládnutí, nastolil legalismus, vytvořil koncept vlády, jímž Čínu sjednotil. Stal se středobodem národa a zůstal jím i po svém skonu – vzal si s sebou na onen svět nejen terakotovou družinu, ale i kompletní politický systém založený na absolutní autoritě zaživa i posmrtně. Ti, kdo přišli po něm, se pokoušeli umenšit jeho vliv tím, že přepisovali historii. Kdyby bylo možno hrobku otevřít a prozkoumat, vědci by snad dostali do ruky nástroje, aby pozdější zkreslení odstranili.

Přesto komunistická vláda pokaždé řekla ne.

Oficiálně se to zdůvodňovalo tím, že prozatím neexistují technologie a postupy umožňující uspokojivě uchovat všechno, co se pod mohylou skrývá. Považovalo se tudíž za bezpečnější nechat hrobku uzavřenou.

Až dosud Ni vládní rozhodnutí nikdy nezpochybňoval. Pro jeho lov na korupčníky nemělo význam. Navštívil muzeum jen jednou, před několika lety, když se v restaurátorských dílnách vyskytla série krádeží – místní dělníci kradli úlomky hliněných válečníků a prodávali je na černém trhu. Teď se sem vrátil a žasl nad nesčetnými zástupy, které se hemžily všude kolem, přesouvaly se a vlnily jako chaluhy v mírném proudu. Tuhle pamětihodnost navštěvují každoročně milióny lidí a dnešek – přestože nízká oblačnost a těžké šedé nebe věstily déšť – nebyl žádnou výjimkou. Na parkovištích se nenašlo jediné volné místečko, část vyhrazená autobusům pukala ve švech. Ni věděl, že sem ze Si-anu stavějí podzemní dráhu, třicetikilometrový úsek, který odlehčí dopravě, ale nebude hotový dříve než za pár let.

Nikomu neřekl, že sem jede. Zařídil si jen, aby ho vrtulník ústředního výboru dopravil na západ. Karl Tchang odletěl z Lan-čou směrem k Si-anu před třemi hodinami, což znamenalo, že už asi taky dorazil. Ni si během letu z Pekingu našel čas, aby si pročetl materiály, které posbírali jeho zaměstnanci, a prostudoval si téma, o kterém toho zatím moc nevěděl.

Eunuchy.

Jejich počet se v různých dobách pohyboval mezi třemi až sto tisíci. Podle Číňanů všechny jevy přirozeného původu podléhají cyklům: dosahují vrcholu v jang a poté ustupují v jin. Mužnost, síla a čest se odjakživa spojují s jang, zatímco ženy, eunuchy a zlo ovládá jin. Ni se dočetl, že pro tuto polaritu zřejmě existuje logické vysvětlení: Veškeré čínské dějiny sepisovali mandaríni, vzdělaná elita z vyšší společenské třídy, která palácovými eunuchy opovrhovala. Mandaríni si museli své postavení vydobýt složením zkoušek po mnoha letech náročného studia. Eunuchové získávali vliv i bez jakékoli kvalifikace. Je tedy pochopitelné, že dochované písemné záznamy se o nich nezmiňují zrovna v dobrém.

Eunuchům se nedostávalo nikterak vlídného zacházení. Kdykoli narazili na příslušníka císařské rodiny, museli dát najevo, že jsou pouhými poníženými otroky. Záhy po vstupu do života si uvědomili, že se z nich nikdy nestanou uznávaní učenci či státníci. Z takového údělu se rodí komplex méněcennosti, který by vypěstoval zlobu v každém. Eunuchové pochopili, že jejich schopnost přežít poté, co už jejich služeb nebude zapotřebí, závisí na tom, kolik bohatství tajně nashromáždí. Aby se domohli majetku, potřebovali se pohybovat v blízkosti mocných. A tak se jejich prvotním zájmem stalo udržet si přízeň svých patronů a zároveň udržet své patrony u moci.

Vyskytli se však i schopní eunuchové, kteří se stali uznávanými osobnostmi. Několik jich dosáhlo mimořádného významu. Cchaj Lun v 2. století vynalezl papír. S‘-ma Čchien se stal otcem čínského dějepisectví. Čeng Che se vypracoval v největšího mořeplavce, jakého kdy Čína zrodila, a v 15. století vybudoval flotilu, která podnikala objevitelské plavby po celém světě. Nguyen An, vpravdě renesanční osobnost, vypracoval návrh Zakázaného paláce. Feng Pao v 17. století zdatně spravoval státní záležitosti za císaře Wan-liho. V téže době pomáhal Čchen Ťü udržovat v chodu vnitřní palác, když se vnější palác rozpolcený soubojem válčících frakcí zmítal v nepokojích. Za jeho služby mu byl posmrtně udělen titul „ctnostný a věrný“.

Během čtení si Ni uvědomil, že císaři postupně dospěli k přesvědčení, že se na eunuchy mohou spolehnout víc než na vládní úředníky. Nikdo jim nevtloukal do hlav vznešené ideály a neučil je dávat veřejnému blahu přednost před vlastním prospěchem. Reprezentovali pouze vůli císaře, zatímco vládní úředníci přicházeli s alternativními politickými záměry tradiční byrokracie.

Typický střet ideologií.

A eunuchové v něm zvítězili.

Později prohráli.

Nyní se vrátili.

A jejich vůdce byl tady, v Si-anu, a vyčkával.

Tchang studoval obrazovky uzavřeného kamerového okruhu. Prostor muzea byl přímo prošpikován stovkami kamer, které permanentně střežily všechny tři jámy i přilehlé prostory, výstavní sál, restaurace, informační centrum, kino a dokonce i stánky se suvenýry.

Podíval se na nástěnné hodiny a uvědomil si, že helikoptéra by měla dorazit co nevidět. Přílet vrtulníku tu nebyl nic neobvyklého. Vládní úředníci, hodnostáři a občas i nějaký ten nový zbohatlík sem přilétali vcelku běžně. Také armáda každou chvíli letecky přesouvala svůj personál sem a tam. V podobném vrtulníku, jaký teď čekal hned za areálem na poli sloužícím jako přistávací plocha, dorazil včera i sám Tchang.

Čtyřiadvacet samostatných obrazovek zalévalo matným světlem nazelenalé stěny klimatizované budovy. Nacházela se dva kilometry od mohyly s hrobkou a byla součástí administrativního komplexu, v němž se usídlilo vedení vědeckých, archeologických a úřednických týmů. Tchang už obdržel informaci, že požár v Jámě 3 zavinilo vadné elektrické vedení. Ve vzduchu visela nervozita; kdekdo se bál, aby mu nehodili na krk odpovědnost. Platilo to obzvlášť o správci. Ten nesnesitelný pitomec se v jednom kuse omlouval za tu „katastrofální historickou ztrátu“. Tchang se rozhodl, že se zachová nad očekávání velkodušně, a ujistil personál, že má pochopení. Chyby se stávají. Ať požár vyšetří a sepíší podrobnou zprávu.

Visel očima na obrazovkách.

Hemžil se na nich dav dychtivých návštěvníků – lidé se strkali a tlačili jeden na druhého. Před hodinou se rozpršelo. Tchang chápal, jak cenné jsou příjmy z turistiky, ale dráždilo ho, kolik podbízení je k získání těch peněz zapotřebí.

Až se dostane k moci, tohle taky změní.

Záběry na obrazovkách se střídaly po pár vteřinách, v dolním rohu naskakovaly údaje o místě a čase. Tchang těkal pohledem od monitoru k monitoru a vstřebával všechen ten ruch. Neuniklo mu, že uniformovaní hlídači, kteří se na obrazovkách tu a tam objeví, komunikují pomocí vysílačky s dispečerem po jeho pravici.

Vtom ho zaujal jeden záběr.

„Tamhle,“ ukázal. „Číslo 45.“

Monitor s obrazem z kamery číslo 45 se zastavil.

„Kde to je?“

„Na západní straně mohyly, poblíž hrobů stavitelů.“

Na obrazovce bylo vidět muže v tmavém, v košili s krátkými rukávy a tmavých kalhotách. Stál v lijáku na kraji rozmáčeného pole, za ním se rýsovalo lesnaté úpatí mohyly. Byl otočen obličejem ke kameře. Vysoký, štíhlý, tmavovlasý. A třebaže Tchang nemohl takové detaily vidět, věděl o něm, že má hnědé oči, široký nos a výrazné rysy.

Místností se roznesl poplašený halas – i ostatní tu tvář poznali.

„V areálu je ministr Ni,“ řekl kdosi.

Ni se na obrazovce otočil a rozběhl se rozměklou půdou ke shluku kamenných a dřevěných domků s doškovými střechami.

„Co je to tam?“ zeptal se Tchang.

„Uzavřená zóna. Na příkaz z Pekingu, pane ministře. Vydali ho už dávno. Do těch míst se nesmí.“

„Nikdo tam nechodí?“

Dispečer zavrtěl hlavou. „Nikdy. Hlídáme plot, ale dovnitř nechodíme.“

Tchang věděl, jak se přijímají rozkazy z Pekingu. Nezpochybňují se, každý se jimi prostě řídí, dokud Peking svůj pokyn neodvolá.

Jak Ni na obrazovce utíkal pryč, všiml si Tchang, že mu cosi čouhá ze zadní kapsy kalhot.

„Zaostřete na tu věc, co má u sebe,“ přikázal okamžitě.

Ni se vzdaloval, ale kamera si ho přitáhla a předmět se dal rozeznat.

Baterka.

Tchang poklepal jednomu muži z ostrahy na rameno a ukázal na jeho pouzdro s pistolí. „Dejte mi svou zbraň.“

Hlídač mu ji podal.

Tchang zkontroloval zásobník. Byla plně nabitá.

„Zaveďte mě na to místo.“

Ni se schválně zastavil a pohlédl do kamery. Jestli se Karl Tchang dívá, a premiér ho ujišťoval, že to tak bude, chtěl mu o sobě dát vědět.

Teď se ukáže, jestli nepřítel skočí na návnadu.

52

Okna vrtulníku smáčel déšť. Malone shlížel dolů na hrobku Prvního císaře. Mohyla zarostlá zeleným lesem se zvedala z ploché hnědé krajiny jako bublina ve vroucí vodě. Četl o téhle historické památce mnohokrát. Komplex podzemních prostor se rozkládá na dvaapadesáti kilometrech čtverečních a většina jich zůstává neprozkoumaná. Loni navštívil výstavu terakotových válečníků v Londýně, ale ani ve snu ho nenapadlo, že jednou vkročí do samotné hrobky.

Helikoptéra se k ní blížila od jihu, klouzala nad šedohnědými kopci ve výši tří set metrů. Vytrvale lilo. Na západě se zvedaly další hory, k severu se vinula řeka Wej. O necelé dva kilometry dál zahlédl výstavní haly a ostatní budovy tvořící komplex muzea a rovněž davy odvážlivců s deštníky, statečně čelících lijáku.

„Přistaneme kus na sever,“ ozval se ze sluchátek Viktor. „Prý je tam plocha rezervovaná pro helikoptéry.“

Malone se necítil dobře beze zbraně a doufal, že přihrádka na výzbroj, které si všiml, není zamčená. Když víko povolilo, ulevilo se mu. Uvnitř byly čtyři pistole přichycené sponami. Jednu si vzal, a jelikož si vzpomněl, jak to dopadlo, když posledně letěl helikoptérou s Viktorem u řízení, zkontroloval zásobník.

Plně nabitá. Dvacet ran.

Vyndal několik nábojů a prohlédl je. Žádný nebyl slepý.

Vrátil náboje na místo a podal zbraň Cassiopeii. Pchao Wenovi žádnou nenabídl a ten si o ni neřekl.

Malone si zastrčil poloautomatickou pistoli pod košili, Cassiopeia také.

Rotory zvolnily chod a vrtulník se začal pomalu snášet k zemi.

Tchang zamířil z budovy ostrahy k čekajícímu autu, když vtom si všiml vojenského vrtulníku přilétajícího od jihu. Chtěl sice dopadnout Ni Junga, ale teď změnil rozhodnutí.

„Nechte auto připravené,“ nařídil.

Vrátil se zpátky dovnitř.

Ni zastavil u zrezivělého plotu, který se táhl kolem dokola houfu zchátralých stavení. Premiér mu řekl, že ty baráčky podobné spíš obyčejným boudám postavili narychlo v osmdesátých letech, a pokud prý ví, nikdo v tom uzavřeném prostoru nebyl už dvacet let. Při pohledu na vysokou trávu a vzrostlou vegetaci všude kolem a na díry v doškových střechách tomu Ni věřil. Chatrče stály nějakých sto metrů od úpatí mohyly, na území kdysi ohrazeném už neexistující prastarou zdí.

Hleděl na mohylu se směsicí fascinace a údivu.

Premiér mu také kladl na srdce, že do Čchinovy hrobky velmi pravděpodobně míří i Pchao Wen.

„Jak to?“ zeptal se ho.

„Dovnitř vedou dvě cesty. Pchao Wen jednu z nich zná. Já znám druhou.“

Cassiopeia seskočila z helikoptéry na promáčenou zem a hned nato i Cotton a Pchao. Když se listy rotoru zastavily, vynořil se z kabiny Viktor. „Vidím, že jste našel zbraně, Malone,“ konstatoval.

„A tentokrát jsou v nich opravdové náboje.“

„Máte mě pořádně v zubech, co?“

K vrtulníku nikdo nepřicházel a v dohledu nebyl žádný vůz. Nacházeli se skoro dva kilometry od mohyly a polovina té vzdálenosti je dělila od muzejního komplexu. O sto metrů dál stála další helikoptéra.

„Vaši kamarádi?“ zeptal se Malone.

Viktor pokrčil rameny. „Nemám tušení.“

„Ostraha se fláká,“ poznamenal Malone.

„A to jsme cizinci,“ přisadila si Cassiopeia.

„Jenomže jste přiletěli armádním vrtulníkem,“ připomněl Viktor. „To je pro ně rozhodující.“

Pořád lilo jako z konve a Maloneovi promokalo oblečení, které ještě ani nestihlo pořádně uschnout. Ještě že bylo teplo.

Pchao Wen ukázal k muzeu. „Musíme jít. Expozice se brzy pro dnešek zavře.“

Tchang sledoval monitor a potěšilo ho, že Viktor Tomas doručil Pchao Wena, Cottona Malonea a Cassiopeiu Vittovou, přesně jak slíbil. Dělil svou pozornost mezi přistávací plochu na severu a Niho počínání na západ od mohyly. Tohle pozorovací stanoviště mu skýtalo perfektní přehled. Nařídil muži obsluhujícímu kamery, ať ani jedno z těch míst nepouští ze záběru.

Převzal velení nad muzejní ostrahou. Byl si jistý, že nikdo jeho pravomoc nezpochybní a nebude si v Pekingu nic ověřovat. Jemu mohl udílet příkazy pouze premiér osobně, a že by k tomu došlo, bylo krajně nepravděpodobné. Starý pán se už o politiku staral jen výjimečně a Tchanga přestalo jeho každodenní počínání zajímat. Už na něm nezáleželo.

Zato na Ni Jungovi a Pchao Wenovi ano.

A teď je měl oba přímo na očích.

Znovu sjel pohledem k obrazovce s Ni Jungem a díval se, jak přelézá rozviklaný plot a seskakuje na druhé straně. Rád by si tam zajel, aby zjistil, co do těch míst jeho nepřítele táhne. Tvrdili mu, že tam nic není, jen opuštěná skladiště, ale to „nic“ bylo zavřené za plotem a hlídané na základě příkazu z hlavního města.

Na monitoru viděl Pchaa a jeho tři společníky, jak v dešti kráčejí k Jámě 3. K té, v níž se nacházela císařská knihovna. V níž se našly hodinky.

Zajímavé.

53

Malone žasl nad Jámou 3. Byla ze všech tří nejmenší a cedulka v angličtině oznamovala, že se tu nachází velitelské stanoviště podzemní armády s vysokými důstojníky, císařskou gardou a válečným vozem. Na ochozu obkružujícím odkrytý prostor o pět metrů níž se tísnili návštěvníci. Přízračný výjev zalévaly tvrdým žlutozeleným světlem slabé sodíkové výbojky. Vzduch byl lepkavě vlhký a na strop vysoko nad hlavou vytrvale bubnoval déšť. Na nos útočila hutná vůně zeminy. Malonea udivovalo, že se tu neudržuje stálé klima, protože jámu určitě zakryli právě proto, aby ji chránili před vlhkostí.

Jedna turistická skupina o kus popošla a Pchao ho s Cassiopeiou odvedl k zábradlí. „Tahle jáma je unikátní svou velikostí i uspořádáním.“

Malone si ji prohlížel. Mnoha terakotovým figurínám chyběla hlava. Na vydlážděném dnu se na hromadách válely rozbité kusy dalších válečníků, jako když se z krabice vysypou dílky stavebnice.

„Našlo se tu jen 68 vojáků,“ řekl Pchao. „V druhých dvou jámách jich byly tisíce. Tady jsme objevili císařskou gardu, generály…, prostě elitu té podzemní armády.“

Malone si prohlížel válečný vůz uprostřed jámy, poblíž dolního konce zčásti odkryté rampy stoupající do přízemí.

„Byl jsem tu roku 1979, když to tady objevili. Průzkum byl ale dokončen až v polovině osmdesátých let, když jsem z Číny odcházel, takže to znám jen z fotografií. Všimli jste si něčeho zvláštního?“

Nalevo od válečného vozu stálo osm vojáků, napravo žádný. Všichni ostatní byli ve dvou bočních ramenech jámy ve tvaru širokého písmene U.

„Proč není nikdo napravo od toho vozu?“ zeptal se Malone.

„Jde o něco jiného,“ řekl Pchao.

„Vůz nestojí přímo proti rampě,“ postřehla Cassiopeia.

Malone viděl, že má pravdu. Kola mířila stranou, takže aby vůz z jámy vyjel, musel by se stočit doleva.

„Všiml jsem si toho na fotografiích,“ přitakal Pchao. „U tak puntičkářsky důkladných stavitelů nemohlo jít o náhodný omyl.“

„Takže ten otvor ve stěně nalevo od vozu je důležitý?“ zeptal se Malone.

Pchao přikývl. „Zanechali vzkaz, že se nalevo nachází něco důležitého. Před několika dny došlo k znovuobjevení komory, na kterou se díváte.“

„Pěkný binec,“ poznamenal Viktor.

Malone už také zaregistroval po obou stranách otvoru kabely, lopaty, krumpáče, haldy hlíny a cosi, co vypadalo jako ohořelá rozvodná skříňka. „Že by požár?“

„Nehody se stávají,“ utrousil Pchao.

Jenže Malone se nenechal oklamat.

„O tom, že se našla, jste se dozvěděl okamžitě, že?“

„Důležitější je, že se o tom dozvěděl Karl Tchang. Byl tu a založil požár. Úmyslně zničil císařskou knihovnu Čchin Š‘-chuang-tiho.“

Malone by se rád vyptával dál, ale nebyl čas. „Za pětačtyřicet minut se tu zavírá.“

„Musíme se dostat do toho otvoru,“ řekl Pchao.

Malone si znovu prohlížel celý prostor. Na dno jámy vedly dvě další rampy. Vstup na ně přehrazovaly řetězy, ale ty by se daly snadno přeskočit. V dohledu byly přinejmenším čtyři bezpečnostní kamery, ale pravděpodobně jich tu bylo mnohem víc; ty viditelné jen upozorňovaly, že je to tu pod dohledem, zatímco skryté poskytovaly nejlepší obraz. Napočítal šest hlídačů patrolujících na ochozu a usoudil, že jen pánbůh ví, kolik se jich tu potuluje v civilu. Zástup návštěvníků se choval tiše a spořádaně.

„Potřebujeme odlákat pozornost,“ řekl tlumeně.

Cassiopeia přitakala. „Napadlo mě totéž.“

„Ale opatrně,“ varoval Pchao. „Bezpečnostní personál zareaguje na cokoli nečekaného.“

„A co když nás chytí?“ zeptal se Viktor.

„Zavřou nás a pak se ukáže, jestli jste doopravdy přítel, anebo nepřítel.“

Ve vztahu k Viktorovi se ta představa Maloneovi zamlouvala, jenže nechat se zatknout v Číně by byl hodně špatný nápad, zvlášť když jsou v zemi ilegálně a přinejmenším dva z nich mají u sebe zbraň.

„O odlákání pozornosti se postarám já,“ navrhl Viktor.

„Říkal jsem si, že byste mohl,“ přitakal Malone.

„Beztak mám dojem, že mě vy tři s sebou nechcete.“

Ne, pomyslel si Malone, to tedy nechceme.

„Až dokončíte, co máte v plánu, budu na vás čekat venku. Strhnu poplach, ale ne tak, aby vás zavřeli.“

Viktor se odloudal, vmísil se do zástupu a proplétal se jím na protější stranu ochozu.

„Musíme se vyhnout rampám,“ řekl Malone. „Jsou moc na ráně. Dostaneme se dolů po tamhletom žebříku.“ Nepatrně kývl hlavou k místu, kde bylo za řetězem přehrazujícím vstup vidět kovové příčle. „Rychle slezte a zmizte v tom otvoru, než se kamery zaměří na původní místa.“

Pchao a Cassiopeia přikývli na souhlas.

Malone měl v tašce přes rameno dvě baterky v typickém zeleném armádním odstínu, s červenou hvězdou. Pistoli si nechával pod mokrou košilí.

Halou se rozlehl křik.

Malone spatřil Viktora, jak rozhazuje rukama a čínsky cosi huláká. Vypadalo to, že se zlobí na jednoho z návštěvníků, který ho asi nějak urazil.

Viktor do něj strčil.

Propukla další salva nadávek.

Rozruch přilákal pozornost davu i hlídačů. K místu, kde hádka nabírala na obrátkách, se rozběhlo všech šest uniformovaných členů ostrahy.

Malone počkal, až se tam zaměří i kamery, a zašeptal: „Běžte.“

Cassiopeia se přehoupla přes krátký řetěz a slézala dolů.

Pchao se pustil za ní.

Malone hlídal. Zdálo se, že si jich nikdo nevšímá. Jakmile Pchao seskočil na dno jámy, sešplhal dolů po žebříku i on. Všichni tři se společně rozběhli co nejblíž podél stěny, aby se vyhnuli napůl zrestaurovaným terakotovým figurínám, které tu stály jedna za druhou.

Cassiopeia vběhla do otvoru.

Než uvnitř zmizel i Pchao, sebral cestou jednu lopatu. Asi bude potřeba nářadí, usoudil Malone. Popadl jinou a vnořil se do tmy.

Tchang sledoval Viktora Tomase na jednom monitoru a Pchao Wena a jeho dva společníky na druhém. Než dal předchozího dne komoru s knihovnou podpálit, důkladně ji prozkoumal, ale kromě rukopisů nenašel uvnitř nic zajímavého. Pchao ví, že rukopisy jsou pryč, že shořely – mluvili o tom spolu po telefonu –, a přesto po svém návratu do Číny ze všeho nejdřív zamířil zrovna sem.

Proč?

„Nařiďte vyklidit budovu,“ řekl. „Postavte po jednom muži ke každému východu a několik jich pošlete na ochoz. Nechte kamery zaměřené na ten otvor. Jestli z něj někdo vyjde, okamžitě ho zatkněte. Kdyby se vzpouzel, zastřelte ho.“

Sevřel pistoli pevněji.

„Jdu tam. Než tam dojdu, ať je budova prázdná až na toho cizince, co vyvolal ten poprask. Toho zadržte uvnitř.“

Malone zkoumal stísněný čtvercový prostor zhruba pět krát pět metrů. Podlaha a stěny byly z hrubých cihel, strop z mohutných trámů. Jedna jeho část se už kdysi dávno propadla.

„Poprvé jsem se sem dostal tou dírou ve stropě,“ řekl Pchao.

Tři kamenné stoly, které vypadaly jako podstavce, zely prázdnotou, podlahu pokrýval popel a ve vzduchu páchly saze.

Docela určitě tady hořelo.

„Na těch stolech bývalo plno popsaných bambusových destiček a hedvábných archů z časů Čchin Š‘-chuang-tiho. Jeho císařská knihovna. Karl Tchang ji včera nařídil zničit.“

„Proč?“ vyhrkla Cassiopeia. „Copak ho nějak ohrožovala?“

„Považuje za ohrožení všechno, co nemůže ovládat.“

Malone slyšel, že rámus venku pomalu slábne a vzdaluje se. Vrátil se k východu a podíval se nahoru. „Lidé odcházejí.“

„Nedivil bych se, kdyby to nařídil Tchang. To znamená, že nemáme moc času.“

„Na co?“ zeptal se Malone.

„Na odchod.“

54

Ni se dobrodil mokrou trávou k druhé ze tří přičáplých staveb. Nepřestávalo pršet. Zdi zvenčí dávno obrostly popínavými rostlinami, šlahouny se sápaly ze země až ke střeše. Okna většinou přečkala, ale tabulky byly zanesené vlhkou špínou. V sítích proti hmyzu uvízla nesčetná tělíčka brouků a komárů.

Došel k dřevěným dveřím. Ve vstupu nebránil žádný zámek, přesně jak mu řekli, a tak se do nich opřel. Zrezivělé panty se vzpíraly, ale nakonec povolily. Dveře se pootevřely dost na to, aby se jimi protáhl dovnitř.

S námahou je za sebou zase přirazil.

Špinavými okny prosakovalo dovnitř šedohnědé světlo. Místnost tonula v příšeří. Mohla mít nějakých pět metrů na délku a totéž na šířku. Jedna stěna se zhroutila, takže přes provazce deště venku bylo vidět ven do prostoru za boudou. Hrbolatou zčernalou podlahu z udusané hlíny pokrýval nános rzi a zavlhlého prachu. U jedné zdi se vršila halda střepů z hliněných hrnců a džbánů. V rozích visely pavučiny.

Ni přelezl přes spadlou zeď ven do deště. To, co hledal, se nacházelo venku.

Vybavil se mu hlas, který prve zazníval z telefonu.

„Najal jsem si tehdy špehy, aby sledovali, co Pchao Wen u mohyly dělá,“ řekl premiér. „Začal věřit, že ho nikdo nesleduje – o Maovi a Tengovi to možná platilo, ale o mně ne. Já ho nespouštěl z očí.“

„A co jste zjistil?“ zeptal se Ni.

„Pchao našel cestu do hrobky v mohyle. Překvapilo mě to. Podle zpráv se ve Čchinově hrobce nachází spousta rtuti. Přesto tam osobně šel a jednou tam zůstal několik hodin v kuse. Znovu se vynořil z díry v zemi poblíž místa, kde později odkryli Jámu 3. Další týden se po nocích děly divné věci, i když o nich žádný úředník nepodal oficiální hlášení.“

Ni zvědavě čekal, co přijde.

„Pracovalo se potmě. Objevovali se tam dělníci, kteří nepatřili k personálu na vykopávkách. Náš způsob vlády má tu nevýhodu, že nikdo nikdy neohlásí, co viděl nebo slyšel. Pchao byl nadřízený a nikdo se proti němu nepostavil.“

„Až na vás.“

„Provedl jsem vyšetřování, ale až za několik týdnů. Nepovedlo se nám zjistit, kudy přesně se Pchao vynořil ze země. Příliš se tam kopalo, všude zela samá hluboká jáma, nedalo se to určit. Po letech jsem však objevil něco jiného. Peking mi rozkázal vrátit se k nekropoli. Pchao už byl tenkrát z Číny pryč. Poručili mi najít cestu do mohyly a mně se to povedlo.“

„Proč se o tom nikdy nemluvilo?“

„Existuje dobrý důvod, proč to uchovat v tajnosti.“

Ni zíral do pološera obklopujícího zchátralé boudy. Nebe zastíral baldachýn stromů, kterým prorážel jen tu a tam nějaký paprsek světla. Dešťové kapky si ale cestu našly a v pravidelném rytmu bubnovaly o zem. Úpatí mohyly začínalo necelých padesát metrů odtud. Blíž se k němu asi dostat nedá. Oplocení kolem kůlen se táhlo i sem dozadu a blokovalo cestu nahoru.

Zahlédl studnu přesně na místě, které mu popsal premiér. Kulatá zídka přes půl metru vysoká, taky obrostlá mokrou vegetací.

Mohl boudu obejít a jít ke studni rovnou, ale chtěl zbrzdit svého protivníka. Takhle ho Tchang viděl vcházet dovnitř, ale ne vycházet ven.

Došel ke studni a podíval se do ní. O třicet centimetrů níž ji uzavíral rezavý železný poklop s dvěma provizorními rukojeťmi. Vypadalo to, že ji pro jistotu zakryli, aby nikdo náhodou nespadl dolů.

Jenže Ni věděl svoje.

Popadl rukojeti. Byly tak zrezivělé, že mu ulepily ruce a měl co dělat, aby je pořádně sevřel.

Sundal poklop.

Malone nechápal. „My někam jdeme?“

Pchao si klekl a začal odhrabovat z podlahy smetí. „Když jsem do téhle komory přišel poprvé, byla neporušená. Všiml jsem si ale, že se na dvou místech trochu propadá podlaha.“

Maloneovi to došlo. „Vzhledem k těm třem kamenným stolům tu všude musela být pevná zem…“

„Právě. Říkal jsem vám o symbolickém významu té rampy a vozu poukazujícího doleva. Po tom, co jsem tu našel, jsem pochopil důvod.“

„Venku je najednou ticho,“ upozornila Cassiopeia.

Malone už si toho taky všiml. „Hlídej u vchodu.“

Přesunula se tam.

Pchao očistil kus podlahy a Malone na ní uviděl slabě vyryté znaky, po jednom na každé cihle.

„Co znamenají?“ zeptal se.

„Ten, co vypadá jako domeček, je znak pro číslo šest. To X s čárkami nahoře a dole je pětka. Ten, co připomíná T, je sedmička.“

Malone postřehl, že z čísel se nejčastěji objevuje shluk čtyř čárek, který určitě představuje čtyřku, a jakási lžička s čárkou přes rukojeť „Co znamená tenhleten?“

„To je devítka.“ řekl Pchao. „Je v tom systém. Ale uznávám, že jsem ho odhalil jen díky tomu, že podlaha poklesla.“

Malone sledoval, co mu Pchao ukazuje.

„Číslice čtyři a devět jsou pro Číňany důležité. Devět se řekne ťiou, což znamená zároveň ‚dlouho‘ a ‚navždy‘. S devítkou se odjakživa pojí dlouhý život a štěstí. Postupně začala být spojována s císaři. Čtyři se řekne S‘ a znamená to naopak ‚smrt‘. Čtyřka se odjakživa považuje za smolné číslo.“

Malone se rozhlédl, kde všude jsou čtyřky a devítky, a zjistil, že se koncentrují ve dvou místech.

„Když jsem sem přišel, všiml jsem si, že tyhle cihly,“ Pchao ukázal na shluk devítek, „jsou o něco níž. Stejně tak čtyřky. Objevil jsem, že tam jsou pod podlahou otvory, které vedou dolů do dvou samostatných průchodů.“

„A tak jste si vybral ten šťastný,“ odhadl Malone.

„Připadalo mi to jako správná volba.“

Malone ještě pořád držel lopatu. Vklínil ji špičkou mezi dvě cihly s devítkami a přišlápl. Půda byla tvrdá, ale poddala se. Zapáčil násadou a nadzvedl cihlu.

„Jak jsme na tom venku?“ zeptal se Cassiopeie.

„Až moc ticho.“

„Ministr Tchang přichází,“ poznamenal Pchao, který v podřepu pomáhal uvolňovat cihly.

Malone k němu sklopil pohled. Okamžitě ho napadlo, co udělat. Pchao vzhlédl a jeho výraz Maloneovi prozradil, že se rozhodl pro stejný postup.

„Děsí mě, že začínám uvažovat jako vy,“ utrousil.

Pchao se ušklíbl. „Nevidím na tom nic špatného.“

Tchang kráčel po červeném koberci, který stoupal po několika kamenných stupních k budově ze skla a cihel, v níž se skrývala Jáma 3. Dostal zprávu, že už je vyklizená a u všech východů stojí hlídači. Přivedl si s sebou dva muže, členy Pa, a nařídil jim, aby se drželi u něj.

„Ať nikdo neopouští budovu,“ vyštěkl na tři muzejní hlídače, když je u hlavního vchodu míjel.

Uvnitř čekal Viktor Tomas.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Tchang.

„Co jsem slíbil, to jsem udělal.“

Před nimi se prostírala plocha odkrytá vykopávkami. Tchang popošel k zábradlí kolem ochozu a ukázal oběma členům bratrstva dolů. „Postavte se k tamhletomu otvoru.“

Díval se za nimi, jak slézají po žebříku, vytahují zbraně a zaujímají postavení po obou stranách vstupu do Čchinovy císařské knihovny.

Podal Viktorovi svou zbraň. „Dokončete svůj úkol. Teď hned.“

Viktor si od něj vzal pistoli, sešplhal dolů a došel k těm dvěma, kteří už byli připraveni.

„Pchao Wene,“ křikl Tchang. „Budova je uzavřená.“

Nikdo neodpovídal.

„Jste zatčen.“ Jeho hlas se odrážel od stěn, přitlumen bubnováním lijáku do kovové střechy.

Pořád žádná odezva.

Naznačil Viktorovi, ať vtrhnou dovnitř.

Oba členové bratrstva opatrně vykročili, nakoukli ze strany do otvoru a obhlédli situaci. Pak se s Viktorem v patách rozběhli do tmy.

Tchang čekal, že se vzápětí ozve duté lupání výstřelů ztišených tlumičem, ale bylo ticho.

Z otvoru se vynořil Viktor. „Měl byste sejít dolů.“

Rozpaky v jeho hlase se Tchangovi vůbec nelíbily.

Slezl po žebříku a vešel do komory. Jak čekal, v zatuchlém vzduchu visel pach spáleniny. Nepřežil jediný kousek bambusu, jen tři kamenné stoly. Jinak to tu vypadalo stejně jako přede dvěma dny – až na dvě věci.

Z podlahy zmizely ve dvou místech cihly a odkryly dva otvory asi metr krát metr u protilehlých stěn.

Tchang do nich nakoukl.

Tunely se nořily dva metry pod zem.

Jenže kterým z nich utekli?

55

Malone si uvědomoval, že jejich fígl – odkrýt oba otvory – zpomalí pronásledovatele jen na chvilku. Ale každá vteřina dobrá.

Víc mu vadilo něco jiného.

Neměl ani trochu rád stísněné podzemní prostory, přestože se v nich ocital mnohem častěji, než by si přál. Věděl, že Cassiopeia tou fóbií netrpí, a tak ji pustil napřed. Vedla je černočernou tmou, ve které baterka dosvítila jen na pár kroků.

Postupovali beze slova, komoru už nechali dobrých sto metrů za sebou. Tunel ostře zatáčel doleva a hned zase doprava, podlaha dlážděná cihlami podobnými těm v Jámě 3 povlovně stoupala. Stěny i strop byly z přitesaných kamenů.

„Je to součást drenáže, která hrobku chránila před podzemní vodou,“ zašeptal Pchao. „Zákruty mají zpomalovat vodu, kdyby se tu nahromadila, a úhel stoupání nedovolí, aby se chodba rychle zaplavila. Za zdmi je ještě jedna ochranná vrstva z litého bronzu. Udělali to geniálně.“

„Kam to vede?“ zeptal se Malone.

„Přímo do hrobky, k tajnému vchodu, který při stavbě používali dělníci.“

Malone si vybavil, jak daleko je to od muzea k hrobce – ze vzduchu to vypadalo na necelý kilometr. Jenže to bylo vzdušnou čarou, kdežto tunel se kroutil.

Padala na něj čím dál větší úzkost.

Cassiopeia se zastavila a ohlédla se po něm. Pohledem se ho zeptala, jestli je v pořádku. Mávl na ni, ať jde dál.

Míjeli odbočky, tmavé chodbičky doleva a doprava. Prozatím osm. Všiml si znaků vyrytých u každého vstupu – většinou čínské číslovky. Pchao vysvětlil, že v bočních tunelech se zachycovala dešťová voda, aby se jí co nejvíc odvedlo od hrobky pryč do míst, kde může vsáknout do země. Jako trativod u septiku, napadlo Malonea.

„Jsou ta čísla u vstupů důležitá?“ zeptal se.

„Nesmírně,“ ujistil ho Pchao. „Vyberte si špatný, a už se odtud jakživi nedostanete.“

Tchang neměl na triky náladu.

Zadíval se na otvory v podlaze a poručil: „Vy dva tu zůstaňte hlídat. Nenechávejte tuhle místnost bez dozoru. Jestli z některé té díry vyleze někdo cizí, zastřelte ho.“

Přikývli na souhlas.

Tchang pokynul Viktorovi, ať jde s ním.

Je načase vypořádat se s Ni Jungem.

Ni viděl, že stojí u vstupu do Čchinovy hrobky, přesně jak mu to popsal premiér. Před pětadvaceti lety vybraný pětičlenný tým vedený tehdejším náměstkem ministra pro vnitřní záležitosti, jenž později povýšil na předsedu vlády, našel cestu dovnitř pomocí georadaru. Peking už tou dobou zjistil, jaký přínos terakotová armáda znamená pro snahu prosadit ve světě nový obraz Číny. Kdyby k ní přibyla skutečná hrobka Prvního císaře, účinek by se ještě umocnil. Jenže po mnoha Maových selháních už strana sázela jedině na jistotu.

Nařídila tudíž utajený průzkum.

Naštěstí skoro vzápětí objevili přístupovou chodbu a shora se do ní prokopali. Když průzkum dokončili, postavili nad vchodem studnu, zakryli ji železným poklopem, celý prostor oplotili a zakázali do něj vstup.

Ni si posvítil baterkou na vysoký tunel. Dno měl dlážděné žilkovaným kamenem. Strop v pravidelných rozestupech podepíraly klenební oblouky. Podél jedné stěny se táhl kabel, který sem přinesl první průzkumný tým.

Jděte podle něj, zněla instrukce.

Jestli je pravda, co se Ni dozvěděl, nikdo tudy nešel přes čtvrt století. A tehdy uplynuly od poslední předešlé návštěvy dva tisíce let.

Ušel odhadem asi sto metrů, když se před ním ve světle baterky vyloupla kamenná brána a v ní dvojkřídlá vrata s bronzovými úchyty na petlici.

Došel k nim.

Leštěný kamenný portál se zvedal do výše tří metrů, tmavozelené a černé žilky se ve světle třpytily. Obě dveřní křídla, vytesaná z jediného kusu mramoru, pokrývaly znaky. Pravá polovina byla pootevřená, takže se mohl protáhnout dovnitř.

Zaváhal a posvítil si na obě strany. Štěrbiny ve stěnách kousek pod stropem naznačovaly, že tu na případné vetřelce kdysi číhaly samostříly. Premiér ho ujistil, že historické dokumenty opravdu nelhaly, když psaly o nastražených léčkách, ale že teď po 2200 letech už pasti nefungují. Dveře dřív bývaly zvenčí zatarasené – Ni zahlédl těžké břevno, které se pokládalo do bronzových úchytů.

O Prvním císaři se učí každý školák. Je ztělesněním Číny. Zakladatel nejdéle existujícího politického systému na světě, dobyvatel, sjednotitel, panovník, který centralizoval vládu, sjednotil systém platidel, měr a vah, stavitel – první z dlouhé řady 210 mužů a jedné ženy, kteří kdy usedli na Dračí trůn.

A toto je jeho hrobka.

Ni se prosmýkl mezi křídly vrat do ještě větší tmy na druhé straně. Bylo mu řečeno, že se má dívat doprava. Baterkou našel na podlaze kabel, který také procházel otevřenými vraty a končil v kovové skříňce.

Sehnul se k ní a prohlédl si ji zvnějšku. Vypadala zachovale. Vzal za páčku, nadechl se a otočil ji dolů.

Zabočili za další roh, po něm zdolali třetí zatáčku v pravém úhlu a Cassiopeia si uvědomila, že se cesta musí stočit ještě aspoň jednou, aby je zavedla zpátky do směru k mohyle. Odhadovala, že už by se měli blížit k cíli, ať je tam čeká cokoli.

Neubránila se obdivu k dílu dávných stavitelů. Její vlastní zedníci a kameníci, které si najala na rekonstrukci hradu a kteří se tam pachtili už skoro deset let, jí hned na začátku vysvětlili, s jakými těžkostmi se budou potýkat. Stavět stejným způsobem jako ve 14. století a používat sedm set let staré nástroje a metody je neskutečná dřina. Stavitelé tohoto tunelu však na tom byli mnohem hůř. Jejich nářadí a technologie se těm ze 14. století ani zdaleka nevyrovnaly. A přesto svůj úkol zvládli. Když viděla jejich úžasné dílo, utvrdilo ji to v odhodlání rekonstrukci dokončit.

„Jsme skoro na konci,“ zaslechla Pchao Wena.

Vzduch byl zatuchlý, ale kupodivu nepáchl. Stavitelé zřejmě nezapomněli ani na ventilaci.

Cassiopeia věděla, že pohybovat se v uzavřených prostorách není zrovna Maloneovo hobby. Ona zase neholdovala vzdušné akrobacii, létání v letadlech a helikoptérách. Momentálně na tom nebyli dvakrát růžově. Spoléhali se na skrznaskrz nedůvěryhodného člověka, jenže jim nic jiného nezbývalo. A přiznala si, že ji láká podívat se do císařovy hrobky. Nikdy by ji nenapadlo, že jí osud takovou možnost přihraje. S pistolí za pasem a Cottonem v zádech se cítila o trochu líp, ale zůstávala ve střehu a pozorně sledovala, co se před ní vynoří ve světle baterky.

Minuli další dva východy, oba označené čínskými znaky. Cesta před nimi zahýbala do pravého úhlu, přesně jak čekala.

Zastavila a ohlédla se.

Malone byl pár metrů za ní. Spustila baterku, aby kužel dopadal na zem.

Udělal totéž.

Vtom si něčeho všimla.

„Cottone!“

Ukázala mu světlem baterky dozadu a Malone se otočil.

Pchao Wen byl pryč.

„Vlastně se ani nedivím,“ zamumlal Malone.

„Musel uhnout do některé boční chodby.“

Oba si připravili pistole.

„Běž dál,“ řekl.

Doplížila se k rohu a opatrně za něj vyhlédla. Tunel se zvýšil, pokračoval ještě padesát metrů a končil u čehosi, co vypadalo jako dveřní rám. Otvor přehrazovala silná kamenná deska ve tvaru téměř dokonalého obdélníku, na jedné straně poodtažená dovnitř jako pootevřené dveře.

V prostoru za ní zářilo světlo, linulo se jejich směrem do tmy v tunelu.

„Tohle jsem tedy nečekal,“ zašeptal jí Malone do ucha.

56

Tchang prozkoumával vnitřek polorozpadlé boudy, v níž zmizel Ni Jung. Prve ho na záběrech z bezpečnostních kamer viděl vcházet dovnitř, ale teď byl jeho nepřítel tentam.

„Vyšel tamhletudy,“ ukázal Viktor na zborcenou zadní zeď.

S Tchangem byli ještě další dva muži z bratrstva Pa, eunuchové jako on sám a jako ti dva, které nechal v Jámě 3. Všechny je vázala přísaha, že ho poslechnou na slovo. Vzhledem k tomu, jak se věci vyvíjely, v duchu děkoval své předvídavosti.

Déšť polevoval, ale zatuchlý vzduch uvnitř boudy vlhce páchl. Tchang se zadíval na zeď ze sádrokartonu a proutí. V propadlém místě z ní trčely kusy bambusu. Vydal se k ní, obešel zrezivělé nářadí a hliněné střepy a prolezl ven.

Jeho muži šli za ním.

Venku houstly stíny, skrz mokré větve a listí prosvítalo popelavé nebe. Pod stromy rozkvétaly první letošní fialky. O padesát metrů dál se táhl neporušený plot kolem pozemku. Ni ho mohl přelézt, ale kam by šel?

Vtom Tchangův pohled padl na studnu. Došel k ní.

Nebylo na ní nic zvláštního. Podobných je v tomhle kraji všude plno. Když jednu takovou roku 1974 kopali, našli díky tomu terakotovou armádu. Jenže ústí téhleté zakrýval železný poklop.

Kam se Ni vypařil?

Tchang se zadíval na zmoklý, stromy zarostlý terén pod úpatím mohyly.

Ni sem určitě nešel jen tak.

Tchang věděl, že plot postavili začátkem devadesátých let na rozkaz z Pekingu a že je do těchto míst zakázán vstup. Proč? Nikdo neví. Podle Viktorova hlášení Pchao Wen Maloneovi a Vittové tvrdil, že zná cestu do Čchinovy hrobky. Pak si namířil rovnou za nosem do nedávno objevené císařské knihovny a dostál svému slibu – našel dva podzemní tunely a v jednom z nich všichni tři zmizeli.

„Pane ministře,“ ozval se Viktor.

Tchang se vytrhl z myšlenek.

Viktor ukázal do studny. „Podívejte na ty škrábance na stěně. Jsou čerstvé. Ten poklop někdo zvedl a zase usadil.“

Dobrý postřeh. Zežloutlý lišejník byl místy viditelně seškrábnutý. Tchang nařídil dvěma spolubratrům, aby poklop sundali, a pod ním se objevil vršek dřevěného žebříku.

Přijeli sem ve vozech patřících muzeu. „Běžte se podívat, jestli v autech nejsou baterky,“ nařídil Tchang a jeden z mužů odběhl.

„Kam to vede?“ zeptal se Viktor.

Tchang nebyl na pochybách. „Do hrobky. Ni Jung tam čeká.“

Malone popošel k pootevřeným dveřím, zpoza kterých přicházelo světlo. Postavil se k nim z jedné strany, Cassiopeia z druhé. Zhasli baterky a strčili si je do kapes. Vytasili zbraně.

Malone se všiml bronzových úchytů ve tvaru L po obou stranách dveří. O zeď se opíral tlustý trám. Nebylo těžké uhodnout, k čemu sloužil. Jakmile ho položili do úchytů, nikdo neměl šanci z opačné strany dveře otevřít.

Co jim to četl Pchao?

Konkubíny, jež nepovily syny, dostaly nařízeno následovat císaře na smrt a nikomu z řemeslníků a dělníků nebylo dovoleno vyjít živý na povrch země.

Vyhlédl přes okraj dveří do osvětleného prostoru.

Rozkládala se tam obdélníková místnost dlouhá pomalu jako fotbalové hřiště. Stropní klenbu vysokou deset až dvanáct metrů podepíraly po celé šířce oblouky a sloupy. Podél všech čtyř stran stála v rozestupu zhruba šesti metrů světla na trojnožkách a vrhala směrem vzhůru žlutooranžovou záři, která zalévala cosi, co vypadalo jako strop z křišťálu, perel a drahokamů naaranžovaných jako hvězdy na noční obloze. Podlahu tvořila ohromná trojrozměrná mapa s řekami, jezery, oceány, horami, údolími, chrámy, paláci a městy.

„Bože můj,“ vydechla Cassiopeia.

I Maloneovi to vyrazilo dech. S‘-ma Čchienovo líčení nepřehánělo.

Nad nimi se klenula nebeská souhvězdí a vůkol všeliké končiny země.

Všiml si lesklého stříbřitého povrchu toho, co představovalo vodstva.

Rtuť.

Pomocí živého stříbra vytvořili stovku řek vinoucích se zemí, Žlutou řeku a Jang-c‘-ťiang a širé moře, a vytvořili i zařízení, jež udržovalo vody v pohybu.

Vyděsil se, ale vzpomněl si, co říkal Pchao. Preventivní opatření. Doufal, že ten parchant aspoň v tomhle mluvil pravdu.

Nikde nebylo nikoho vidět. Kdo tedy rozsvítil? Pchao Wen?

Odvážil se podívat znovu a zjistil, že jsou na kratší straně obdélníku a proti nim na druhé straně je cosi, co vypadá na hlavní vchod. Všechny čtyři stěny síně měly leštěný povrch, který oživovaly vypouklé tesané reliéfy zvířecích hlav a různé nadpřirozené výjevy. Zahlédl tygra, koně se svěšenou hlavou, ropuchu, rybu a vola. Celý prostor hýřil barvami. Žlutě glazované sloupy a klenební žebra, rumělkové stěny, černofialový strop.

Uprostřed stál podstavec zužující se směrem nahoru, zřejmě vytesaný z jadeitu a bohatě zdobený reliéfy. Ze stran ho ozařovala dvě světla. Nic na něm neleželo. Byl prázdný, stejně jako celá síň. Na všech stěnách byly po šesti metrech od sebe a tři metry nad zemí upevněny kamenné stojany. Malone pochopil, k čemu kdysi sloužily.

Byly zhotoveny lampy a naplněny tak, aby hořely dlouho, předlouho.

Jenže nikde v dohledu nebyla ani jediná.

Uvnitř Čchinovy hrobky jsou stovky lamp naplněných ropou. Jednu jsem dokonce zapálil.

Další z Pchao Wenových lží.

Načetl toho o čínských císařských hrobkách dost, aby věděl, že se stavěly jako symbolické znázornění císařova světa. Ne jako pomníky, ale jako analogie života, jejímž prostřednictvím si císař uchová vládu navěky. Z toho plynulo, že tahle síň by měla být plná nejrůznějších předmětů.

Pohlédl na Cassiopeiu a z očí jí vyčetl souhlas s dalším postupem.

Vykročil ze tmy do osvětleného prostoru. Podlaha na téhle straně zobrazovala nejjihozápadnější okraj Čchinovy říše vroubený napodobeninami pohoří z jadeitu. Rovná plocha na severu představovala poušť; táhla se východním směrem k srdci říše. Na mnoha dalších metrech se rozkládaly otevřené pláně, náhorní plošiny, koberce stromů, hory a údolí. Jako houby po dešti z nich rašily paláce, chrámy, vesnice a města zhotovené z polodrahokamů a bronzu a propojené sítí silnic.

Malone si všiml, že kdyby se kamenný panel, kterým vstoupili, zavřel, hladce by splynul s výzdobou stěny. Byl to vchod viditelný a otevíratelný pouze zvenčí. Kolem něj a na něm se svíjeli draci a natřásali se ptáci s dlouhými ocasy a chocholkami na hlavách.

Pistolí naznačil pohyb směrem do středu místnosti a oba s Cassiopeiou vykročili. Opatrně našlapovali na hladká místa. Maloneovi pořád dělala starost rtuť, hlavně výpary, a tak se shýbl k jedné řece a zjistil, že vyhloubeným korytem snad třicet centimetrů širokým a několik centimetrů hlubokým rtuť opravdu proudí.

Ale navrch bylo ještě něco. Cosi čirého. Olejovitého. Dotkl se lesklého povrchu pistolí a hladina se rozčeřila. Prohlédl si konec hlavně a odvážil se přičichnout. Ucítil závan petroleje.

A pochopil.

„Minerální olej,“ zašeptal. „Pchao jím polil rtuť, aby zadržel výpary.“

Stejně si poradil kdysi i on se sifónem stoky – nalil na vodu olej, aby zpomalil odpařování a chránil se proti stokovým plynům. Ulevilo se mu, že nedýchají jedy, ale dál mu dělalo těžkou hlavu, kam zmizel Pchao Wen a kdo další může ještě být poblíž.

Došli k vyvýšené ploše uprostřed, které vévodil podstavec. Malone poznal, že se nespletl – opravdu ho vytesali z jediného kusu jadeitu a vyzdobili ho nesčetnými reliéfy lidí, rostlin a zvířat. Řemeslníci úžasně využili různých odstínů kamene a Malone neodolal a přejel po jeho lesklém povrchu rukou.

„To je neuvěřitelné,“ řekla Cassiopeia. „Nikdy jsem nic podobného neviděla.“

Malone věděl, že Číňané považují jadeit za dar bohů, klíč k věčnému životu. Symbolizuje věčnost a má údajně zázračnou moc chránit před zlem a přinášet štěstí. Proto se čínští císaři nechávali posmrtně zahalovat od hlavy až po paty do úboru z jadeitových destiček pospojovaných zlatými drátky a perlami.

„Tady ležel císař,“ zašeptala Cassiopeia.

Byl to jediný logický závěr. V kultuře, která si nad jiné cení symbolů, tomu jinak být nemohlo.

Jenomže katafalk byl prázdný.

Malone si všiml, že jeho horní strana není hladká. Od kraje ke kraji ji pokrývala rytina zarámovaná pruhem čínských znaků.

„Podobá se to mapě, kterou má doma Pchao Wen,“ řekla Cassiopeia.

I jeho napadlo totéž.

Prohlédl si rytinu zblízka a zjistil, že je to ve zhuštěné podobě totéž, co na podlaze – zmenšenina Čchinovy říše. Co to Pchao říkal o mapě pověšené v jeho domě? Je to reprodukce jedné, kterou jsem kdysi viděl. Trošičku obměněná.

Malone vyndal svůj iPhone a pořídil si několik záběrů síně a mapy.

„Uložili ho nad jeho říši,“ zašeptal.

„Jenže kam se poděl?“ zeptala se Cassiopeia.

Ni se až lekl, když páčka, kterou pohnul, rozsvítila světla. Premiér ho upozornil, že sem dolů zavedli elektřinu a nainstalovali trojnožky s osvětlením. Vnikli tehdy do hrobky proto, aby si ověřili, jestli se jí dá využít k propagaci země společně s terakotovými válečníky. Jenže ji našli prázdnou, všechny věci zmizely a právě tak i sám císař. Tím se vysvětlovalo, proč vláda nepovolila žádný další archeologický průzkum. Ni si uměl představit, jaký by vznikl poprask. Vynořily by se otázky, na něž neexistují odpovědi. A tak postavili nad proraženým otvorem studnu, pozemek oplotili a zakázali na něj vstup.

Premiér pochyboval, že žárovky budou ještě fungovat, ale většina se rozzářila a zalila žlutavým světlem sled tří klenutých předsíní a za nimi hlavní hrobovou komoru. Premiér Niho ujistil, že se nemusí bát rtuti, protože na ni Pchao Wen při své první návštěvě nalil vrstvu minerálního oleje.

Ni byl zvědavý, jestli Karl Tchang objeví cestu dolů. Studnu už určitě našel – po nadzvednutí poklopu zůstala spousta čerstvých stop. Zvuk kroků vzadu v hloubi tunelu, kterým přišel, mu potvrdil, že se někdo blíží.

A pak uslyšel ještě něco dalšího.

Šramot z hlavní hrobové komory.

A uviděl tam na zdi pohybující se stíny.

To je divné.

Ohlédl se přes ostatní předsíně v řadě za sebou a zahlédl i na druhém konci pohyb. Zaujal vhodné postavení, aby se vypořádal s Karlem Tchangem, a zbraň měl při ruce.

Jenomže teď se ocitl v pasti.

Polapen mezi známým a neznámým.

57

Tchang četl o císařských hrobkách a několikrát osobně navštívil důležité vykopávky, ale teď vstupoval do jedné naprosto nedotčené. I když někdo tu před ním být musel – podle zdi tunelu vedl tlustý elektrický kabel a mizel o kus dál ve tmě. Že by Pchao Wen? Proto zamířil rovnou do Si-anu? Ale Pchao se vnořil do podzemí z Jámy 3, daleko odtud. Tudy vešel dovnitř Ni Jung. A to znamená, že jeho protivník toho ví víc než on.

Viktor a dva členové bratrstva šli napřed chodbou širokou pomalu jako městská třída a černou jako noc. Péče, s jakou to tu dávní budovatelé vystavěli, kdejaká maličkost, barvy – to vše bralo dech. Stěny všude kolem zkrášlovaly mělké reliéfy. Ve světle baterky se Tchangovi nabízely výjevy ze dvorského života a šlechtických radovánek, královská procesí, medvědi, orli a mytologické nestvůry. Cestu lemovaly kamenné kadidelnice ve tvaru hor.

O padesát metrů dál narazili na pruh světla linoucí se z pootevřených dvojkřídlých dveří zdobených dalšími výjevy. Po obou stranách hlídkovali kamenní lvi a na stěnách vedle nich rohatí kříženci mužů a ptáků; Tchang věděl, že mají odhánět zlé duchy. Nad dveřmi byly vytesány tři znaky.

Tchang znal jejich význam. ‚U hlavního města.‘ To odpovídalo. Vzpomněl si, co S‘-ma Čchien napsal o Prvním císaři v Š‘-ti: Čchin Š‘ se rozhodl, že zatímco obyvatelstvo jeho říše roste, královské paláce jeho předků zůstávají malé. A tak v sousedství svého hlavního města, jižně od řeky Wej, postavil obrovský nový palác. Byl téměř sedm set metrů dlouhý a přes sto metrů široký a vešlo se do něj deset tisíc lidí.

Nazval ho podle jeho umístění A-fang, čili ‚u hlavního města‘.

Tchang si prohlédl dveře a zjistil, že nevisí v pantech. Místo nich měly nahoře a dole vytesanou polokouli, která zapadala do výdutě stejného tvaru v podlaze a ve stropě. Usoudil, že v minulosti ty spoje nejspíš bývaly promazány olejem.

Prošli zhruba metrovou mezerou v pootevřených dveřích do osvětlené místnosti, za níž následovala další a pak ještě dvě v řadě za sebou, všechny se širokými oblouky klenby a mohutnými sloupy. Prostory určené pro záhrobní výbavu.

Bylo s podivem, že všude kolem bylo prázdno.

Tchangovi se vybavila další pasáž z rukopisu S‘-ma Čchiena: Snosili zdaleka nádherné náčiní a drahocenné klenoty a všeliké vzácné předměty. Místnosti i přístěnky by měly přetékat hedvábím, rouchy, keramikou, pokrývkami hlavy, korunami, opasky, ozdobami, bronzovým a cínovým pohřebním náčiním, lakovanými skříňkami, dřevěnými figurínami – vším, co může císař potřebovat v posmrtném životě.

A přesto tu po nich nebylo ani památky.

Všiml si zdobených stojanů rozmístěných v pravidelných vzdálenostech na stěnách a pochopil, že na nich stávaly lampy podobné té, kterou hledal u Pchao Wena – Pchao Maloneovi a Vittové tvrdil, že pořád existují. Svítily císaři na cestu a konejšily duchy mrtvých.

Jenže tady nebyly.

A tím pádem ani žádná ropa.

Nic.

Jen modrobílá urna, asi metr široká a přinejmenším stejně vysoká, uprostřed jedné místnosti. Podobnou kdysi viděl na obrázku. Věčná lampa plná oleje, na níž plave knot. Došel k ní a nahlédl dovnitř s nadějí, že tam třeba troška starověké surové ropy zbyla, ale nádoba už dočista vyschla.

Viktor šel dál do vedlejší komory a druzí dva muži za ním.

Tchang se ještě zdržel. Hlavou mu vířily protichůdné myšlenky.

Čchinovu hrobku už očividně někdo zkoumal – vždyť sem zavedl elektřinu a osvětlení. V posledních deseti letech to být nemohlo. Jeho ministerstvo by se o jakémkoli podobném pokusu dozvědělo. Jenomže Ni Jung o tom něco vědět musí.

„Ni Jungu,“ vykřikl. „Nadešel čas, abychom si spolu vyřídili účty.“

Při tom výkřiku, který třeskl do ticha jako výstřel, strnul Malone uprostřed pohybu. Cassiopeia rovněž. Poznali, že zazněl zpoza hlavního vchodu, a svorně se přikrčili za jadeitový podstavec.

Patřilo to zvolání v mandarínské čínštině jim?

Pokud ano, neměli šanci porozumět.

„To nebyl Pchao Wen,“ zašeptala Cassiopeia.

Malone souhlasil. „A nemáme moc možností.“

Byli uprostřed síně a krýt se mohli jedině za podstavcem. Malone se odvážil vykouknout a uviděl pohyb stínu v sousední místnosti, o nějakých třicet metrů dál. Pochyboval, že by se jim s Cassiopeiou povedlo nenápadně se doplížit zpátky ke štěrbině ve zdi, kterou se sem dostali.

Viděl v Cassiopeiiných očích ustaraný pohled.

Uvízli v pasti.

Tchang doběhl ke vchodu do pohřební síně a znovu zavolal: „Ni Jungu, nemáš kam utéct.“

Zpod otevřeného obloukového průchodu zůstal zírat na ohromný podzemní palác. Strop se mihotal tisíci světel, podlahu tvořila neuvěřitelná trojrozměrná mapa s třpytivými řekami, jezery a moři rtuti. Teď pochopil, proč vláda odmítala všechny žádosti o otevření hrobky. Z cenností tu nezbylo nic. Jen vyřezávaný jadeitový podstavec uprostřed, na němž kdysi určitě spočíval mrtvý císař.

Zezadu přiběhli oba spolubratři.

„Jsou tady ještě postranní komory,“ vyhrkl jeden.

Tchang se těch tmavých dveřních otvorů všiml také. „A ještě jedna cesta ven.“ Ukázal přes pohřební síň na štěrbinu v mramorové zdi naproti, asi šedesát sedmdesát metrů daleko. „Kde je Viktor?“

„Prohlíží ty postranní komory.“

Tchang ukázal na protější východ. „Pojďme se podívat, jestli Ni Jung nezmizel tamtudy.“

Ni se skryl v jedné z několika komůrek přilehlých k předsíním. Sem nikdo osvětlení nezavedl. Sledoval, jak Karl Tchang a tři další žasnou nad tím, co prve obdivoval sám.

I když jim nezůstal na očích, neměl se kam schovat. Tmavá místnůstka byla až na sbírku nástěnných maleb holá. Slyšel Tchangovu výzvu a bylo mu jasné, že se bude muset k bezpečí prostřílet.

Tohle musí zůstat v soukromé rovině. Mezi vámi a Tchangem.

Tak mu to říkal premiér. Jak to myslel?

Nezatáhnu do toho nikoho dalšího a nedovolím, abyste to udělal vy.

Tchang naneštěstí nepřišel sám. Má postřílet všechny čtyři? Připomínalo to situaci v Pchao Wenově domě, jenomže tentokrát tu nemá žádného zachránce.

Doufal, že pohřební síň upoutá Tchanga na dost dlouho, aby mezitím mohl vyklouznout stejnou cestou, kterou přišel. Jenže než se stačil pohnout z místa a dát se na útěk, dveře mu zatarasil jakýsi muž. Malý, rozložitý, se světlou pletí. Evropan ozbrojený poloautomatickou pistolí.

Namířenou na něj.

Stál se světlem za zády, vzpřímeně a upíral na něj zrak, kdežto Ni měl paži spuštěnou po boku a hlaveň pistole sklopenou k podlaze.

Nestačí ji včas zvednout.

Zaduněly dva výstřely.

Tchang opatrně postupoval dál do místnosti a cestou si prohlížel model říše na podlaze. Právě míjel úzkou silnici táhnoucí se po hrázi nad čímsi, co zřejmě představovalo Čínské moře. Za Čchinových časů tam bývala východní hranice říše. ‚Moře‘ – plocha možná dvacet metrů dlouhá a stejně tak široká – se třpytilo rtutí. Nejdřív se vyděsil, že je jedovaté, ale pak si všiml tenké vrstvičky minerálního oleje na povrchu.

Někdo se zachoval prozíravě.

A za starověku to být nemohlo, protože tenkrát minerální olej neznali.

Tchang věděl, že minerální olej lidé poprvé objevili při destilaci benzínu ze surové ropy v 19. století na Západě – dlouho poté, co vládl Čchin Š‘-chuang-ti. A neuniklo mu, že sodíkové výbojky mají baňku ve tvaru, který se dnes už nepoužívá. Byly starší. Větší. Víc hřály. Odhadoval, že jsou staré přes dvacet let, a moc rád by věděl, kdy je naposled někdo rozsvítil.

Plastická mapa na podlaze udivovala svou propracovaností a detailností. Vyvýšený terén na jihu a západě znázorňoval hory postupně přecházející do úrodných plání. Lesy sestávaly ze stromečků vyřezaných z jadeitu. Mezi chrámy, městy a vesnicemi se klikatily rtuťové řeky. Tchang usoudil, že podstavec stojí v místě, kde se za Čchinových časů nacházelo císařské hlavní město – nedaleko nynějšího Si-anu.

Do ticha zaduněly dvě tlumené rány.

Výstřely. Vzadu.

Z míst, kam šel Viktor.

Tchang se zastavil a oba jeho společníci také.

Další rána.

Otočil se a rozběhl se zpátky do míst, odkud zazněly výstřely.

Malone přihlížel, jak první vicepremiér Karl Tchang s dvěma dalšími muži běží pryč z pohřební síně. Poznal ho podle fotek od Stephanie. Viktor určitě věděl, že tady jeho šéf bude, čímž se vysvětlovala jeho ochota dopravit je sem helikoptérou i to, že se tak velkomyslně nabídl, že od nich odvede pozornost.

„To bylo o chlup,“ poznamenala Cassiopeia.

Kdyby ti tři došli až za podstavec, nevyhnutelně by je spatřili a v čisté ráně by jim nic nebránilo. Malone se už připravoval, že sundá nejdřív ty dva poskoky a pak vyřídí Karla Tchanga.

„Kdo to střílí?“ zeptala se Cassiopeia.

„Nevím. Ale jsem rád, že to dělá.“

58

Když muž ve dveřích vypálil, Ni uslyšel dvě rány, ale kulky mu přelétly nad hlavou a třeskly o zeď. Bezděčně se přikrčil a zakryl si hlavu. Ten chlap zřejmě v posledním okamžiku schválně stočil hlaveň výš.

On sám tak velkomyslný nebude. Zamířil a zmáčkl spoušť.

Jenže ten neznámý byl pryč.

Niho střela stejně jako obě předchozí jen břinkla o kámen a odrážela se od zdí sem a tam, takže ho donutila padnout na zem.

Hned se zase vymrštil na nohy – ani se nepotřeboval vzepřít rukama – a rozběhl se k východu. Stačilo nepatrně vykouknout zpoza dveří, a přilétla další kulka. Couvl a přimáčkl se ke zdi. Proč na něj ten chlap střílí, když ho nechce trefit? A proč je tu s Tchangem cizinec?

Vybavilo se mu, co říkal premiér. Stíhačka se nezřítila. Sestřelil ji vrtulník pilotovaný cizincem, který měl povolení k letu od ministra Tchanga.

Byl to tenhleten?

Tchang vyběhl z hlavního sálu zpátky do první předsíně. Z jednoho ze tří tmavých průchodů vycouval Viktor s tasenou pistolí.

„Našel jsem ministra Niho,“ oznámil.

Tchang mávl na členy bratrstva, ať se u otvoru rozestaví z obou stran. Připravili se ke střelbě. On už také držel svůj poloautomat.

„Dá se odtamtud vyjít jinudy?“ zeptal se.

Viktor zavrtěl hlavou. „Jen tudy.“

Malone zaujatě pozoroval scénu, která se mu odehrávala před očima.

„Co myslíš, že se děje?“ zeptala se Cassiopeia.

Nedostaly se jí do ruky Stephaniiny informace, a tak jí to vysvětlil. „Ten chlap uprostřed, co vydává rozkazy, je Karl Tchang.“

Vtom zahlédl čtvrtého. Viktor. To se dalo čekat.

„Myslíš, že jdou po Pchao Wenovi?“ zeptala se Cassiopeia.

„Možná. Ale ten to vřelé uvítání očividně předvídal.“

„Takže tady musí být ještě někdo další. Někdo, koho Karl Tchang nemá rád.“

„Což znamená, že je to náš spojenec.“

„Tak mu pomůžeme.“

Cassiopeia sevřela pistoli a připravila se. Malone se připlížil k jednomu boku podstavce, ona k druhému. Naštěstí ten jadeitový kvádr stál našikmo, takže se za ním mohli lépe krýt.

Malone se napřímil.

„Hej, vy pitomci!“ zahulákal.

Tchang, Viktor a ti druzí dva se bleskurychle otočili.

Malone po nich vypálil – ne aby je zranil, jen aby na sebe upozornil. Zabralo to. Všichni čtyři uskočili z dohledu.

Cassiopeia a Malone se přitiskli k podstavci.

„Doufám, že ten dotyčný naši pomoc ocení,“ utrousila.

Ni zaslechl výkřik a po něm tři výstřely. Přiřítil se v šeré komůrce blíž k průchodu, který ho dělil od světlem zalité předsíně. Přitiskl se zády ke zdi a vykoukl ven. Tchang a druzí dva se kryli podobným způsobem u vstupu do pohřební síně. Toho cizince neviděl.

Zahlédl, jak se jeden z těch dvou vyklonil do dveřního otvoru a vystřelil jím dovnitř.

Vzápětí vypálil i ten druhý.

Něco je donutilo zaměřit pozornost jinam, pryč od něj.

Rozhodl se toho využít.

Namířil a vystřelil.

Tchanga střelba za zády zaskočila.

Jeden z jeho druhů vykřikl a zhroutil se na podlahu.

Svíjel se bolestí.

Tchang se ohlédl a uviděl, jak z tmavého otvoru vyběhl Ni Jung a žene se do vedlejší předsíně. Stočil pistoli jeho směrem a vystřelil, jenže Ni už bezpečně zmizel na druhé straně.

Kde vězí Viktor?

Zraněný spolubratr nepřestával sténat, odkrytý a na ráně ze všech stran.

Zbývalo jen jediné.

Tchang ho dorazil ranou do hlavy.

„Sakra,“ vydechl Malone. „Vidělas to?“

„Zastřelili jednoho ze svých,“ potvrdila Cassiopeia.

„To znamená, že s námi tuplem nebudou zacházet v rukavičkách.“

Ni nemarnil čas. Jakmile zmáčkl spoušť, jako blesk vyběhl ze svého úkrytu a dostal se do bezpečí v další předsíni těsně předtím, než Tchang zareagoval. Hnal se podél zdi – co nejdál od zranitelného prostředku místnosti – zpátky, kudy přišli. Jestli se dostane do chodby ke studni, stane se jeho spojencem tma.

Vklouzl do poslední předsíně.

Přitiskl se ke stěně a odvážil se rychle ohlédnout. Tchang a jeho společník zrovna vcházeli do té, z níž právě utekl.

Jeden z nich po něm vypálil.

Ni se přikrčil, oplatil mu výstřel a využil toho okamžiku, aby se protáhl černou zející mezerou v pootevřených dveřích. Za nimi už byl před kulkami v bezpečí. Nemohl si ale dovolit ztratit ani vteřinu. Teprve až se ponoří hlouběji do tmy mimo dosah světel, bude mít vyhráno.

Chtěl se dát do běhu, jenže mu cestu zatarasila mužská postava.

Cizinec, který na něj prve střílel a schválně minul.

„Neznáte mě,“ řekl s namířenou pistolí, „ale nejsem váš nepřítel.“

Vykročil ze tmy do slabého světla. Rozhodně byl Evropan. Ni si vtiskl jeho tvář do paměti.

Muž vzal svou zbraň za hlaveň a podal mu ji.

„Tímhle mě omračte a fofrem odtud vypadněte.“

Nemusel to říkat dvakrát. Ni popadl pistoli a udeřil ho kovovou pažbou do spánku.

Pak pistoli odhodil a prchl do tmy.

Tchang se vynořil z dvojitých dveří a na zemi spatřil otřeseného Viktora a o kus dál jeho pistoli. Zahleděl se do tmy, ale neviděl a neslyšel vůbec nic.

Ni byl tentam.

Viktor se pomalu zvedal ze země a mnul si hlavu. „Čekal jsem na něj, ale ten všivák zareagoval hrozně rychle. Praštil mě do hlavy.“

Tchang neměl na jeho omluvy čas. Pustit se do pronásledování by bylo nebezpečné, a tak naslepo zamířil pistolí do tmy a pokropil ji čtyřmi střelami zprava doleva, ode zdi ke zdi.

V temnotě zarachotily kulky.

Odrážely se od stěn, až mu zaléhalo v uších.

„Je pryč,“ konstatoval Viktor.

Tchang spustil zbraň. „Musíme zpátky dovnitř. Malone, Vittová a Pchao Wen tam pořád ještě jsou.“

Malone uslyšel vzdalující se kroky a usoudil, že ti tři a Viktor utekli. Neměl tušení, co se nachází za hlavním vchodem do pohřební síně.

Ale bylo potřeba okamžitě jednat.

Rozběhnout se zpátky k tajnému panelu, kterým vešli dovnitř, by bylo příliš riskantní. V cestě jim stálo trochu moc nemovitostí nejrůznějšího druhu. A tak pokynul Cassiopeii, společně vyběhli zpoza podstavce a vmžiku přeletěli těch třicet metrů k hlavnímu vchodu. Na podlaze se tím směrem naštěstí prostíraly hlavně pláně a oceán, přes který se táhla úzká cesta, takže mohli větší kus cesty běžet.

Mrtvý nehybně ležel a z ran mu crčela krev.

Malone se odvážil vykouknout do nejbližší předsíně a spatřil tři muže – Viktora, Tchanga a ještě jednoho –, jak z protější strany vcházejí dovnitř a míří přímo k nim. Cassiopeia to viděla také a svorně se rozhodli, že je rozumné zatroubit na ústup.

Nejdřív ale Malone po těch třech vypálil, takže se rozprchli do stran.

Cassiopeia napřed a on za ní se vrátili ve svých stopách k ústřednímu podstavci. Stihli to právě včas – vzápětí přilétly dvě střely.

Jejich pronásledovatelé se zřejmě nechystali vyklidit pole.

Malone a Cassiopeia se skrčili za podstavec.

„Je ti jasné, že nemáme kam utéct?“ zeptala se Cassiopeia.

„Tak nějak mě to už napadlo.“

59

Ni vstal. Prve se při Tchangově střelbě vrhl na zem a kryl se za jednou bachratou kadidelnicí. Nehybně se tiskl k zemi, dokud se déšť odražených kulek nepřehnal, a pak sledoval, jak se jeho tři pronásledovatelé vracejí zpátky do hrobky. Muž, kterého prve srazil do bezvědomí, určitě pracuje pro Tchanga, ale zřejmě má i nějakou jinou agendu.

Ale kdo to křičel a pak střílel z pohřební síně? Má jim jít na pomoc? A jak, aby zbytečně neohrozil sám sebe?

Když se nechá zabít, nic tím nevyřeší.

Musí odtud pryč.

Malone viděl, že se v předsíni znovu objevily stíny. Zaslechl čtyři výstřely a přemítal, co se tam děje. Jeden svůj problém asi ti chlapi vyřešili, nebo je přestal zajímat. Místo toho…

„Teď bude řada na nás,“ řekl.

Do síně z obou stran dveří nakoukly hlavy a rozhlížely se.

„Obujeme se do nich?“ zašeptala Cassiopeia od druhého kraje podstavce.

„Nevědí jistě, jestli tu ještě jsme. Všimli si té díry vzadu ve zdi. Třeba si budou myslet, že jsme utekli tam.“

Od toho bezpečného útočiště je bohužel dělilo několik desítek metrů otevřeného prostoru, kde by se mohli krýt jen za několika sloupy, a to hodně mizerně.

Malone v duchu probíral možnosti.

Moc jich nebylo.

Zadíval se na trojnožku s reflektorem osvětlujícím podstavec. Pak sjel pohledem ke rtuťové řece o kousek dál – patrně to měla být Žlutá řeka protékající dávnou čínskou říší od východu k západu. Vzpomněl si, co jim včera předčítal Pchao Wen. Pomocí živého stříbra vytvořili stovku řek vinoucích se zemí, Žlutou řeku a Jang-c‘-ťiang a širé moře, a vytvořili i zařízení, jež udržovalo vody v pohybu. Jsou ty rezervoáry propojené? Ať ano nebo ne, to, co ho napadlo, by mělo fungovat.

„Připrav se vyrazit,“ zašeptal.

„Co máš v plánu?“

„Vytvořit problém.“

Tchang zpozoroval uprostřed pohřební síně stíny.

Někdo tam je. Dvě postavy.

Za jadeitovým podstavcem, který stojí našikmo přes síň. Přejel pohledem zbytek místnosti a ujistil se, že jinde se nikdo schovat nemohl.

Tak kde je ten třetí, který by tu měl být?

„Oba je zabijte,“ nařídil. Viktorovi pak zdůraznil: „A tentokrát ať je opravdu po nich. Žádné další komplikace nepotřebujeme.“

Viktor přikývl. Zdálo se, že uznává, že všechno neklape, jak by mělo. „Vyřídíme je.“

Malone viděl, jak se zpoza obou okrajů vchodu vysunuly hlavně pistolí.

Obě vypálily.

Od jadeitu se odrazily střely.

Čas jednat.

Sedl si, vykopl pravou nohou a srazil trojnožku s elektrickým osvětlením. Vratká konstrukce se převrhla, žárovky v gejzíru jisker a žáru explodovaly a podpálily minerální olej na hladině. Malone dobře věděl, že plivači ohně a autoři zvláštních efektů mají minerální olej kvůli jeho vlastnostem nejradši. Snadno se vznítí a nehoří dlouho.

Účinek, který se dostavil, byl opravdu spektakulární.

Po celé síni vyšlehly oslnivé plameny, jak se olej pokrývající rtuťová jezera, řeky a oceány sytil sám sebou. Hukot ohně dorážel na stěny jako příliv na pobřeží. Zvedla se vlna žáru a síň zalil oslepivý jas.

Malone neztrácel čas. Vyskočil a spolu s Cassiopeiou pádili těch třicet metrů zpátky ke štěrbině ve zdi. Vyhýbali se dalším řekám a jezerům, ale západní část Čchinovy říše naštěstí tvořily většinou pouště a hory.

Olej rychle vyhořel a záře pohasla. Zbylo jen temné mračno stoupající z podlahy a Maloneovi bylo jasné, jak vražedné výpary obsahuje.

Rtuť.

„Zadržuj dech, nedýchej,“ varoval Cassiopeiu.

Tchang viděl, jak se trojnožka rozbila o podlahu a olej chytil oslnivým plamenem, a vzápětí ho zasáhlo horko. Zakryl si oči paží. Jeho spolubratr a Viktor udělali totéž.

Po nečekaném výbuchu světla se mu před očima dělaly černé skvrny, ale když zase zaostřil pohled, zahlédl přes rostoucí chuchvalce šedočerné mlhy dvě postavy uhánějící ke škvíře v protější zdi.

„Musíme odtud,“ křikl Viktor.

Tchang věděl, že ten dým je jedovatý, a první pramínky se už plazily jen několik metrů od nich, takže couvli od průchodu do předsíně.

Síní zahřměla další rána a světla začala vybuchovat. Ozýval se praskot elektřiny a Tchangovi za zády cosi explodovalo v dešti jisker.

Rozvodná skříňka, do níž přiváděly dráty zvenčí elektrický proud.

„Vyzkratovalo se to,“ zařval Viktor.

Vtom svět zčernal.

Cassiopeia běžela jako o závod. Slyšela za sebou praskání a rány a pochopila, že elektrický výboj se přenesl rtutí do drátů.

Poslední, co viděla, než světla zhasla, byla zeď, ke které jí chybělo ještě deset metrů.

Zastavila se a slyšela, že Malone udělal totéž.

„Musíme dál,“ šeptl.

„Najít tu zeď,“ vydechla. „Východ byl blíž k pravému rohu.“

„Tady vzadu bude vzduch čistý ještě tak minutu nebo dvě, ale musíme si pospíšit.“

Tma by se dala krájet. Cassiopeia si nedohlédla ani na vlastní ruku. Opatrně šátrala před sebou, dokud hlavní pistole nezavadila o stěnu. V kapse sice měla baterku, ale ta by i v té mlze poskytovala dokonalý cíl.

„Běž,“ pobídl ji Malone. „Honem.“

Na druhém konci síně probleskly paprsky světla a zatápaly mlhou, která se teď vznášela půl metru nad podlahou a zvolna stoupala.

Našly stěnu a začaly ji osahávat doprava i doleva.

Hledaly je.

„Musejí tu někde být,“ řekl Tchang.

Všichni tři baterkami propátrávali opačný konec síně a hledali ty dvě postavy. Světlo bylo slabé, ale stačilo.

„Najděte ten průlez,“ zavelel. „Určitě šli k němu.“

Světelné paprsky se znovu roztančily. Jeden z nich zachytil mezeru ve zdi – a pak napravo od ní postavu.

Mířila k otvoru.

„Tamhle,“ řekl Tchang. „Palte!“

„Hoď sebou,“ vykřikl Malone. Věděl, co přijde.

Paprsek našel Cassiopeiu ve chvíli, kdy měla bezpečí na dosah. Rozhodl se nedopřát nikomu šanci k ráně.

Zamířil přes místnost a vypálil přesně mezi ta tři světla.

Tchang zaslechl tupý náraz, jak střela zasáhla jeho spolubratra. Odhodila ho dozadu; světlo z jeho baterky se rozkomíhalo a bylo slyšet, jak žuchl na zem.

Tchang i Viktor okamžitě couvli za okraje průchodu. Oblak rtuti se k nim blížil, zbývalo posledních pár metrů.

Museli pryč.

Ale ne dřív, než…

Cassiopeia zahlédla, jak jedna baterka padá. Druhé dvě zmizely, jejich majitelé se zřejmě kryli. Nahmatala mezeru ve zdi a protáhla se jí, takže ji teď před kulkami chránila tenká kamenná deska.

Jenže Malone byl pořád ještě v pohřební síni.

„Jsi už v chodbě?“ zavolal na ni.

„Jsem. Teď ty.“

Světla se dala znovu do pohybu a soustředila se na otvor, ale v houstnoucí mlze hodně zeslábla. Mlha už se rozlézala i sem.

Ještě půl minuty a bude tu.

Světla se pohnula do strany a dolů.

Obě zachytila Malonea.

„Tamhle je,“ řekl Tchang Viktorovi. „Zastřelte ho.“

Jejich pistole třeskly.

Malone viděl, že temné mračno už je necelé tři metry od něj. Padl na podlahu právě ve chvíli, kdy pistole na protější straně vypálily.

Zatajil dech a světla se zastavila těsně nad ním.

Vstát nebo se i jen nadzvednout by bylo osudné.

Jenže musí odtud.

A to hned.

Cassiopeia zacílila skulinou v kamenné stěně a vyprázdnila směrem ke světlům celý zásobník.

„Hejbni kostrou a padej odtamtud,“ zakřičela na Malonea.

Malone si uvědomoval, že to nebude tak snadné. Paprsky se sice při Cassiopeiině salvě stáhly, jak se o to nejspíš snažila, jenže zároveň se všechno kolem něj ponořilo do naprosté tmy. Věděl, že otvor je asi tři čtvrtě metru napravo, ale cestu si musel nahmatat. Zamířil po zvuku Cassiopeiiných výstřelů.

Cvakání naprázdno mu prozradilo, že jí došly náboje.

Konečně našel otvor, prosmýkl se jím a zhluboka si oddechl.

„Musíme se odtud zdekovat.“

Tchang pochopil, že Cotton Malone a Cassiopeia Vittová jsou pryč, že se jim podařilo utéct druhým východem. Mlha už zaplavila skoro celou místnost, takže pustit se do pronásledování nepřipadalo v úvahu.

Odcouval dozadu a Viktor právě tak.

„Nevadí,“ řekl Viktorovi. „Až se vynoří z podzemí, budou na ně čekat dva z mých lidí.“

60

Ni vyšplhal ze studně a podíval se, kolik je hodin. Skoro šest odpoledne. Několikrát se zhluboka nadechl vlahého vzduchu. Už nepršelo.

Znovu nasadil na ústí studny poklop.

Tchang dorazí co nevidět, takže tu nemůže zůstat. Jeho protivník sem přišel připraven, ale on také.

Vytáhl mobilní telefon a zmáčkl tlačítko rychlé volby. Ozvalo se vyzvánění a hovor se spojil. „Chci vás mít na místě nejpozději za patnáct minut.“

Přivezl si s sebou dvanáct svých vyšetřovatelů, nechal je sem zvlášť dopravit helikoptérou, která přistála půl hodiny po té jeho. Dostali instrukci čekat o několik kilometrů dál na zavolání.

„Hned vyrážíme.“

„Sejdeme se u střediska ostrahy v administrativní budově východně od muzea.“

Ukončil hovor a odspěchal.

Malone se ujal vedení a utíkali s Cassiopeiou chodbou zpátky, odkud přišli. Věděl, že musejí čtyřikrát zabočit v pravém úhlu, a dvakrát už to udělali – napřed doleva, pak doprava. Míjel všechny boční východy, dával si záležet, aby se držel cesty, kterou šli sem. Zatraceně se mu uleví, až zase bude mít nad hlavou širé nebe.

Pořád svíral v ruce pistoli. Zbývalo v ní pár ran, Cassiopeiina už byla prázdná. Oba drželi baterky.

„Vážím si toho, cos tam dole udělala,“ poznamenal.

„To bylo to nejmenší.“

„Víš, že za jedním z těch světel byl Viktor.“

„A žádnému z nás se nic nestalo.“

Malone se zastavil. „To snad ne! Snad si nemyslíš, že nám pomáhal?“

„Nevím, co si mám myslet, Cottone. Všechno je to podraz na podraz. Vím jedině to, že se ztratil čtyřletý kluk a mně se ho nedaří najít.“

Viděl jí na očích vztek a čekal další slovní útok. Místo toho se k němu přivinula a políbila ho.

Něžně. Vřele. Nebyla v tom otázka, spíš prohlášení.

„Viktor není jako ty,“ řekla.

„Chceš tím říct, že jsem žárlivý?“

„Že jsi lidský.“

Hrozně ho to vyvedlo z míry. Prožívat emoce je jedna věc, dávat je najevo je něco úplně jiného. „Musíme odtud.“

Přikývla. „Jdeme.“

Překonali poslední dvě zatáčky a Malone před sebou v tunelu zahlédl prosvítat světlo. Otvor v podlaze knihovny. Zastavili se pod ním a podívali se o ten necelý metr výš.

„Půjdu první,“ řekla Cassiopeia.

Než Malone stačil něco namítnout, chytila se okraje a začala se jím soukat.

V půli cesty ji čísi ruce jediným škubnutím vytáhly nahoru.

Otvorem seskočil dolů jakýsi muž a přistál vedle Malonea.

Měl na sobě uniformu muzejní ostrahy, držel pistoli a mířil přímo na něj.

„Zdá se mi, že chtějí, abys vylezl,“ ozvala se shora Cassiopeia, „a to rychle a potichu.“

Tchang vystoupil z auta, jímž s Viktorem přijeli od studny ke středisku ostrahy. Cestu z Čchinova podzemního světa a z oploceného areálu našli rychle. Oba mrtvé členy Pa nechali v podzemí. S mrtvolami se toho moc dělat nedá, zvlášť když teď celé místo zamořily rtuťové výpary.

Naléhavější problém představoval Ni Jung.

Dole v hrobce – v absolutním soukromí – měl Tchang ideální příležitost jednou provždy s ním skoncovat.

Tu šanci promarnil.

Přesněji řečeno, promarnil ji Viktor.

Tchang si nechal svou nelibost pro sebe. Ve vhodnou dobu se s tím cizincem snadno vypořádá.

„Počkejte tady,“ řekl Viktorovi.

Vtrhl do klimatizované budovy ostrahy. Oblečení měl špinavé, vlasy rozcuchané, v ústech pachuť zatuchlého vzduchu.

Muži uvnitř vyskočili a postavili se do pozoru.

„Nevyšel z uzavřené budovy nad Jámou 3 před hodinou nějaký stařík?“

Velitel vyštěkl příkaz a jeden z jeho podřízených začal ťukat do počítačové klávesnice. Hledal pásky ze správného místa a doby. Na jednom monitoru naskočil záběr z Jámy 3 – válečníci držící mlčenlivou stráž, válečný vůz, koně, otvor v hliněné stěně. Z úhlu bylo znát, že nahrávka pochází z kamery těsně pod stropem. Tchang sledoval, jak z tmavého ústí knihovny vykročil postarší muž a za ním dva členové bratrstva, které tam nechal hlídat. Jeden Pchaa namířenou pistolí popohnal k žebříku opodál a všichni tři vyšplhali na ochoz. Sousední monitor se přepnul na venkovní záběr muzea nad Jámou 3 a na ty tři, jak vycházejí z budovy.

Tchang neviděl Pchao Wena přes dvacet let, naposledy těsně předtím, než Pchao uprchl ze země, ale jeho protivník se příliš nezměnil. Pořád tentýž podlouhlý obličej, velké oči a vysoké čelo. Vlasy měl pořád stejně řídké, jen o něco šedivější. Jeden z členů bratrstva ho držel na mušce a Tchang je sledoval, jak pomalu přecházejí prázdné prostranství.

„Kam šli?“ zeptal se.

Velitel kývl na muže u počítače a ten přepnul na další kameru.

„Několik minut jsme je sledovali,“ řekl velitel, „a zachytili jsme tohle.“

Tchang viděl, že Pchao a oba členové bratrstva jsou na parkovišti. Ještě pořád se hemžilo lidmi – nasedali do autobusů, vozy se rozjížděly. Pchao spolu s těmi dvěma došel ke světlému sedanu. Teď už se zbraní neoháněli. Jeden po druhém ho vřele objali a pak všichni společně odjeli autem.

Tchang udržel nehybný výraz.

Nikdo neřekl ani slovo.

„Z té samé podzemní místnosti v Jámě 3 měli vyjít ještě další dva, muž a žena,“ prohlásil po chvíli Tchang.

Velitel rychle přikývl a luskl prsty. Klávesnice vyvolala na monitorech správné záběry.

„Když odešli ti muži, které jste tam postavil na stráž,“ řekl velitel, „poslal jsem tam dva další.“

Aspoň někdo dělá svoji práci pořádně. „Dobře jste udělal.“

Velitel poděkoval za pochvalu úklonou a dal pokyn. Video se rozeběhlo. Tchang viděl z knihovny vycházet jednoho příslušníka muzejní ostrahy, po něm muže a ženu a nakonec dalšího hlídače s tasenou zbraní. Kdyby tam zůstali ti dva z bratrstva, mohli už být Cotton Malone a Cassiopeia Vittová po smrti a bylo by po problémech.

„Kde jsou teď?“ zeptal se.

„Zadrželi jsme je.“

„Zaveďte mě k nim.“

Zvedal se k odchodu.

Vtom se dveře rozletěly a dovnitř vtrhl Ni Jung s deseti ozbrojenci.

„Jménem Ústřední disciplinární komise Komunistické strany Číny přejímám v tomto objektu velení.“

ČÁST ČTVRTÁ

.

61

Cassiopeia s nohama hozenýma na stole pozorovala Cottona. Taky se rozvalil na jedné z kovových židlí, zkřížil nohy a zavřel oči. Místnost, kam je pod namířenou zbraní odvedli, neměla okna a připomínala jí celu v Belgii.

„Už zase lítáme v průšvihu,“ zamumlal.

„Aspoň se nikdo nedozví, žes podpálil jeden z největších archeologických objevů všech dob.“

Otevřel oči. „Nech si ty fóry.“

Usmála se. „Myslíš, že tu mají odposlech?“

„Doufám. Hej, ty tam, co nás posloucháš, mám hlad. Přines nám něco k jídlu.“

Zase zavřel oči. Napadlo ji, jak je zvláštní, že je to jediný muž, který ji zneklidňuje, a přitom jí zároveň dodává klid. Nemusela si vedle něj nic dokazovat a on s ní nesoutěžil. Byl prostě sám sebou. A jí se to líbilo.

„S tím požárem jsi to vymyslel bezvadně,“ pochválila ho.

Pokrčil rameny. „Pořád se mi vybavovalo Tivoli. Několikrát jsem se tam díval na jednoho plivače ohně. Jednou jsem se s ním dal do řeči. Vykládal mi, že při všech svých tricích používá minerální olej. Ale pochopitelně ho nezapaluje na hladině rtuti.“

„Ta hrobka teď bude nějakou dobu toxická.“

„Co na tom záleží? Nikdo se o tom nedozví. Buď ji vykradl Pchao, nebo byla vykradená, už když tam přišel. Číňané tam beztak nechtějí nikoho pouštět. A my se při našem štěstí ocitli v kleštích mezi dvěma politickými esy, co spolu vedou soukromou občanskou válku.“

Znala ho lépe, než si byl ochoten připustit, a tak na něm postřehla, že přemýšlí na plné obrátky. „No tak to vyklop.“

Otevřel oči a zablýsklo se mu v nich. „Co mám vyklopit?“

„Nad čím hloubáš.“

„Proč jsi mě políbila?“

Bylo jí jasné, že schválně dělá okolky. „Chtělo se mi.“

„To není odpověď.“

„Ale je.“

Proč ho políbila, bylo čirou záhadou i pro ni, krom toho, že se jí prostě chtělo. Někdo přece začít musí, kruci. Ale teď nebyla vhodná chvíle vydat se na procházku emocionálním minovým polem. „Odpověz mi. Co se ti vybavuje v té tvojí fotografické paměti?“

„Kéž by eidetická znamenala fotografickou. Usnadnilo by mi to život. Místo toho si můj praštěný mozek zapisuje kdejaký zbytečný detail.“ Zavřel oči. „A v tom je ta potíž. Potřebuju nějakou dobu, abych se vším tím balastem prohrabal.“

Ni stanul Tchangovi tváří v tvář. Byli zhruba stejně vysocí a zhruba stejného věku, Tchang nanejvýš o rok dva starší. Ni si uvědomoval, že jsou na veřejném místě a kolem je plno zvědavých očí a uší. Řeči o tom, jak se zachovají, se roznesou všude.

„Mně neporoučíte,“ prohlásil rázně Tchang.

„Jsem tu na přímý rozkaz premiéra. Můžete zavolat do jeho úřadu a ověřit si to, ale ujišťuji vás, že jednám z jeho pověření. A premiér vám, pane ministře, bezesporu poroučí.“

Tchang měl oblečení zrovna tak špinavé jako on sám – byli oba mokří, umazaní a vzteklí.

„Jsem objektem nějakého vyšetřování?“ zeptal se Tchang.

Ni mu nemínil do té pasti vběhnout. „Takové informace neprozrazuji dokonce ani prvnímu vicepremiérovi.“

Zdálo se, že Tchang je tu sám. Všichni ostatní měli muzejní uniformy. Ni se venku rozhlížel po tom cizinci, který mu v hrobce zachránil život, ale nikde ho nezahlédl. Rád by ho vyzpovídal.

„My dva bychom si měli promluvit,“ řekl Tchang. „Soukromě.“

Ni rychle zvážil plusy a mínusy a usoudil, že výhody převažují. Významně se podíval na velitele a ten vykročil ke dveřím na druhé straně, napravo od videoobrazovek.

Ni a Tchang osaměli v místnosti bez oken a zavřeli za sebou dveře.

„Mělo být po vás,“ řekl Tchang a oči mu plály nenávistí.

„Už podruhé se vám nepovedlo mě zabít. Tenhle boj nevyhrajete.“

„Už se stalo.“

Tchangův sebevědomý tón se Nimu nezamlouval. „Mohl bych vás dát uvěznit.“

„Za co? Nemáte žádný důkaz. A jestli spoléháte na Pchao Wena, tak hodně štěstí. Míň důvěryhodného člověka abyste pohledal.“

„Co zjistíme, když vám sundáme kalhoty?“

„Že mám odvahu,“ opáčil Tchang.

„Jste hrdý na to, co jste?“

„Jsem hrdý na to, čeho dosáhnu.“

Ni věděl, že balancuje na ostří nože. Neexistoval jediný důkaz, že Tchang provedl něco špatného, a tím, že ho odhalí jako eunucha, ničeho nedosáhne. Vznese-li proti němu obvinění a nebude ho schopen doložit, nadobro se zdiskredituje. Jeho úřadu se dařilo, protože se uměl správně rozhodovat. Věděl ale, že hodně lidí ve vládě čeká na nějakou jeho osudovou chybu, která by jim poskytla příležitost skoncovat s autonomií, díky níž byla jeho vyšetřování tak úspěšná.

„V provincii Jün-nan zahynul jistý pilot,“ řekl Tchangovi. „Sestřelil ho cizinec, který pilotoval jednu z našich helikoptér. K jeho letu jste dal příkaz vy.“

„Dal jsem příkaz k letu helikoptéry. Abych Pchao Wenovi zabránil ilegálně vstoupit do země. Ale nedal jsem příkaz k zabití pilota. Můžete snad nějak dokázat opak?“

„Ano, až toho cizince najdu.“

Může to klidně být ten člověk z hrobky. Ten, který ho zachránil. Tchang očividně nemá tušení, že jeho předpokládaný spojenec hraje dvojí hru.

Anebo ano?

Ni se rozhodl pomlčet o tom, co se stalo. Jestli ten člověk, který mu pomohl, opravdu hraje na obě strany, může se mu jeho pomoc hodit i někdy v budoucnu. Jestli je tohle všechno lest, vyplatí se mlčet.

„Je to souboj nás dvou,“ konstatoval Tchang. „A vítěz vznese nárok na Čínu.“

„Vím, co je v sázce.“

Tchangovi se rozhořely oči nenávistí. „Mého vítězství se nedožijete.“

Otevřel dveře a odkráčel; mlčky prošel kolem ostatních a opustil budovu.

Ni přešel do vedlejší místnosti a poručil: „Chci vidět všechno, co viděl ministr Tchang. A povězte mi totéž, co jste řekli jemu.“

Malone si v duchu přesně vybavil vršek jadeitového podstavce. Rytá mapa říše Prvního císaře, zarámovaná řadou znaků. Cassiopeii i jemu připomínala mapu na hedvábí v Pchao Wenově rezidenci.

Je to reprodukce jedné, kterou jsem kdysi viděl. Mapa starověké Číny.

Trošičku obměněná.

Kéž by měl u sebe svůj iPhone, jenže hlídači mu ho zároveň se zbraněmi zabavili při osobní prohlídce. Bez něj si nebyl stoprocentně jistý, ale stačilo to.

Dveře se otevřely.

Vešel muž, kterému nechybělo moc do šedesátky. Tvrdou tvář měl posetou kulatými jizvičkami a pod hustými tmavými vlasy se mu rýsovaly odstávající uši.

Z očí mu sálalo odhodlání.

„Jsem ministr Ni Jung.“

62

Tchang odešel z budovy ostrahy a zamířil rovnou k autu, jímž s Viktorem přijeli. Přikázal Viktorovi, ať čeká venku, a ten měl zřejmě dost rozumu, aby se schoval, když se tu objevil Ni se svými muži. Dva z nich stáli na stráži u vchodu. Tchang se rozhodl, že by ho radši neměli vidět, jak Viktora hledá, a tak se posadil za volant, nastartoval a odjel.

Pohyb na zadním sedadle ho vylekal.

Ve zpětném zrcátku se objevila Viktorova tvář. „Říkal jsem si, jak dlouho vám to asi potrvá.“

„Ministr Ni vás hledá.“

„O tom nepochybuju.“

Tchang dospěl k závěru, že Viktor už mu není k ničemu. Jestli ho Ni chytí, rychle mu rozváže jazyk a Viktor začne mluvit. Čínské výslechové metody bývají velmi účinné. Na rozdíl od Západu netrpí Čína skrupulemi ohledně mučení.

Jenže je tu problém s Pchao Wenem.

Kam se poděl?

Vtom mu zazvonil telefon.

Prve si ho při odchodu z budovy znovu zapnul. Zajel s autem ke straně a nastavil hovor na hlasitý odposlech.

„Vrátil jsem se,“ ozval se z reproduktoru Pchao Wen.

Tchanga však zajímalo něco jiného. „Tvrdil jste, že v hrobce jsou lampy s ropou. Nic tam nebylo.“

„Bývalo jich tam hodně a všechny plné ropy,“ ujistil ho Pchao. „Ale když jsem tam před pětadvaceti lety přišel, všechno včetně lamp jsem odstěhoval.“

„Kde jste?“

Pchao se zasmál. „Proč bych vám to měl vykládat?“

„Jste v Číně. Najdu si vás.“

„Určitě jste díky kamerám viděl, že ti dva bratři, které jste nechal hlídat knihovnu, odešli se mnou. To by vám mělo stačit jako důkaz, že se v bratrstvu netěšíte bezvýhradné podpoře.“

„Mám dost lidí, abych s vámi zatočil.“

„Ale můžete jim doopravdy věřit? Kolik z nich vás vodí za nos podobně jako tihle?“

„Potřebuji ten ropný vzorek. Vždyť to víte.“

„Abyste si k některé lampě pomohl, budete muset vyjednávat se mnou.“

„Ujišťoval jste mě, že vzorek dostanu. Je pro náš plán zásadní.“

„Jenže žádný náš plán už neexistuje. Převzal jste velení. Teď je to váš plán. Při našem posledním rozhovoru jste mi to dal jasně najevo.“

Tchang věděl, co na to říci. „Jak ten pat vyřešíme?“

„Pao che tien,“ odvětil Pchao.

Tchang si uvědomil, že Viktor dokonale ovládá mandarínskou čínštinu, a tudíž rozumí.

Síň zachování harmonie.

„Tam si promluvíme,“ řekl Pchao.

„A vy mě budete moci zabít?“

„Kdybych vás chtěl zabít, už byste byl po smrti.“

Aby bylo možno dokázat teorii o abiotické ropě a osvobodit Čínu ze závislosti na dovozu, musí mít Sokolov k dispozici vzorek ropy prokazatelně vytěžený v ropných polích v Kan-su před 2200 lety. Pchao Wen je jediný, od koho se dá získat. Jenže…

„Jak poznám, že mi dáte pravý vzorek?“

„Odnesl jsem z Čchinovy hrobky všechno. Stálo mě to hodně dřiny. Nemělo by hlavu ani patu, abych falšoval něco, co jsem s takovým úsilím zachránil.“

„Proč jsem se o tom nedozvěděl nikdy dřív?“

„Protože to nebylo potřeba.“

„Vyrážím hned na cestu,“ oznámil Tchang.

„Takže budeme v debatě pokračovat. Tam.“

Spojení se přerušilo a Tchang zaklapl telefon.

„Počítám, že jedeme oba?“ zeptal se Viktor.

Ten hovor s sebou nesl řadu problémů a pro Tchanga z nich vyplývalo, že tohohle cizince bude ještě potřebovat.

Přinejmenším nějakou dobu.

„Správně.“

Ni studoval ty dva cizince. Pasy je identifikovaly jako Cottona Malonea a Cassiopeiu Vittovou a jeho zaměstnanci ověřili, že je to pravda. Špióni svou pravou identitu nepoužívají. Oba u sebe měli ruční zbraně Čínské lidové osvobozenecké armády, nejspíš z výzbroje helikoptéry, kterou přiletěli od jezera Tien. Rychlý průzkum na internetu odhalil, že Cassiopeia Vittová je bohatá žena, která žije v jižní Francii, jediný potomek otce, jenž se vlastním přičiněním domohl miliardového majetku a celý jí ho odkázal. Její jméno se vyskytovalo v mnoha novinových zprávách z celého světa, většinou v souvislosti s archeologickými nálezy anebo ohroženými historickými památkami různého druhu, které buď objevovala nebo renovovala.

Cotton Malone byl jiný případ. Právník, vysoký důstojník námořnictva a bývalý americký agent, který dřív pracoval pro americké ministerstvo spravedlnosti. Přede dvěma lety odešel do výslužby a momentálně provozoval knihkupectví v dánské Kodani.

Že by krytí?

Možná, ale trochu moc okaté.

„Povězte mi o tom pilotovi, se kterým jste přiletěli z Jün-nanu,“ požádal anglicky.

„Beze všeho,“ řekl Malone. „Jmenuje se Viktor Tomas a je děsný otrava. Kdybyste ho strčil za mříže, byla by to paráda.“

„Přesně to bych udělal moc rád. Zabil jednoho z našich pilotů.“

„Který se snažil zabít nás,“ dodala Cassiopeia.

Ni se na ni zamračil. „Byl to důstojník Čínské lidové osvobozenecké armády a plnil rozkaz. Netušil, co jste zač.“

„Viktor se ochomýtá někde poblíž,“ řekl Malone. „Pracuje pro Karla Tchanga.“

Ni vycítil jeho nevraživost. „Vy ho nemáte zrovna v lásce.“

„Přáníčka k Vánocům si neposíláme.“

„Proč tu jste vy dva?“ zeptal se Ni.

„Prohlížíme si památky,“ odvětil Malone. „Tohle je nová trasa, kterou nabízí čínská armáda. Dopřeje vám proletět se v jednom ze svých vrtulníků, zažít útok stíhačky a pak vás nechá nakouknout do starověké hrobky.“

Ni se neubránil úsměvu. Tihle dva hrozbu nepředstavují. Aspoň ne pro něj. „To vy jste byli v té hrobce a stříleli na Tchanga a jeho lidi?“

Malone se na něj zadíval. „Když vidím vaše mokré oblečení a tutéž špínu, od které jsme až po uši i my, soudím, že vy jste tam byl taky. ‚Hej, vy pitomci!‘ Pamatujete?“

„Poskytli jste mi čas, abych utekl.“

„O to nám šlo,“ potvrdila Vittová. „I když jsme nevěděli, komu vlastně pomáháme.“

Ni se rozhodl zariskovat. „Ten Viktor Tomas mi na útěku pomohl.“

Malonea to překvapilo. „Tak to máte kliku. Vás asi na vánočním seznamu má.“

„Je na tom něco špatného?“

„Přijde na to, na které straně plotu dneska stojí.“

„Kde je Pchao Wen?“ zeptal se Ni.

„Pryč,“ odvětila Vittová. „Cestou do hrobky nám zmizel v jednom bočním tunelu. Netušíme, kam se poděl.“

„Zato vy ano,“ řekl Malone. „Odjel odtud, že?“

Ni už si všiml, že ten muž má dobré instinkty. Ale od bývalého agenta se to koneckonců dá čekat. „Odjel přede dvěma hodinami.“

„Zdá se, že máte problémů až nad hlavu,“ poznamenal Malone.

„Stejně jako vy.“

Dveře se otevřely.

„Prosím na slovíčko, pane ministře,“ řekl jeden z Niho mužů mandarínskou čínštinou.

Niho by zajímalo, jestli Malone a Vittová rozumějí.

Ani na jednom to nepoznal.

„Hned se vrátím.“

Malone věděl, co přijde.

„Nebylo nutné potopit Viktora,“ vyčetla mu Cassiopeia, jakmile se zavřely dveře.

„Potopený už byl.“

„Slyšel jsi Niho. Viktor ho zachránil.“

„Z toho vyplývá, že si Rusové přejí, aby Ni v souboji o moc nad touhle zkorumpovanou zemí Tchanga porazil. Žádný div.“ Prozatím pomlčel o dalších dvou Viktorových cílech – zabít Tchanga a unést, anebo přinejhorším umlčet Sokolova.

„Už ses prohrabal tím svým mozkem?“ připomněla mu Cassiopeia.

Ignoroval ji a vstal.

„Co chceš dělat?“

„Pobavit se.“

Otevřel dveře.

Dvěma mužům při jeho vstupu sjela ruka k pouzdru se zbraní, ale uvědomili si, že Ni Jung se s tímhle narušitelem bavil. Ni vyštěkl příkaz, kterému Malone nerozuměl, a vojáci se uklidnili.

„Co se děje?“ zeptal se Ni anglicky.

„Myslím, že vám mohu pomoci.“

63

Helikoptéra se vznesla k večerní obloze a Tchang se co nejpohodlněji usadil. Viktor seděl proti němu.

Síň zachování harmonie.

Tchang už tam nebyl hezky dlouho.

„Bratři, toto je naposledy, kdy spolu mluvíme tváří v tvář,“ oznámil Pchao Wen.

Tchang stál ve skupině padesáti vyvolených. Otevřeným oknem se dovnitř linul voňavý horský vzduch. Hedvábný šat, který dostal stejně jako všichni ostatní, ho před odpoledním chladem moc nechránil, ale zima mu nebyla.

„Máme dobrý plán,“ ujistil je Pchao.

V průčelí dlouhé síně se nacházela složitá policová stěna s přihrádkami, v nichž se uchovávala moudrost věků. Rukopisy byly téměř metr dlouhé a sestávaly z volných archů hedvábí či plátna, starých celá staletí, které byly zabaleny v látce a slisovány mezi dvě vyřezávané desky. Tchang v rámci svého výcviku některé z nich vlastnoručně opravil. Na stěnách bylo plno stříbrných lamp, ale svítit nebylo třeba, protože skrz ochozy ve dvou horních poschodích padala dovnitř sluneční zář. Kvílivé troubení mušle, do které dul nějaký bratr, zvenčí ohlásilo, že jsou tři hodiny odpoledne.

„Věřím, že z nás všech jste právě vy těmi, kdo mají největší naději dosáhnout postavení s velkou mocí a vlivem. Jeden z vás se snad dokonce stane premiérem, čímž by se nám velmi usnadnilo dosažení našeho cíle. Zajistil jsem vám všem odpovídající start. Všichni do jednoho jste připraveni. Tak do toho. Tchou liang chuan ču.“

Nahraďte trámy a pilíře shnilými podpěrami.

Tchang tomu přísloví dokonale rozuměl.

Sabotujte, zničte nebo jinak odstraňte klíčové struktury, o které se opírá protivník, a nahraďte je svými vlastními. Ochromte nepřítele, ovládněte ho zevnitř.

„Když je vůz koly nahoru, nejede,“ řekl Pchao Wen. „Když se odstraní trámy a pilíře, dům se zbortí.“

Tchang byl hrdý, že je součástí toho, k čemu se schyluje.

„Brzy odjedu,“ oznámil Pchao Wen. „Chceme-li uspět, je to nutné. Budu ale váš postup sledovat a řídit zdálky. Mým hlasem k vám bude promlouvat bratr Tchang.“

Tchang nevěřil vlastním uším. Slyšel správně? Proč on, a ne někdo ze starších? Nebylo mu ještě ani třicet a v Pa byl nováčkem. A přesto bude velet?

„Mládí je výhoda,“ vysvětlil Pchao. „Uskutečnění našeho plánu potrvá dlouho. I když je mezi námi mnoho zkušenějších, čas není naším spojencem.“

Rozhlédl se síní a viděl, že žádný ze spolubratří nehnul ani brvou. V bratrstvu Pa nepanovala demokracie. Zakládalo se na konceptu odvozeném z legalismu. Veškerá rozhodnutí činí hegemon a diskuse se nepřipouští.

„Proč musíte odjet?“ zeptal se náhle jeden ze starších členů.

Pchao Wen si uchoval bezvýraznou tvář. „Mohl bych být příčinou rušivého vnějšího zásahu.“

„Chcete tím říci, že by se do věci vmísili vaši nepřátelé.“

„Vy už dlouho pochybujete o našem směřování,“ konstatoval Pchao.

„To není pravda. Pochybuji o vás.“

Tchang věděl, že ten muž zastává postavení téměř rovnocenné Pchao Wenovu. Těšil se oblibě v hlavním městě a všeobecné úctě, měl známosti ve straně. Ale Tchang rovněž věděl, co Pchao svým počínáním sleduje.

Láká tygra dolů z hor.

Než vtrhnout na nebezpečné neznámé území a střetnout se s nepřítelem tam, je lepší vylákat ho k boji ven.

„Vysíláte nás do náročné bitvy,“ pokračoval Pchaův odpůrce. „Do takové, v níž nejste ochoten bojovat po našem boku. Někteří z nás možná uspějí, jiní ne. Vy ovšem nemůžete prohrát.“

„Co bych podle vás měl dělat?“

„Přinejmenším zůstat tady.“

Prohnaná lest, pomyslel si Tchang. Když je protivník ve výhodě, nevzdorujte mu přímo; radši se snažte, aby vyčerpal své zdroje, a vysajte z něj sílu. Donuťte ho k chybě. U někoho méně schopného by ten trik zabral…

„V tom případě byste mi ale nemohl podrazit nohy,“ opáčil Pchao.

Zaklínili se do sebe pohledem.

„Dobře vím, co už dlouho děláte,“ prohlásil Pchao. „Je mi jasné, že po mém odjezdu si budete chtít přivlastnit celý můj plán. Proto jsem si vás nevybral za svého emisara. A proto jsme tady – aby se všichni dozvěděli o vaší zradě.“

Muž neucouvl; držel se zpříma doslova i přeneseně. „Přivodíte nám zkázu.“

Pchao si založil paže na hrudi a ruce zasunul do rukávů. Tchang zpozoroval, že nepatrně sjel očima doleva, načež bratr stojící poblíž Pchaova vyzývatele rychle popošel o dva kroky, popadl muže oběma rukama za hlavu a škubl jí doprava.

V hrobovém tichu se ozvalo prasknutí a muž se bezvládně zhroutil na mramorovou dlažbu.

Nikdo nereagoval.

Pchao Wen stál bez pohnutí.

„Když Sun-c‘ napsal Umění války, dostalo se mu audience u krále země Wu. Chtěl velet králově armádě, ale král nevěřil, že je možné vycvičit na vojáka kohokoli, a tak Sunovi předložil výzvu: Vycvič k boji mé konkubíny a smíš velet mé armádě. Sun-c‘ výzvu přijal, učinil z dvou žen důstojnice a vysvětlil jim povely. Ale když dal zabubnovat na pochod, všechny ženy se rozesmály. Sun-c‘ věděl, že když povely nejsou jasné, je to vina generála. A tak své vysvětlení zopakoval, jenže důstojnice i ostatní ženy se smály dál. Sun-c‘ také věděl, že když povely jasné jsou, ale nikdo se jimi neřídí, je to vina důstojníků. Nařídil tedy, aby obě důstojnice, královy nejoblíbenější konkubíny, sťali. Poté ostatní ženy poslouchaly povely na slovo a on je zdárně vycvičil. Král se sice horšil a hněval, ale svěřil Sunovi velení nad armádou.“

Všichni mlčky stáli.

„Jsou moje povely jasné?“ zeptal se Pchao skupiny.

Všichni přikývli.

Tchang si vzpomínal, co se dělo po shromáždění. Ještě s dvěma dalšími odnesl mrtvolu ven za skály, na posvátné místo. Tam jí odřezali údy, rozsekali trup na kusy, kamením rozdrtili maso a kosti na kaši a tu smísili s mlékem a moukou z ječmene.

Pak čekali na supy.

Tchang byl svědkem obřadu jhator mnohokrát. Doslovný překlad znamená „dát almužnu ptákům“ a je to jediný praktický způsob, jak se zbavit lidských ostatků v místech příliš skalnatých na to, aby se tam dal vykopat hrob, a příliš skoupých na dřevo, aby připadala v úvahu kremace.

„Když je potřeba ptáky k potravě lákat anebo když jí dokonce kus nechají a odletí, je to špatné znamení,“ říkal jednou Pchao.

Ale toho dne ptáci odletěli, až když už nic k snědku nezbylo.

Tchang by si přál, aby se mohl s Ni Jungem vypořádat stejně snadno jako Pchao se svým vyzývatelem. Niho troufalý počin ho zneklidnil. Skutečně jednal z pověření premiéra? Rozhodl se, že to zjistí, a nařídil pilotovi vrtulníku, aby ho spojil s Pekingem. K telefonu přišel jeho hlavní asistent a oznámil mu, že premiér před několika hodinami opustil hlavní město.

„Kam jel?“

„Do Sin-ťiangu. V Kašgaru se koná oslava zprovoznění nové čističky.“

Takové události obvykle nevyžadují přítomnost nejvyššího představitele strany a vlády a Tchang dal svoje obavy najevo.

„Myslel jsem na totéž,“ přitakal jeho asistent. „Vyptal jsem se a bylo mi řečeno, že guvernér má obavy z další vlny neklidu v regionu.“

Nejzápadnější oblasti Číny odjakživa představují problém. O hranici se tam dělí osm národů, které jsou kulturně mnohem blíže muslimům a střední Asii než Východu. Aby se téměř devadesátiprocentní převaha jiných etnických skupin nad Chany naředila, podporoval Mao imigraci. V jeho politice pokračovaly i následující vlády, tu nynější nevyjímaje. Poslední dobou však začaly nabírat na síle protesty proti tomu, co místní lidé vnímali jako kulturní invazi.

„Nic dalšího jste nezjistil?“

„Začali vyzvídat, proč mě to tolik zajímá. Řekl jsem jim, že se s premiérem chcete sejít.“

Šikovný trik.

„Pane ministře, právě jsem obdržel ještě jinou informaci.“

Řekl to tónem, který se Tchangovi vůbec nelíbil.

„Došlo k útoku na laboratoř v Lan-čou. Muži uvnitř jsou mrtví. Lva Sokolova unesli.“

64

Ni hleděl na Cottona Malonea, jak stojí sebejistě ve dveřích. Přiletět do Číny načerno vyžaduje odvahu. Vyžádal si o Maloneovi i Vittové další informace, ale zatím nedorazily. Místo toho si právě vyslechl zprávu o telefonickém rozhovoru zachyceném před několika minutami – Karl Tchang hovořil s Pchao Wenem.

„Ujišťoval jste mě, že vzorek dostanu. Je pro náš plán zásadní.“

„Jenže žádný náš plán už neexistuje. Převzal jste velení. Teď je to váš plán.“

„Jak jste se k tomu dostali?“ zeptal se svých lidí.

„Monitorujeme hovory ze všech čísel, která ministr Tchang momentálně používá.“

„Kde je?“

„Odletěl odtud státní helikoptérou. V Si-anu na něj čeká letadlo – podle letového plánu má namířeno na západ do Kašgaru.“

Ni si vzpomněl, že o tom městě se zmínil v telefonu Pchao.

Pao che tien.

„V čem mi můžete pomoci?“ zeptal se Malonea.

„Vím, kam jel Pchao Wen.“

Ni už to teď věděl také. „A kam?“

„Do Síně zachování harmonie.“

Malone se společně s Ni Jungem vrátil do místnosti bez oken. Očividně odpověděl správně – Ni okamžitě poslal svého pomocníka pryč a jeho gestem vybídl, ať se vrátí dovnitř. Cassiopeia si ještě pořád hověla na židli s nohama na stole, ale Malone věděl, že ho slyšela.

„Co o tom místě víte?“ zeptal se Ni.

Malone se posadil. „Napřed to nejdůležitější. Nepřijeli jsme vám dělat potíže.“

„Nevím, co jste zač.“

„Vypravili jsme se sem,“ vstoupila do hovoru Cassiopeia, „kvůli čtyřletému chlapci.“

A vyložila Ni Jungovi příběh Sokolovova syna.

Zdálo se, že Ni poslouchá s upřímným zájmem. „K tomu dochází po celé Číně. Každý den zmizí stovky dětí.“

„A co s tím děláte?“ zeptal se Malone.

Ni si ho podrážděně změřil. „Já osobně nic. Ale souhlasím, že by se něco dělat mělo.“

„My nejsme špióni,“ řekla Cassiopeia.

„Možná že ne. Ale dopravili jste sem Pchao Wena a ten představuje pro tuhle zemi hrozbu.“

„Tomu věřím,“ utrousil Malone.

„Jak mi můžete pomoci?“ zeptal se Ni.

„Potřebuju svůj iPhone.“

Zdálo se, že Ni o tom požadavku uvažuje, pak otevřel dveře a něco čínsky poručil. Za chvilku ležel přístroj na stole.

Malone ho zvedl, přejel prstem po displeji a vyhledal snímky. „Tohle jsem nafotil v Belgii během návštěvy v Pchaově rezidenci. Je to reprodukce mapy na hedvábí, kterou se nám chlubil.“

Malone dotykem prstu otevřel nový obrázek.

„A tohle je z hrobky – horní deska podstavce, na kterém spočíval Čchin Š‘-chuang-ti.“

Ni si snímek prohlížel. Malone čekal na reakci, ale Ni mlčel. Jen si zvedl displej blíž k očím a přepínal mezi oběma obrázky. Pak telefon odložil a vzal si svůj vlastní, stiskl tlačítko rychlé volby a čekal na spojení. Vyštěkl čínsky několik rozkazů a znovu čekal. Řekl ještě něco a ukončil hovor.

Malone se pokoušel Ni Junga odhadnout a vzpomínal, co četl během letu z Belgie. Ze zkušenosti věděl, že v Číňanech se člověk těžko vyzná. Praktikují s téměř mistrovskou dokonalostí umění klamu a udržují nejen protivníky, ale i spojence trvale ve střehu. A tenhle muž není žádný řadový úředníček. Stojí v čele jedné z nejobávanějších čínských institucí. Může zničit kohokoli, kdykoli si vzpomene. Stephanie Maloneovi řekla, že Spojené státy považují Niho za umírněného politika v národu fanatiků. Jako lídrovi mu jednoznačně dávají přednost před Karlem Tchangem. Podobné přesvědčení zřejmě sdíleli i Rusové, protože přikázali Viktoru Tomasovi, aby na Niho dával pozor. Jenže Stephanie zároveň poznamenala, že se ministerstvo zahraničí bojí, že Ni Jung není dost tvrdý, aby Čínu zvládl.

Další Gorbačov, poznamenala.

Nimu zacinkal telefon.

Stiskl tlačítko, chvilku čekal a pak se zadíval na displej. „Když lidé povýší, přinášejí si s sebou do nového úřadu cenné věci. Ty zůstávají jejich osobním majetkem. Aby se předešlo nedorozuměním ohledně vlastnictví, pořizuje moje oddělení fotodokumentaci.“

„Takže odcházíte z úřadu jen s tím, s čím jste přišli,“ pochopil Malone.

Ni přitakal. „Když jste mi ukázal ten obrázek, vybavila se mi jedna vzpomínka. V premiérské rezidenci je soukromá studovna, kterou užívá pouze předseda vlády. Ten současný si ji vyzdobil věcmi, které si přinesl před devíti lety při nástupu do funkce. Nábytek z růžového dřeva, vázy, svitky, intarzované dřevěné zástěny. Několikrát jsem v té místnosti byl.“

Ni položil svůj telefon vedle Maloneova. I když měl displej menší než iPhone, obrázek byl neméně zřetelný.

Hedvábná mapa.

„Tohle tam visí na zdi.“

Malone a Cassiopeia se nad ní sklonili.

„Jsou stejné,“ řekla.

Malone si okamžitě uvědomil, co to znamená.

„Obdivoval jsem se té mapě,“ pokračoval Ni, „a premiér mi pověděl totéž, co Pchao vám. Že je to reprodukce jedné starověké, která se mu líbila.“

„Tchang a Pchao jsou oba eunuchové,“ navázal Malone. „Z bratrstva Pa.“

Ve vzduchu zůstalo viset, co nedořekl.

A co premiér?

„Zeptal jsem se ho,“ řekl Ni. „Tvrdí, že eunuch není. Prý zákrok odmítl.“

„Věříte mu?“ zeptala se Cassiopeia.

„Už nevím, komu a čemu mám věřit.“

„Ještě něco,“ ukázal Malone na telefony. „Všimněte si ohraničení té mapy v premiérově studovně.“

„Čínské číslice,“ ukázal Ni nahoru nalevo. „Tři, čtyři, šest, osm, dvě, pět, jedna, sedm.“

Malone se zlehka dotkl prstem druhého znaku odshora v levém svislém sloupci. „Devítka. Tady nahoře. A v horní řadě ob jedno místo čtyřka.“

Ukázal na svůj telefon s obrázkem z Pchaovy rezidence. „Jsou stejné. Ale podívejte se na tohle.“ Přepnul na záběr podstavce v císařově hrobce. „Jiné znaky na jiných místech.“

Ni je porovnával. „Tohle nejsou číslice. Jsou to písmena.“

Všechny naráz je napadla stejná myšlenka.

Reprodukce jedné staré, kterou jsem kdysi viděl.

Trošičku obměněná.

„Pchao v té hrobce byl,“ připomněl Malone.

„Premiér také,“ dodal Ni.

„Tenkrát tam zavedli osvětlení?“ zeptal se Malone.

Ni přisvědčil.

Malone načrtl prstem nad displejem dvě čáry. Jednu od čtyřky dolů. Druhou od devítky napříč.

„Je to mřížka, kterou si pro svoje mapy vymysleli,“ konstatoval. „Podobná těm, které se na mapách běžně používají. Použili čtyřku a devítku. Šťastné a nešťastné číslo. Pchao mi je ukazoval v komoře s knihovnou. Vsadil bych se, že místo, kde se ty linie protínají, je něčím důležité.“

Vzal telefon a zvětšil příslušnou část mapy. Linie se opravdu v určitém bodu proťaly. O čem to Pchao mluvil? Osamělé místo v západních horách. Označené třemi znaky.

„Vím, co ty znaky znamenají,“ ozval se Ni. „U hlavního města.“

„Na tom malém obrázku ve vašem telefonu to nerozeznáme,“ řekl Malone, „ale kdyby se na vaši fotografii někdo podíval ve větší verzi, sázím se, že by našel tytéž tři znaky na stejném místě.“

Ni znovu zatelefonoval a za chvilku se jim to potvrdilo.

V Maloneově mozku se pospojovaly jednotlivé tečky.

Nimu znovu zacinkal telefon. Zvedl ho, stiskl tlačítko a přečetl si zprávu.

Zatvářil se zmateně a užasle. Pak Cassiopeii a Maloneovi vylíčil telefonát mezi Tchangem a Pchaem, který jeho lidé před chvílí zachytili.

„Mezi těmi dvěma jsou rozpory,“ řekl. „Pchao Wen vylákal Tchanga pryč a teď chce, abych na totéž místo odjel také. Před několika lety jsme založili webovou stránku, kde mohou lidé elektronicky upozorňovat na případy korupce. Pchao o její existenci ví. Zmínil se mi o tom. Teď mi jejím prostřednictvím poslal vzkaz. Informujte ministra Niho, že ho očekávám v Síni zachování harmonie. Vyskytuje se tam hodně korupce. Vyřiďte Cassiopeii Vittové, že je tam i to, co hledá.“

„Ten parchant celou dobu věděl, kde je to dítě,“ řekla.

Malone potřásl hlavou. „Musí mít špičkovou zpravodajskou síť. Ví, že jsme přežili a že jsme tu s vámi.“

„Špehové,“ utrousil Ni.

„Musíme tam jet,“ naléhala Cassiopeia.

„Zatímco se bavíme, Karl Tchang už letí na západ,“ poznamenal tiše Ni.

„Pravda,“ přitakal Malone. „Musíme vyrazit.“

Ni zavrtěl hlavou. „Nepřipadá v úvahu.“

Cassiopeia nemínila nic takového poslouchat. „Proč ne? Vsadila bych se, že o Pa víte všechno. A o Pchao Wenovi také. Neznám sice Karla Tchanga, ale za posledních pár dnů jsem se na vlastní kůži přesvědčila, že je nebezpečný. Nedá se odhadnout, kam až jeho nebezpečnost sahá. Rusové a Američané mají tak nahnáno, že se spojili, aby ho zastavili. Vůbec nás neznáte, pane ministře, ale jsme nejdůvěryhodnější spojenci, které máte. Celá tahle záležitost skončí“ – zapíchla prst do mapy na Maloneově iPhonu – „přesně tady.“ Podívala se na hodinky. „Je skoro sedm večer. Musíme jet.“

Niho výraz změkl. „Nejdřív je potřeba vyřídit ještě něco. Informovali mě o tom před chvilkou tam vedle.“

Malone čekal.

„Našli jsme Lva Sokolova. Je na cestě sem.“

65

KAŠGAR AUTONOMNÍ OBLAST SIN-ŤIANG PÁTEK 18. KVĚTNA 01:00

Tchang vystoupil z letadla a vykročil do tmy. Měl za sebou klidný let na západ přes poušť Taklamakan, žádné turbulence. Všiml si, že hodiny zvenku na letištní budově jdou o dvě hodiny pozadu; neformální gesto odporu proti nařízení, že se celá Čína řídí pekingským časem. Současná vláda přistupovala k podobným maličkostem shovívavě. On by se tak velkoryse nechoval. Povstání a nepokoje, které v západní části země bují, by potlačil. Separatistické tendence by trestal. Kdyby bylo třeba, srovnal by se zemí všechny mešity a veřejně popravil každého disidenta, aby bylo jednou provždy jasné, že toto území zůstane součástí Číny.

Viktor vystoupil z letadla hned po něm. Během letu se spolu příliš nebavili, oba se několik hodin prospali a připravovali se na to, co je čeká.

Tchang si potřeboval promluvit s lidmi ve svém úřadu, ale nemohl se jim dovolat.

O sto metrů dál čekal vojenský vrtulník s už nastartovanými rotory. Cesta na jih do hor je dlouhá pouhých tři sta kilometrů a neměla by trvat dlouho.

Tchang mávl na Viktora a společně se poklusem rozběhli k vrtulníku.

Cassiopeia měla radost, že se zase setká se Lvem Sokolovem. Čekali na něj u přistávací plochy v Si-anu. Když se objevil, vypadal unaveně a křehce, ale jinak měl dobrou náladu. Hned jak dorazil, všichni – on, Cassiopeia, Malone a Ni Jung – nasedli do čínského turbovrtulového letounu Sichuan Airlines. V prostoru pro šedesát lidí byli jen čtyři, takže si mohli pořádně natáhnout nohy a vyspat se, a dokonce se i najedli, protože v kuchyňce doplnil personál před odletem zásoby. Než přeletěli poušť Taklamakan, ještě jednou přistáli, aby dotankovali palivo.

Během letu jim Sokolov vyprávěl, jak ho Tchang zajal, mučil a nakonec uvěznil v laboratoři. Pak ji vzali útokem Niho muži, zaskočili stráže a osvobodili ho. Dva z Tchangových nohsledů přitom zabili. Sokolov měl hlavu plnou starostí o syna a ulevilo se mu, když ho Cassiopeia ujistila, že nejspíš vědí, kde je.

„Proč jste pro Karla Tchanga tak důležitý?“ zeptal se Ni.

„Vás Číňany nenávidím,“ odsekl Sokolov.

„Pomáhá nám,“ lehce ho pokárala Cassiopeia. „Tchang se jeho i mě snažil zabít.“

„Já vaši nenávist chápu,“ ujistil Sokolova Ni. „Ale nemusel jsem vás brát s sebou ani vás zachraňovat. Přesto jsem obojí udělal a doufám, že to vypovídá o mých úmyslech.“

Sokolovův výraz zjihl a hněv v očích pohasl.

„Objevil jsem, že zásoby ropy jsou nevyčerpatelné.“

Tchang ve sluchátkách poslouchal hlášení svých podřízených o událostech, ke kterým po jeho odletu došlo v Si-anu a v laboratoři v Lan-čou.

„Sokolova dopravili letecky do Si-anu,“ oznámil jeho hlavní asistent. „Ministr Ni je teď s dvěma cizinci a Sokolovem na cestě na západ.“

„Víme kam?“

„Ne, pane. Nevyplnili letový plán.“

„Lokalizujte letoun. Sichuan Airlines používají transpondéry. Chci vědět, kde přistanou.“

Jeho pomocník potvrdil převzetí rozkazu.

Nadešel čas sáhnout k preventivním opatřením.

„Spojte mě s pákistánským ministerstvem obrany,“ poručil podřízenému. „Okamžitě.“

Viktor poslouchal jejich konverzaci ve sluchátkách.

Zatímco Tchang čekal na spojení, oznámil Viktorovi: „Ni se rozhodl využít Malonea a Vittovou. Udělat si z nich spojence.“

Viktor přikývl. „Chytrý tah. Ale s Malonem to bude mít těžké. Neví, do čeho leze.“

Tchangovi se to vůbec nelíbilo. Vývoj situace ho nutil k čím dál troufalejším krokům. Dosud mohl podnikat svoje akce v tajnůstkářském a uzavřeném prostředí strany, kde se nikdo na nic nevyptával. Jenže tohle není Peking.

Připadal si zranitelný.

„Mám se postarat o Malonea a Vittovou?“ zeptal se Viktor.

„Ne. Tentokrát to udělám já sám.“

Ni vstřebával Sokolovovo prohlášení. „Vysvětlete nám to.“

„Zásoby ropy nikdy nedojdou. Ropa pochází z hlubin země a obnovuje se. Je abiotického původu. Biotickou jsme už dávno spotřebovali.“

„Proto chtěl Tchang lampu se starou ropou?“ zeptala se Cassiopeia.

Rus přitakal. „Potřebuji vzorek pro srovnávací test, který mou teorii prokáže. Ropu vytěženou ze země v dávných dobách a na přesně určeném místě.“

Ni přemýšlel na plné obrátky. „Tchang o tom ví?“

Sokolov přikývl. „Proto mi unesl dítě. Proto…,“ lehce se dotkl břicha pod košilí, „… mě mučil.“

„Umíte dokázat, že je ropa nevyčerpatelná?“ ujišťoval se Malone.

„Ano. Je to moje celoživotní dílo. Mého přítele T’in Čaa kvůli tomu zabili.“

Tím se vysvětlovalo, proč se Karl Tchang tolik zajímal o Čaovu popravu. Ni Maloneovi a Vittové vyložil, kvůli čemu Čaa obžalovali a odsoudili k smrti a jak Tchang osobně dohlédl na vykonání rozsudku.

„Byl to dobrý člověk,“ rozhořčil se Sokolov. „A vy jste ho zavraždili.“

„Já ne,“ ujistil ho Ni.

„Celá vaše prohnilá země. Není na ní zbla dobrého.“

„Když ji tolik nesnášíte, proč jste sem emigroval?“ podivil se Malone.

„Miluji svou ženu. A tehdy jsem uvažoval jinak. Byl jsem hlupák.“

Ni přemítal, kolik lidí už čínská komunistická strana takhle odradila. Milióny? Ne. Stamilióny. Nepočítaje desítky miliónů, které nechala zmasakrovat, jen aby se udržela u moci. Několik posledních dnů mu otevřelo oči a to, co viděl, se mu ani za mák nelíbilo.

„Čínský pohled na svět,“ řekl, „je odjakživa zkreslený naším pocitem nadřazenosti. Tím bohužel vzrůstá naše zranitelnost. Klasickým příkladem je Tchaj-wan. Malý nedůležitý ostrov, a přece byl desítky let středobodem našeho uvažování. Naši vůdci prohlašovali, že musí být navrácen Číně. Vyhrožovalo se válkou, rostlo mezinárodní napětí…“

„Vaší největší slabinou je ropa,“ přerušil ho Malone. „Čína bez zahraniční ropy vydrží stěží dva týdny.“

Ni přisvědčil. „To není žádné tajemství. Když Teng Siao-pching zemi modernizoval, stali jsme se plně závislí na ropě, většinou dovážené, a proto se Čína musela otevřít světu. Má-li vyrábět dost zboží na prodej a uživit půldruhé miliardy lidí, potřebuje energii.“

„Pokud ovšem ropa, která prýští ze země přímo na čínském území, není nevyčerpatelná,“ podotkla Cassiopeia.

„Čínská ropa abiotická je,“ prohlásil Sokolov. „Testoval jsem všechny vrty. Odpovídají mé teorii.“

Ni potřásl hlavou. „Kdybychom měli jistotu, že nejsme závislí na dovážené energii, dramaticky by to změnilo naši zahraniční i domácí politiku.“

Malone přikývl. „A ne k dobrému.“

„Momentálně se musíme o ropu handrkovat. Kdyby Tchang věděl, že to není nutné, vyrazil by za naplněním dobyvatelských snů, které si Čína pěstuje po staletí.“

„Jako byl Tchaj-wan,“ utrousil Malone.

Ni přikývl. „Mohla by vypuknout světová válka. Amerika by to nenechala jen tak.“

„Je tam, co letíme, opravdu můj syn?“ zeptal se Sokolov.

Cassiopeia přikývla. „Aspoň si to myslíme.“

„Ale vycházíme ze zprávy Pchao Wena, patologického lháře,“ upozornil Malone.

Ni považoval za svou povinnost Sokolova uklidnit. „Vašeho syna najdeme. Věřte mi, že udělám všechno, co je v mých silách, abych zjistil, kde je.“

„Zabijete Karla Tchanga?“ zeptal se Sokolov.

Tu otázku si Ni kladl od chvíle, kdy uprchl z Čchinovy hrobky. Tchang jeho rozhodně zabít chtěl. Proto ho vlákal do podzemí.

„Měl byste vědět, že se na té akci podílejí Rusové,“ varovala Sokolova Cassiopeia.

V Sokolovových unavených očích probleskl strach.

Vysvětlila mu, že se do Číny dostali s ruskou pomocí.

„Chtějí mě zpátky?“ zeptal se Sokolov.

„Ne nutně,“ řekl Malone. „Hlavně si chtějí zajistit vaše mlčení.“

„Takže Viktor ho má zabít?“ zeptala se Malonea Cassiopeia.

„Jak říkám – mít ho zpátky by brali, ale mlčení je pro ně důležitější.“

66

Tchang seděl během letu mlčky, zatímco helikoptéra zápolila s čím dál řidším vzduchem v západních horách. Nejspíš sledovali Karákóramskou dálnici, která přes horský průsmyk ve výšce téměř 5000 metrů spojuje Kašgar s Pákistánem. Kdysi tudy po Hedvábné stezce putovaly karavany a cestu hlídali jen lupiči, kteří využívali krajně obtížného terénu k vraždění a loupežím. Teď je to zapomenutý kout, na který si dělá nárok kdekdo a neovládá ho nikdo.

Nechal si nasazená sluchátka, nejen aby utlumil rachot rotorů, ale hlavně aby se nemusel bavit s Viktorem Tomasem. Ten naštěstí zavřel oči a podřimoval se sluchátky na klíně.

Tchang se už deset let Síni zachování harmonie úmyslně vyhýbal. Žilo tam už jen několik bratří, aby udržovali iluzi horského kláštera, jenž je domovem svatých mužů, kteří netouží po ničem jiném, než aby je svět nechal na pokoji.

Umínil si, že bude opatrný.

Nic se neděje bez příčiny.

„Pane ministře,“ ozval se ve sluchátkách pilot.

Vytrhl ho z myšlenek. „Co je?“

„Hovor z vašeho úřadu.“

Ve sluchátkách cvaklo a ozvalo se: „Pane ministře, celkem spolehlivě známe Ni Jungův cíl. Je-čcheng.“

Říká se mu také Karghilik. Tchang tam jednou byl, pro kamery státní televize obdivoval mešitu z 15. století a uličky s domky z vepřovic.

„Na jih od města je malé letiště,“ hlásil mu jeho hlavní asistent. „Turbovrtulový letoun, kterým Ni letí, tam dokáže přistát. Je na jejich trase jediné.“

„Pozorně poslouchejte, co máte udělat. Jestli ta akce nevyjde, ponesete osobní odpovědnost.“

Ticho Tchangovi potvrdilo, že jeho asistent chápe vážnost situace.

„Sežeňte náčelníka místní policie. Probuďte ho ze spaní. Řekněte mu, že žádám, aby pasažéry toho letadla zadržel. Rusa Lva Sokolova a ministra Niho ať izoluje od ostatních a drží je stranou, dokud se mu neozvu. Pošlete mu faxem nebo e-mailem Sokolovovu fotografii, ať si ho s nikým nesplete. Ministra Niho doufám pozná.“

„Podle rozkazu.“

„Ještě jedna věc. Sokolov a Ni nesmějí utrpět žádné zranění. Řekněte tomu policistovi, že jestli se jim něco stane, šeredně si to odskáče.“

„A ti druzí dva?“

„Vůči těm žádné ochranitelské pocity nechovám. Spíš naopak. Kdyby se po nich náhodou slehla země, místní policejní náčelník se možná dočká odměny.“

Malone si zapnul bezpečnostní pás, protože letadlo se při sestupu zmítalo v poryvech vzduchu.

„Vyhneme se Kašgaru,“ řekl Ni. „Bylo mi řečeno, že Tchang i premiér letí tam. My přistaneme našemu cíli mnohem blíž. Hodinu jízdy od něj je malé letiště – v Je-čchengu.“

Rozložil si na klíně mapu regionu a vysvětloval jim, že Afghánistán, Pákistán a Indie, tři náladoví sousedé Číny, už dlouho prohlašují tyhle hory a údolí za své. Sbíhají se tu pohoří Himálaj, Karákóram, Hindúkuš a Pamír s vrcholy dosahujícími nadmořských výšek přes 6000 metrů. A přestože východněji v Tibetu je klášterů jak naseto, takhle daleko na západ jich je poměrně málo.

„V okolí té naší lokality zaznamenané na hedvábných mapách je jen jeden,“ řekl Ni. „Je starobylý, hluboko v horách, a žije v něm hrstka samotářských mnichů. Je to prý tiché místo a nikdy tam nebyla hlášena žádná neobvyklá aktivita.“

„Proč by měla?“ zeptal se Malone. „Poslední, oč Pa stojí, je přitahovat pozornost.“

„Dostat se tam nebude hračka. Musíme se poradit s místními.“

„Budeme potřebovat zbraně,“ podotkla Cassiopeia.

„Vzal jsem s sebou ty vaše a náhradní munici.“

„To je mi najednou důvěra,“ ušklíbl se Malone.

Ni postřehl podtext té poznámky. „Než jsme opustili Si-an, zavolal jsem příteli z amerického velvyslanectví. Prověřil si vás a ujistil mě, že se vám dá věřit. Tvrdí, že když tu jste, musí jít o něco důležitého.“

„Slyšel jste někdy slovo kecy?“

Ni se usmál. „Říkejte si, co chcete, pane Malone. Ale já teď věřím, že vy a paní Vittová jste spíš spojenci než nepřátelé.“

Malone se už hodinu bavil s Ni Jungem o Číně a Ni mu bez vytáček odpovídal na otázky.

„Zaslechl jsem, že možná budete příštím premiérem,“ poznamenal.

„Přála by si to Amerika?“

„Já nepracuju pro Ameriku.“

Ni se zasmál. „Jste knihkupec. Tak mi to povídal můj přítel z velvyslanectví. Já mám taky rád knihy. O Číně se to bohužel říci nedá. Víte, že u nás není povolena ani jediná kniha o tom, co se stalo na náměstí Tien-an-men? Všechny webové stránky, na kterých o něm padne třeba jen zmínka, se cenzurují. Jako by k té události nikdy nedošlo.“

Malone postřehl v Niho očích smutek. „Byl jste tam?“

Ni přikývl. „Dodnes cítím ten pach – pach výkalů miliónu lidí. Sanitární dělníci se to tam snažili čistit celé měsíce, ale nedokázali se špínou držet krok. Když se lidé konečně rozutekli, zůstal po nich jen odpad. Strašný smrad.“ Ni se odmlčel. „A ještě ho zhoršila smrt.“

Malone o tom masakru četl. Viděl videozáznam kolony tanků valících se ulicí a mladíka v bílé košili a černých kalhotách s nákupními taškami v obou rukou, jak se jim staví do cesty. Když ho tanky začaly objíždět, skočil před ně znovu. Přejedou ho? Zastřelí ho vojáci? Souboj několik napínavých minut pokračoval, než mladíka nakonec odvlekli.

Zmínil se o tom videu Nimu.

„Byl jsem u toho,“ zopakoval Ni. „Ten střet jsem viděl. Hodně demonstrantů už zahynulo a mnohem víc mělo zahynout. Celou tu dobu jsem myslel na jméno ulice, kde se to všechno odehrávalo – Čchang-an, třída Věčného míru. Tomu se říká ironie.“

Malone souhlasil.

„Odklidit těla trvalo dva dny,“ pokračoval Ni téměř šeptem. „Jedno Západ neví – vláda nemocnicím nedovolila ošetřit zraněné. Musely je odmítat. Nikdy se nedozvíme, kolik dalších lidí kvůli té krutosti zemřelo.“

„Zdá se, že se vám ty události zaryly hluboko pod kůži.“

„Změnily mě. Navždy.“

Malone tomu věřil. Bolest, kterou viděl Nimu na očích, se nedá předstírat. Že by tenhle čínský vůdce byl jiný než ostatní?

„Kdo zadržuje mého chlapce?“ zeptal se Sokolov.

„Mimořádně špatní lidé,“ odpověděl Ni. „Eunuchové. Myslel jsem, že už neexistují. Kdybyste mi tohle všechno vykládal před čtyřmi dny, řekl bych vám, že je to nesmysl. Teď už je mi jasné, jak moc bych se mýlil.“

„Víme něco víc o té Síni zachování harmonie?“ zeptala se Cassiopeia.

„Bylo mi řečeno, že do kláštera nemá přístup veřejnost,“ odvětil Ni. „Ale na tom není nic zvláštního. Máme tisíce podobných míst, kam se nesmí. O tohle území se vedou spory. My ho ovládáme na zemi, Pákistán a Indie o něj soupeří ve vzduchu. Dokud se bojuje na jižní straně hor, a většinou to tak bývá, moc do jeho obrany neinvestujeme.“

Motory ubraly na otáčkách a letoun začal klesat. Venku byla tma jako v pytli.

„Co premiér?“ zeptal se Malone.

Ni seděl zabořen do sedadla, upíral oči před sebe a zdálo se, že je zabrán do myšlenek.

Letadlo dál sestupovalo.

„Přistál před několika hodinami v Kašgaru.“

Malone zachytil v jeho hlase nejistotu. „Co se děje?“

„Nesnáším, když se mi lže,“ řekl Ni. „Pchao a premiér mi lhali. Bojím se, že mě využívají – oba.“

„Pokud o tom víte, není to tak zlé,“ namítl Malone.

„Přesto se mi to nelíbí.“

„Uvědomujete si doufám, že Tchang asi ví, kam letíme,“ řekl Malone. „Není důvod, proč by to nevěděl.“ Ukázal na Sokolova. „A chce ho zpátky.“

Rus se při té představě naježil.

„V tomhle kraji nebude moc přistávacích drah,“ dodal Malone. „A Tchang si to určitě ověřil.“

„Co máte v plánu?“ zeptal se Ni.

„Náš vlastní malý podvůdek.“

67

Malone shlížel na Je-čcheng. Městečko se uhnízdilo na jižním okraji pouště Taklamakan, hned za ním začínaly hory. Ni vysvětloval, že těží ze svého šťastného umístění – leží na soutoku řek a sbíhají se v něm silnice. Žije tu dvacet tisíc lidí. Před staletími odtud vyrážely karavany do Indie; dnes je to jen trhové městečko a malé letiště tu v sedmdesátých letech postavili právě kvůli obchodu.

„Vypadá to, že přistávací dráha je od města několik kilometrů,“ podotkl Malone.

Ve městě se skoro nesvítilo, vlastně tonulo úplně celé ve tmě. Plochým terénem se vinula jako had jen osvětlená silnice k malé kontrolní věži, dvěma zbytečně velkým hangárům a ranveji zářící do noci. Malonea napadlo, co je asi na zemi čeká, a předzvěst se ohlásila v podobě reflektorů uhánějících jejich směrem.

Dva vozy.

Teď v noci?

„Zdá se, že pro nás připravili uvítací výbor,“ utrousil.

„Viděla jsem je,“ přisvědčila Cassiopeia u jiného okna. „Ženou se rychle.“

„V ministru Tchangovi se dá číst jako v knize,“ poznamenal Ni.

Sokolov mlčel, ale nedokázal zakrýt ustaraný výraz.

„Zachovejte klid,“ řekl mu Malone. „Všichni víte, co máte dělat.“

Ni se napjal. Přistání proběhlo hladce a teď rolovali ke kontrolní věži. Letištní plocha byla osvětlená jen slabě, zato prostor kolem obou hangárů a věže zalévala pronikavá zář přistávacích světlometů ze střechy. Černý asfalt se v ní olejovité leskl. Letadlo zastavilo, ale motory běžely dál.

Cassiopeia otevřela zadní dvířka a vyskočila.

Ni také.

Popošli o padesát metrů a počkali, až k nim dorazí ty dva vozy jedoucí na plný plyn – range rover a světlá dodávka, oba se znaky policie. Ni viděl po celé Číně tisíce podobných policejních transportů, ale nikdy nebyl jejich cílem.

Obrnil se.

Teď už chápal, jak je lidem, na které se zaměří jeho vyšetřování. Ani na vteřinu si nemohou být jisti, co se vzápětí stane – jsou pořád v napětí, pořád v nejistotě, co druhá strana ví a neví. Rychle dospěl k závěru, že je rozhodně mnohem lepší být vně klece a dívat se dovnitř.

Auta zastavila, až brzdy zakvílely.

Z range roveru vyskočil drobný hubený muž, který vypadal spíš na Tibeťana než na čínského Chana. Měl na sobě oficiální zelenou uniformu a zhluboka potahoval z cigarety. Řidič zůstal sedět v autě. Z dodávky nevystoupil nikdo.

Malone Nimu prve vysvětlil, co má v plánu, a Ni souhlasil – moc jiných možností ostatně neměli.

„Ministře Ni,“ řekl ten muž, „jsem Liang z provinční policie. Dostali jsme příkaz zadržet vás i všechny osoby na palubě tohoto letadla.“

Ni se napřímil. „Kdo vám ten příkaz dal?“

„Peking.“

„V Pekingu žije dvacet miliónů lidí. Zúžil byste to laskavě?“

Lianga se ta výtka dotkla, ale hned se ovládl. „Úřad ministra Tchanga. Příkaz byl jednoznačný.“

Cassiopeia se držela Nimu po pravém boku a stejně jako on pozorně sledovala všechno kolem a snažila se odhadnout situaci. Oba byli ozbrojení, Ni měl pistoli schovanou pod sakem, ona pod vytaženou košilí.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se Ni policisty.

„Uvědomuji si vaše postavení.“ Oharek cigarety odletěl stranou.

„A přesto mě chcete zadržet?“

„Je na palubě nějaký Rus? Člověk jménem Sokolov?“

Ni viděl, že Cassiopeia to jméno pochytila, a tak jí anglicky vysvětlil: „Zajímá se, jestli je s námi někdo jménem Sokolov.“

Zavrtěla hlavou.

Ni se otočil k Liangovi. „O nikom takovém nevíme.“

„Musím letadlo prohledat. Nařiďte pilotovi, ať vypne motory.“

„Jak si přejete.“

Ni se otočil tváří ke kokpitu, zamával pažemi křížem přes sebe a dal znamení.

Nic se nestalo.

Otočil se zpátky. „Mám pro ty dva zbylé poslat?“

„To by bylo skvělé. Buďte tak hodný.“

Ni se podíval na Cassiopeiu. „Zajděte pro ně.“

Malone sledoval, co se o kus dál děje. Správně odhadl, že ten, koho pro ně Tchang poslal, bude čekat čtyři lidi, takže když z letadla vystoupí dva, bude se obratem dožadovat, aby vyšli ještě dva další.

A Cassiopeia se pro ně vracela.

Ni čekal. Cassiopeia přeběhla k otevřeným dvířkům kabiny a zamávala.

Ven vyskočili dva lidé a společně zamířili k místu, kde stál policejní náčelník.

Liang sáhl do kapsy a vyndal složený papír.

Tohohle se Ni bál.

Rozložil ho a Ni zahlédl černobílou fotografii nezaměnitelné tváře.

Sokolov.

„Ani jeden z těch mužů není ten Rus,“ řekl Liang. „A ten druhý by měl být Američan. Tohle jsou Číňané.“

Malone viděl, že se situace nevyvíjí dobře.

Jakmile se kola podvozku dotkla země a letadlo začalo rolovat k terminálu, vyměnili si se Sokolovem místa s piloty, které ani nenapadlo odporovat Ni Jungovým příkazům.

Teď Malone viděl, jak Ni znovu signalizuje pažemi – naznačoval mu, ať vypne motory. Policie se nedala oblafnout.

„Co uděláte?“ zeptal se úzkostně Sokolov.

„Něco jiného, než čekají.“

Cassiopeia slyšela, jak se motory letadla rozeřvaly, vrtule se roztočily rychleji, trup zabočil doleva a pomalu se rozjel směrem k nim. Policista rozčileně spustil na Niho a ani nebylo zapotřebí tlumočníka, aby mu rozuměla.

Policista mávl rukou a Ni se nevzrušeně otočil a díval se, jak se k nim letadlo blíží, teď už rychleji.

Čtyřicet metrů.

Oba piloti zpanikařili a dali se na útěk ke kontrolní věži. Policista je nechal být, protože mu bylo jasné, že tyhle lidi nehledá.

Vrtule vířily suchý vzduch. Bylo to příjemné. Cassiopeia měla na sobě ještě pořád oblečení ze včerejška, vymáchané v čínském jezeře a pak zanesené prachem a hlínou z 2200 let staré hrobky.

Letadlo srovnalo směr.

Třicet metrů.

Cotton se blížil.

Ve velkém stylu, jako obvykle.

68

Ni byl Maloneovým tahem zaskočen. Domluvili se, že jestli lest nevyjde, bude jim Malone krýt záda, ale nevysvětlil jak. Ni toho o něm moc nevěděl krom té hrstky informací, kterou mu sehnali jeho lidé a z níž vyplývalo, že je to uznávaný americký agent, schopný a inteligentní.

Vrtule letadla už byly od nich necelých dvacet metrů.

„Řekněte mu, ať zastaví,“ zakřičel Liang do řevu motorů. „Kam jede?“

Ni na něj chladně pohlédl. „Podle všeho sem.“

Světla na křídlech a na ocase blikala červeně a zeleně do tmy. Ni přemítal, kam až míní Malone zajít, ale byl odhodlán nehnout se z místa a počkat si, jestli uhne dřív letadlo, nebo ten policista.

Malone si přiblížení pečlivě načasoval, počkal si na správný okamžik. Pak prudce zatočil, až sebou trup obloukem smýkl, a použil levé křídlo a vrtuli jako zbraň.

Policista zareagoval – vrhl se na zem a Ni s Cassiopeiou také.

Všichni tři zmizeli pod trupem letadla. Oba piloti byli už dávno pryč. Řidič range roveru se vykutálel z auta těsně předtím, než se kolem mihlo křídlo. Vrtule ho minula sotva o třicet centimetrů.

Propukla panika a přesně o to taky šlo.

Až na jeden zádrhel.

Když řidič vyskočil a plácl sebou na asfalt, Malone uviděl, že drží pistoli.

Cassiopeia se odkutálela stranou. Nos měla plný pachu chladnoucího asfaltu a řev vrtulí ji ohlušoval. Viděla, jak se Ni a policista přitiskli k zemi, stejně jako řidič range roveru, který těsně předtím s pistolí v ruce vyskočil z auta.

Našla svou zbraň, namířila a vypálila. Zasáhla dvířka, za kterými se řidič schovával.

Sama bohužel byla v otevřeném prostoru.

Neměla se za čím krýt.

Ni uslyšel výstřel a pochopil, jak jsou s Cassiopeiou oba zranitelní. Nic je nechránilo před odvetou. Kromě…

Vytrhl z pouzdra zbraň a přiložil hlaveň Liangovi ke krku. Jednou rukou se mu opřel o záda a přimáčkl ho tváří k asfaltu, druhou na něj mířil.

Letadlo dokončovalo kruh, vrtule teď byly na druhé straně a míjel je ocas.

„Řekněte svému člověku, ať vstane,“ šťouchl Ni Lianga hlavní.

Řidič na ně pořád mířil, na rozpacích, co si počít. Situace se vymkla kontrole – s něčím takovým se osazenstvo provinčního policejního oddělení běžně nesetkávalo.

Policejní šéf vykřikl rozkaz.

„Jasněji,“ poručil Ni.

Další rozkaz.

Cassiopeia ležela na asfaltu s pistolí namířenou na range rover. Ni na okamžik zachytil její pohled a zavrtěl hlavou. Zřejmě pochopila, že se jim snaží vyjednat únikovou cestu.

„Řekněte mu, ať odhodí zbraň,“ přikázal Ni.

Liang poslechl.

Řidiči se do boje beztak nechtělo, a tak poslechl, vstal a zvedl ruce nad hlavu.

Malone dokončil obrat a natočil nos letadla znovu proti oběma autům. Potěšilo ho, když uviděl jednoho z policistů na zemi s Niho pistolí u krku a druhého s rukama nahoře. Cassiopeia se zvedala ze země. Trik s odvedením pozornosti zabral.

Přesto ho neopouštěl nepříjemný pocit.

Co ta dodávka?

Musí v ní být přinejmenším řidič, a přesto na drama venku nijak nereaguje.

Vtom se zadní dveře dodávky rozletěly.

Ven vyskočili čtyři muži s útočnými puškami. Zalehli do střeleckých pozic, kolena pokrčená, zbraně namířené – dvě na letadlo, po jedné na Cassiopeiu a Niho.

„Máme problém,“ zamumlal Malone.

Rozhodl se riskovat a spolehl se, že místní policii buď zaskočí, nebo přelstí. Očividně je podcenil.

Vrtule se ještě točily a mohl znovu zaútočit, ale byla by to hloupost. Prostě by letadlo rozstříleli.

„Co teď?“ zeptal se Sokolov.

Přestože posily zaujaly palebné postavení, Ni dál tiskl zbraň Liangovi ke krku.

„Pusťte mě,“ nařídil Liang, jakmile zaregistroval změnu situace.

Ni nereagoval.

„Tuhle bitvu nemůžete vyhrát,“ naléhal Liang.

Ne, nemůže.

Ni netušil, kam až Tchang se svými rozkazy zašel. Vzpomněl si na jejich střet v hrobce a výhrůžky, které tam padly. Odtáhl pistoli a vstal.

Motory letadla ztichly.

Malone si patrně uvědomil totéž.

Prohráli.

69

Tchang seskočil z helikoptéry do trávy na louce u městečka Pa-tchang. Byla ještě tma, ale věděl, co ho obklopuje. Nebetyčné štíty, třpytivé ledovce, lesy, bahnité řeky napájené stametrovými vodopády a horskými potoky. V mládí sem chodil často, scházel pěšky z hor pro rýži, maso, chilli, zeleninu a brambory – pro všechno, oč bratrstvo požádalo.

Do rozbřesku už moc nechybělo, ale v horách se rozednívá pomalu. Nasál křišťálově čirý vzduch a znovu v sobě našel sílu, kterou mu kdysi tahle opuštěná končina dodala. Tohle místo nezná umírněnost – černočerné noci, průzračně jasné dny, vzduch nebezpečně řídký, slunce žhavé, stíny probodávající zemi jako černé rampouchy.

Pa-tchang o sto metrů dál spal. Žily v něm zhruba tři tisíce lidí a moc se v průběhu let nezměnil. Obílená stavení s plochými střechami, zdobená červenou hlinkou. Trhové městečko, kde se to hemží poutníky, ovcemi, jaky a obchodníky. Jedno z mnoha. Podobná jsou roztroušena na všech těch nemnoha zelených kobercích mezi šedými štíty a vypadají jako kostky rozhozené po krajině. Kulturní svazky je pojí daleko spíš s jihem a západem než s východem. Je to svět sám pro sebe a právě proto si ho Pa už dávno vybralo za svůj domov.

Tchang vykročil s Viktorem po boku.

Vrtulník se vznesl k lososově zbarvenému nebi. Rotory dohřměly v dálce a louka se pohroužila do hlubokého ticha.

Je-čcheng byl odtud sotva půl hodiny letu na sever.

Snad tam všechno klaplo a vrtulník se vrátí s Ni Jungem a Lvem Sokolovem. Tchang byl pořád ještě oblečen ve špinavých šatech, nestihl se převléknout. Během letu se přiměl sníst na palubě pár vojenských přídělů. Byl připraven, v plné pohotovosti pro dnešní den. Den, na který se těší už dvacet let.

„Co se bude dít?“ zeptal se Viktor.

„To se vás netýká.“

Viktor se zastavil. „Že se mě to netýká? Zabil jsem kvůli vám toho pilota. Předhodil jsem vám Malonea, Vittovou a Ni Junga. Hrál jsem vaši hru přesně podle rozkazů. A najednou se mě to netýká?“

Tchang se také zastavil, ale neohlédl se. Místo toho zajel pohledem ke vzdáleným horám za Pa-tchangem a v duchu se zaobíral tím, co tam na něj čeká. „Nepokoušejte mou trpělivost.“

Ani se nemusel podívat, aby poznal, že na něj Viktor míří pistolí. Dovolil mu nechat si u sebe zbraň.

„Chcete mě zastřelit?“ zeptal se klidně.

„Vyřešilo by se tím hodně problémů, krom jiného i váš nevděk.“

Zůstal stát k Viktorovi zády. „Tohle po vás Rusové chtějí? Abyste mě zabil? Uděláte jim tím radost?“

„Vy platíte líp.“

„Jak mi nepřestáváte opakovat.“ Tchang se rozhodl pro diplomacii, přinejmenším dokud nezažehná všechny hrozby. „Víte přece, že vaši pomoc opravdu potřebuji. Prostě vás jen žádám o trpělivost. Za pár hodin bude jasno.“

„Měl jsem jet do Je-čchengu.“

Viktor o to Tchanga žádal, ale ten odmítl. „Nebyl jste tam potřeba.“

„Proč jsem tady?“

„Protože tady je to, co hledám.“

A Tchang znovu vykročil.

Malone seděl s Cassiopeiou na špinavé cihlové podlaze. Drželi je odděleně od Niho a Sokolova. Všechny je odvedli z přistávací plochy do maličkého terminálu a jeho s Cassiopeiou zamkli do čehosi, co připomínalo skladovací prostor s ocelovými stěnami. Osvětlovala ho zaprášená žlutá žárovka.

„Vůbec nám to nevyšlo,“ posteskla si Cassiopeia.

Malone pokrčil rameny. „Nic lepšího jsem za tu krátkou chvíli nevymyslel.“

Smrdutý vzduch páchl po popelnicích. Dumal, co tu asi předtím skladovali.

„Nemyslím, že Sokolovovi hrozí nebezpečí,“ řekl. „Aspoň prozatím. Tchang si dal hodně práce, aby se ho znovu zmocnil. Zato Ni je na tom hůř. Ať se s ním stane cokoli, dobré to nebude.“

Cassiopeia si pažemi objímala kolena. Vypadala unaveně. Malone byl unavený taky, i když se oba během letu trochu prospali. Seděli tu už přes hodinu a zvenčí se neozýval jediný zvuk.

„Co podnikneme?“ zeptala se.

„Počkáme, až udělají chybu.“

Usmála se. „Jsi pořád takový optimista?“

„Je to lepší než ten druhý extrém.“

„My dva si potřebujeme něco vyříkat.“

To věděl. „Později, ano?“

Přikývla. „Tak dobře. Později.“

Ve vzduchu zůstalo viset, co nedořekli. Pokud nějaké ‚později‘ vůbec bude.

Do ticha se ozval nový zvuk.

Klapání rotorů helikoptéry.

Ni seděl v osvětlené místnosti. Jediné okno hlídal zvenčí jeden z těch mužů s útočnou puškou a další určitě stál za zamčenými dveřmi. Ni by rád věděl, co se stalo s Malonem a Vittovou. Jeho a Sokolova chtěl Tchang zřejmě živé. Sokolov měl v obličeji vepsánu porážku, ale nepanikařil, jak by Ni čekal.

„Proč s tím vaším objevem ještě nikdo nic nepodnikl?“ zeptal se Rusa mandarínskou čínštinou. „Malone tvrdí, že Rusové vědí o nevyčerpatelnosti ropy už dlouho.“

„Není to pro ně snadné. Kolik vzorků ropy staré dva tisíce let na zeměkouli existuje? Ověřitelných vzorků, které se dají porovnat s novodobými z téhož naleziště?“ Sokolov se odmlčel. Upíral zrak na podlahu. „Na celé planetě je jen jedno takové místo. Tady v Číně. Nikdo jiný tehdy ropu netěžil. Jen Číňané. Důkaz je tady. Nikde jinde.“ Mluvil tlumeně, jako by ho mrzelo, že ten objev učinil.

„S vaším synem to dobře dopadne.“

„Jak to víte?“

„Máte příliš velkou cenu. Tchang ví, že ten chlapec je jeho jediný vyjednávací trumf.“

„Dokud ze mě nevytáhne všechno, co vím.“

„Řekl jste mu to?“

„Něco. Všechno ne.“

Ni si vzpomněl na nenávist, která z Rusova hlasu čišela v letadle, a přimělo ho to říci: „Nejsme všichni stejní jako Karl Tchang.“

Sokolov k němu poprvé vzhlédl. „Ne. Ale jste všichni Číňané. A to stačí.“

Tchang kráčel jedinou pa-tchangskou ulicí a všímal si, že je to tu stejné jako kdysi, samé jednotvárné domky a uličky beze stínu, všechno pokryté prachem. Na nárožích postávaly dřevěné káry a tu a tam nějaký halabala zaparkovaný náklaďáček. Dva modlící mlýnky při každé otočce skřípaly a zvonky pocinkávaly. Z jedné uličky se vyřítil obrovský mastif a překotil se na záda, jak ho provaz na obojku strhl zpátky. Vstal a znovu zaútočil; vypadalo to, že je odhodlán buď se utrhnout, nebo uškrtit.

Tchang se na tu štěkající bestii zadíval.

O kus dál visel na kožených řemíncích na trámu gong. Brzy ohlásí začátek nového dne.

Vepředu se vynořil polorozpadlý hotýlek s dveřmi dokořán a hrbolatými špinavými zdmi. Ani ten se skoro nezměnil.

Pes nepřestával štěkat.

„Probuď majitele,“ poručil Tchang Viktorovi.

Věděl, že odvážit se do hor, než vysvitne slunce, je bláhovost. Stezky jsou tam nespolehlivé, kamínky ujíždějí pod nohama. Denního světla ale přibývalo a ranní opar řídl, začínaly jím prosvítat horské štíty.

Už to dlouho nepotrvá.

Ni se už přestal bát. V podzemní Čchinově hrobce, o jejíž existenci neměl nikdo ani ponětí, měl Tchang dokonalou příležitost sprovodit ho ze světa. Ale zabít ho tady, se všemi těmi svědky kolem, nepřipadalo v úvahu. Něco takového by neututlal dokonce ani první vicepremiér. Ni si uvědomil, že je budou muset odvézt někam, kde bude více soukromí, a přibližující se vrčení helikoptéry mu jeho závěr potvrdilo.

Sokolov na ten zvuk zareagoval také.

„Poletíme za vaším synem,“ řekl Ni.

„Jak to můžete vědět?“

„Tchang nás chce oba živé. Mě jen na chvíli. Vás na mnohem déle. A tak vám umožní setkat se se synem, aby vás uklidnil.“

„Vy se nebojíte?“

„Víc se bojím, že selžu.“

Zdálo se, že ho Sokolov chápe. „A co Malone a Vittová?“

„Obávám se, že ti jsou na tom mnohem hůř.“

70

Malone poslouchal, jak rotory zvyšují otáčky, pak helikoptéra odletěla a vrčení utichlo. Zdržela se jen pár minut, právě tak dlouho, aby stačila naložit Niho a Sokolova.

„Teď je řada na nás,“ řekl Cassiopeii.

Ještě pořád seděli na podlaze.

„Ale nás odtud neodlifrují vzduchem,“ poznamenala.

„Možná že ano. Jen trochu jinak přistaneme.“

Jsou cizinci, navíc oba vstoupili do země ilegálně – špióni, po kterých neštěkne ani pes, nikdo se po nich nebude shánět. Jedno z rizik jeho bývalého povolání.

Nemusel to říkat nahlas, Cassiopeia věděla svoje. Musejí využít první příležitosti, která se jim namane. Protože nemají co ztratit.

Zaskřípal kov. Někdo odmykal ocelové dveře. Cassiopeia se začala zvedat, ale Malone jí položil ruku na koleno a zavrtěl hlavou. Zůstala sedět na podlaze.

Dveře se otevřely a vešel policejní náčelník, který pro ně prve přijel na letiště. Držel pistoli. Netvářil se nijak šťastně.

„Těžká noc?“ zeptal se Malone.

Zajímalo by ho, jestli mu policista rozumí. Tohle nebyl Peking ani východní Čína, kde se angličtina běžně používá. Tady byli v zapadákově, kde lišky dávají dobrou noc. Muž jim pokynul, aby vstali a vyšli ven. Přede dveřmi čekali dva další s automaty.

Malone si je měřil. Oba byli mladí, nejistí a nervózní. Kolikrát se už ocitli v podobné situaci? Odhadoval, že mockrát asi ne.

Všiml si, že kovové dveře, které se otevřely směrem ven, se nezavírají na kliku. Měly jen rukojeť a západku, která při zaklapnutí zajela do rámu a musela se odemykat klíčem.

„Myslím, že neumějí anglicky,“ procedil koutkem úst ke Cassiopeii.

Náčelníka podráždilo, že promluvil, ale zdálo se, že mu nerozumí. Malone nasadil úsměv, a aniž změnil výraz, klidným tónem prohlásil: „Smrdíš jako prase.“

Velitel si ho změřil, ale na urážku nezareagoval, jen jim naznačil pistolí, ať jdou ven.

Malone se ohlédl po Cassiopeii. „Nerozumí. Dámy mají přednost. Připrav se.“

Prošla dveřmi.

Přesně jak Malone doufal, náčelník ucouvl a pustil ho před sebe. Chtěl být ve výhodné pozici, aby mohl zareagovat, kdyby se jeho vězni náhodou o něco pokusili, a tak si od nich radši udržoval bezpečnou vzdálenost.

S jedním však nepočítal.

Když Malone vycházel, vykopl pravou nohou, zabouchl za sebou dveře a náčelníka tak polapil uvnitř do pasti. Zároveň levým loktem praštil nejbližšího muže, až odletěl kus dozadu.

Cassiopeia se vrhla k tomu druhému a kopla ho do hrudi.

Oba je dokonale zaskočili.

Malone se vrhl po tom svém a uštědřil mu ránu pěstí do obličeje. Strážce se pokusil bránit a zároveň udržet pušku – špatný nápad – a Malone mu nedal čas, aby si to rozmyslel. Stačily tři další pravé háky a policista omdlel. Malone mu ulehčil od pušky i od pistole v pouzdře.

Ohlédl se a zjistil, že Cassiopeia má trochu potíže.

„Pospěš si,“ popoháněl ji.

Její protivník se po ní ohnal pěstmi, ale před oběma údery včas uhnula. Už přišel o zbraň – válela se na podlaze. Cassiopeia mu švihla rukou po krku, jenže o něj jen škrábla. Vymrštila se do vzduchu a z otočky ho vší silou kopla do hrudi. Dalším kopancem ho přirazila ke zdi a dorazila ho dvěma ranami přes krk, po kterých se zhroutil na podlahu.

„Že ti to ale trvalo,“ prohodil Malone.

„Taky jsi mi mohl pomoct.“

„Jako bys to potřebovala.“

Sebrala omráčenému muži pistoli z pouzdra a zvedla jeho pušku. S náčelníkem si hlavu dělat nemuseli. Byl zamčený v ocelové komůrce, bušil do dveří a něco čínsky hulákal, ale dveře jeho křik tlumily.

„Předtím s nimi byli ještě dva,“ připomněla Cassiopeia. „S puškami. A dva řidiči.“

Malone se s tím početním úkonem už vypořádal taky. „Musíme si dávat majzla.“

Připlížil se k oknu, vykoukl ven a uviděl o padesát metrů dál zaparkovaný range rover. Dodávka nebyla nikde v dohledu.

To mu dělalo starost.

„Doufejme, že v tom roveru nechali klíčky,“ řekl.

Našli dveře a opatrně je pootevřeli. Na krajině ještě pořád ztěžka ležela noc a na přistávací ploše bylo jako po vymření.

„Buď nás chtěli někam odvézt a tam zabít, nebo by nás zabili rovnou tady,“ řekl Malone. „Ať tak nebo onak, tu dodávku by potřebovali.“

Viděl na Cassiopeii, že si myslí totéž.

„Nemá cenu tady otálet.“

Vyšla ven a hlavní pušky přejížděla okolí.

Malone ji následoval.

Od roveru je dělilo necelých padesát metrů. Propátrával očima tmu. Cestu jim ozařovaly kužele světla ze střešních světlometů. Ušli polovinu vzdálenosti, když se do ticha rozeřval motor a zpoza jednoho hangáru se k nim vyřítila dodávka.

Malone viděl, jak se z okénka u spolujezdce vysunula ruka s pistolí.

Cassiopeia nezaváhala a pokropila přední okénko salvou z automatické pušky. Zbraň z okénka zmizela a řidič strhl dodávku doprava. Udělal to příliš prudce – naklonila se na dvě kola, takže se stala neovladatelnou, vzápětí se překotila na bok a narazila do hangáru.

Malone a Cassiopeia se tryskem rozběhli k range roveru. Naskočili do něj, Malone za volant. Ze zapalování visely klíčky.

„Konečně aspoň trocha štěstí.“

Nastartoval a vyjeli z oploceného prostranství.

„Má to háček,“ řekla Cassiopeia.

Čekal.

„Jak tam trefíme? Těžko můžeme zastavit a zeptat se na cestu.“

„Žádný problém.“

Sáhl si do zadní kapsy a vytáhl složený papír. „Nechal jsem si mapku, kterou nám Ni ukazoval v letadle. Napadlo mě, že by se nám mohla hodit.“

71

PA-TCHANG 07:00

Tchang stál u okna a stínil si oči před zlatým pruhem sluneční záře nad štíty hor na východě. Druhou rukou objímal šálek sladkého černého čaje vonícího po kardamonu. Podvědomě očekával romantické zahoukání mušle, jak stoupá jako mlhový roh a odráží se od horských stěn. Z klášterních zdí do ní vždycky za rozbřesku zadul některý ze spolubratří.

Vyhlédl na ulici.

Pa-tchang se probouzel k životu, z osamělců se pomalu stávalo hemžení. Většina lidí na sobě měla vlněný úbor s červeným opaskem, šafránovou čapku, kotníkové boty a vysoký límec na ochranu před větrem, který lomcoval dřevěnými stěnami domů. Tchang se pamatoval, jak je zdejší počasí nevyzpytatelné, zvlášť touhle roční dobou. Navzdory velké nadmořské výšce tu ale na sklonku jara bývá překvapivě teplo, vzduch prohřívají sluneční paprsky, které řídká atmosféra nedokáže odclonit.

Viktor dole snídal. Tchang před dvěma hodinami dostal prostřednictvím satelitního telefonu zprávu, že Ni a Sokolov opustili pod ostrahou Je-čcheng. Nařídil, aby vrtulník dopravil oba vězně na místo a pak se pro něj v půl osmé vrátil. Potěšilo ho, když mu oznámili, že Malonea a Vittovou se také podařilo zajmout, a předpokládal, že touhle dobou už jsou po smrti.

Všechny dílky skládanky konečně začaly zapadat na svá místa.

Nadechl se teplého vzduchu s odérem tuku z lamp. Zvenčí bylo slyšet cinkání zvonků.

Dveře se otevřely.

Otočil se a řekl Viktorovi: „Za chvilku odlétám. Vrtulník se co nevidět vrátí.“

Na posteli leželo vybavení, které si s sebou Viktor prve přinesl. Lano, krosna, baterka, nůž a bunda s flísovou podšívkou.

„Pěšky je to nahoru do Síně něco málo přes hodinu,“ řekl Tchang. „Stezka začíná západně od města a vine se do hor. Síň leží na druhé straně hřebene, hned za visutým mostem. Za ním je do skály vytesáno znamení – Buddhové. Najdete to snadno.“

„Jak to dopadlo v Je-čchengu?“

„To není důležité.“

Viktor Tomas si očividně pořád dělal starost o Cassiopeiu Vittovou. Tchangovi to nešlo na rozum. Ženy pro něj představovaly jen rušivý element a od muže Viktorova ražení by čekal totéž. Přišlo mu divné, že je bere jinak.

Viktor si posbíral vybavení a navlékl si koženou bundu.

„Jděte po té stezce,“ nařídil mu Tchang. „Dejte si pozor, ať vás nikdo nesleduje. Nenápadně vejděte do Síně a buďte opatrný. Prý je tam už jen málo lidí, dovnitř byste se měl dostat snadno. Hlavní brána se nechává otevřená.“

„Budu vám krýt záda,“ ujistil ho Viktor. „Máte ale jeden akutní problém, pane ministře.“

Ta slova i tón zazněly zlověstně. „Jak to?“

„Do městečka zrovna dorazili Malone a Cassiopeia Vittová.“

Cassiopeia mohla na Pa-tchangu oči nechat. Obílené zdi z vepřovic s červenými měsíci a slunci nade dveřmi, dřevo a sušená lejna na topení naskládaná na střechách – výjevy typické pro tuhle končinu. Směsice Mongolů, Číňanů, Arabů a Tibeťanů, kteří se na rozdíl od obyvatel svých domovských zemí naučili žít pospolu. S Malonem sem dorazili po dvouhodinové jízdě rozbitou silnicí, táhnoucí se holou zemí obnaženou až na její skalnatou kostru.

„Z toho jídla se mi ještě teď obrací žaludek,“ postěžoval si Malone, když vystupovali z roveru.

Cestou našli v autě nějaký proviant, tyčinky z drcených sušenek a sušeného mléka uhnětených s čímsi mastným, nejspíš lojem. Byly ztvrdlé na kámen a chutnaly jako papundekl. Cassiopeii se z nich a ze všeho toho kodrcání taky dělalo nanic. Rozčilovalo ji, že jí tak vadí pohyb – byla to jedna z jejích slabých stránek, které se snažila nedávat najevo a nemluvit o nich. Byla ráda, že má zase pod nohama pevnou zem.

„Ni tvrdil, že klášter je na západ od města,“ řekla. „Budeme se na něj muset zeptat.“

Místní lidé je ostražitě sledovali. Cassiopeia zvedla oči a zahlédla na ranním nebi kroužit dva havrany. Vzduch tu byl daleko řidší, takže ji to nutilo zrychleně dýchat, ale ovládla se, protože věděla, že by si tím nepomohla.

„Vyptávat se není dobrý nápad.“ Malone obešel range rover a zastavil se před kapotou.

Souhlasila. „Asi tu nemívají moc cizinců, jako jsme my.“

Tchang se držel dál od špinavého okna v rozviklaném rámu.

„Jak to tak vypadá, měl jste s Malonem pravdu,“ řekl Viktorovi. „Je ho nutné brát vážně.“

„Ji také.“

Tchang se po něm ohlédl. „Což mi ustavičně připomínáte.“

Dráždilo ho, že toho cizince ještě pořád potřebuje a nebere to konce. „Odjíždím. Zabavte ty dva, dokud nebudu pryč.“

„A co mám dělat potom, až je zabavím?“

„Postarejte se, aby zamířili do hor. Využijeme proti nim těch vojáků, co tam jsou.“

„A proti mně taky?“

„Těžko. Vy o nich přece víte.“

Tchanga by zajímalo, jestli mu Viktor věří. Při jeho sebeovládání se v něm člověk těžko vyzná. Ale pod povrchem tají ledacos. Jako právě teď. Že tu Malone a Vittová jsou, věděl, už když vcházel do dveří, a přesto si tu informaci nechal pro sebe, dokud se mu nehodilo s ní vyrukovat.

Naštěstí se ho do večera zbaví.

Spolu se všemi ostatními.

Malone uslyšel ten zvuk ve stejné chvíli jako Cassiopeia. Rytmický klapot rotorů. Hluboký, hypnotický, jako tlukot srdce.

„To je vrtulník,“ vyhrkl.

„Blíží se.“

Zadíval se na světlající nebe a uviděl o několik kilometrů dál helikoptéru přilétající od severu. Nechala za sebou horské štíty a mířila k louce plné protěží na kraji města. Typická zelená barva a rudá hvězda na boku nenechávaly nikoho na pochybách, komu patří.

Čínská lidová osvobozenecká armáda.

„Letí pro Tchanga,“ ozval se nový hlas.

Malone se otočil.

Tři metry od něj stál Viktor.

Tchang se vytratil z hotelu zadním vchodem. Majitel se zachoval nadmíru vstřícně, pár set jüanů od Viktora umlčelo všechny jeho otázky. Tchang minul obchůdky tesaře, klíčníka a krejčího a zadní uličkou mířil přímo k louce severně od města. Už z dálky na ní bylo vidět koberec protěží.

Slyšel, jak se helikoptéra blíží.

To, že jsou Malone a Vittová pořád naživu, mu komplikovalo situaci. Přestože pro něj zpočátku byli velká neznámá, využíval jich ve svůj prospěch, jenže teď se dostávali příliš blízko. A času ubývalo.

Vytáhl telefon, zavolal do svého úřadu a v duchu vzdal dík satelitům, kterým nevadí vysokohorský terén. Jeho hlavní asistent se ozval okamžitě.

„Řekněte našim přátelům v Islámábádu, že je prosím, aby udělali, oč jsem je žádal. Cíle budou na dostřel za chvíli.“

„Čekají jen na zavolání.“

„Postarejte se, aby pochopili, že je zapotřebí jednoznačný úspěch. Nic menšího nestačí. A ujistěte je, že jim tu laskavost nezapomenu.“

„Dva cíle?“

„Tři. Všechny zlikvidovat.“

72

Malone si Viktora prohlížel. Nesl přes jedno rameno kotouč lana, přes druhé krosnu a na sobě měl tlustou bundu na zip. „Kampak máte namířeno? Vlastně se ani nemusím ptát.“

„Kde se tu berete?“

Cassiopeia k nim popošla. „Tchang vězní Niho a Sokolova.“

„On už to ví,“ ubezpečil ji Malone a obrátil se zpátky k Viktorovi. „Jste vy ale v jednom kole! Nejdřív unesete Cassiopeiu, mučíte ji, dovolíte jí utéct a pak nás necháte vletět do čínské léčky. Potom si zmizíte a div nás nenecháte zabít ještě dvakrát. A nakonec se objevíte tady.“

„Jste pořád naživu, ne snad? V té hrobce jsem vám zachránil krk.“

„Ne. Zachránil jste Niho. To patří k vašemu poslání.“

„O mém poslání nemáte ani ponětí.“

Malone sledoval, jak vrtulník stoupá k rannímu nebi. „Tchang odlétá?“

„Musím už jít,“ řekl Viktor.

„My také,“ ujistila ho Cassiopeia.

„Rusové chtějí mít jistotu, že se příštím premiérem téhle zatracené země stane Ni Jung,“ konstatoval Malone. „A chtějí zpátky Sokolova.“

„Proberte se, Malone. Copak myslíte, že na tom záleží jenom jim? Proč asi přijela do Kodaně Stephanie Nelleová? Dělám pro ni. Věděla, že znám Cassiopeiu. Dala k tomu zelenou. Chtěla, abyste se do té záležitosti zapojili. Já netahám za nitky, jsem jenom obyčejný pěšák na šachovnici. Stejně jako vy dva.“

Tohle ťalo Malonea do živého. Stephanie s ním nejednala na rovinu. Věř mi, že nesázím na jednu kartu. Nespoléhám na Ivana stoprocentně.

Teď už chápal, jak to myslela.

„Jen dělám svoji práci,“ řekl Viktor. „Vy si dělejte svou, nebo mi táhněte z cesty.“

Malone ho popadl za paži. „Riskoval jste kvůli té hře Cassiopeiin život.“

„Já ne, to Stephanie. Naštěstí jste byl po ruce a vytáhl ji z bryndy.“

Malone do něj vrazil.

Viktorovi spadlo z ramene lano a zároveň shodil z druhého krosnu.

Ale útok mu neoplatil.

„Vychutnal jste si zabití toho pilota?“ obořil se na něj Malone. „Sestřelil jste ho. To taky patřilo k vaší práci?“

Viktor mlčel.

„Jste vrah,“ vyjel Malone. „Zabil jste ho, jen abyste nás do toho zatáhl. Abyste nám dokázal, že stojíte na naší straně. A jakmile jsme vnikli do té hrobky, hned jste se tam objevil a pokusil jste se nás zabít znova. Jedna z těch baterek, co nás hledaly v mlze, patřila vám.“

Viktorovi prokmitl v očích vztek.

„Užíval jste si to, když jste mučil Cassiopeiu? Když jste mi to předváděl, vysmíval jste se mi. Lil jste tu vodu vlastnoručně?“

Viktor se po Maloneovi vrhl. Oba se svalili na kapotu range roveru a z ní se skutáleli na zem. Prostor kolem nich se vylidnil. Malone se vyprostil z Viktorova sevření a vyskočil na nohy, ale Viktor byl rychlejší, už stál a nakopl ho do břicha.

Na vteřinu mu vyrazil dech.

Pak se Malone vzpamatoval a prudkým švihem zasadil Viktorovi úder do hrudi. Vadil mu řídký vzduch, ztěžka lapal po dechu, námahou mu div nepukly plíce a svět se s ním točil. Nedostatek kyslíku a Viktorův kopanec ho ochromily víc, než čekal.

Rychle se sebral, soustředil se a zaútočil.

Viktor ho odrazil, jenže Malone byl připraven, zasadil mu ránu pěstí, po ní další a vzápětí tvrdý úder do břicha následovaný dalšími dvěma. Bušil do něj jako do kovadliny. Po zvedáku na čelist Viktor zavrávoral a upadl. Malone čekal, jestli se zvedne, ale Viktor zůstával ležet.

Malone zhluboka oddechoval. Zatracená nadmořská výška. Otočil se a vykročil směrem, kde stála Cassiopeia.

Neviděl, co ho to zezadu praštilo, ale bylo to tvrdé a strefilo se to přímo do páteře. Zlomil se bolestí a nohy mu podklesly. Další úder přes ramena ho poslal k zemi. Sletěl po hlavě na udusanou cestu, překulil se a Viktor přistál na něm. Popadl ho oběma rukama za límec a škubl mu hlavou nahoru.

„Dost,“ zařvala Cassiopeia.

Viděla, jak Viktor popadl lopatu opřenou vedle dveří obchodu a zezadu s ní uhodil odcházejícího Malonea a hned nato ještě jednou. Teď na něm, zpola omráčeném, seděl a chystal se mu otlouci hlavu o zem.

„Nechte ho,“ poručila a tvrdě se zadívala Viktorovi do očí plných zuřivosti.

Viktor zrychleně a přerývaně oddechoval.

„Nechte ho,“ zopakovala tišeji.

„Říkal jsem vám, ať se mě neopovažujete ještě někdy praštit,“ zavrčel na Malonea. Pustil ho a vstal.

Čumilové se začali rozcházet. Rvačka skončila. Po policii nebylo ani vidu ani slechu. Cassiopeia pochybovala, že tohle městečko vůbec nějakou má. Viktor došel ke svojí krosně, hodil si ji na záda a navlékl si kotouč lana na rameno.

Malone si ještě pořád vleže ohmatával páteř.

„Tchang si na vás objednal útok,“ řekl Viktor. „U Pákistánců. Cestu do kláštera křižuje na hřebeni hranice. Jsou tam vojáci – čekají.“

„Uvědomujete si, že ten útok bude nejspíš namířen i proti vám?“ zeptala se Cassiopeia.

„Napadlo mě to. Proto jdu nahoru první. Byl bych radši, kdybyste tam nechodili, jenže vy mě stejně neposlechnete, co?“

„Budete potřebovat pomoc.“

„Malone měl pravdu, už jsem váš život riskoval až dost.“

„A taky jste nám ho zachránil.“

„Víckrát to neudělám.“

„Co? Už ho nebudete riskovat, nebo zachraňovat?“

„Ani jedno. A protože je mi jasné, že tu nezůstanete, tak poslouchejte: Stezka západně od městečka vede na visutý most. Za ním jsou skalní reliéfy, které označují cestu k Síni. Počkejte hodinu. To mi poskytne trochu času. Možná je dokážu odlákat.“ Viktor ukázal na Cottona: „Dřív se stejně nezmátoří, aby mohl vyrazit.“

Sbíral se k odchodu.

Cassiopeia ho popadla za paži a ucítila, že se zachvěl. „Co chcete dělat?“

„Proč vás to zajímá?“

„Proč by nemělo?“ opáčila.

Kývl hlavou k Maloneovi.

„Proč jste mi v Belgii neřekl, že děláte pro Stephanii?“ zeptala se ho.

„Není to můj styl.“

„A mučit mě ano?“

„Nemyslete si, že mě to těšilo. Neměl jsem na vybranou.“

Zahlédla v jeho očích bolest. „Jste vůbec vůči někomu loajální?“

„Vůči sobě.“

Nenechala se oklamat. „Jste lepší, než se děláte. Jen nechcete, aby se na to přišlo.“

Znovu kývl hlavou směrem k Maloneovi. „Stejně jako on.“

Vtom ji osvítilo náhlé pochopení. „Vy jste se s ním porval schválně, viďte?“

„Potřeboval jsem vás zdržet. Řekněte mu, že mě ta zákeřnost mrzí, ale připadalo mi to jako jediná možnost, jak vás zpomalit.“

„Přijel jste sem zabít Tchanga?“

„Existuje spousta lidí, kterým by to udělalo radost. Měl jsem tu možnost zrovna před chvilkou. Mohl jsem ho zastřelit.“

„Proč jste to neudělal?“

„Je příliš brzy. Musím zjistit, co se tam nahoře v horách děje. A je tam Ni. Musím ho odtamtud dostat.“

„Co uděláte se Sokolovem?“

Neodpověděl.

„Zabijete ho?“

Opět ticho.

„Povězte mi to,“ zvýšila hlas.

„Prostě mi budete muset věřit.“

„Já vám věřím.“

„V tom případě všechno dobře dopadne.“

S těmi slovy odešel.

73

Ni chtě nechtě obdivoval svoje vězení. Ložnice byla překrásná. Kazetový strop podepíraly mramorové sloupy, odshora dolů pokryté basreliéfy s draky. Fresky na stěnách zobrazovaly císařovo putování: Na jedné opouštěl svůj palác, na dalších dvou se jeho průvod vinul horami a na čtvrté dorazil ke shluku budov v odstínech purpuru, šedi a okru, usazených vysoko ve svahu hory.

Sem. Přesně na tohle místo.

Podle toho, co zachytil umělec a co sám Ni viděl z vrtulníku, se kolem dokola holého údolí tyčil prstenec ledovců.

Se Sokolovem je sem dopravili přímo z Je-čchengu. Zacházeli s nimi dobře, z přistávací plochy u klášterní zdi je dovnitř doprovodili dva mladíci nastrojení ve vlněných hábitech, s vlasy stočenými do uzlu na temeni ozdobeného červenými střapci. Kolem pasu měli rudé tkané šerpy.

V rohu hořela máslová lampa z tepané mědi, velká málem jako umyvadlo, a provoněla celou místnost. Okna zela dokořán, dovnitř proudil chladný vzduch zvenčí a zjemňoval hypnotický účinek plamene. Z dálky se občas ozývalo bučení jaků. Nimu bylo jasné, že se jeho věznitelé nemusejí bát, že by se pokusil o útěk – okna vedla na ohrazený dvůr.

Sokolov seděl na jedné z lakovaných židlí. Nábytek tu byl prvotřídní po stránce vkusu i zpracování. Mramorovou podlahu pokrývaly drahé rohože. V bratrstvu Pa zjevně vládlo přesvědčení, že žít se má pohodlně.

Dveře se otevřely.

Ni se otočil a spatřil Pchao Wena.

„Říkali mi, že jste se vrátil do Číny,“ prohodil k němu.

Pchao měl na sobě zlatožlutou róbu. Zajímavě zvolená barva – Ni věděl, že symbolizuje trůn. Za ním stáli dva mladíci a oba drželi samostříly připravené k výstřelu.

„Ministr Tchang je na cestě,“ řekl Pchao.

„Přijíždí si pro mě?“ zeptal se Sokolov.

Pchao přitakal. „Váš převratný objev je pro to, co má v plánu, naprosto klíčový.“

„Jak o mém objevu víte?“

„Protože Karl Tchang je členem bratrstva Pa.“

Ni si vzpomněl na telefonický rozhovor a hádku mezi Pchaem a Tchangem. „Lhát umíte dobře.“

Zdálo se, že Pchao tu urážku hladce strávil. „Jsem v bratrstvu skoro celý svůj dospělý život. Podstoupil jsem zákrok v osmadvaceti letech. Ve čtyřiceti jsem povýšil na hegemona. Ale nepochybujte o mé lásce k Číně. K její kultuře. K jejímu historickému dědictví. Udělal jsem všechno, co bylo v mých silách, abych je uchoval.“

„Jste eunuch, proradný stejně jako všichni před vámi.“

„Bylo mezi námi i hodně takových, co dokázali velké věci a vykonávali svoje povinnosti zdatně a čestně. Historie dokládá, pane ministře, že jich bylo mnohem víc než těch druhých.“

„A ke kterým patříte vy?“ zeptal se Ni.

„Nejsem žádný netvor,“ ujistil ho Pchao. „Vrátil jsem se domů dobrovolně.“

Na Niho to nezapůsobilo. „A pročpak?“

„Abych dohlédl na to, kdo povede Čínu.“

„Zdá se, že už je rozhodnuto.“

„Svou skepsí se sám oslabujete. Snažil jsem se vás v Belgii varovat.“

„Kde je můj syn?“ zeptal se Sokolov. „Bylo mi řečeno, že je tady.“

Pchao pokynul a bratři za ním se rozestoupili. Kupředu vykročil další. Vedl za ruku malého chlapečka, asi čtyř – nebo pětiletého, který se svými vlasy a obličejem nápadně podobal Sokolovovi. Uviděl otce a rozběhl se k němu. Objali se a Sokolov ho zasypal lavinou ruských slov. Oběma vyhrkly slzy.

„Vidíte,“ řekl Pchao. „Nic se mu nestalo. Je celou dobu tady a dostává se mu dobré péče.“

Sokolov ho neposlouchal, zahrnoval synka polibky. Ni, který se nikdy neoženil, si jen stěží dokázal představit, jaká otcovská muka asi zakoušel.

„Podstoupil jsem hodně potíží a námahy, abych sem všechny dostal,“ řekl Pchao.

Tomu Ni věřil. „A o čem se tu má rozhodnout?“

„O osudu Číny, jako během staletí už mnohokrát. Právě v tom je naše kultura tak svébytná, právě tím se lišíme od všech ostatních. Žádný vladař nikdy nepanoval výlučně díky své pokrevní linii. Panovníkovou povinností bylo ztělesňovat mravní příklad pro vládu a lid. Pokud podlehl korupci nebo se projevil jako neschopný, pokládalo se odjakživa za legitimní východisko povstat proti němu. Novou dynastii mohl založit třeba i prostý rolník, pokud dokázal shromáždit vojsko. A došlo k tomu mnohokrát. Když země pod jeho vládou prospívala, bralo se to jako znamení, že získal ‚mandát nebes‘. Očekávalo se, že po něm nastoupí jeho potomci v mužské linii, ale i ti mohli být svrženi, když se projevili jako nehodní vlády. Mandát nebes si nelze jen předávat, každý si ho musí zasloužit.“

„A komunistická strana si ten svůj zasloužila?“

„Kdepak. Vyrobila si ho uměle. Jenže ta iluze začala být až příliš průhledná. Zapomněli na své legalistické kořeny i na konfuciánskou morálku. Lidé už je dlouho pokládají za nehodné vlády.“

„A vy shromažďujete armádu, abyste je svrhl?“

„Já ne, pane ministře.“

Za oknem Ni uslyšel přilétat helikoptéru.

„To je Tchang,“ řekl Pchao. „Konečně dorazil.“

Malone seděl opřený o kolo range roveru a mnul si záda. Zřetelně se mu vybavilo, co se loni odehrálo ve střední Asii, když se poprvé střetli s Viktorem, a co tehdy říkala Stephanie.

Viktore, jestli vás někdy omrzí práce na volné noze a budete si hledat zaměstnání, dejte mi vědět.

Viktor si tu nabídku zřejmě vzal k srdci.

Malone na Stephanii zuřil, že mu o tom neřekla, ale těšilo ho, že Ivan určitě nemá páru, že Viktor pracuje pro obě strany.

To tomu zkurvenému nafoukanci patří.

Ulice se vrátila k normálu, místní se zabrali do obvyklé práce.

„Bolí to,“ zamumlal Malone. „Jak dlouho už je pryč?“

Cassiopeia si k němu klekla. „Už skoro hodinu.“

Maloneovi se pomalu přestávala točit hlava, a i když ho záda šeredně bolela, jinak byl v pořádku.

Přitáhl si nohy k tělu.

„Říkal, že máme hodinu počkat, než vyrazíme za ním,“ řekla Cassiopeia.

Malone se na ni zamračil. „Ještě něco?“

„Že ho mrzí ta zákeřnost.“

Znova se zaškaredil.

„A že mu máme věřit.“

„No jasně.“

„Myslím, že se nám snaží pomáhat.“

„Cassiopeio, já nemám ponětí, oč se ten chlap snaží. Víme, že Rusové chtějí Sokolova zpátky, ale pochop, že jestli to jinak nepůjde, radši ho zabijí, jen aby se nedostal do rukou Číňanům a Američanům.“

„Jestli má Stephanie Viktora na povel, nedovolí to.“

„Nepřeceňuj ji. Chce ho živého, ale ani ona si nepřeje, aby se ho zmocnili Číňané.“

„Určitě věděla, že mě Viktor mučí,“ poznamenala Cassiopeia. „Je to její člověk.“

„Ne, nevěděla. Mluvili jsme o tom spolu. O tom, že tě unesl, se prý dozvěděla, až když navázal kontakt se mnou. A o mučení jsem jí řekl teprve já.“

Viděl jí na očích, jak je ze Stephanie zklamaná. Sám cítil totéž.

Pověděla mu o Pákistáncích, které na ně poštval Tchang, a o tom, že na ně čekají v horách.

Pracně se vydrápal na nohy. „Risknu to.“ Rozhlédl se kolem. „Potřebujeme najít cestu.“

„To nebude problém.“

„Nech mě hádat. Viktor ti ji prozradil spolu se vším ostatním.“

74

Tchang vešel na hlavní dvůr. V úmyslně ponechaných mezerách v dláždění rostly stálezelené dřeviny zasazené za dynastie Ming. Mohutná brána, která na něj odjakživa působila dojmem, že s ní dokáží pohnout jen obři, visela ve veřejích dokořán. Prastaré vyřezávané výjevy na křídlech vrat vypovídaly o dobrodružných a drsných dobách. Dlažební kameny, po nichž kráčel, tu ležely celá staletí a na mnoha byly vyryty básně, jež daly jméno glazované stavbě uprostřed dvora – Chuan jung tching, Pavilón obkroužený písněmi. V umělém potůčku pod několika obloukovými dřevěnými mostky proudila voda.

Všechny několikapatrové budovy obklopující dvůr měly střechy se zvednutými okraji. V rozích zářily štíhlé dřevěné sloupy natřené tolika vrstvami červeně a laku, že se leskly jako sklo. Členové bratrstva Pa zde sídlili už po staletí, hierarchicky odděleni podle věku a postavení. Místo kdysi nedotčené elektřinou a vhodné spíš pro ptáky než pro lidi proměnili v bezpečný a pohodlný útulek.

Helikoptéra už odletěla.

Poklid rušily jen Tchangovy kroky, zurčení vody a kovové pocinkávání zvonků.

Na konci dvora pod stupňovitou terasou čekali dva spolubratři, oba v červeně přepásaných oděvech z vlny. Vlasy měli vepředu ostříhané nakrátko, ale na zátylku stočené do uzlu. Jejich olivově černé oči jako by nemrkaly. Tchang zamířil rovnou k terase, vystoupal do tří čtvrtin a zastavil se u paty posledního, nejvyššího úseku. Bratři otevřeli dvojité dveře s mohutnými sloními kly po stranách, nad nimiž se zvedala stříška podepřená krvavě červenými sloupy zdobenými stříbrem a zlatem.

Ze dveří vykročil Pchao Wen.

Konečně si stanuli tváří v tvář. Po tolika letech.

Pchao sešel ze schodů.

Tchang počkal a pak se uklonil. „Vše proběhlo podle plánu.“

„Vedl jste si dobře. Konec už je na dosah.“

Tchanga zahřál u srdce nával pýchy. Podal Pchaovi hodinky z komory s císařskou knihovnou. „Napadlo mě, že byste je rád měl zpátky.“

Pchao přijal dar s úklonou. „Patří vám můj dík.“

„Kde je Ni Jung?“

„Čeká uvnitř.“

„Takže to pojďme dokončit, ať Čína vstoupí do nové éry.“

„Je tu podezřele ticho,“ prohodil Malone.

Prozatím probíhala jejich pěší túra nerušeně.

Obklopovala je hradba zubatých zasněžených vrcholků. Co jen to kdysi četl? Země černých vlků a modrokvětého máku, kozorožců a sněžných levhartů. Země, kde se scházejí víly, vzpomněl si na postřeh jednoho dávného pozorovatele. Dost možná inspirovala Jamese Hiltona k jeho knize Šangri-La.

Po Viktorovi a vojácích zatím ani stopy.

Pod nohama jim na kamenité stezce chrastily kamínky, ale jinak nebylo slyšet skoro nic.

V dálce se zvedaly hrubé kopce se zelenými záplatami žíhanými červení. Na svazích se popásala stáda dobytka, tu a tam bylo vidět stany nomádů se žlutými praporky. Na dně jedné rokle Malone zahlédl zdechlinu osla, kterému se uklouznutí stalo osudným.

Vtom postřehl koutkem oka nahoře nad sebou pohyb.

Šel dál jakoby nic, jen zašeptal Cassiopeii: „Vidělas…?“

„Viděla,“ zamumlala.

Čtyři muži.

Stezka před nimi vedla do řídkého topolového lesíka. Cassiopeia vykročila napřed.

„Připrav se,“ šeptl a zajel rukou pod bundu, kde měl pistoli.

Uslyšel cvaknout spoušť a kolem hvízdla kulka.

Tchang vstoupil do místnosti a upřel pohled na Ni Junga. Sokolova a jeho syna už dal Pchao Wen odvést. Snad shledání Rusa uklidní a přiměje ke spolupráci.

„Naše bitva je u konce,“ řekl Tchang Nimu.

„Jak mou smrt vysvětlíte?“

„Tragická havárie vrtulníku. Byl jste vyšetřovat případ korupce v provincii Sin-ťiang. Tím se přece zabýváte, že?“

„Moji zaměstnanci vědí, kam jsem jel a proč.“

„Vaši zaměstnanci budou spolupracovat, nebo je umlčíme.“

„A co policie v Je-čchengu? A oba piloti z letadla, kterým jsem přiletěl ze Si-anu? Vědí o všem.“

Tchang pokrčil rameny. „Všechny je snadno zlikvidujeme. Máte mě snad za hlupáka? Věděl jsem, že odposloucháváte moje satelitní hovory. Využívali jsme toho, abychom vám pokaždé podstrčili, co bylo zrovna potřeba. Líbila se vám naše hádka s Pchaem?“

Ni pokrčil rameny. „Na tak obratné lháře jste odvedli dost ubohý herecký výkon.“

„Dostával jsem informace o všem, co děláte. Tak jsem se dozvěděl, že jedete do Belgie.“

„A ten pokus zavraždit mě tam?“

„Byl míněn vážně. Doufal jsem, že se tím zbavím problému. Jenže vám se nějak podařilo mým lidem vyklouznout.“

„Život mi zachránil Pchao Wen.“

Tchang si nebyl jistý, jestli slyšel správně. Pchao? Viktorovi se nepodařilo zjistit, co se tehdy v Pchaově rezidenci odehrálo, protože byl zrovna v Antverpách a zabýval se Cassiopeiou Vittovou. Nikdo z mužů, které Tchang k Pchaovi poslal, se mu už nikdy neohlásil a Pchao – jak pro něj bylo typické – neřekl nic. Bude si o tom s mistrem muset promluvit. Prozatím jenom poznamenal: „Hegemon se nebojí prolít krev. Jestliže zakročil, měl k tomu dobrý důvod.“

„Mluvíte jako pravý legalista. Gratuluji vám, pane ministře, k vítězství. Historie vás zaznamená jako muže, který definitivně zničil Čínu.“

Cotton Malone se vrhl k zemi a snažil se aspoň jakžtakž krýt mezi řídkými topoly. Cassiopeia udělala totéž. Doplížili se ostrým kamením k balvanu, který byl dost velký na to, aby se za ním oba schovali.

Přilétly další střely.

„Začíná jít do tuhého,“ utrousila Cassiopeia.

„Že by?“

„Nejsou to Číňané,“ prohlásila. „Zahlédla jsem je. Určitě to jsou Pákistánci. Zřejmě věděli, kam máme namířeno.“

„Už mě to taky napadlo.“ Neodpustil si, aby nedodal: „Já ti říkal, že je syčák.“

Přešla tu poznámku mlčky.

„Budeme muset jít tamhletudy,“ ukázal dozadu. „A ti vojáci jsou dost blízko, aby nám pořádně zatopili.“

„Musíme mu věřit, že si s tím nějak poradí,“ řekla Cassiopeia po chvilce.

„Ty si mu věř, ale po mně to nechtěj. Běž první. Budu tě krýt.“

Sevřel čínskou dvojčinnou pistoli.

Cassiopeia si také připravila svou.

Pak se tryskem rozběhla ke skupince jalovců.

Ni si měřil Karla Tchanga.

I když se Tchang úporně snažil nedat nic najevo, postřehl na něm překvapení, že vražedné komando zarazil Pchao. Že by ta jejich telefonická hádka přece jen byla něco víc než sehrané představení?

„Vodili jsme vás jako medvěda na řetězu,“ prohlásil Tchang. „Odposlouchával jste naše hovory a my vás krmili informacemi, jak se nám hodilo. Odcestoval jste do Belgie, potom do Si-anu a nakonec sem, a to vše na naše pozvání.“

„Zahrnujete do toho my také premiéra?“

Pomyšlení, že by to tak mohlo být, Niho skličovalo. Postupem doby si vůči premiérovi vypěstoval obdiv – ten umírněný politik toho udělal hodně, aby udržel na uzdě komunistický fanatismus. Nikdy se o něj neotřel ani náznak nějakého skandálu.

„Naším pánem je Pchao Wen,“ odvětil Tchang. „Jemu přísahali věrnost všichni bratři, mě nevyjímaje. Usoudili jsme, že předstíraná válka mezi Pchaem a mnou vás ukolébá do falešného pocitu bezpečí. I když připouštím, že to mělo proběhnout jinak. Měl jste zemřít v Belgii.“

„A Pchao se vám ani slůvkem nezmínil, že vaše čtyři muže zabil?“

Tchang zachoval kamenný výraz. „Cokoli udělá, je správné.“

„Cassiopeia Vittová a Cotton Malone ale součástí vašeho plánu rozhodně nebyli.“

Tchang pokrčil rameny. „Mistr si vyžádal, abychom ty dva využili k jeho návratu do Číny.“

Za okny se ozval vzdálený třesk.

Vzápětí další.

„Střílí se,“ konstatoval Tchang. „Po vašich spojencích.“

„Po Vittové a Maloneovi?“ Ni udržel nevzrušený tón, i když se o ně bál.

„Uprchli z Je-čchengu, ale teď zemřou tady v horách, stejně jako vy.“

75

Cassiopeia čekala, až ji Malone dožene. Kryl její ústup sérií dobře mířených ran.

Dohnal ji a oba pádili dál, co nejvíc se kryli za dalšími stromy. Provázelo je práskání pušek a kulky kolem nich hvízdaly. Ztratili krytí, protože pěšina se stočila od stromů pryč. Napravo se vynořily další strmé rokle ponořené do stínů. Jedna se táhla těsně podél nepevného okraje stezky, takže Cassiopeia věděla, že si musí dávat pozor na každý krok. Do černých břidlicových skal naproti se opíralo oslepivě zářící slunce. O třicet metrů níž dravě kolotal prudký vodní proud v barvě silničního prachu a rozstřikoval do vzduchu zpěněné spršky. Vydrápali se podél morénového suťoviska po srázu nahoru.

Tam uviděla most, o kterém se zmiňoval Viktor.

Dvě lany propojené trámové konstrukce, zaklíněné na březích rokle v hromadách kamení. Ukotvení nebylo nic moc, jen balvany naskládané jeden na druhý, s kusy dřev místo malty. Prkenný chodníček zavěšený na lanech třicet metrů nad řekou.

V dálce zarachotily salvy z pušek.

Cassiopeia se ohlédla.

Nikde žádný voják.

Třeskly další výstřely.

„Třeba je odvádí někam pryč,“ řekla.

Malone to nijak nekomentoval, ale viděla na něm pochyby. Zastrčil si pistoli do kapsy.

Cassiopeia udělala totéž a vkročila na most.

Ni uslyšel další vzdálené výstřely.

„Budete mít velkolepý státní pohřeb,“ ujistil ho Tchang. „Bude to ohromná podívaná. Jste koneckonců úctyhodný muž.“

„A co uděláte pak?“

„Ujmu se řízení vlády. Premiér už si na tomhle světě dlouho nepobude, takže je logické, že postupně předá pravomoci svému prvnímu zástupci. Tím okamžikem zahájíme návrat ke slávě.“

„A na té pouti vám pomůže neomezená zásoba ropy?“

Tchang se usmál. „Vidím, že Sokolov si už s vámi popovídal. Proč ne? Ať víte, o co přijdete. Ano, vyhlídka, že se už nebudeme muset prostituovat vůči Rusku, Blízkému východu a Africe a přitom trnout, co udělá Amerika, a to vše jen proto, abychom udrželi v chodu naše továrny…, ta vyhlídka rozhodně stojí za námahu.“

„Takže sháňka po lampě v Belgii byla součástí té vaší velké hry, kterou jste vymysleli společně s Pchaem?“

„Nebuďte na omylu, ta lampa byla důležitá. Ale posloužila také jako perfektní návnada, aby vás tam vylákala. Měl jste tam zemřít.“

„A místo mě zemřeli čtyři jiní.“

Tchang pokrčil rameny. „Jak říkáte, zabil je Pchao.“

„Vy jste ale nařídil vraždu toho pilota.“

Tchang mlčel.

„Nemáte představu, co Čínu doopravdy trápí.“

„Ale mám. Národ potřebuje pevnou ruku.“

Ni potřásl hlavou. „Jste šílenec.“

Zdálo se, že jeho osud je zpečetěn.

A další střelba v horách prozrazovala, že Malone a Vittová taky vězí v problémech až po uši.

Cassiopeia cítila, jak jí prkna nad burácející říčkou vibrují pod nohama. Malone přecházel jako první, tvrdil, že když most unese jeho, unese určitě i ji. Zároveň ho svou vahou a rytmickou chůzí zatížil, takže se otřásání, které jí tak drásalo nervy, trochu zmírnilo. Teď byli v půli cesty, vznášeli se vysoko v otevřeném prostoru, odkrytí ze všech stran, a přesouvali se ze stínu do slunce. Zahlédla na protější straně stezku vinoucí se sutí k dalším stromům. Snad pět metrů vysoká postava vytesaná ve skále nad stezkou – vyobrazení Buddhy – jí prozradila, že jsou na správném místě.

„Ten most už má svoje lepší dny za sebou,“ prohodila.

„Doufám, že mu ještě aspoň jeden zbývá.“

Při chůzi se přidržovala kroucených provazů, na kterých byl most zavěšen a které tvořily jakés takés zábradlí. Po pronásledovatelích ani stopy. Jenže vtom se nad hřmícím vodním proudem ozval nový zvuk. Hluboké basové tóny. Daleko, ale sílily.

Zpozorovala pohyb – stín sunoucí se po skalní stěně asi o dva kilometry níž, v místě, kde rokli, kterou přecházeli, protínala jiná. Vzdálený stín rostl a nabral nezaměnitelný tvar helikoptéry.

Nebyla transportní. Tohle byl útočný vrtulník vybavený kanóny a řízenými střelami.

„Na pomoc nám neletí,“ utrousila.

A vtom pochopila. Vojáci je sem úmyslně nahnali.

Pilot začal střílet.

Tchang slyšel rachot palby z kanónu a věděl, co se děje. Pákistánci použili helikoptéru Cobra. Ujistil je, že narušení vzdušného prostoru nad horami nebude – přinejmenším tentokrát – bráno ve zlém. Právě naopak. Stál o to, aby splnili úkol bezezbytku, a byl přesvědčen, že most se nabízí jako dokonalé místo. Jen doufal, že touhle dobou už se Viktor s Malonem a Vittovou spojili a přecházejí všichni naráz.

Jestli ne, vojáci je dorazí jednoho po druhém.

„Stanu se příštím premiérem této země,“ řekl Nimu. „Čína znovu zaujme nadřazenou pozici ve světě. Vezmeme si zpátky Tchaj-wan, jižní země, Mongolsko a možná i Koreu. Zase je spojíme v jeden celek.“

„Tohle je přesně ta bláhovost, která nás přivedla tam, kde jsme.“

„Kdežto vy jste skvělý vůdce, který nás spasí? Vždyť jste ani nepoznal, že s vámi manipulujeme. Jste beznadějně naivní.“

„Copak čekáte, že svět bude sedět s rukama v klíně a nechá vás dělat, co vás napadne?“

„To je na tom to nejzajímavější. Víte, disponovat poznáním, že zásoby ropy jsou nevyčerpatelné, představuje obrovskou výhodu. Nechte si ten poznatek pro sebe, moudře ho využívejte, a snadno zorganizujete kolaps nejedné cizí mocnosti. Rvou se o ropu jako děti o cukrlata. Bojují mezi sebou přímo i ekonomicky, jen aby svou potřebu ropy uspokojili. Nám postačí jejich třenice dirigovat.“ Tchang potřásl hlavou. „Armády ostatních zemí nebudou pro Čínu problém. Víte, pane ministře, někdy určitá znalost vydá za stovku jaderných zbraní.“

Pokynul rukou ke dveřím.

„Náš mistr si myslí, že než se rozloučíte s tímto světem, možná byste rád něco viděl. Přesněji řečeno si myslí, že nás to bude zajímat oba, protože zatím jsem to neviděl ani já.“

„V tom případě se rozhodně musíme podívat, co nám chce hegemon ukázat.“

Cassiopeia sebou plácla na břicho na prkna mostu, překulila se na bok a přitom se ohlédla po Maloneovi. Vytrvalé hřmění palby se blížilo. Helikoptéra se řítila směrem k nim, turbohřídelové motory nasávaly průzračný suchý vzduch. Střely zasáhly most a zuřivě drtily dřevo a provazy.

Vztekle přimhouřila oči, sáhla po pistoli, zaklekla a vystřelila po kabině vrtulníku. Jenže ten zatracený krám je určitě opancéřovaný a letí rychleji než kolibřík.

„K zemi, sakra!“ zařval Malone.

Další dávka soustředěné palby roztříštila pruh mostu mezi nimi. Jednu chvíli tam byla prkna a provazy, a vzápětí nic než gejzír trosek. Cassiopeia si uvědomila, že konstrukce každou vteřinou povolí.

Malone se vymrštil na nohy.

Nepřipadalo v úvahu, že by se k ní dostal, a tak se jako klíště chytil provazů a moudře se pokusil zdolat těch zbývajících šest metrů na své polovině mostu, který jim klesal pod nohama.

Vrtulník se od nich vzdaloval k opačnému konci rokle.

Cassiopeia také zaťala ruce do provazů, a když se most rozlomil a obě poloviny se zhouply každá na svou stranu rokle, prolétla vzduchem.

Narazila do skály, odrazila se od ní a konečně se zastavila.

Sevřela provazy vší silou a odvážila se podívat naproti. Malone pomalu šplhal nahoru, zdolával poslední kousek k hornímu kraji. Od řevu divoké říčky a hřmění rotorů jí zaléhalo v uších.

Znovu se ohlédla přes rokli. Malone už stál nahoře a zíral na ni. Oběma rukama se zuby nehty držela zbytku mostu, který se pohupoval u skalní stěny. Kamínky a suť se jí drolily pod nohama, marně hledala oporu.

Helikoptéra se v rokli otočila, nabrala výšku a zamířila zpátky k nim.

„Dokážeš vyšplhat nahoru?“ křikl Malone do toho rámusu.

Zavrtěla hlavou.

„Udělej to!“ zařval.

Vykroutila krk za sebe, aby na něj viděla. „Padej odtud.“

„Bez tebe ne.“

Cobra už se přiblížila na něco málo přes kilometr. Každou vteřinou mohla spustit palbu.

„Šplhej,“ zakřičel.

Přehmátla jednou rukou výš, ale pramínky lana, kterých se chytila, povolily.

Zřítila se dolů.

Do burácející řeky.

76

Ni kráčel za Tchangem hluboko do klášterního komplexu. Procházeli červenými a žlutými chodbami spojujícími různá křídla; stropy spočívaly na zdobených pilířích, jejichž zlacených dekorací se nijak nedotkl čas. Vzduch prohřívalo teplo z košů na oheň a kadidelnic. Konečně vešli do obrovské síně.

„Toto je Síň zachování harmonie,“ řekl Tchang. „Nejsvětější prostor bratrstva Pa.“

Síň se od zbytku budovy lišila. Byla umělecky ještě bohatší a honosnější a zvedala se do výše tří poschodí. Po třech stranách se táhly galerie, střídavě červené a žluté. Les sloupů spojovaly graciézní oblouky. V přízemí byl podél stěn vystaven hotový arzenál mečů, nožů, kopí, luků a štítů. V půltuctu měděných ohřívadel žhnuly uhlíky.

Okny v horních galeriích se dovnitř linulo sluneční světlo. Čelní stěna za vyvýšeným pódiem sestávala ze stovek šikmých přihrádek přetékajících svitky. Na ostatních stranách síně byly mezi jednotlivými galeriemi hustě rozmístěny stříbrné lampy, ale nesvítily. Světlo vycházelo z elektrických luceren zavěšených u stropu.

„V těch policích je shromážděno všechno naše vědění, zapsané na hedvábí a uchovávané, aby se s ním hegemon mohl radit,“ řekl Tchang. „Žádné překlady ani líčení z druhé ruky. Jen původní texty.“

„Pa zřejmě nemá nouzi o finance,“ podotkl Ni.

„Náš původ se táhne hluboko do minulosti, ale ve své dnešní podobě jsme moderní. Počátkem 20. století, za éry posledního císaře, se nám tehdejší eunuchové postarali o solidní finanční zázemí. Mao se je snažil zlákat na svou stranu, ale hodně jich přeneslo své bohatství sem.“

„Mao eunuchy nenáviděl.“

„To je pravda. Jenže oni jeho ještě víc.“

„Škoda, že se nedožiji vašeho pádu.“

„Nemám pád v plánu.“

„Žádný fanatik s ním nikdy nepočítá.“

Tchang k Nimu popošel blíž. „Tuhle bitvu jste prohrál, pane ministře. Tak to zaznamená historie. Stejně jako když svou bitvu prohrála Banda čtyř. Některé z nich to také stálo život.“

Za Tchangem se na protější straně odsunula část čelní zdi – panel chytře ukrytý mezi policemi.

Z tajných dveří se vynořil Pchao Wen.

„Páni ministři,“ zavolal na ně. „Pojďte sem, prosím.“

Ni postřehl, že Tchangovi se to vyrušení nezamlouvá, a ochotně si přiložil polínko. „Váš pán volá.“

Tchang se zamračil. „Přesně tohle je bolest dnešní Číny. Zapomněla na strach a úctu. Obojí se chystám národu připomenout.“

„Možná zjistíte, že není snadné udržovat ve strachu půldruhé miliardy lidí.“

„V minulosti se to dařilo. Lze to zopakovat.“

„Myslíte Čchin Š‘-chuang-tiho? Našeho úžasného Prvního císaře? Vládl stěží dvanáct let a po jeho smrti se jeho impérium rozpadlo.“ Ni udělal odmlku. „Kvůli piklům jistého eunucha.“

Tchang nehnul ani brvou. „Já tutéž chybu neudělám.“

Mlčky šli dlouhou síní, padesát metrů dlouhou a způli tak širokou. Vystoupali po krátkém schodišti do vyvýšeného prostoru.

„Nevěděl jsem, že v té zdi jsou dveře,“ řekl Tchang.

Z jeho slov znělo podráždění.

„O téhle komnatě ví jen hegemon a několik vyvolených bratří,“ odvětil Pchao. „Vy k nim nepatříte. Ale mám dojem, že nastala správná chvíle, abych vám oběma ukázal nejcennější vlastnictví Pa.“

Malone zíral na rozbouřenou vodu mezi skalami, jak se řítí dolů z hor.

Čekal, až se Cassiopeia vynoří.

Jenže se nevynořila.

Upíral oči na řvoucí šedý příval unášející s sebou v hrozivém zpěněném proudu bahno a kamení. Nejradši by skočil za ní, ale chápal, že to nemá smysl.

Ani on by ten pád nepřežil.

Jen stál a nevěřícně zíral.

Po tom všem, čím spolu v posledních třech dnech prošli…

Byla pryč.

Na protější straně rokle zachytil koutkem oka pohyb. Zpoza skal se vynořil Viktor a došel ke kraji útesu.

V Maloneovi vybublala všechna zuřivost. „Ty podělanej parchante!“ zařval. „Zradil jsi nás. Zabils ji.“

Viktor na to nic neřekl. Mlčky vytáhl nahoru zbytky mostu a k roztříštěnému konci přivázal lano, které si s sebou nesl.

„Běžte,“ křikl na Malonea. „Jděte dál. Já pro ni dojdu.“

To určitě, naježil se v duchu Malone.

Sáhl po zbrani.

Viktor shodil most zpátky přes kraj útesu. Konec lana dolétl až do vody a ponořil se do zpěněného proudu. Viktor se díval přes rokli na Malonea, jako by říkal odpráskneš mě, anebo mě necháš, abych ji zkusil najít?

Helikoptéra se obloukem vracela k dalšímu náletu.

Malone spustil ruku s pistolí.

Roklí zaburácela palba. Vražedné krupobití střel těžkého kalibru zasypalo skálu pár metrů od něj a blížilo se.

Vrhl se do úkrytu, než vrtulník přeletí.

„Jděte tam nahoru,“ zakřičel znovu Viktor. „Ni a Sokolov vás potřebují.“

A začal se po laně spouštět dolů.

Malone by dal za provaz všechno na světě. Měl sto chutí Viktora Tomase zabít, jenže ten parchant měl pravdu.

Ni Jung a Sokolov.

Musí je najít.

Tchang vstoupil do prostoru bez oken rozčleněného do čtyř částí. Pchao Wen vešel jako první, Ni Jung po něm. Venku čekali dva spolubratři se samostříly.

Tmavorůžové stěny osvětlovala měkká zář, strop byl tmavomodrý a posetý zlatými hvězdami. Prostoru dominoval bronzový podstavec uprostřed, na němž ležel jadeitový pohřební úbor ve tvaru lidského těla.

Tchanga ten pohled ohromil. Už chápal, proč je hrobka Prvního císaře prázdná.

„Zachránil jsem Čchin Š‘-chuang-tiho,“ řekl Pchao. „Jen ten jadeitový podstavec, na kterém ležel, byl bohužel příliš velký, abych ho dostal pryč. Zřejmě ho vyrobili přímo v hrobce. Ale tohle jsem odnést dokázal,“ ukázal na úbor na podstavci. „Čapku i obličejovou masku, kabátec, rukávy, rukavice, kalhoty a návleky na nohy, to vše vyrobili císaři přímo na míru. Takže Čchin Š‘ měřil nanejvýš sto sedmdesát pět centimetrů a byl hubený. Vypadal úplně jinak než ten vysoký mohutný muž, jehož obraz nám předkládá historie.“ Odmlčel se, jako by čekal, až jeho slova zapůsobí. „Dva tisíce sedm jadeitových destiček pospojovaných zlatými drátky.“

„Spočítal jste je?“ zeptal se Ni.

„Tohle je nejvýznamnější archeologický nález čínské historie. Tělo našeho Prvního císaře v jadeitovém pohřebním úboru. Zaslouží si pečlivý průzkum. Odhadujeme, že k pospojování destiček bylo zapotřebí nejméně kilogramu zlatých drátků. Zhotovit tenhle úbor muselo řemeslníkům trvat aspoň deset let.“

„Vyloupil jste to tam kompletně?“ zeptal se Tchang.

„Do posledního kousku. Všechno je uloženo tady, v bezpečí, v improvizované hrobce. Není to sice tradiční podzemní palác, ale stačí.“

Zbylé tři komory přetékaly pohřební výbavou. Bronzové skulptury, měděné nádoby, nábytek z lakovaného dřeva a bambusu. Zlaté, stříbrné a jadeitové předměty. Hudební nástroje, kameninové i porcelánové nádobí. Meče, oštěpy a šípy.

„Dva tisíce sto šedesát pět kusů,“ řekl Pchao. „Dokonce i kosti stavebních dělníků a konkubín. Pořídil jsem v hrobce kompletní fotodokumentaci. Přesně jsem zaznamenal uložení každé věci.“

„To je od vás velkorysé,“ utrousil jedovatě Ni. „Věřím, že historikové vaši pečlivost ocení.“

„Čerpáte ze sarkasmu pocit nadřazenosti?“

„Co ode mě čekáte? Mám žasnout a obdivovat vás? Jste lhář a zloděj, přesně jak jsem říkal, když jsme se poprvé setkali. A navíc i vrah.“

„Uvědomujete si, co by s tímhle udělal Mao?“ ukázal Pchao na jadeitový úbor. „A ta neschopná banda, co vládla po něm? Nic by se nedochovalo.“

„Terakotoví válečníci se dochovali,“ namítl Ni.

„Pravda. Ale na jak dlouho? Mauzoleum den ode dne chátrá. A co se s tím dělá? Nic. Komunistům na naší minulosti ani za mák nezáleží.“

„A vám?“

„Používám sice nekonvenční metody, pane ministře, ale výsledky jsou zjevné.“

Ni popošel k podstavci.

Tchang se držel vpovzdáli, i když ho ten neskutečný výjev přitahoval – postava pokrytá jadeitem, strnulá a nepoddajná, připomínala robota. Rostla v něm však netrpělivost. Zajímalo ho, proč Pchao zabil ty čtyři muže v Belgii a umožnil Nimu přežít. A proč mu lhal ohledně lamp v Čchinově hrobce.

„Podíval jste se pod ten úbor?“ zeptal se Ni.

Pchao zavrtěl hlavou. „Nepovažoval jsem to za správné. Čchin Š‘ si zasluhuje naši úctu, dokonce i po smrti.“

„Kolik set tisíc lidí zemřelo, jen aby mohl vládnout?“ připomněl Ni.

„Za jeho časů to jinak nešlo,“ řekl Pchao.

„A nejde to dodnes,“ neubránil se Tchang.

„Ba ne,“ namítl Ni. „Strach a útlak se přežily. Musí vám přece být jasné, že dnes už jsme pokročili dál. Ve dvou třetinách světa panuje demokracie, a my si přesto neosvojíme aspoň některé její prvky?“

„Dokud budu u vlády, tak ne,“ prohlásil Tchang.

Ni potřásl hlavou. „Stejně jako naši komunističtí předchůdci přijdete na to, že použití síly je jen krátkodobé řešení. Aby se vláda udržela, potřebuje získat dobrovolnou podporu lidí.“ Obličej mu ztvrdl. „Navštívil jste někdy petiční úřad v Pekingu?“

„Nikdy,“ odpověděl Tchang.

„Každý den tam přicházejí stovky lidí z celé země a stojí ve frontě, aby si nechali zaregistrovat svoje stížnosti. Skoro všichni se stali obětí šikany. Syna jim zbil místní úředník. Zemi jim zabral s pomocí místní vlády developer. Ukradli jim dítě.“

Ni se odmlčel a Tchangovi bylo jasné, že nechává poslední obvinění schválně utkvívat ve vzduchu.

„Zuří na místní úředníky a věří, že pokud někdo v hlavním městě vyslechne jejich případ, dočkají se nápravy. Vy i já víme, že se tragicky mýlí. Nestane se vůbec nic. Ale ti lidé chápou podstatu demokracie. Chtějí mít možnost obracet se na vládu přímo. Jak dlouho je ještě můžeme ignorovat, co myslíte?“

Tchang odpověď znal.

„Navždycky.“

77

Cassiopeia tvrdě dopadla do vody a okamžitě ji strhl proud. Pohazoval si s jejím tělem jako tornádo. Voda byla ledová, ale to byla její nejmenší starost. Potřebovala se hlavně nadechnout. Povedlo se jí prodrat k hladině, rychle zalapala v gejzírech pěny po vzduchu, jenže voda ji hned zase vtáhla.

Nesmí se nechat unášet proudem. Dřív nebo později by jí mrštil o balvany a polámala by si kosti nebo rozbila hlavu, pokud by se rovnou nezabila. Ohlušovalo ji burácení vodní masy, ve které kolotaly trilióny bublinek. Ještě ani jednou nezavadila o dno.

Při příštím nadechnutí uviděla, co má před sebou.

Balvany. Obrovské. Ulepené pěnou trčely z vody.

Musí to risknout.

Divoce se pokoušela dělat tempa a držet směr. Voda si s ní dělala, co chtěla – uznávala jedině zemskou přitažlivost. Vmetla jí do tváře chuchvalec zahnědlé pěny. Cassiopeia s nataženýma rukama tápala před sebou, dokud neucítila náraz do něčeho tvrdého.

Neodrazila se pryč.

Místo toho se zuby nehty držela.

Vystrčila hlavu nad hladinu.

Burácející proud jí zaléval ramena, ale dařilo se jí držet se na místě.

Několikrát se zhluboka nadechla, vytřásla si vodu z očí a poprvé si uvědomila, že je promrzlá na kost.

Malone stoupal po stezce lemované čhörteny a modlitebními kameny. S náhlým poryvem větru k němu zavanul mrazivý dech nedalekých ledovců. Roztřásl se zimou i přívalem téměř nezvládnutelných emocí. Zaťal pěsti a oči mu zvlhly.

Kolik přátel ještě ztratí?

Přes cestu mu přehopkoval šedý králík a zmizel ve skalní puklině. V uších mu ještě pořád hřměla voda, kterou nechal za sebou. Helikoptéra zmizela. Viktor už je nejspíš na dně rokle a dělá všechno, co se podle jeho názoru dá.

Parchant jeden mizerná.

Takovou zuřivost Malone nezažil od chvíle, kdy mu předloni unesli Garyho. Synova únosce zabil bez sebemenších výčitek svědomí.

A s Viktorem udělá totéž.

Teď se ale musí soustředit. Je nutné ochránit Sokolova. A bezpodmínečně nutné pomoci Ni Jungovi. Pro Stephanii je asi důležité obojí. Proč by jinak využila jeho i Cassiopeiu a najala si na pomoc Viktora? V Kodani si lámal hlavu, proč Stephanii nijak zvlášť netrápí, co se s Cassiopeiou děje. A jak je možné, že toho tolik ví o abiotické a biotické ropě.

Teď mu to bylo jasné.

Nasadila do akce Viktora, prý aby na Cassiopeiu dohlédl.

Jenže udělal to?

Až tohle všechno skončí, se Stephanií si to taky vyříká.

Uviděl kamenný oltář osvětlený dvěma lampami a opatrně se k němu přiblížil. Stezka se stáčela doprava a pohled za zatáčku blokovala hladká šedá skalní stěna. Ve světle lamp chvějivě jiskřila. Malone prožil celý život ve strachu z citů, vytrvale si jejich existenci popíral a pohřbíval je v sobě pod lavinou odpovědnosti. Jenže pravda byla taková, že je k životu nutně potřeboval – a uvědomil si tu skutečnost, až když už bylo příliš pozdě.

Cassiopeia Vittová mu bude nepředstavitelně chybět.

Miloval ji – ano, miloval –, ale jakživ se nepřiměl říci to nahlas.

Proč ne, sakra?

V dálce zaduněl gong.

Hluboký tón dozněl a Malonea zaplavilo nekonečné prázdné ticho odrážející se ozvěnou od hor kolem.

Ni byl odhodlán nedat najevo slabost. Bude těm fanatikům čelit až do konce.

„Sověti předpokládali, že dokáží lidi násilím přimět, aby jim sloužili,“ řekl. „Dokonce i vy, Pchao, jste v Belgii na tu chybu poukazoval.“

„Sověti opravdu udělali hodně chyb. My se jim musíme vyhnout.“

„Já Číně nedovolím sejít ze správné cesty,“ prohlásil Tchang. „Západ se tu dnes a denně snaží propagovat svoje hodnoty a ideologii a věří, že nás dokáže destabilizovat jakousi marketingovou kampaní. Demokracií.“

„Nemáte ponětí, jakým nebezpečím čelíme,“ oponoval Ni. „Už nejsme Čínou z dob Prvního císaře.“

„Ale Číňané jsme pořád,“ stál si na svém Tchang. „Svrhnout naši vládu, ať už zevnitř nebo zvenčí, by bylo mnohem těžší než v Sovětském svazu.“

Ni ty dva – Tchanga i Pchao Wena – pozoroval. Úskočností se nijak nelišili od všech minulých despotů. Jak se zdá, Číně je opravdu souzeno opakovat tutéž chybu pořád dokola.

Přešel od podstavce k ostatním třem místnostem a nahlédl do nich. Nebyly tak velké jako jejich protějšky v Si-anu, ale přesto dost prostorné a plné pohřební výbavy.

Pchao se k němu připojil. „Uvnitř několika bronzových nádob je tekutina. Zlomil jsem na jedné pečeť a ucítil jsem přímo rajskou vůni. Testy prokázaly alkohol, cukr a tuk – grog s máslem starý dva tisíce let.“

Jindy by to na Niho udělalo dojem, ale v téhle chvíli přemýšlel spíš o tom, jak se vyhnout smrti při havárii helikoptéry.

„Ty bronzové lampy,“ ozval se Tchang. „Tamhlety… Jsou to ony?“

Ni si jich už také všiml. Byly naaranžovány na stojanech na stěnách, na policích i na podlaze. Dračí hlava na tygřím těle s křídly fénixe. Bylo jich kolem stovky. Vypadaly nachlup stejně jako ta, kterou si odnesl z muzea.

„Jsou stejné jako ta v Antverpách,“ potvrdil Pchao. „Ve všech je vzorek ropy z naleziště v Kan-su, vytěžený před dvěma tisíciletími. Jednu jsem si nechal na památku a vzal si ji s sebou do Belgie.“

„Ten vzorek ropy potřebuji,“ prohlásil Tchang.

„Mám obavu, že císařova hrobka už není neporušená,“ poznamenal Ni.

Malone a Vittová mu vyprávěli, co se tam seběhlo po jeho útěku. O ohni a dýmu. Pověděl o tom Pchaovi.

„Doufejme, že nedošlo k příliš velkým škodám,“ řekl Pchao. „Minerální olej, který jsem rozlil na povrchu rtuti, moc škody nenadělá. S rtutí samotnou je to ovšem horší. Nějakou dobu potrvá, než její výpary vyprchají.“

„To je jedno,“ utrousil Tchang.

„Na rozdíl od vás,“ podíval se Ni po Pchao Wenovi, „mu na minulosti zřejmě moc nezáleží.“

„Tu chybu napraví. Promluvíme si o tom.“

„Je hodně věcí, o kterých si musíme promluvit,“ zdůraznil Tchang. „Věcí, o kterých jste se mi patrně zapomněl zmínit.“

Pchao se k němu otočil. „Například proč jsem zabil ty muže, které jste poslal ke mně domů?“

„To je jedna z nich.“

„Promluvíme si o tom. Ale nezapomínejte, že já nikomu nic vysvětlovat nemusím.“

Tchanga ta výtka viditelně podráždila.

„Další herecký výstup?“ zeptal se Ni. „Zase mi předvedete hádku?“

„Ne, pane ministře,“ ujistil ho Pchao. „Tentokrát je opravdová.“

Cassiopeiino sevření sláblo, v ledovém proudu jí všechny klouby mrzly a bolely ji. Potřetí během dvou dnů se ocitla na pokraji smrti. Pochybovala, že přežije, jestli ji znovu strhne proud, a někde o kus dál by na ni beztak číhal nějaký vodopád dolů do údolí. Do obličeje jí vychrstla sprška hnědé pěny a Cassiopeia zavřela před tím náporem oči.

Vtom ji shora něco popadlo za pravou ruku a odtrhlo ji od kamene.

Otevřela oči a uviděla, jak na ni shlíží Viktor. Balancoval na kameni a pravačkou jí svíral paži. Natáhla k němu i druhou ruku a Viktor ji vytáhl z vody nahoru.

Zachránil jí život.

Už zase.

„Neříkal jste náhodou, že už to neuděláte?“ zeptala se, když popadla dech.

„Jinak by mě Malone zastřelil.“

Celá se třásla. Viktor si klekl vedle ní na skálu a sundal si bundu. Zabalil ji do teplého flísu a pevně ji objal.

Nevzpírala se.

Ani by to nešlo.

Měla třesavku, která se prostě nedala zarazit.

Zuby jí jektaly. Mermomocí se snažila uklidnit.

Viktor ji dál pevně tiskl. „Pokoušel jsem se odlákat pozornost vojáků, dokud se s Malonem nedostanete na druhou stranu, ale nevěděl jsem o tom vrtulníku. Přiletěl rychle – určitě věděli, že ten most budete muset přejít. Tchang to naplánoval dobře.“

„Kde je Cotton?“ zmohla se na otázku. Doufala, že se mu ta palba z kanónu vyhnula.

„Řekl jsem mu, ať jde dál. Tedy potom, co se rozhodl, že mě nezastřelí. Ti ve vrtulníku mě chtěli odpravit taky, jenže sem dolů se pořádně střílet nedá, tak odletěli.“

Zírala mu do očí a viděla v nich starostlivost a vztek. „Jak jste mě našel?“

„Viděl jsem, že se držíte toho kamene, a to mi dopřálo čas. Pravda, počítal jsem, že to skončí nějakou polámanou kostí.“

„Vaší i mojí.“

Už se zklidňovala a třesavka povolovala. Když se podívala za sebe, pochopila, jak moc Viktor riskoval, když od břehu přeskakoval z kamene na kámen až k ní. Jediné uklouznutí, a smetlo by ho to.

„Díky, Viktore.“

„Přece bych vás nenechal utopit.“

Vymanila se z jeho objetí a vstala, ale dál se halila do jeho bundy. Z oblečení jí crčela voda, ruce měla promodralé zimou. Takhle brzy dopoledne nemělo slunce šanci prorazit si cestu sem dolů mezi strmé skalní stěny. Věděla ale, že nahoře je tepleji. „Musíme se dostat do té Síně zachování harmonie.“

Ukázal na protější břeh. „Tamhle je pěšina, která vede nahoru. Malone by touhle dobou už měl být v klášteře.“

„Až tohle všechno skončí, měli byste se usmířit.“

„To asi půjde těžko.“

„Občas se chová rozumně.“

„Ne když jde o vás.“

„Co bude s vámi?“ zeptala se.

Místo odpovědi ukázal na nejbezpečnější cestu po kamenech ke břehu. „Nahoru nám to potrvá nejmíň dvacet minut. Musíme si pospíšit.“

Vzala ho za paži. „Na něco jsem se ptala.“

„Malone měl tam ve městě pravdu,“ řekl. „Zabil jsem toho pilota jen proto, abych si získal vaši důvěru.“ Odmlčel se. „Jak Malone pořád omílá, jsem nájemný agent. Jinými slovy nikdo. Co bude se mnou, ptáte se? Na tom nikomu nesejde.“

„Stephanii ano. Poslala vás pro Sokolova.“

„A Ivan mě poslal zabít Tchanga. A já jsem místo toho tady a zachraňuju vám život. Už zase.“

Nevěděla, co na to říct, a tak spustila ruku z jeho paže.

Viktor přeskočil na vedlejší kámen.

78

Malone se opatrně blížil ke klášteru. Sešel ze stezky, obloukem ho obešel a prohlížel si mohutnou rudofialovou hradební zeď se střílnami, která tvořila solidní opevnění s ochozem nahoře. Dovnitř vedla jediná brána obložená zlatými dlaždičkami.

Zastavil se před ní. Nad masivními červeně natřenými dveřmi visela cedule s čínskými znaky.

Viděl je na hedvábné mapě v Pchao Wenově rezidenci i na mapě, kterou má v kanceláři čínský premiér.

A-fang.

Jméno Čchinova paláce. A také znaky pro Síň zachování harmonie.

Vrata byla otevřená, jako by ho zvala dál, a tak vešel na cestu dlážděnou kameny, po níž mohlo jít vedle sebe šest lidí. Prošel dalšími třemi zdobenými branami na dvůr obklopený několikapatrovými budovami a kolonádami. Dekorativní stromy a keře, květiny a potůček zurčící umělým korytem vytvářely atmosféru klidu a míru.

Malone si ale uvědomoval, že tohle místo je všechno, jen ne poklidné a mírumilovné.

Před ním se tyčila socha božstva s mnoha pažemi a několika tvářemi. Na protějším konci dvora za třemi stupňovitými terasami a kolonádou uviděl nad schody otevřené dveře se sloními kly po stranách. Za nimi se svítilo.

Pořád nikde nezahlédl ani živáčka.

Držel pistoli připravenou u boku, prst na spoušti, srdce mu bušilo jako splašené a měl pocit, že v řídkém vzduchu každou chvíli omdlí.

A vtom uslyšel zvuk.

Smích.

Dětský smích.

A někoho, jak mluví rusky.

Rozhlédl se po dvoře a uviděl, odkud ty zvuky přicházejí. Zprava, z otevřeného okna o patro výš.

Sokolov a jeho syn?

Musí to zjistit.

Cassiopeia šplhala po stezce vinoucí se cik cak nahoru k místu, kam by byli s Malonem dorazili, kdyby jim vrtulník nezhatil přechod přes řeku. Přidržovala se stromů, jejichž tlusté kořeny se sápaly po půdě jako chapadla.

Tou tělesnou námahou pookřála. Viktor šel napřed, ale chvílemi se po ní ohlížel, kontroloval, že s ním drží krok. Tam u řeky ji pevně objímal. Až moc pevně. Vycítila jeho emoce, poznala, jak se o ni bál. Stejně jako ona sama a Malone, i Viktor v sobě tajil daleko více citu, než byl ochoten dát najevo. Vraždou toho čínského pilota se zřejmě trápil. To bylo zvláštní. Muži jako Viktor nad svými činy obvykle nehloubají, a že by projevovali lítost? Práce je práce, k čertu s etikou. Viktor se tak aspoň odjakživa choval. Ohledně Sokolova mu věřila. Stephanie toho Rusa opravdu chce živého. S Ivanem to bylo jiné. Ten chtěl Sokolova hlavně umlčet.

Mokré oblečení nasáklé kalnou hnědou vodou ztěžklo a prach stezky se na ni lepil, jako by ho přitahovala magnetem. Pistoli ztratila při pádu a všimla si, že Viktor má jenom nůž, takže mířili prakticky neozbrojení bůhvíkam.

Dorazili na horní konec pěšiny a minuli skalní reliéfy a oltář. Za zatáčkou Cassiopeia spatřila rudofialovou masu kláštera. Ze svého vyvýšeného místa shlížel na přírodní amfiteátr údolí obklopených skalními útesy.

A vtom uslyšela gong.

Ni popošel k výstavce bronzových mečů. Tenké čepele se v záři lamp blyštěly, ostří ani hroty čas neztupil.

Udělej něco.

I kdyby to mělo být špatně.

Pchao se otočil k Tchangovi a Ni toho využil. Popadl jeden meč, zahákoval Pchaa zezadu paží a přitiskl mu chladnou zbraň ke krku – prozatím plochou stranou čepele.

„Tímhle vás podříznu jako nic,“ šeptl mu do ucha.

Tchang hbitě přivolal muže zvenčí. Přispěchali a namířili na Niho samostříly.

„Řekněte jim, ať to položí a jdou pryč,“ poručil Ni Pchaovi. „Vykrvácíte dřív, než se nadějete.“

Pchao nehybně stál.

„Řekněte jim to,“ zopakoval Ni a na zdůraznění svých slov pootočil meč, aby se kůže dotýkal ostřím.

„Poslechněte ho,“ přikázal Pchao.

Oba bratři položili samostříly na zem a odešli.

Malone vešel do budovy sousedící se dvorem a vystoupal po schodech o patro výš. Po špičkách se doplížil širokou chodbou k nejbližšímu rohu. Opatrně za něj vykoukl a uviděl mladíka ve vlněném hábitu, jak drží stráž u zavřených dveří. Odhadl, že za nimi je zřejmě ta místnost s otevřeným oknem na dvůr.

Zdálo se, že strážce je beze zbraně. Dělilo je od sebe nějakých šest metrů. Malone se rozhodl jít na věc co nejjednodušeji. Zastrčil si pistoli do zadní kapsy a nachystal se.

Jedna.

Dvě.

Vyrazil zpoza rohu a zaútočil. Přesně jak čekal, mladíka to zaskočilo a nedokázal okamžitě zareagovat. Malone využil momentu překvapení, popadl ho za hlavu a praštil mu zátylkem o kamennou zeď.

Mladík se zhroutil.

Malone ho pro jistotu prošacoval. Žádná zbraň. Zajímavé. Asi je tady za tím bytelným opevněním nepovažují za nutné.

Vytáhl svou vlastní pistoli, rozhlédl se kolem – všude ticho – a pomalu otevřel dveře.

Tchang nechápal, co si Ni od své akce slibuje. Z kláštera nebylo kam jít. „Odtud neutečete.“

„Ale zabiju vašeho pána.“

„Já se smrti nebojím,“ ujistil ho Pchao.

„Já taky ne. Už ne. Radši budu mrtvý než žít v Číně, které vládnete vy dva.“

Tchang si v duchu pogratuloval ke své předvídavosti. Teď mu stačí vylákat Niho zpátky do síně.

Tam s tímhle problémem definitivně skoncuje.

Malone viděl, jak se Sokolovovi rozhostila na tváři úleva, viděl chlapce stuleného na jeho klíně.

„Malone,“ zašeptal Sokolov. „Bál jsem se o vás.“

Malone přešel prázdnou ložnici a rychle vyhlédl z okna. Dvůr zůstával tichý. „Kolik je v tomhle klášteře lidí?“

„Moc ne,“ odpověděl Sokolov. „Zahlédl jsem jich jen pár. Ale je tu Tchang.“

„Kde je Ni?“

„Oddělili nás od sebe před půlhodinou.“

Chlapec si Malonea nepřátelsky měřil.

„Nestalo se mu nic?“ zeptal se Malone Sokolova.

„Zdá se, že ne.“

„Musíme jít, ale postarejte se, aby byl zticha.“

Sokolov zašeptal chlapci něco rusky a ten rychle zakýval hlavou, že rozumí. Malone jim pokynul a vyplížili se z místnosti. Odvedl je dolů do přízemí.

Aby se dostali k vnější bráně, museli projít otevřeným prostranstvím na dvoře.

Malone prohlédl ochozy v horních patrech, a když nikde nikoho neviděl, dal gestem znamení a vyrazili. Prošli ochozem, přeběhli jeden z klenutých dřevěných můstků přes potůček a bezpečně se dostali do chvilkového útočiště v galerii na protější straně dvora.

Zatím všechno klapalo.

Ni si uvědomil, že čím déle zůstane v tomhle uzavřeném prostoru, tím nebezpečnější to pro něj bude. Neměl potuchy, kolik bratří čeká venku. Docela určitě víc, než zvládne. Ale přesto byl rozhodnut jednat.

„Vyjděte odtud,“ řekl Tchangovi.

Jeho protivník vykročil ke dveřím.

„Opatrně, pane ministře,“ zašeptal Pchao. „Zdá se, že si přeje, abyste vyšel ven taky.“

„Držte zobák.“

Pchao měl ovšem pravdu – Ni viděl to přání Tchangovi na očích. Jenže tady zůstat nemůže. Jak mu to premiér říkal? Lidský život může být těžší než hora Tchaj, anebo lehčí než husí pírko. Jaký bude ten váš?

„Běžte,“ nařídil Pchaovi.

Pomalu, krok za krokem, se sunuli do síně. Ni bloudil pohledem po galeriích, jestli odtamtud něco nehrozí, a zároveň pozoroval ty tři muže pouhých pár metrů od něj.

Tolik možných schovávaček.

A on sám byl na vyvýšené platformě odkrytý ze všech stran a mezi ním a smrtí stál jediný starý muž.

„Nemáte kam jít,“ řekl klidně Tchang.

„Přikažte všem na galeriích, ať se ukážou,“ poručil mu Ni.

Aby svůj rozkaz patřičně zdůraznil, přitiskl meč Pchaovi ke krku, až sebou stařec škubl. Výborně. Jen ať zakusí strach.

„Řekněte jim to sám,“ odsekl Tchang.

„Ukažte se,“ vykřikl Ni. „Okamžitě. Závisí na tom život vašeho mistra.“

Malone zaslechl výkřik.

Právě tak i Sokolov. Nesl chlapce v náručí, tiskl si jeho obličej k rameni a pevně ho objímal.

„To znělo jako Ni,“ zašeptal Malone.

„Říkal něco, jako že se mají ukázat, nebo jejich mistr umře,“ přeložil Sokolov.

Malone zvolna a dlouze vydechl a zvažoval možnosti. O kousek dál vedly z galerie do nitra domu další otevřené dveře. Vzal Sokolova za paži a dostrkal ho tam. Před nimi se táhla dlouhá chodba lemovaná dveřmi. Malone se k jedněm připlížil a pomalu odsunul zástrčku. Uvnitř byla místnůstka bez oken, ne větší než tři krát tři metry, plná obřích květináčů – asi je odtud nosili na dvůr.

„Počkejte tady,“ procedil tiše.

Rus přikývl a pohybem rtů naznačil máte pravdu, nemůžeme ho v tom nechat.

„Hned se vrátím. Schovejte se a buďte zticha. Dobře to dopadne.“

Malone za sebou zavřel, vyběhl z budovy a zamířil rovnou k otevřeným dveřím na protějším konci dvora, odkud bylo ještě pořád slyšet hlasy.

Tchang si ten okamžik vychutnával.

Ni Jung se ocitl v pasti.

V klášteře žilo jenom devět mužů. Dva byli tady, jeden hlídal Lva Sokolova. Zbylých šest bylo rozmístěno po klášterním komplexu a čekali na jeho rozkazy.

Malone se vplížil dovnitř.

Za otevřeným portálem našel předsíň a za ní sněmovní síň, důstojnou a majestátní, se stropem z lesklých žlutých glazovaných dlaždic. Světlo ze šesti nádob s ohněm, po třech na každé straně, oživovalo barvy na stěnách a dodávalo jim svěží sytost. Po obvodu byla vystavena nejrůznější výzbroj. A naproti na druhém konci spatřil pět mužů.

Pchaa, Tchanga, Niho a dva další.

Ni držel Pchaovi u krku meč.

Stáli před stěnou plnou šikmých přihrádek, ve kterých byly napěchovány svitky. Byly jich tisíce, od podlahy do výše dobrých patnácti metrů. Malone se držel v přítmí. Byl si jistý, že ničím neprozradil svou přítomnost. Všiml si, že po obvodu oddělují síň od vnějšího světa přilehlé menší místnosti a pavilónky. Denní světlo sem padalo ze sloupových ochozů v horních patrech, kde očividně byla okna.

Venku znovu zaduněl gong.

Malone využil vystavené výzbroje, aby se za ní kryl. Přejížděl pohledem obě horní galerie. Měl dojem, že tam zahlédl pohyb, ale jistý si nebyl.

Musí Nimu pomoci.

Kousek od místa, kde se schovával, plápolal v ohřívadle oheň. Přikradl se k té obří měděné nádobě a schoval se za ni. Sálalo z ní horko. Rozhlédl se na obě strany, jestli odněkud nehrozí nebezpečí.

Nikde nic.

„Ministře Ni,“ zavolal. „Tady Cotton Malone. Kryju vás pistolí.“

Nimu se ani nechtělo uvěřit takovému štěstí. „Moc rád vás slyším.“

Viděl, jak Malone vystoupil s namířenou pistolí zpoza jednoho ohřívadla.

„Teď vás můžu podříznout a se vším skoncovat,“ zašeptal Pchaovi do ucha. „S vašimi lžemi je konec.“

„Máte dost odvahy připravit někoho o život?“

„Vás klidně.“

„Rozhodněte se moudře, pane ministře. V sázce je hodně.“

Ostří se dotýkalo Pchaovy kůže, bylo by snadné podříznout mu krk jediným pohybem. Ni se zadíval na Karla Tchanga a přál si, aby to byl on, a ne Pchao, kdo čelí jeho meči.

Pak by se mu rozhodovalo snadno.

A vtom si všiml výrazu v Tchangových očích.

„On chce, abyste to udělal,“ zašeptal Pchao.

79

Cassiopeia a Viktor vešli do kláštera a vykročili na ústřední dvůr. Všude bylo ticho, až na hlasy vycházející z dvojitých dveří na opačném konci. Opatrně k nim zamířili a celou dobu se drželi v postranních ochozech. Když tam došli, Viktor se přitiskl ke zdi a opatrně nahlédl dovnitř.

„Je tam Malone,“ zašeptal.

Společně proklouzli dveřmi a zůstali stát v předsíni, z níž se vcházelo do jakési velké síně. Malone stál vpůli cesty k vyvýšenému pódiu na druhém konci, čelem k Tchangovi, dvěma členům bratrstva a také k Pchao Wenovi. Za Pchaem stál Ni Jung a držel mu u krku meč.

Cassiopeia a Viktor se schovali za tlustý pilíř a přihlíželi.

Tchang Maloneovi cosi říkal, ale Cassiopeiu zaujalo, co se děje nad Maloneovou hlavou. V galerii v prvním poschodí zahlédla v jednom oblouku muže se samostřílem. Cotton ho ze svého úhlu nemohl vidět.

„Neví o něm,“ zašeptal Viktor.

„Tak ho na něj upozorníme.“

Viktor zavrtěl hlavou. „Musíme si uchovat moment překvapení. Běžte toho chlapa nahoře zlikvidovat. Nikoho dalšího tam nevidím.“

Proti tomu plánu nemohla nic namítnout.

Viktor ukázal dozadu a doleva. „Tamhletudy. Kryjte nám dole záda.“

„Co uděláte vy?“

Neodpověděl, ale to, co mu vyčetla z očí, se jí nelíbilo.

„Neblázněte,“ varovala ho.

„Copak to nedělám celou dobu? Tchanga zaskočí, až mě uvidí. Využijme toho.“

Cassiopeiu hrozně mrzelo, že nemají pistoli. „Dejte mi svůj nůž.“

Podal jí ho. „Stejně by mi k ničemu nebyl.“

„Cotton si určitě myslí, že jsem mrtvá.“

Viktor přikývl. „S tím počítám.“

Malone vdechoval teplý vzduch vonící po dřevěném uhlí. Držel se patnáct metrů od ostatních. Starost mu dělaly ty horní galerie, a tak se držel u pravého kraje síně, odkud dobře viděl jejich levou polovinu, a přitom v takovém místě, aby se mu každý, kdo by byl nad ním a chtěl ho zabít čistou ranou shora, musel ukázat. Ni měl ze svého místa také rozhled a Malone jen doufal, že ho využívá.

„Povedlo se mi vyhnout tomu uvítacímu výboru, co jste mi poslal naproti,“ oznámil Tchangovi a kradmo zalétl pohledem nahoru.

„A paní Vittové?“

„Je mrtvá. Na váš rozkaz.“ Nijak se nesnažil zakrývat trpkost. Došlo mu, že Tchanga zajímá ještě jedna věc, a tak dodal: „Zato ten váš Viktor nejspíš přežil.“

Tchang nic neříkal.

„Kde je Sokolov?“ zeptal se Malone, aby získal trochu času.

„Tady v klášteře,“ odpověděl Ni. „Se synem.“

„A dostane vzorek té ropy? Takový, kterým může dokázat, že ropa nedojde?“

„Jak vidím, vy už také víte, co je v sázce,“ poznamenal Pchao.

„Tu mapu u vás doma jste mi ukázal úmyslně, viďte?“

„Kdybyste si jí nevšiml sám, upozornil bych vás na ni.“

„To vy jste zapálil Čchinovu hrobku?“ zeptal se Malonea Tchang.

„Přesně tak. Abyste nás nemohl zabít.“

„A aby ministr Ni mohl uprchnout,“ doplnil ho Tchang.

„To není…“

Cassiopeia utíkala ke schodům a po mramorových stupních vyběhla na galerii v prvním patře. Přikrčila se za balustrádu a vyhlédla za roh. Rychlým pohledem si potvrdila, že ten muž stojí asi ve třetině ochozu. Měl na sobě vlněný hábit, držel samostříl a byl k ní otočen zády.

Tiše shodila Viktorovu flísovou bundu.

Zaposlouchala se a uslyšela Cottonův hlas.

Pak Tchangův.

A aby ministr Ni mohl uprchnout.

To není…

„Malone!“

Tenhle hlas patřil Viktorovi.

Cassiopeia s nožem v ruce vykročila kupředu.

Tchang uviděl, že se v síni zničehonic objevil Viktor, jako by spadl z nebe. Rád by věděl, jak dlouho už tu je. Měl být mrtvý, spolu s Malonem a Vittovou.

Je tu ještě někdo další?

Ni uviděl toho cizince – toho, který mu zachránil život v Čchinově hrobce.

Je to přítel, nebo nepřítel?

Právě když se rozhodl, že nepřítel, a chystal se strhnout poplach, zavolal ten muž na Malonea.

Malone se otočil.

Viktor se k němu rozběhl, mohutným skokem se po něm vrhl a srazil ho na podlahu.

Maloneovi vyletěla z ruky zbraň, ale chytil Viktora pod krkem a zasypal ho ranami pěstí. „Kde je?“ řval.

Viktor se vyprostil. Oči se mu leskly jako šílenci. „O kilometry níž po proudu. Pryč.“

Malone po něm vystartoval a vložil do rány všechnu svou zuřivost. S uspokojením kvitoval, jak to zadunělo.

Viktor ucouvl.

Měli spoustu místa, aby mohli manévrovat mezi oblouky galerie, vystavenou výzbrojí a ohřívadly. Malonea napadlo, že by se mu hodil jeden z těch mečů. Viktor jako by mu četl myšlenky. Zalétl pohledem ke kopím vystaveným mezi pancíři a štíty, doběhl k nim, jedno popadl za bambusové ratiště a namířil hrotem na Malonea, aby si ho udržel od těla.

Malone mělce lapal po dechu a zase se mu začínala točit hlava.

Vřelo to v něm jako v sopce, jen jen vybuchnout.

S tím chlapem odjakživa byly jen trable. A teď je kvůli němu Cassiopeia mrtvá.

„Připadáš si s kopím víc jako chlap?“ provokoval ho.

Viktor mu hodil to svoje a vzal si jiné.

Cassiopeia jejich boj slyšela. Potřebovala se přesunout do takové pozice, aby mohla zasáhnout. To znamenalo zlikvidovat toho muže, k němuž se plížila, dokud věnuje veškerou pozornost rozruchu tam dole. Minula nástěnná zrcadla a dvě skříňky s výstavkou drahocenných bronzových, jadeitových a porcelánových předmětů. Okny ve tvaru mušlí po celé délce galerie pronikalo dovnitř dopolední slunce. Cassiopeia držela nůž, ale v hlavě se jí mihl jiný nápad. Napravo ve výklenku ve stěně byl vystaven asi tucet figurek. Lidské postavy se zvířecí hlavou, paže zkřížené na hrudi. Asi třiceticentimetrové. Popošla k nim, zastrčila si nůž do kapsy a po jedné sáhla.

Postavička se psí hlavou, těžká, na tlustém kulatém podstavci.

Perfektní.

Namířila na svůj cíl.

Stačil jeden úder do zátylku a muž se bezvládně složil na zem. Jak padal, ulehčila mu Cassiopeia od samostřílu. Až se vzpamatuje, bude mu třeštit hlava, ale pořád lepší než být po smrti.

Podívala se do přízemí.

Viktor a Cotton stáli proti sobě uprostřed haly, oba s kopím v ruce. Ni stále ještě držel meč Pchaovi u krku. Vypadalo to, že nikdo nepostřehl, co se odehrálo o patro výš. Cassiopeia propátrala pohledem ostatní oblouky v galerii v prvním patře, ale nikoho dalšího tam neviděla.

Byla tu sama, ozbrojená, připravená.

Tchang nařídil jednomu členu bratrstva, aby zaujal postavení na galerii v prvním patře a připravil si samostříl. Měl stát po Tchangově levé straně, asi v půli vzdálenosti k hlavnímu vchodu. Druzí dva čekali napravo v galerii v přízemí, mimo Niho dohled.

Zatímco se uprostřed síně bojovalo, Tchang nenápadně zalétl očima doprava a zahlédl ty dva.

Nepatrným zavrtěním hlavy jim vyslal signál ještě ne.

Ale brzy.

Malone nespouštěl oči z Viktora.

Viktor mu oplácel pohled. Zorničky mu žhnuly jako černé uhlíky a zavile se mračil.

„Víte, kolikrát jsem vás mohl nechat umřít?“ zeptal se.

Malone ho neposlouchal. V bolestných vlnách na něj dorážely vzpomínky. Jediné, co v nich viděl, byla Cassiopeia mučená waterboardingem a její tělo padající do řeky. A taky Viktor, jak se mu posmívá na videu a jak vychází zpoza skály – Viktor, který za to všechno může.

Zaútočil.

Viktor odblokoval úder svým kopím, takže Maloneovo sjelo po jeho ratišti, a vzápětí proti němu širokým rozmachem vyrazil sám.

Malone byl ve střehu, jeho manévr předvídal a odrazil.

Viktorovi se lil z čela pot. I Maloneovi bylo horko od ohňů plápolajících opodál. Napadlo ho, že ohřívadla vlastně jsou docela šikovná věcička, a tak couval a lákal svého protivníka k nim. Nádoby s ohněm stály na železných trojnožkách, něco přes metr nad zemí.

Byly vratké, přesně jak potřeboval.

Viktor se přibližoval, kam ho Malone vábil.

Ni tiskl ostří Pchaovi ke krku. Stařec se nebránil, ale ti dva členové bratrstva, ačkoli neozbrojení, dělali Nimu starost.

Nespouštěl je z očí.

„Oba se můžete z jejich odvahy lecčemu přiučit,“ řekl Pchao.

Tchanga se to rýpnutí dotklo. „Netušil jsem, že mi chybí odvaha.“

„Nařídil jsem vám snad zabít T’in Čaa?“

Ta otázka Niho zaskočila.

„Byl to vynikající geochemik,“ pokračoval Pchao. „Manžel a dědeček. Naprosto neškodný. Přesto jste ho dal uvěznit a zbít, až upadl do kómatu. Pak jste ho falešně obvinil. A nakonec zastřelil, když ležel v bezvědomí na nemocničním lůžku. To je snad důkaz odvahy?“

Tchangem ta promluva viditelně otřásla.

„Když jste položil past s krysami Sokolovovi na břicho a pozoroval jeho utrpení, byla to odvaha? Když jste zničil Čchinovu knihovnu, kolik odvahy to vyžadovalo?“

„Nedělal jsem nic jiného, než že jsem vám věrně sloužil,“ ohradil se Tchang.

„Řekl jsem vám snad, abyste vypálil to muzeum v Antverpách do základů? Jeden z našich bratří při tom požáru zahynul.“

Tchang mlčel.

„A vy, ministře Ni,“ řekl Pchao. „Kolik odvahy je zapotřebí k podříznutí starce?“

„Moc ne. Měla by to pro mě být hračka.“

„Podceňujete se,“ řekl Pchao. „U mě doma jste se těm zabijákům postavil čelem. Podobalo se to situaci, kterou sledujeme teď – otevřený souboj muže proti muži. Oba dva sem přišli, aniž tušili, co je čeká. A přesto přišli. To je odvaha.“

Cassiopeia viděla, jak Cotton nenápadně odvádí Viktora k ohřívadlu. Zvažovala, že zakročí, ale měla jen jeden šíp. Ten muž v hábitu, který tu ležel v bezvědomí na podlaze, jich u sebe víc neměl.

Dát teď o sobě vědět by bylo kontraproduktivní.

Má jen jednu ránu, tak musí stát za to.

Malone cítil, že se užuž blíží ke zdroji horka. Slyšel za sebou praskat uhlíky. Odrazil další Viktorův výpad.

Potřeboval získat chviličku času, a tak po Viktorovi švihl mohutným úderem shora, aby ho přiměl popadnout ratiště oběma rukama a ránu odblokovat. V okamžiku, kdy Viktor přehmatával zpátky, aby zaútočil sám, Malone kopl do železné trojnožky a měděnou nádobu převrhl.

Po podlaze se rozlétly žhavé uhlíky. Syčely a kouřilo se z nich.

Viktor ucouvl a vypadl ze střehu.

Malone hrotem kopí odpálkoval jeden uhlík z podlahy.

Mířil jím na Viktora a ten před tím doběla rozžhaveným projektilem uskočil.

Malone odpálil kopím další žhavý uhlík – tentokrát směrem, kde stáli ostatní.

Ni viděl, jak Malonem odpálený uhlík letí přímo k nim. Kouřící hrudka prolétla Tchangovi kolem hlavy a zapadla do jedné přihrádky za ním. Hedvábí se tím žárem vypařilo – rukopisy doslova zmizely před očima.

80

Malone odhodil kopí, postavil se čelem k Viktorovi a dal naplno průchod černé náladě, která na něj padla. „Skončíme to.“

Viktor nezaváhal. Také odhodil zbraň. „Na tuhle chvíli čekám už dlouho.“

Skočili po sobě a pustili se do rvačky. Viktor zasadil Maloneovi ránu do levého spánku, až se mu před očima rozstříkl gejzír jiskřiček.

Malone mohutným kopancem Viktora odhodil a získal si tak vteřinku, kterou potřeboval, aby ho nabral pravým hákem přes čelist.

Vtom sám sklidil prudký kopanec do holeně, který ho otočil na bok.

Strpěl dva další údery, aby nalákal Viktora blíž. Než mu Viktor stihl uštědřit třetí ránu, chytil ho pod krkem a pravačkou ho tvrdě praštil do žeber.

Řídký vzduch ho řezal v plicích jako žiletky.

Chystal se znovu zaútočit. Viktor se s rukou na břiše napřimoval a obličej měl zkřivený vzteky.

„Zabiju tě, Malone.“

Cassiopeia Viktorovo prohlášení slyšela. Nervy měla napjaté k prasknutí. Vtrhl do síně s úmyslem vyvolat střet. A Cotton není vytočený o nic míň.

Hlídala si, aby stála za pilířem, mimo dohled.

Vtom ji z myšlenek vytrhl pronikavý výkřik zezdola.

Viktor s výkřikem nabral Malonea ramenem do hrudi. Síla setrvačnosti je oba připravila o rovnováhu a společně se svalili na podlahu.

Maloneovi ruplo v rameni.

Palčivá bolest mu vystřelila až do mozku a zároveň ucítil v zátylku žár. Vzduchem zavanul štiplavý pach hořících vlasů.

Jeho vlastních.

Viktor ho zalehl pod sebou a škrtil ho.

Tchanga Pchao Wenův slovní útok šokoval. Takhle s ním mistr ještě nikdy nemluvil, leda v rozhovorech, ve kterých předstírali hádku kvůli Nimu.

Napadlo ho, jestli tohle nemá být další z nich. Třeba Pchao dělá to, co umí ze všeho nejlépe – improvizuje. Rozhodl se hrát tu hru s ním. „Nevěděl jsem, že mě máte za takového zbabělce.“

„Nevíte o hodně věcech.“

„Třeba o té císařské knihovně, kterou jste před desítkami let našel? Nebo o tom, že jste vyloupil hrobku Prvního císaře a všechno přenesl sem?“

„To všechno se stalo ještě předtím, než jste dosáhl významného postavení. Kdežto já byl už tehdy hegemon.“

„Proč jste utekl z mauzolea v Si-anu i s bratřími a nechal Malonea a Vittovou naživu? Měli tam zemřít.“ Tohle Tchanga opravdu zajímalo.

„A co pozornost, kterou by to vyvolalo? Dokonce ani vy, první vicepremiér, byste to nedokázal vysvětlit.“

„Když si o mně myslíte, že jsem tak neschopný, proč tohle všechno děláme?“

„Povězte mu to vy, pane ministře,“ obrátil se Pchao na Niho. „Proč tohle všechno děláme?“

Ni se nenechal oklamat tím, jak Pchao Tchanga uráží. Rozhodl se odpovědět na Tchangovu otázku svou vlastní: „Kolik lidí jste ochoten zabít, jen abyste získal moc?“

„Kolik bude potřeba,“ opáčil Tchang.

„V tom případě je odpověď jasná,“ zavrčel Ni Pchaovi do ucha. „Děláte to, aby pomřelo co nejvíc lidí.“

Náhlý příval bolesti Malonea vyburcoval. Vymrštil pravačku, popadl Viktora za krk, strhl ho pod sebe a obrátil situaci.

Teď přistál na uhlících Viktor – zachrastily mu pod zády.

Odkutáleli se stranou, pryč od horka. Jenže Malone měl problém. Levé rameno ho šeredně bolelo a ta bolest ho obírala o sílu.

A Viktor zaútočil.

Cassiopeia viděla, jak se Cotton chytil za levé rameno a jak se po něm Viktor ohnal pěstí. Zasáhl ho do čelisti, až Maloneovi odletěla hlava dozadu. Viktor toho využil a hmátl po pistoli, která na začátku rvačky Maloneovi upadla na zem.

Musela něco podniknout.

A tak vytáhla z kapsy nůž a hodila ho přes zábradlí dolů. Mířila mezi uhlíky vedle Cottona.

Malone uslyšel, jak mezi uhlíky něco přistálo.

Sjel pohledem doprava a spatřil nůž přesně v tomtéž okamžiku, kdy Viktor sevřel pistoli.

Rameno měl nejspíš vymknuté. Při každém pohybu mu z něj vystřelovala elektrizující bolest až do mozku, takže levá ruka mu nebyla k ničemu. Sáhl po noži pravačkou a chytil ho za špičku do prstů, aby jím mohl hodit.

Viktor zúžil oči.

Oběma se jim lil z čela studený pot.

Viktor pozvedl zbraň.

Tchang vykřikl mandarínskou čínštinou: „Teď!“

Z přítmí vyběhli dva členové bratrstva a zamířili samostříly na Niho.

„S vaším předváděním odvahy je konec,“ prohlásil Tchang. Zachytil v Pchaových očích spokojený výraz a dodal: „Měl jsem na paměti, co se může stát.“

„Ale mistrovo dobro zřejmě na paměti nemáte,“ opáčil Ni.

„Právě naopak. Chovám ho v nejvyšší úctě. Natolik, že jestli ho zabijete, zabijeme pak my vás.“

„Vy mu věříte?“ zeptal se Ni Pchaa. „Zabije jen mě, nebo nás oba?“

„Dejte ten meč pryč,“ řekl mu Pchao tiše.

Ni viděl, že nemá šanci. Může zabít Pchao Wena a vzápětí zemřít sám, anebo se vzdát zbraně a počkat, jak to dopadne.

Zemřít si zasluhuje Tchang, ne Pchao.

Spustil meč a odhodil ho na podlahu.

Cassiopeia zamířila samostřílem do přízemí a soustředila se. Nechápala sice, co se tam děje, ale viděla, že Cotton je zraněný, Viktor bez sebe vzteky a Ni v úzkých, kdežto ona se nachází v situaci, kdy může zasáhnout.

„Nedělejte to,“ křikla.

Malone uslyšel Cassiopeiin hlas.

Ohlédl se po něm a uviděl, jak ze stínu zpoza sloupu na horní galerii míří na Viktora samostříl.

„Odhoďte tu pistoli,“ vykřikla Cassiopeia. „Hned.“

Malone pohlédl na Viktora. Ten nehnutě stál, svíral zbraň oběma rukama a oči upíral na Maloneovu hruď, jako by hledal nejvhodnější místo k zásahu.

„Zastřelte mě, a ona zastřelí vás,“ řekl mu Malone.

Pochyboval, že by stačil hodit nožem, než pistole vypálí.

„To je můj nůž,“ řekl Viktor tiše. „Dal jsem jí ho.“

„A ona ho dala mně.“

Což mluvilo za všechno.

Viktor na vteřinu zavřel oči. Když je zase otevřel, Malonea náhle osvítilo pochopení. Viktorův pohled signalizoval úplně jiný záměr než namířená zbraň. Teď už mu to bylo jasné. Stephanie to přece říkala.

Vlastně bychom rádi viděli Tchanga mrtvého.

„Postarejte se o ni vy, Malone,“ řekl Viktor.

Pak se otočil na patě a stočil hlaveň jinam.

Přímo ke Karlu Tchangovi.

Tchanga rozčilovalo, že Viktor při střetu s Malonem tak otálí.

Na co čeká?

Vyškubl jednomu z bratří samostříl a křikl: „Hned ho zastřelte, nebo zastřelím já vás.“

Vtom se Viktor otočil.

Když se Tchang podíval do ústí jeho hlavně, všechen strach, který kdy z toho cizince měl, vyvřel na povrch.

Vypálil.

Ve zlomku vteřiny se do Viktora Tomase zaryl šíp.

Druhý z bratří pochopil, odkud hrozí nebezpečí, a také změnil cíl. Viktorovi se zabořil do hrudi druhý šíp, projel jím téměř skrznaskrz. Viktor zakašlal a vyplivl krev. Pistole mu vypadla. Zatápal si rukou ke krku.

Kolena se mu podlomila, jako by byla z rosolu.

A pak se zhroutil.

Když Viktora v rychlém sledu zasáhly dva prudce vypálené šípy, Cassiopeia sebou trhla. Viktor se zapotácel, pokusil se nabrat rovnováhu, ale pak se plnou vahou zhroutil na zem.

Cassiopeia vykročila ze stínu, přistoupila k balustrádě, zacílila samostřílem na Karla Tchanga a vystřelila.

Ni si uvědomoval, že Cassiopeia Vittová je na horní galerii a zřejmě má zbraň. Oba bratři už svoje šípy vypálili. Cizinec byl po smrti. Malone sice držel nůž, ale byl daleko.

Jedinou šanci pro něj představovala ona.

Vittová se objevila na galerii se samostřílem v ruce a vypustila šíp.

Tchang ale její akci předvídal a uskočil doprava.

Šíp zařinčel o podlahu a odletěl stranou.

Malone viděl, že Cassiopeiina střela minula. Držel nůž, ale ten mu nebyl k ničemu.

Ta pistole, co leží vedle Viktora…

Musí se k ní dostat.

Tchang se vymrštil na nohy a vrhl se po meči, který odhodil Ni Jung. Popadl ho za jílec a nařídil oběma bratřím, aby Niho chytili a drželi.

Ukáže Pchao Wenovi, kdo má odvahu.

Napřáhl paži a vykročil k Nimu.

Ni se pokoušel osvobodit, ale oba muži měli sílu. Pchao Wen ucouvl dozadu k policím a přihlížel.

Ni přelétl síň pohledem.

Malone po něčem sahal.

Tchang už byl necelé tři metry od něj, meč v napřažené ruce připravený, aby mu ho vrazil do břicha.

Malone hmátl po zbrani.

Bolest v rameni byla čím dál mučivější. Pochyboval, že by byl s to házet nožem. Zvedl pravou rukou pistoli a přitiskl ukazováček ke spoušti. Napadlo ho, jestli tu v síni náhodou nejsou ještě další členové bratrstva a nečekají právě na tuhle chvíli, aby ho prošpikovali.

To je jedno.

Stejně nemá na vybranou.

Zamířil a vystřelil.

Tchang zaslechl cvaknutí a vzápětí ho cosi udeřilo do pravého boku. Byl to divný pocit. Nejdřív nic, pak nepředstavitelná bolest, jako by jím projela vlna ničivé energie a sežehla mu vnitřnosti.

Zarazil se uprostřed kroku a klopýtl.

Rozhlédl se síní a spatřil Cottona Malonea, jak na něj míří pistolí.

Další rána. Do hrudi se mu zaryla kulka.

Třetí výstřel.

A pak už neviděl vůbec nic.

81

Viktorova smrt Cassiopeiu šokovala, Tchangova jí však udělala radost. Poslední Cottonova rána mu vystřelila mozek z hlavy a srazila ho na podlahu.

„Nikdo se ani nehněte,“ křikl Malone a dál držel skupinku na mušce. „Ministře Ni, vezměte si ten meč.“

Ni poslechl.

„Záležitost je tímto uzavřena,“ zvolal klidným tónem Pchao Wen.

Ni stál s mečem v ruce.

Upřel na Pchao Wena pohled. „Vysvětlete mi to.“

„My dva jsme spolu mluvili v Belgii. Byl jste přesvědčen, že jsem vám lhal. Nelhal jsem. Všechno, co jsem řekl, byla pravda. Čína se musí změnit. Otázka je jak. Vrátit se k striktnímu legalismu? K autokracii? Anebo se přiklonit k něčemu měkčímu? Ke konfucianismu? Demokracii? Přiznávám, že na úplném začátku před dvaceti lety jsem spatřoval odpověď v návratu k legalismu. Teď už si tím jistý nejsem. Co ale vím, je, že úpadek i sláva státu může vzejít z jediného zdroje.“

„To jsou Konfuciova slova,“ poznamenal Ni.

„Jsou. Byl to moudrý muž.“

„Zvláštní, že něco takového říká legalista.“

Pchao zavrtěl hlavou. „Já legalista nejsem.“

Malone sledoval slovní výměnu těch dvou se zbraní připravenou ke střelbě a očima přejížděl síň.

„Kdysi dávno,“ řekl Pchao, „jsem ze Čchinovy pohřbené knihovny odnosil všechny konfuciánské texty. Konfuciova slova musela přežít. Zničit je by byl zločin. Teď je máte k dispozici a můžete je použít, jak uznáte za vhodné. Jeho etika je možná přesně tím, co Čína potřebuje, aby čelila jak korupci, tak rostoucím společenským nerovnostem.“ Pchao chvilku mlčel. „Pa se téhle bitvy mezi vámi a Tchangem neúčastnilo, pane ministře. Nevyvíjeli jsme na nikoho žádný vliv, nikomu jsme nestranili.“

„Tchang byl jeden z vás.“

Pchao přikývl. „Ano. Ale to neznamená, že jsem si přál, aby uspěl. Ke střetu mezi vámi dvěma muselo dojít bez vměšování zvenčí a tak se taky stalo. Vítězství se nakonec přiklonilo k vám.“ Pchao se odmlčel. „Dneškem počínaje vám Pa přísahá svou věrnost.“

„Proč bych vám měl věřit jediné slovo?“ zeptal se Ni.

Malonea by to také zajímalo.

„Když Tchang objevil, že zásoby ropy jsou nevyčerpatelné, úplně ho to změnilo. Neunesl význam toho odhalení. Nabyla v něm vrchu ctižádost. Začal jsem se bát, že nebude o nic lepší než ti před ním.“

„A přesto jste mu dovolil, aby mě ohrozil na životě. Nechal jste ho, aby nás všechny zajal.“

„A přivedl sem, pane ministře. Zařídil jsem, aby to tak dopadlo.“

Na Niho to valný dojem neudělalo. „Jste vrah.“

„V Belgii zahynuli čtyři muži. Ale copak to nebyla sebeobrana?“

„Ne v případě toho, kterého jste mučil a pak zastřelil ranou do hlavy.“

„Kde je Sokolov?“ křikla shora Cassiopeia.

„V bezpečí,“ odpověděl Pchao.

Malone se rozhodl pomlčet o tom, kde se momentálně schovává. Ani zdaleka si nebyl jistý, jestli má Pchaa opravdu pokládat za spojence. Radši měl pistoli v pohotovosti. „Jak vysvětlíte Tchangovu smrt?“ zeptal se.

„Zahynul v horách při autohavárii,“ objasnil Pchao. „Přijel si sem pročistit hlavu a osvěžit duši.“

„A díry po kulkách?“

„Auto naneštěstí chytilo plamenem a tělo shořelo na uhel.“

Ni mlčky stál s mečem v ruce.

Malone dál držel Pchaa na mušce, ale ten nehnul ani brvou. „Teď jste na tahu vy, pane ministře,“ řekl Malone. „Co uděláme?“

„Věřím mu,“ řekl Ni.

„Proč?“ podivila se Cassiopeia.

„Odložte ty zbraně,“ nařídil jim Ni.

Maloneovi se jeho strategie moc nezdála, ale uvědomoval si, že trčí v horské pevnosti, netuší, kolik je tu kolem dalších mužů, a na obranu nemají nic než meč a pár nábojů, co mu zbyly v zásobníku. Rozhodl se tedy spolehnout na Niho úsudek a spustil pistoli.

Podíval se nahoru na Cassiopeiu. „Jsi v pořádku?“

Přikývla. „A ty?“

„Trošku jsem si narazil rameno.“

„Oba jste riskovali život, když jste sem přišli,“ řekl jim Ni.

„A Viktor ten svůj obětoval,“ připomněla Cassiopeia.

Pchao se na Niho zadíval. „V Belgii jste se mě ptal, proč se angažuji. Řekl jsem vám, že by to bylo na dlouhé vysvětlování. A také jsem vám řekl, že mám jen jediný zájem – blaho Číny. Mluvil jsem pravdu.“

Ni dál mlčel.

„Bratrstvo Pa,“ řekl Pchao, „bylo založeno s cílem zajistit silný politický systém, který zaručí kolektivní bezpečnost. Za raných dynastií se dalo obojího nejsnáze dosáhnout pomocí hrubé síly a násilí. Jenže ty během času ztrácely účinnost. Jak víte, dnes jsou kontraproduktivní. Bratrstvo existuje, aby chránilo Čínu, ne sebe. Podporujeme vždy to, co je nejlepší pro národ. Souboj mezi vámi a Tchangem byl nevyhnutelný. Nikdo mu nemohl zabránit. Ale mohli jsme být u toho, až skončí.“

„Proč jste mi nic neřekli?“ namítl Ni a z hlasu mu čišel vztek. „Proč jste mi nepomohli?“

„Já vám přece pomáhal,“ připomněl mu Pchao. „Prozradil jsem vám věci, o nichž jste neměl tušení. Když jste přijel do Belgie a já pochopil, jak málo toho víte, došlo mi, že vás musím popostrčit. Musel jste se postavit nadcházející výzvě a k tomu jste nutně potřeboval znát její skutečný rozměr. Přiznejte upřímně, pane ministře – o ničem z toho, co jsem vám řekl, jste neměl ponětí.“

Niho mlčení bylo samo o sobě výmluvné.

„Nemějte mi za zlé, že jsem vám problém raději předvedl názorně, než abych o něm pouze mluvil,“ řekl Pchao. „Nahrálo mi do karet, když se objevili Vittová a Malone. Kdybych vám neotevřel oči, Tchang by vás porazil. To oba víme.“

„Lhal jste mi a chladnokrevně jste zavraždil člověka.“

„Zachránil jsem vám život.“

„Souhlasí všichni členové bratrstva s tím, co říkáte?“ zeptala se Cassiopeia.

Pchao přikývl. „Odpřisáhli Pa svou věrnost a udělají cokoli, co je v zájmu Číny. Ukázalo se, že ministr Ni je silnější. Pa sílu respektuje.“

„Co mám dělat teď?“ zeptal se Ni.

„Vydejte se na tažení za mocí. Tchanga máte z cesty. Dosáhněte povýšení na prvního vicepremiéra a postupně přebírejte čím dál víc pravomocí. Premiér si vás váží a důvěřuje vám, to vím bezpečně. Pa bude vaši politiku podporovat, ať bude jakákoli. Uvědomujeme si, že se vláda bude vyvíjet, stávat se odrazem nového vůdce jako tolikrát předtím, a jsme na tu změnu připraveni.“

„Vláda se opravdu změní,“ prohlásil Ni. „Sepíšeme novou ústavu.“

„A my vám pomůžeme získat pro ni podporu,“ dodal Pchao.

„Co ta nevyčerpatelná ropa?“ zeptal se Malone.

Pchao se otočil a pokynul jednomu z bratří. Muž zmizel za odsunutým panelem.

„To je nečekaný vedlejší produkt té bitvy,“ řekl Pchao. „Tchangovi se musí nechat, že chápal, jak by se dalo toho objevu využít, kdybychom ho utajili.“

Bratr se vrátil a nesl předmět, který Malone poznával.

Dračí lampu.

Stejnou, jako byla ta v Belgii.

Pchao ji podal Nimu. „Tohle je pro vás. Vzorek ropy z ropného pole v Kan-su, vytěžený ze země před 2200 lety a uschovaný v hrobce Prvního císaře. Doufejme, že prokáže teorii Lva Sokolova.“

Ni si od něj lampu vzal.

„Pane ministře,“ řekl Pchao, „jistě si uvědomujete, že jsem tu lampu i s ropou klidně mohl dát Tchangovi. Tuhle anebo některou jinou z těch mnoha, co tu jsou. Neudělal jsem to. Místo toho jsem ji od něj držel co nejdál.“

„Použil jste ji jako návnadu, abyste mě přilákal do Belgie. Abych tam zahynul.“

Pchao přikývl. „Ale vaše smrt byla Tchangův cíl, ne můj. Proto jsem vám zachránil život. A také jsem dovolil paní Vittové, aby si tu lampu odnesla. Oběma nám tím poskytla službu. Získali jsme čas.“

Malone s tím prohlášením o „poskytnuté službě“ příliš nesouhlasil, ale jeho logiku chápal. Pchao opravdu mohl Tchangovi dát, po čem toužil.

„Seznámíme s naším objevem svět,“ zdůraznil Ni.

Pchao přitakal. „A Číně to bude připsáno k dobru. Už zapomněla na svou velikost. Kdysi jsme díky své vynalézavosti a představivosti byli předvojem světa a můžeme se jím stát zase.“

Podal Nimu ruku.

Malone pozoroval, jak Ni váhá, jestli ji přijmout.

Nakonec si potřásli pravicí.

Malone pohlédl na Viktora, krvácejícího ze smrtelných ran, s nevidoucíma očima upřenýma do stropu a šípy trčícími z hrudi. Sklonil se k němu a jemně mu zatlačil oči. Spletl se v něm.

Zvedl zrak ke Cassiopeii.

Po tváři jí stékaly slzy.

82

Malone upíjel černý čaj a čekal, až bolest v rameni povolí. Stáhli mu kloub provizorním obvazem. Až z téhle pevnosti, co si říká klášter, odjedou, bude si muset zajít k doktorovi.

Od Viktorovy smrti uběhly už tři hodiny. Půl hodiny strávil v improvizované hrobce Prvního císaře a obdivoval jadeitový pohřební úbor i nádhernou hrobovou výbavu.

Teď seděl s Ni Jungem na terase. Za nízkou zídkou prohloubilo odpolední slunce červenou, černou a žlutou barvu hor. Vzduch zůstal vlahý, opodál povlávaly v mírném větru modlitební fáborky. Malone zalétl pohledem k mramorovým slunečním hodinám kousek od nich. Stály na kulatém podstavci vztyčeném na čtyřech hranatých pilířích.

„Sluneční hodiny má každý čínský klášter,“ podotkl Ni. „Je to připomínka, že ctnost má po všechen čas zářit jako slunce v pravé poledne. Dobrá rada, kterou jsme úmyslně dlouho ignorovali.“

„Věříte tomu, co vám vykládal Pchao Wen?“

„Ani slovo.“

„Doufal jsem, že nejste tak pošetilý.“

„Během vojenského výcviku nám všem vtloukali do hlavy jednu historku,“ řekl Ni. „Jistý slavný válečník jménem Čchao obléhal s čtyřicetitisícovým vojskem malé městečko, které hájila jen hrstka obránců pod velením Čchaova protivníka Čanga. Po čtyřiceti dnech začali obyvatelé městečka směňovat svoje děti za jídlo. Ale Čang se odmítal vzdát a dal dokonce setnout důstojníky, kteří to navrhovali. Nakonec Čangovým oddílům došly šípy, a tak přikázal obyvatelům udělat tisíc slaměných figurín v životní velikosti a obléci je do černého. Potom dal jednou v noci spustit figuríny na provazech z hradebních zdí. Čchaovy síly vyplýtvaly desetitisíce šípů na to, co zprvu pokládali za prchající nepřátele. Šípy ve slaměných figurínách uvízly a obránci vytáhli panáky zpátky nahoru. Najednou měli místo naprostého nedostatku munice přímo přebytek.“

„Chytrý chlápek.“

„To není všechno,“ mluvil Ni dál. „Později té noci Čang spustil dolů po provazech pět set svých nejodvážnějších mužů. Obléhatelé si mysleli, že jsou to zase slamění panáci, a nevšímali si jich. Čangovi muži vzali Čchaův tábor útokem a usekali spoustě spících nepřátel hlavy. Čchaovi lidé propadli panice a odtáhli.“

Malone pochopil pointu.

Ni pokračoval: „Čang dokázal obrátit defenzivu ve svou výhodu. Vzpomněl jsem si na tu lekci, když jsem hovořil s Pchao Wenem. Došla nám munice, tak jsem nastražil vějičku a přitáhl k ní Pchaovu palbu, abychom si mohli znovu nabít zbraně. Touží za každou cenu stát na vítězné straně, a tak jsem toho využil.“

S tou strategií nemohl Malone nesouhlasit.

„Ale nakonec ‚zavřu dveře a lapnu zloděje vevnitř‘.“

Malone se usmál. Věděl, co to rčení znamená. „Obklíčíte nepřítele. Uzavřete mu všechny únikové cesty.“

Ni přisvědčil. „Tomu nás také učili. Člověk ale přitom má pamatovat na pět věcí. Za prvé, aby se dveře opravdu zavřely, musíte soustředit svoje síly a mít je pod kontrolou, a to absolutně. Za druhé, musejí vůbec existovat nějaké dveře, které lze zavřít. Za třetí, nesmíte pasivně vyčkávat, až zloděj vejde dovnitř. Musíte ho přilákat. Za čtvrté, dveře je potřeba zavřít v pravou chvíli, aby se za nimi zloděj skutečně ocitl. A za páté, je nutné odříznout všechny ostatní cesty, kudy by mohl uniknout.“

Malone pochopil, jakou taktiku Ni sleduje. „Takže jste ukolébal Pchaa ke spánku.“

„Tak jak se o to snažil on se mnou v Belgii.“

„Všechno to jeho odmítání předat Tchangovi vzorek ropy… Využíval kdečeho, před ničím nezaváhal. Na vás mu vůbec nezáleželo.“

Ni přitakal. „Je to lhář a podvodník. Prostě jsem proti němu využil jeho vlastních zbraní. Ale copak jsem měl jinou možnost? Jsme tu na jeho hřišti. Nemůžeme si být ničím jisti. Nabídl se mi jako spojenec, tak jsem přijal. Ale ujišťuji vás, že až přijde vhodná chvíle, zavřu dveře.“

„Co všechny ty řeči o nepoužívání násilí?“

„Právě lidé jako Pchao Wen jsou důvodem, proč se Číně nedaří. Jsou rakovinou naší společnosti. Je načase, aby se jim dostalo přesně toho, co tak snadno a rádi rozdávají druhým. Legalismus není nic jiného než oportunismus. Spoléhá na to, že silou a šířením hrůzy získá úctu. Dopřeji jim tedy to, čemu rozumějí a co už dlouho prohlašují za jediný způsob vlády. Připadá mi to jen správné.“

Malone souhlasil.

„I kdybych měl stáhnout kalhoty každému muži ve vládě a v armádě, zbavím Čínu všech eunuchů.“

Maloneovi neuniklo, jak se Ni změnil – z jeho hlasu zaznívalo nebývalé sebevědomí. „Vy už o tom uvažujete dlouho, viďte?“ zeptal se ho.

„Dlouho jsem jen přihlížel, jak naši zemi ničí hlupáci, sobci a malicherní lidé. Jsou od prvního do posledního zkorumpovaní. To musí přestat. Budu Pa využívat ve svůj prospěch, dokud nepřijde vhodný moment, abych je zlikvidoval.“

Malone doufal, že tenhle muž opravdu dokáže uskutečnit, co zamýšlí. Ale jedna věc mu vrtala hlavou a Washingtonu jistě také. „Zahrnujete do svých plánů i demokracii?“

„To slovo tu má hodně negativních konotací. Až dosud se využívalo, jen aby vyvolávalo nenávist. Ale lidé budou mít v nové vládě slovo. Budeme se jim zodpovídat, od nejnižší úrovně po nejvyšší.“ Ni se pousmál a dodal. „Demokracie Konfuciovi za leccos vděčí.“

„Zdá se, že jste připraven.“

Ni přikývl. „Před chvílí jsem mluvil s premiérem. Povýší mě na druhý nejvyšší post v zemi. Je rád, že se zbavil Tchanga, a ve vhodný moment podpoří likvidaci Pa. Pchao příliš přeceňuje svoje síly. Dnešní Čína už je jiná, jeho časy minuly.“

„To už není moje věc,“ prohodil Malone. „Mě na politické hrátky neužije.“

Ni se ušklíbl. „Tohle je Čína, Malone. Náš typický přístup. Klam je bohužel přirozenou součástí našeho způsobu vládnutí. Taky tohle bych rád změnil, ale potrvá to mnohem déle.“

„Víte ale, že Viktor Tomas pracoval pro Rusy a pro Američany?“

„Nepřekvapuje mě to. Ale jelikož je jejich agent mrtev, ani jedna z cizích mocností se nic nedozví.“ Ni udělal pauzu. „Pokud jim ovšem nepodáte zprávu vy a paní Vittová.“

Maloneovi neuniklo, že Ni o Viktorovi mluví jako o agentovi.

To označení si zatraceně zasloužil.

„A co Sokolov?“ zeptal se.

U Rusa a jeho synka teď byla Cassiopeia, šla se ujistit, že se jim nic nestalo.

„Vrátí se s tím vzorkem ropy do Lan-čou do svojí laboratoře. Tvrdí, že se mnou bude spolupracovat. Mám výhodu, protože se ještě pořád bojí Rusů. Chápe, že by ho rádi buď dostali zpátky, anebo zabili. On i jeho syn odtud odletí se mnou do Kašgaru. Jeho žena se nemůže dočkat, až malého zase uvidí. Zatímco spolu mluvíme, už jsem pro ni zařídil let sem na západ. Udělám, co bude v mých silách, abych je ochránil a získal si Sokolovovu důvěru.“

„Dávejte na něj pozor.“

„Budeme. Ale myslím, že až seznámíme svět se svým objevem, už mu nebude hrozit žádné nebezpečí.“

„Opravdu to uděláte?“

Ni přikývl. „Je to potřeba. Vědomí, že ropa nedojde, může od základu změnit svět a přinést prospěch všem.“

„A lidé začnou na Čínu pohlížet jinak.“

„Doufejme.“

To by mohlo upokojit Washington. Zato Ivana to nepotěší. Jeho smůla.

„Co Pchao Wen a ty čtyři vraždy?“

„Nezapomene se na ně.“

To Malone rád slyšel. „Jak to, že jste nám v Si-anu důvěřoval?“

Ni pokrčil rameny. „Něco mi říkalo, že na vás a paní Vittovou se dá spolehnout.“

Malone si vzpomněl na Henrika Thorvaldsena a přál si, aby si totéž myslel i jeho starý přítel ve chvíli, kdy umíral.

„Odlétám do Kašgaru na schůzku s premiérem,“ řekl Ni. „Vrátíme se do Pekingu společně. Zařídím, aby se helikoptéra vrátila pro vás a paní Vittovou.“

Vstal a napřáhl ruku. „Děkuji vám. Vděčím vám za svůj život.“

Malone si s ním potřásl pravicí a nad díky mávl rukou. „Hlavně udělejte, co máte v plánu.“ Ale přesto neodolal ještě jedné otázce. „Kdybych se tu neobjevil, podřízl byste Pchao Wenovi krk?“

Ni neodpověděl hned, jako by se nad odpovědí dlouze zamýšlel. „Nejsem si jistý,“ řekl nakonec. „Díkybohu jsem to nemusel zjišťovat.“

Malone se usmál.

„Opatrujte se, Malone.“

„Vy také.“

Ni prošel otevřenými dveřmi zpátky dovnitř. Chápal proč Malone s Cassiopeiou nechtějí odletět s ním.

Je čas stáhnout se do pozadí.

Tak jak to agenti dělávají.

Malone o takzvaném nebeském pohřbu kdysi četl. Tělo se rozseká na kousky, rozdrtí se s mlékem a moukou z ječmene. Směs, která symbolizuje návrat k základním živlům, ohni, vodě, zemi a větru, se potom přenechá mrchožravým ptákům, aby na ní hodovali. Je to velká pocta.

Stáli spolu s Cassiopeiou a přihlíželi tomu starobylému obřadu. Před několika hodinami vynesli bratři Viktorovo tělo za hradby do blízkého údolí a připravili je.

„Mají s jhatorem zkušenosti,“ vysvětloval Pchao. „Prováděli ten rituál mnohokrát.“

„Opravdu budete pomáhat Ni Jungovi?“ zeptal se Malone.

„Co si vybrat – legalismus? Konfucianismus? Komunismus? Demokracii? Císaře? Anebo voleného prezidenta? V posledních šedesáti letech bylo naším největším problémem, že žádný z těch konceptů ani filozofií nezískal jednoznačně navrch. Soupeřily mezi sebou a my se potáceli v mlze někde uprostřed. Číňané mají hrůzu z chaosu. Opovrhujeme nejistotou. Mnohokrát jsme ve jménu jistoty raději přijali špatný systém.“ Pchao chvilku mlčel. „Tchang a Ni Jung aspoň nabízeli jasnou volbu. A ta proběhla. Takže Pa se stane Niho spojencem.“

„Tam, kde jsem vyrůstal,“ prohodil Malone, „máme takové rčení: Není nutné brodit se hnojem, aby člověk dosáhl svého. Možná by se z toho Číňané mohli poučit.“

Pchao se usmál. „To je moudrost některého z vašich velkých amerických filozofů?“

„Jedné jejich skupinky. Říká se jim vidláci.“

„Jak zabráníte tomu, aby Tchangovo místo zaujal někdo jiný?“ zeptala se Cassiopeia. „Určitě má následovníky připravené převzít štafetu.“

„Bezpochyby,“ připustil Pchao. „Jenže tohle není Amerika nebo Evropa. Nemají přístup do médií ani ke stranické hierarchii. Privilegia si každý musí vydobýt léty oddané služby. Tady je politika záležitostí osobního vzestupu a ten trvá nesnesitelně dlouho. Tchangovi trval skoro dvacet let.“ Pchao potřásl hlavou. „To nehrozí. Ministr Ni je momentálně jediný, kdo sahá po neomezené moci.“

A dobře to ví, pomyslel si Malone. Mrzelo ho, že nebude u toho, až Pchao Wen ochutná dávku své vlastní medicíny.

„Říkáte to velmi sebejistě,“ konstatovala Cassiopeia.

„Jménem Číny zasáhl osud.“

„Opravdu tomu věříte?“ zeptal se Malone. „Osud? Za nitky jste přece tahal vy.“

Pchao se usmál. „Jak jinak vysvětlit roli, kterou jste v tom sehráli? Nepřipadá vám zvláštní, že jsme všichni byli pokaždé přesně na správném místě a ve správný čas, abychom ovlivnili konečný výsledek? Jestli tohle není osud, tak co potom?“

Ni zřejmě odhadl Pchaa správně. Přeceňuje své síly. A člověk nemusí být génius, aby věděl, kam to povede. Ale to už nebyla Maloneova starost. On svou práci odvedl.

Půltucet bratří obklopil Viktorovy připravené ostatky. Dali se do zpěvu a provoněli vzduch kadidlem z měděných kadidelnic.

Nad hlavou se jim objevili supi.

„Půjdeme?“ zeptala se Cassiopeia.

Odešli, ještě než se ptáci slétli, a pomalu kráčeli mezi skalami a kamením přes řídké ostrůvky světle zelené trávy zpátky ke klášteru. Ani jeden se neotočil, aby se podíval, co se bude dít.

„Ve Viktorovi jsem se spletl,“ připustil tiše Malone.

„Bylo to snadné. Nepouštěl si druhé k tělu.“

„Teprve až na konci.“

„Vystavil se Tchangovi a spoléhal na mě, že ho včas zabiju,“ řekla.

Malone si myslel totéž.

„Slyšela jsem, co říkal, když se obracel.“

Postarejte se o ni vy.

Malone se zastavil.

Cassiopeia také.

„Často jsme provozovali různé tanečky,“ prohodil.

„Až moc často.“

„Co s tím uděláme?“

Oči jí zvlhly. „Je to divný pocit… Vedeme spolu tenhle rozhovor a Viktor je mrtvý.“

„Sám si vybral.“

Zavrtěla hlavou. „Nevím jistě, jestli jsem si nevybrala místo něj. Když jsem ti hodila ten nůž. To mě trápí. Sehrál tolik rolí pro tolik různých druhů obecenstva… Člověk se neubrání pomyšlení, jestli i ta poslední slova nepatřila ke hře.“

Malone odpověď znal. Viděl něco, co neviděla ona. V okamžiku smrti z Viktora Tomase konečně promluvila upřímnost.

Postarejte se o ni vy.

Taky že ano.

Dívala se na něj a zdálo se, že k čemusi sbírá odvahu. Soucítil s ní. Ani on sám se v sobě nevyznal. Když věřil, že je Cassiopeia mrtvá, vůbec si nedokázal představit budoucnost bez ní.

„Už žádné tanečky,“ prohlásila.

Přikývl.

Vzal její ruku do dlaní.

„Cottone…“

Položil jí prst na rty. „Já taky.“

A políbil ji.

POZNÁMKA AUTORA

Tahle kniha nás s Elizabeth zavedla do Kodaně a do Antverp, ale bohužel ne do Číny. To by bylo na mnohem delší výlet a tolik času jsme neměli. Vydat každý rok knihu vyžaduje přísný pracovní rozvrh. A tak Čína spolu s Antarktidou z Rukopisu Karla Velikého stojí v čele našeho seznamu míst, která prostě musíme navštívit někdy v budoucnu.

Svým hrdinům jsem ale dopřál, aby z ní poznali co nejvíc. Čchung-čching, provincie Kan-su, města Si-an, Kašgar, Je-čcheng, Peking, Lan-čou, provincie Jün-nan i hory na západě jsou popsány věrně. Statistické údaje v kapitole 2, které se k Číně vztahují, jsou přesné, stejně jako všechny další základní informace o této zemi roztroušené v ději. Je to země superlativů. Fiktivní je pouze město Pa-tchang a Síň zachování harmonie. Jezero Tien (47. kapitola) je skutečné, i když mnohem znečištěnější, než jak jsem ho popsal (kapitola 48).

A teď je načase oddělit další fakta od fikce.

Ústřední disciplinární komise Komunistické strany Číny existuje a plní popsanou funkci (kapitola 4).

Všechny starověké vědecké objevy, inovace a vynálezy, o nichž jsem se podrobně rozepsal v kapitolách 4 a 7, jsou opravdu dílem Číňanů. Čína kdysi bývala technologickým lídrem světa. Dominanci ztratila zhruba ve 14. století, kdy souběh různých faktorů – mimo jiné neexistence použitelné abecedy, vlivy konfucianismu a taoismu a zvyk nastupujících dynastií vymazat veškeré stopy po předchůdcích – vyústil nejen v ideologickou stagnaci, ale i v kulturní amnézii. Příběh o jezuitských misionářích, kteří ukazovali Číňanům hodiny, aniž by Číňané tušili, že je před tisíci lety sami vynalezli, jak jsem ho popsal v kapitole 7, je pravdivý. Ve 20. století britský akademik Joseph Needham věnoval celoživotní úsilí tomu, aby ztracenou technologickou a vědeckou minulost Číny zdokumentoval. Výzkum a publikační činnost, které zahájil, pokračují v Needhamově výzkumném institutu dodnes.

Park Tivoli v Kodani je překrásné místo, které stojí za návštěvu. Vše, co popisuji v kapitole 3, včetně čínské pagody, se v něm skutečně nachází. Café Norden (kapitola 13) na kodaňském náměstí Højbro Plads stále servíruje báječnou rajskou polévku.

Krádeže dětí jsou bohužel v Číně opravdu běžné (kapitoly 8 a 9). Každoročně zmizí přes 70 000 dětí, většinou malých chlapců, které si kupují rodiny zoufale toužící po synovi. Zahrnul jsem tu neuvěřitelnou skutečnost do svého příběhu, abych na ten problém upozornil. Chcete-li se o něm dozvědět víc, existuje skvělý dokumentární film China’s Stolen Children, který vám doporučuji zhlédnout.

Spor mezi konfucianismem a legalismem zuří už 3000 let (kapitola 10). K té či oné z obou soupeřících filozofií se hlásila každá vládnoucí dynastie, včetně komunistů. Je také pravda, že se nedochoval žádný z původních textů čínského myslitele Kchung-fu-c‘, jehož známe jako Konfucia. Zůstaly nám jen pozdější interpretace jeho děl. Maova selhání (kapitola 50), vzestupy a pády mnoha zkorumpovaných císařských dynastií (kapitola 12), Kampaň sta květů (kapitola 45) a tragická Kulturní revoluce jsou popsány přesně. Vnitřní spory a ničivé občanské války jsou v čínském politickém životě běžné. Koncem 70. let se například odehrála bitva mezi Bandou čtyř a Teng Siao-pchingem (kapitola 12). Tři ze čtyř poražených členů Bandy přišli o život. Ve své knize jsem prostě stvořil další podobnou válku o politickou moc mezi jinými dvěma soupeři.

Bratrstvo Pa před staletími vzkvétalo. Dějiny hegemonie, Pa a legalismu spolu skutečně úzce souvisejí (kapitola 24). Hegemonie (kapitola 45) je výlučně čínský koncept, který dlouho utvářel čínské národní vědomí způsobem, který je Západu stěží pochopitelný. A jak si v kapitole 24 uvědomuje Karl Tchang, totalitarismus je čínský vynález.

Antverpy jsou nádherné evropské město s pozoruhodně starosvětskou atmosférou (kapitola 18). Dlouho jsem se chystal zahrnout je do některého svého příběhu. Muzeum Driese Van Egmonda (kapitoly 25, 27-31) jsem si ovšem vymyslel. Jelikož jsem věděl, že se chystám jeho budovu zničit, usoudil jsem, že bude lepší napřed si ho vytvořit. Někoho možná zaujme, že jsem ho připodobnil skutečnému antverpskému muzeu – a to vyhořelo právě v době, kdy jsem tuto knihu psal.

Eunuchové (kapitola 7) tvoří důležitou součást čínské historie. Nikde jinde na zeměkouli nezískali takový politický vliv. Nepochybně se mezi nimi vyskytovali jedinci s dobrou i špatnou povahou (kapitola 51). Jejich historii i způsob kastrace (kapitoly 7 a 33) líčím v knize přesně. Spojení eunuchů s bratrstvem Pa je mým výmyslem, i když v něm dozajista sehráli nějakou roli.

V knize se vyskytují dva způsoby mučení: pomocí práškového chilli (kapitola 23) a krys (kapitola 39). Oba jsou výtvorem Číňanů. Kniha Zápisky historikovy neboli Š‘-ťi, (kapitola 38) představuje základní pramen dávné čínské historie. Pasáže objevující se v příběhu cituji věrně. Čínská cenzura internetu probíhá dnes a denně (kapitola 43). Skutečně se pracuje na vytvoření intranetu, který by se používal výlučně v této zemi.

Citáty z díla předsedy Mao Ce-tunga neboli Rudá knížka (kapitola 43) jsou se svými sedmi miliardami výtisků nejtištěnější knihou historie. Kdysi ji u sebe musel nosit každý Číňan. Dnes už tomu tak není.

Nebeský pohřeb popisovaný v kapitolách 63 a 83 je obřad, který se používá jak v Tibetu, tak v západních horských oblastech Číny. Dračí lampa (kapitola 4) je skutečná, třebaže se našla v jiné čínské císařské hrobce a já ji připsal Čchin Š‘-chuang-timu.

Zátoka Ha Long v severním Vietnamu (kapitola 41) je tak úchvatná, že jsem neodolal, abych ji do svého příběhu nezahrnul. Maovo mauzoleum (kapitoly 42 a 43) mě rovněž fascinuje. Historky o předsedově mrtvém těle, zpackaném balzamování a voskové soše, jakož i teorie, že tělo samotné zmizelo, skutečně kolují. Události, k nimž došlo v červnu 1989 na náměstí Tien-an-men (kapitola 43), jsou součástí historie mnohem mladší, ale přesto zůstávají zahaleny tajemstvím. Dodnes nikdo neví, kolik lidí tam zemřelo. Když tanky odjely, mnoho rodičů se odvážilo jít na náměstí hledat své děti (kapitola 43). A jak se o tom píše v kapitole 66, všechny knihy a webové stránky, kde o tomto incidentu padne třeba i jen zmínka, jsou v Číně cenzurovány.

Muzeum s terakotovou armádou (kapitola 6) poblíž Si-anu vytváří důležité pozadí celého příběhu. Když putovní výstava s terakotovými válečníky dorazila do muzea v georgijské Atlantě, byl jsem se na ni dvakrát podívat. Tak mě uchvátila, že jsem si koupil jednu repliku, kterou dnes mám ve své pracovně. Snažil jsem se vtáhnout si-anské muzeum do děje co nejvyšší měrou. Zaměřil jsem se hlavně na obří Jámu 1 (kapitola 6) a zajímavou Jámu 3 (kapitola 53). Komoru s císařskou knihovnou (kapitola 10) jsem si samozřejmě přimyslel. Teorie o válečném voze natočeném doleva a podivné nepřítomnosti vojáků na levé straně Jámy 3 (kapitola 54) nepochází z mé hlavy, ale z knihy The Terracotta Warriors: The Secret Codes of the Emperor’s Army, kterou napsal Maurice Cotterell.

Mohylu s hrobkou Prvního císaře, která se zvedá poblíž lokality s podzemní armádou, jsem zpodobnil přesně (kapitola 38). V zemi se dodnes dochovaly odvodňovací chodby vykopané před 2200 lety (kapitola 55). Popis jejího interiéru citovaný v kapitole 38 je jediný, který se zachoval v písemné podobě. Moje představa, jak to uvnitř vypadá (kapitoly 55-57), je dílem mé fantazie, ale snažil jsem se přidržet nejen Š‘-ťi, ale také toho, jak vypadají jiné císařské hrobky, které známe. Čínská vláda dodnes nepovolila žádný archeologický průzkum místa císařova posledního odpočinku. Portrét zmiňovaný v kapitole 38 je císařovým nejznámějším vyobrazením, ale vznikl celá staletí po jeho smrti. Ve skutečnosti nemá nikdo potuchy, jak Čchin Š‘-chuang-ti vypadal.

Ač je to k nevíře, Číňané skutečně těžili před 2500 lety ropu způsobem popsaným v kapitole 21 a byli tenkrát jediní, kdo byl schopen takového výkonu. Objevili nejen surovou ropu, ale i zemní plyn a naučili nás, jak je využívat v běžném životě. Současná čínská závislost na ropě (kapitola 17) je realitou, stejně jako zahraničněpolitické ústupky, jež mají zajistit její dovoz v obrovském množství. Nedostatek strategických rezerv představuje pro Čínu vážnou slabinu, protože prostá námořní blokáda dvou úžin v zemích Číně velmi vzdálených by ji mohla srazit na kolena (kapitola 17).

Debaty o biotickém či abiotickém původu ropy opravdu probíhají, a to i dnes. Pochází ropa z organických zbytků, anebo ji přirozeně produkuje sama země? Jeden zdroj je konečný, druhý neomezený. Rusové se původem ropy zabývali ze Stalinova podnětu a v padesátých letech přišli s abiotickou teorií jako první. Díky využití této teorie dodnes nalézají ropu na místech, kde by se fosilní paliva nemohla vyskytovat (kapitoly 15 a 17). Také je pravda, jak na to poukazuje Stephanie Nelleová v kapitole 17, že se ropné zásoby v polích v Mexickém zálivu ztenčují neuvěřitelně pomalu a že to americké experty mate. Diamantoidy či adamantany (kapitola 44) se poprvé podařilo izolovat z české ropy roku 1933 a poté ze vzorků ze Spojených států koncem padesátých let. Poslední dobou se ukazuje, že tyto obdivuhodné sloučeniny mají slibný potenciál pro využití v nanotechnologiích. Přizpůsobil jsem si je jakožto důkaz abiotické ropy, protože diamantoidy vznikají výlučně za extrémního horka a tlaku, tedy za podmínek vyskytujících se hluboko pod zemským povrchem – mnohem hlouběji, než lze najít fosilní paliva.

A co říci k dlouhotrvajícímu mýtu o docházející ropě?

Že je to „fosilní palivo“, je pouhá teorie, s níž roku 1757 přišel ruský vědec Michail Lomonosov. Na jednání Carské akademie věd tehdy prohlásil: Skalní ropa pochází z nepatrných tělíček zvířat pohřbených v sedimentech, jež se vlivem rostoucí teploty a tlaku, působících po nepředstavitelně dlouhý čas, v ropu postupně transformují.

Mnoho vědců jeho tvrzení zpochybnilo, ale postupem doby jsme prostě uvěřili, že ropa pochází výlučně z organických pozůstatků.

Roku 1956 jistý přední sovětský geolog, odborník na průzkum ropných polí, prohlásil: Valná většina geologických důkazů nás dovádí k závěru, že surová ropa a přírodní ropný plyn nijak nesouvisejí s látkami biologického původu, které se nacházejí blízko pod zemským povrchem. Jsou to prvotní materiály, jež tryskají z velkých hloubek.

Naslouchalo mu však jen málo lidí.

Raymond Learsy v knize Over a Barrel, vydané roku 2005, napsal: Nic netrvá věčně – ani sláva, ani bohatství, ani láska, moc, mládí, ba ani život sám. Světu vládne nedostatek. A důsledkem je, že nedostatek – či přesněji řečeno pocit nedostatku – vyčarovává příležitosti pro manipulátory. Nejlepším důkazem je OPEC, který nepřestává ždímat nestoudné zisky z nedostatku, který je jeho vlastním výtvorem.

Learsy však nenechává nikoho na pochybách.

Stejně jako mnoho dalších, Rusy nevyjímaje, zastává pevné přesvědčení.

Ropy není nedostatek. Jen se ho bojíme.

-

Steve Berry

PAŘÍŽSKÁ POMSTA

Cotton Malone odešel do výslužby s naivní představou, že bude trávit poklidné dny ve svém kodaňském antikvariátu. Realita je ovšem zcela jiná: ještě se ani pořádně nevzpamatoval z poslední akce a už mu klepou na dveře další potíže. Vlastně spíše vtrhnou dovnitř v podobě amerického tajného agenta Sama, jemuž jde po krku skupina zabijáků. Malone má o vyděšeném mladíkovi zpočátku velké pochybnosti. Teprve zuřivá přestřelka, z níž oba jen tak tak vyváznou živí, ho přesvědčí, aby se s nečekaným spojencem vydal do noci a ujal se nové, smrtelně nebezpečné mise.

Jejich první zastávkou je sídlo Maloneova přítele Henrika Thorvaldsena, který odhalil zákeřné plány Pařížského klubu – společenství miliardářů zamýšlejícího zmocnit se vlády nad globální ekonomikou. Malone se vydává na zběsilou honbu za ztraceným pokladem Napoleona Bonaparta, protože je to podle všech indicií jediný způsob, jak zabránit finanční zkáze celého světa.

V ulicích a katedrálách Paříže se začíná odvíjet smrtonosná hra, v níž nelze rozeznat, kdo je přítel a kdo stojí na opačné straně. V sázce jsou nejen lidské životy a kořist nevýslovné ceny, ale hrozí také kolaps současného globálního uspořádání. A klíč k záchraně drží v rukou jediný člověk: Cotton Malone…

Pevná vazba s přebalem, 408 stran, 269 Kč.

-

Steve Berry

TŘETÍ TAJEMSTVÍ

Svatý otec Klement XV. má za sebou tříletou papežskou službu, když začne vznášet pochybnosti o dávných církevních dogmatech. Jeho tajemník, monsignor Colin Michener, je hluboce znepokojen nejen posunem v papežově smýšlení, ale také tím, že Klement stále častěji navštěvuje tajnou svatyni v útrobách vatikánských archivů, kde jsou uloženy vzácné historické listiny.

Michenerova ostražitost dostoupí vrcholu, když ho papež vyšle do Rumunska za starým knězem, který před padesáti lety přeložil tři šifrovaná proroctví, jež v roce 1917 vyjevila Panna Marie třem dětem v portugalské Fatimě. Je možné, že papežovo podivné chování s oním proroctvím nějak souvisí? Odhalil snad tajemství, které doposud zůstávalo skryto? Mohlo se skutečně stát, že svět nezná pravdivou a úplnou podobu poselství Ježíšovy matky?

Hledání odpovědi na tuto otázku zavede Michenera na nebezpečnou stezku plnou šifer, zločinu a soupeřících náboženských doktrín. A jak se zdá, jeho počínání je trnem v oku zejména kardinálu Albertu Valendreovi, který je odhodlán k jakýmkoli činům, jen aby se stal dalším papežem…

Pevná vazba s přebalem, 376 stran, 249Kč.

-

Steve Berry

RASPUTINOVO PROROCTVÍ

Carské Selo, 1916. Podivínský kněz Rasputin pronáší během rozhovoru s carevnou Alexandrou mysteriózní proroctví: předpovídá vlastní smrt a varuje, že pokud ho zavraždí někdo z carových příbuzných, žádný člen Mikulášovy rodiny nepřežije následující dva roky. Předkládá vyděšené carevně vizi občanské války a Něvy plné krve, ale zároveň i naději na spásu. Znovuvzkříšení carské pokrevní linie je podle jeho slov podmíněno tím, že největší provinilec nahlédne svou vinu a dvanáct dalších viníků zemře…

Moskva, současnost. Atlantský právník Miles Lord přijíždí do Moskvy, aby se jako člen Carské komise pokusil nalézt osobu s romanovskou krví, jíž se podařilo přežít bolševický masakr a která by vahou svého původu dokázala zasáhnout do neblahého dění v dnešním Rusku. Snaha Carské komise se pochopitelně stane středem zájmu rozličných mocenských skupin, které se za pomoci podstrčených důkazů snaží prosadit vlastního kandidáta, jenž by následně sledoval jejich – povýtce neušlechtilé – cíle. A mezi tím vším kličkuje Miles Lord, který zjišťuje, že komusi jeho práce v Carské komisi vadí natolik, že se ho rozhodl zabít. Podaří se Lordovi rozluštit Rasputinovo proroctví a zároveň zůstat naživu?

Pevná vazba s přebalem, 400 stran, 239 Kč.

-

Steve Berry

RUKOPIS KARLA VELIKÉHO

Cottonu Maloneovi bylo deset let, když jeho otec zahynul při havárii ponorky, které velel. Žádné přesnější informace rodina nedostala, a tak se je Malone rozhodne získat nyní, s použitím svých kontaktů na nejvyšších místech. V německých horách si převezme přísně tajné vládní dokumenty, ale během návratu ho přepadne neznámá žena a se zbraní v ruce se dožaduje vydání složky. Maloneovi se podaří vyváznout a ze získaných materiálů zjistí, že jeho otec nezahynul při rutinním cvičení ve vodách Atlantiku, ale při supertajné misi u Antarktidy.

Jaký úkol asi plnili, že zůstal celá desetiletí v přísném utajení? Při hledání odpovědi Malone zjistí, že tamní vody neprohledávali jen Američané, ale i nacisté. Zavedl je tam rukopis nalezený v hrobce Karla Velikého naznačující, že v těchto místech existovala pradávná árijská civilizace záhadného původu…

Postupně vyjde najevo, že o dávné tajemství nemá zájem pouze Malone, ale i další lidé. A jeden z těchto lidí, admirál Langford Ramsey, nyní prostřednictvím špičkového nájemného vraha likviduje každého, kdo o utajované záležitosti něco ví. Malone kráčí ve stopách zemřelého otce a netuší, zda i na něj nečeká v nehostinných pustinách Antarktidy smrt…

Pevná vazba s přebalem, 500 stran, 299 Kč.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai