STEVE BERRY

JEFFERSONOVA ŠIFRA

V pravomoci Kongresu je udílet

povolení k zajímání lodí a odvetným opatřením na moři, stanovit předpisy o kořisti a zajetí na zemi i na vodě…

Ústava Spojených států amerických, článek I, oddíl 8

Korzáři jsou líhní pirátů.

kapitán Charles Johnson (1724)

PROLOG

WASHINGTON, D. C., 30. LEDNA 1835, 11:00

Prezident Andrew Jackson hleděl do ústí zbraně namířené na jeho hruď. Zvláštní pohled, ačkoli ne úplně nový pro muže, který strávil skoro celý svůj život ve válkách. Právě odcházel z Rotundy na Kapitolu a mířil k východnímu portiku. Jeho chmurná nálada si nezadala s počasím. Z jedné strany ho podepíral ministr financí Levi Woodbury, na druhé se spoléhal na svou osvědčenou vycházkovou hůl. Zima byla letos krutá, zvlášť pro křehké sedmašedesátileté tělo, svaly měl nezvykle ztuhlé a plíce se mu svíraly.

Odhodlal se vytáhnout paty z Bílého domu jedině proto, aby se rozloučil s někdejším přítelem, Warrenem Davisem z Jižní Karolíny, který byl dvakrát zvolen do Kongresu, jednou jako jeho spojenec, jacksonovský demokrat, podruhé za Nulifikační stranu. Byla to strana, kterou narychlo ustavil Jacksonův nepřítel, bývalý viceprezident John C. Calhoun.

Její příslušníci byli přesvědčeni, že státy si mohou podle vlastního uvážení vybírat, kterými federálními zákony se chtějí řídit.Dílo ďáblovo, tak Jackson tu bláhovost popisoval.

Kdyby bylo po jejich, Spojené státy by se rozpadly, a Jackson věřil, že přesně o to jim ve skutečnosti jde. Naštěstí ústava hovořila o jednotné vládě, a nikoli o volném svazku, kde si každý může dělat, co se mu zlíbí.

Nadřazen je lid, ne jednotlivé státy.

Původně se pohřbu zúčastnit nechtěl, ale včera změnil rozhodnutí. Bez ohledu na politické rozpory měl Warrena Davise rád, a tak přetrpěl kaplanovo skličující kázání -život je nejistý, zvlášť pro lidi v letech-, obřadně prošel v zástupu smutečních hostů kolem otevřené rakve, šeptem se pomodlil a sestoupil do Rotundy.

Udělalo na něj dojem, kolik se tu shromáždilo diváků.

Přišly stovky lidí, jen aby ho zahlédly. Po pozornosti se mu stýskalo. Uprostřed davu se cítil jako otec obklopený svými dětmi, který se raduje z jejich lásky a jakožto správný rodič jim sám oplácí vřelým citem. A měl nač být hrdý.

Právě se mu povedlo nemožné, splatil národní dluh, zaplatil ho do posledního centu. Dosáhl toho v 58. roce existence republiky a v 6. roce svého prezidentství a jásavé výkřiky ze zástupu vyjadřovaly uznání. Nahoře nad schody ho jeden vládní tajemník ujišťoval, že se přihlížející vydali do mrazu hlavně proto, aby ho spatřili, aby se podívali na svého prezidenta, kterému přezdívají Starý ořechovec.

Při té narážce na svou neústupnost se Jackson usmál, ale stavěl se ke komplimentu spíš podezíravě.

Věděl, že se mnozí lidé bojí, aby neprolomil precedens a neucházel se o úřad potřetí. Patřili k nim i členové jeho vlastní strany, protože někteří sami chovali prezidentské ambice. Připadalo mu, že se nepřátelé rojí všude, zvlášť tady v Kapitolu, kde si jižanští zastupitelé troufali čím dál víc a legislativci ze Severu byli čím dál arogantnější.

Udržovat aspoň zdání pořádku bylo náročné dokonce i pro jeho silnou ruku.

A co hůř, přistihl se, že poslední dobou ztrácí o politiku zájem.

Jak to tak vypadalo, všechny velké bitvy už měl za sebou.

Zbývaly mu poslední dva roky ve funkci a pak jeho kariéra skončí. Proto mlžil kolem případné třetí kandidatury.

Kdyby nic jiného, udržoval tím své nepřátele v nejistotě.

Popravdě řečeno, na třetí funkční období vůbec nepomýšlel. Uchýlí se na odpočinek do Nashvillu. Domů do Tennessee a svého milovaného sídla Hermitage.

Ale napřed musí vyřešit tu věc se zbraní.

Ten dobře oblečený neznámý, který na něj jednorannou mosaznou pistolí mířil, se vynořil z davu. Tvář měl zarostlou černým plnovousem. Jackson za své generálské éry porazil vojska Britů, Španělů a indiánů. Jednou zabíjel i v čestném souboji. Neměl strach z nikoho. A už vůbec ne z tohohle ťulpase, kterému se třásly pobledlé rty i ruka s pistolí.

Mladík stiskl spoušť.

Kohoutek udeřil do zápalníku.

Zápalka detonovala.

Třesk se odrazil od kamenných zdí Rotundy. Ale prach v hlavni čekal na jiskru marně.

Zbraň selhala.

Atentátník zkoprněl.

Jacksonovi bylo jasné, k čemu došlo. To ten studený vlhký vzduch. Vybojoval v dešti nejednu bitvu a dobře věděl, jak je důležité uchovat prach v suchu.

Projel jím vztek.

Oběma rukama popadl vycházkovou hůl jako oštěp a vyrazil proti útočníkovi.

Mladík odhodil pistoli.

Vzápětí se mu v ruce objevila další, také mosazná; hlaveň se skoro dotýkala Jacksonova hrudníku.

Zmáčkl spoušť.

Další ostré prásknutí zápalky, ale žádná jiskra.

Druhé selhání.

Než Jackson stačil vrazit atentátníkovi hůl do břicha, zadržel ho za jednu paži Woodbury a za druhou ministr námořnictva. Na pistolníka se vrhl muž v uniformě a houf kongresmanů, mezi nimi Davy Crockett z Tennessee.

„Nechte mě,“ křikl Jackson. „Pusťte mě na něj! Vím, co je zač.“

Oba ministři ho svírali dál.

Nad mořem hlav se kmitly atentátníkovy paže, pak ho strhli k zemi.

„Nechte mě,“ naléhal Jackson. „Ubráním se sám.“

Dorazila policie. Atentátníka vytáhli za límec na nohy a Crockett ho předal policistům. „Vždycky jsem si přál spatřit nejodpornějšího zločince na světě a teď ho vidím.“

Střelec blábolil cosi o tom, že je anglický král a že si po Jacksonově smrti pomůže k penězům.

„Musíme odtud,“ zašeptal Jacksonovi Woodbury. „Ten chlap je šílenec.“

Jacksona to popudilo. „Kdepak šílenec! Je to spiknutí a ten člověk jim posloužil jako nástroj.“

„Pojďte, pane,“ řekl ministr financí a popostrkoval ho do mlhavého rána k čekajícímu kočáru.

Jackson se podvolil.

Hlavou mu ale vířily myšlenky jedna přes druhou.

Richard Wilde, kongresman z Georgie, mu kdysi řekl:Šeptanda má stovku jazyků a zplodí přinejmenším stejně mýtů.Jackson s tím souhlasil a doufal, že tomu tak bude. Postavil se atentátníkovi beze známky strachu. Nelekl se ani dvou pistolí. Všichni přítomní dosvědčí jeho odvahu.

A díky Bohu Všemohoucímu ho prozřetelnost ochránila.

Nejspíš je opravdu předurčen k tomu, aby pozdvihl zemi ke slávě a hájil věc národa.

Nastoupil do kočáru, Woodbury si přisedl k němu a koně se rozklusali deštivým ránem. Už si nepřipadal promrzlý, starý ani unavený. Proudila jím síla. Stejně jako posledně -

přede dvěma lety, při vyjížďce parníkem do Fredericksburgu.

Tenkrát se na něj vrhl bývalý důstojník rozlícený propuštěním z námořnictva a udeřil ho do obličeje, až se Jacksonovi spustila krev. Byl to vůbec první fyzický útok na amerického prezidenta. Jackson odmítl vznést obvinění a vetoval návrhy pobočníků, aby se nechal všude doprovázet vojenskou gardou. Novináři o něm beztak prohlašovali, že se chová jako vladař a z Bílého domu dělá královský dvůr.

Nemínil jim k takovým řečem poskytovat další munici.

Teď se ho někdo pokusil doopravdy zabít.

Další prezidentské „poprvé“.

Atentát.

Takový čin se hodí spíš k Evropě nebo k antickému Římu, pomyslel si. Býval namířen proti despotům, monarchům a aristokratům, ne proti vůdcům, které si zvolil sám lid.

Zamračeně pohlédl na Woodburyho. „Já dobře vím, kdo to zorganizoval. Nemají odvahu postavit se mi čelem. Místo sebe pošlou šílence, který splní jejich rozkaz.“

„Kdo? O kom to mluvíte?“

„O zrádcích,“ utrousil Jackson a nic víc nedodal.

Za tohle mu zaplatí, a draze.

ČÁST PRVNÍ

1. kapitola

NEW

YORK

CITY,

SOBOTA

8.

ZÁŘÍ,

SOUČASNOST, 18:13

Jedna chyba Cottonu Maloneovi nestačila.

Udělal hned dvě.

Omylem číslo jedna bylo nacházet se v patnáctém poschodí hotelu Grand Hyatt. Přede dvěma dny ho o to e-mailem požádala jeho bývalá nadřízená, Stephanie Nelleová.

Prý se s ním musí v sobotu v New Yorku sejít. O důvodu si budou moci promluvit až osobně. A je to prý důležité.

Přesto se jí pokusil zavolat do ústředí Magellan Billetu v Atlantě, jenže od její asistentky si vyslechl: „Je už šest dní mimo kancelář, v režimu N.“

Věděl, že nemá smysl dál se vyptávat.

Režim N. Nekontaktovat.

To znamenalo „nevolej mi, já zavolám tobě“.

Sám to také dělával, jako agent v terénu si rád vybíral nejvhodnější chvíli, kdy se ohlásit. U náčelnice Magellan Billetu to ale běžné nebylo. Stephanie odpovídala za všech dvanáct tajných operativců v oddělení. Měla na ně dohlížet.

Pokud se uchýlila k režimu N, znamenalo to, že narazila na něco mimořádného.

Malone a Cassiopeia Vittová se rozhodli spojit cestu do New Yorku s oddechovým víkendem a zajít si po schůzce se Stephanií na večeři a do divadla. Včera přiletěli z Kodaně a ubytovali se v hotelu St. Regis pár bloků severně od místa, kde se teď Malone nacházel. Ubytování vybrala Cassiopeia, a protože platila ona, Malone neprotestoval. Ostatně těžko by mohl něco namítat proti noblesnímu prostředí, úchvatné vyhlídce a apartmá většímu než jeho byt v Dánsku.

Odpověděl Stephanii na e-mail a oznámil jí, kde bude bydlet. Dnes ráno po snídani na ně v recepci St. Regis čekal kartový klíč z hotelu Grand Hyatt spolu s číslem pokoje a vzkazem.

PROSÍMO SCHŮZKUDNESVEČERPŘESNĚV 18:15

Pozastavil se nad slovempřesně, ale pak si připomněl, že jeho bývalá šéfová trpí nevyléčitelnou pedantérií, která sice kdekoho štve, ale dělá z ní skvělou organizátorku. Věděl také, že by ho nekontaktovala, kdyby nešlo o něco opravdu důležitého.

Ignoroval visačku NERUŠIT a zasunul do štěrbiny na dveřích klíčovou kartu.

Kontrolka na elektronickém zámku přeblikla na zelenou a západka odskočila.

Pokoj byl prostorný, s ohromnou postelí s polštáři z vínového plyše. Pracovní kout se honosil ergonomickou židlí a stolem s dubovou deskou. Díky rohovému umístění vedla dvě okna na Východní dvaačtyřicátou ulici, zatímco další skýtalo vyhlídku západním směrem k Páté Avenue.

Ostatní vybavení přesně odpovídalo tomu, co se dá čekat od luxusního hotelu v manhattanském Midtownu.

Až na dvě věci.

Malone utkvěl pohledem na té první. Byl to podivný krám usazený na čemsi, co připomínalo hliníkové podpěry z dětských stavebnic pro malé konstruktéry sešroubované k sobě. Stál u předního okna nalevo od postele, natočený směrem ven. Na robustním kovovém stojanu trůnila obdélníková bedýnka asi šedesát krát devadesát centimetrů, také z matového hliníku. Boky měla přišroubované a předkem mířila do okna. Zepředu i zezadu od ní vedly ke stěnám další sady podpěr, jedna u podlahy a další asi o metr výš. Očividně sloužily k tomu, aby tu věc pevně ukotvily.

Tohle měla Stephanie na mysli slovemdůležité?

Z předku bedýnky trčela krátká hlaveň. Dovnitř se podívat nedalo, musely by se odšroubovat postranice. K

bedýnce i rámu byla připevněna ozubená soukolí a podél podpěr se táhly řetězy, jako by celé to zařízení bylo zkonstruováno k pohybu.

Malone sáhl po druhé anomálii.

Po obálce. Zalepené. Stálo na ní jeho jméno.

Podíval se na hodinky. 18:17.

Kde vězí Stephanie?

Zvenčí zaslechl jekot sirén.

S obálkou v ruce popošel k oknu a shlédl o čtrnáct pater níž. Z Východní dvaačtyřicáté zmizela všechna auta.

Policejní kordóny odkláněly dopravu jinam. Policisty venku zahlédl, už když před chvílí přicházel.

Dole se něco děje.

Znal pověst společenského centra Cipriani v protější budově, kdysi tam byl a pamatoval si mramorové sloupy, vykládané podlahy a křišťálové lustry. Bývalou banku vystavěnou ve stylu italské renesance pronajímají na elitní společenské akce. Nějaká taková se patrně koná i dnes v podvečer a je natolik důležitá, že kvůli ní zastavili dopravu a vyklidili chodníky. Před elegantním vchodem postával hlouček příslušníků newyorské smetánky.

Od západu se přiřítila dvě policejní auta s rozsvícenými reflektory a v závěsu za nimi obří černý Cadillac DTS.

Průvod uzavíralo další policejní auto. Z kapoty cadillaku po obou stranách trčely vlaječky. Jedna americká, druhá s prezidentskou standartou.

Takovým autem jezdí jen jeden člověk.

Prezident Danny Daniels.

Kolona zajela k chodníku před centrem Cipriani. Dveře se otevřely. Z auta vyskákali tři agenti Tajné služby, prozkoumali okolí a dali znamení. Vzápětí z cadillaku se vynořila vysoká ramenatá postava Dannyho Danielse v tmavém obleku, s bílou košilí a šedomodrou vázankou.

Vtom Malone zaslechl bzukot.

Ohlédl se po zvuku.

Podivná konstrukce se probrala k životu.

Zaduněly dvě rány, vedlejší okno pokoje se roztříštilo a střepy se vysypaly na chodník hluboko dole. Dovnitř se vevalil studený vzduch a s ním halas rušného velkoměsta.

Ozubené převody se roztočily a konstrukce se vysunula teď už prázdným okenním rámem ven.

Malone se podíval dolů.

Rozbité okno přitáhlo pozornost agentů Tajné služby. Se zvednutou hlavou zírali na Grand Hyatt.

Všechno se to odehrálo v několika vteřinách.

Okenní sklo zmizelo. Pojízdná bedna se vysunula. A pak…

Ra-ta-ta.

Prezident Spojených států se stal terčem palby.

Agenti strhli Danielse na chodník.

Malone si vrazil obálku do kapsy, vrhl se přes místnost, popadl hliníkovou konstrukci a pokusil se ji odtáhnout od okna.

Ani se nehnula.

Hledal přívod elektřiny, ale žádný nenašel. Zřejmě to byla dálkově ovládaná zbraň s velkou průrazností a střílela jako zběsilá. Venku se agenti snažili vmanévrovat svého chráněnce zpátky do auta. Malone věděl, že jakmile se Daniels dostane dovnitř, pancéřování mu zajistí bezpečí.

Zařízení pálilo dál.

Vyklonil se co nejdál přes parapet a v té vratké poloze popadl hliníkovou krabici oběma rukama. Kdyby jí dokázal pohnout ze strany na stranu nebo nahoru a dolů, aspoň by ji odklonil od cíle.

Povedlo se mu stočit hlaveň kousek doleva, ale skryté motorky změnu směru promptně vyrovnaly.

Tři agenti dole využili okamžiku, kdy palba změnila směr, a nacpali Danielse do auta. Vůz se bleskově rozjel pryč. Na ulici zůstali jen ti tři a policisté, kteří stáli na stráži u centra Cipriani.

Tasili pistole.

A vtom vyšla najevo druhá Maloneova chyba.

Začali střílet.

Po něm.

2. kapitola

U POBŘEŽÍ SEVERNÍ KAROLÍNY, 18:25

Quentina Halea nenapadalo moc věcí, které by byly lepší než brázdit pod vzdutými plachtami bíle zpěněné hřebeny vln. Pokud platí, že mořská voda může někomu přejít do krve, byl to docela určitě jeho případ.

V 17. a 18. století představovaly malé jednostěžňové šalupy cosi jako pracovní koně oceánů. Díky rozpětí plachet byly rychlé a snadno ovladatelné. Hbitost jim dodávala malá hloubka ponoru a ostrá příď. Většinou mívaly posádku sedmdesáti pěti mužů a nesly čtrnáct děl. Jejich novodobá následovnice byla větší, pětaosmdesátimetrová. Už nebyla ze dřeva, ale z nejmodernějších kompozitních materiálů, a tudíž lehká a štíhlá. Její krásu nehyzdila žádná děla. Potěcha pro oko a pohlazení po duši, plachetnice pro plavbu na volném moři postavená tak, aby skýtala maximální pohodlí a různé druhy zábavy. Luxusu v kabinách si mohlo naráz užívat dvanáct hostů, o které pečovalo šestnáct mužů posádky. Hodně jich bylo potomky námořníků, kteří Haleům sloužili už od časů americké revoluce.

„Proč to děláš?“ zakvílela Haleova oběť. „Proč, Quentine?“

Hale hleděl na muže ležícího na palubě, spoutaného těžkými řetězy a uzavřeného v kovové kleci z plochých, sedm centimetrů širokých železných pásů. Horní zaoblená část mu těsně obemykala hlavu a hruď. Od stehen níž se dělila na dvě samostatné, pro každou nohu zvlášť. Před staletími se takové klece dělaly obětem na míru. Tahle byla konfekčnější, ale muž uvnitř stejně nemohl pohnout ani svalem, pouze hlavou a čelistí. Schválně mu nedali roubík.

„Zbláznil ses?“ rozkřičel se. „To, co děláš, je vražda.“

Halea se to obvinění dotklo. „Zabít zrádce není vražda.“

Muž v řetězech, stejně jako před ním jeho otec a děd, vedl Haleově rodině účetnictví. Žil v honosném panském sídle na pobřeží Virginie. Firma Hale Enterprises s. r. o.

postupně rozšířila svoje aktivity na celý svět a vyžadovala služby přinejmenším tří set zaměstnanců. Na výplatní listině se nacházela pěkná řádka účetních, ale tenhle stál mimo a byl podřízen přímo Haleovi.

„Přísahám, Quentine,“ zaječel. „Dal jsem jim jenom ty nejzákladnější informace.“

„Na tom, jestli nelžeš, závisí tvůj život.“ Hale nechal do svých slov prosáknout stopu naděje. Chtěl účetního přimět k řeči. Potřeboval jistotu.

„Přišli ke mně se soudní obsílkou. Předem znali odpovědi na všechny otázky. Řekli mi, že jestli nebudu spolupracovat, skončím za mřížemi a přijdu o všechno, co mám.“

Účetní se rozplakal.

Už zase.

Ti, o kterých mluvil, byli kontroloři z amerického daňového úřadu. Pracovníci trestněprávního oddělení, kteří se jednoho rána sesypali na Hale Enterprises. Zároveň narukovali do osmi amerických bank v různých koutech země a vyžádali si informace o Haleových firemních i soukromých účtech. Všechny banky jim vyhověly. Nebylo divu. Amerika neoplývá zákony na ochranu bankovního tajemství, takže ke všem účtům vedou přehledné papírové cestičky. U zahraničních bank je to jiné, zvlášť ve Švýcarsku, kde je bankovní tajemství odedávna národní posedlostí.

„Věděli o kontech v UBS,“ překřikoval účetní hukot větru a moře. „Probíral jsem s nimi jenom ta. Žádná jiná.

Přísahám. Jenom ta jediná.“

Hale se zadíval přes zábradlí na převalující se vlny. Jeho oběť ležela na záďové palubě poblíž vířivky a bazénu, mimo dohled lodí, které by snad proplouvaly kolem. Ostatně byli na moři už skoro celé odpoledne a ještě žádnou nezahlédli.

„Co jsem měl dělat?“ doprošoval se účetní. „Banka se podřídila.“

UBS, United Bank of Switzerland, skutečně podlehla americkému tlaku a nakonec, poprvé v historii -

zpřístupnila zahraničním úřadům data o více než padesáti tisících bankovních kontech. Pravda, rozhodování jí ulehčila pohrůžka, že ředitelé její americké pobočky budou podrobeni trestnímu stíhání. A účetní nelhal. Hale si to ověřil. Zabavili jedině záznamy UBS. Účtů v dalších sedmi zemích se ani nedotkli.

„Neměl jsem na vybranou. Proboha, Quentine! Co bys po mně býval chtěl?“

„Abys dodržoval stanovy.“

Byly to právě stanovy, které je všechny navzájem pojily - posádku šalupy, jeho domácí personál, zaměstnance panství i jeho samotného.

„Složil jsi přísahu a dal svoje slovo,“ křikl od zábradlí.

„Podepsals je.“

Souhlas se stanovami měl zajišťovat loajalitu. Tu a tam ji ovšem někdo porušil a podle toho se s ním nakládalo. Jako třeba dnes.

Hale se znovu zadíval na modrošedou vodu. Do plachet jachty

pojmenovanéDobrodružstvíse

opíral

vytrvalý

severovýchodní vítr. Byli osmdesát kilometrů od pobřeží a mířili na jih, vraceli se z Virginie. Systém řízení DynaRig fungoval

skvěle.

Patnáct

čtverhranných

plachet

představovalo moderní obdobu někdejší takeláže, ale na rozdíl od ní se ráhna neotáčela kolem pevných stěžňů. Byla přidělána napevno a s větrem rotovaly přímo stěžně. Lodníci nemuseli kvůli povolování ráhen šplhat do výšek. Plachty se pomocí elektromotoru samy rozvinuly v necelých šesti minutách. Správné nastavení kontrolovaly počítače, aby loď maximálně využívala větru.

Hale zálibně nasával slaný vzduch. Měl pocit, že mu pročišťuje mozek.

„Pověz mi jedno,“ křikl.

„Cokoli, Quentine. Jen mě vyndej z té klece.“

„Hlavní účetní kniha. Zmínil ses jim o ní?“

Účetní zavrtěl hlavou. „Ne. Ani jsem nepípnul. Zabavili dokumenty k UBS a na hlavní účetní knihu se neptali.“

„Je v bezpečí?“

„Tam, co vždycky. Odjakživa. Víme o ní jen ty a já.

Jedině my dva.“

Hale mu věřil. O hlavní účetní knize prozatím nepadlo ani slovo. Trochu se mu ulevilo.

Ale ne úplně.

Bude muset čelit bouřím daleko horším než je ta, k níž se právě sbírají mraky na východě. Stahovaly se kolem něj spojené síly amerických zpravodajských služeb, daňového úřadu a ministerstva spravedlnosti. Něco podobného zakoušeli jeho předkové, když na ně králové, královny a prezidenti poštvali celé flotily, aby naháněly jejich lodě a přivedly kapitány na šibenici.

Obrátil se a popošel k tomu ubožákovi v železné kleci.

„Prosím, Quentine. Prosím tě, nedělej to!“ Účetní se zalykal pláčem. „Nikdy jsem se tě nevyptával na tvoje obchody. Nezajímal jsem se o ně. Jenom jsem vedl účetnictví. Jako můj otec. A předtím jeho otec. Nikdy jsme tě neobrali o jediný cent. Ani jeden z nás.“

Ne, nikdo z jeho rodiny opravdu ne.

Jenže článek 6 stanov mluvil jasnou řečí.

Uškodí-li kterýkoli muž Společenstvu jakožto celku, bude zastřelen.

Za celou svou existenci Společenstvo nikdy nestálo před takovouhle hrozbou. Kéž by našel klíč k té šifře! Rázem by bylo po starostech a nemusel by udělat to, k čemu se chystá.

Jenže k povinnostem kapitána bohužel patří i vydávat nepříjemné rozkazy.

Na jeho pokyn tři muži zvedli klec a vlekli ji k zábradlí.

Spoutaný muž zaječel. „Nedělej to, prosím! Myslel jsem si, že tě znám. Myslel jsem, že jsme přátelé. Proč se chováš jako nějaký mizerný pirát?“

Tři lodníci se zarazili a čekali na znamení.

Přikývl.

Klec přelétla přes zábradlí a moře pohltilo obětinu.

Posádka se vrátila na svá místa.

Hale na palubě osaměl, nastavoval tvář větru a přemítal o té urážce.

Chováš se jako nějaký mizerný pirát.

Mořské zrůdy, pekelní psi, lupiči, bukanýři, narušitelé všech zákonů lidských i božských, vtělení ďábla, děti zla.

Všech těch nálepek se pirátům dostávalo.

Je jedním z nich?

„Když si to o mně lidé myslí,“ zašeptal, „tak proč ne?“

3. kapitola

NEW YORK CITY

Jonathan Wyatt sledoval scénu, která se mu odvíjela před očima. Seděl u okna restaurace New York Central v hotelu Grand Hyatt, v prosklené atriové jídelně skýtající ničím nerušenou vyhlídku na Východní dvaačtyřicátou o dvě patra níž. Pozoroval, jak policisté odklánějí dopravu a vyklízejí chodníky a jak k centru Cipriani míří prezidentská kolona. Uslyšel shora rány a poté třesk skla dole na chodníku. Když zarachotila střelba, věděl, že se zařízení dalo do práce.

Svůj stolek si pečlivě vybral a neuniklo mu, že totéž udělali i dva muži opodál. Agenti Tajné služby. Zabrali si pro sebe druhý konec restaurace, zaujali pozice u oken a výhled na scénu dole měli stejně perfektní jako on. Oba měli vysílačky a obsluha úmyslně neusazovala k okolním stolům žádné jiné hosty.

Jejich operační postup znal.

Prezidentská ochranka obvykle spoléhá na kontrolu perimetru, která mívá tři linie: začíná odstřelovači na okolních střechách a končí skupinkou agentů v těsné blízkosti svěřence. Dopravit prezidenta na tak přelidněné místo, jakým je centrum New Yorku, představuje mimořádně problematický úkol. Všude kolem budovy, v každé spousta oken, nahoře otevřené střechy. Grand Hyatt byl dokonalá ukázka. Přes dvacet pater, se dvěma skleněnými věžemi.

Agenti na ulici zareagovali na střelbu, přiskočili k Dannymu Danielsovi a uplatnili další osvědčenou taktiku -

„krýt a evakuovat“. Automatická zbraň byla ovšem umístěna natolik vysoko, že jí vozidla nepřekážela, a tak Wyatt sledoval, jak se policisté a zbylí agenti rozprchávají na všechny strany a snaží se zmizet z dostřelu.

Byl Daniels zasažen? Těžko říci.

Sledoval, jak na incident reagují ti dva agenti v restauraci: Dál plnili svůj úkol být očima a ušima, ale čišela z nich frustrace, že jsou tak daleko od místa činu. Wyatt věděl, že ti dole mají sluchátka a vysílačky. Všichni prošli výcvikem. Jenže skutečnost bohužel málokdy připomíná scénáře probírané ve výcvikovém středisku. Tohle byl perfektní příklad. Automatická, dálkově ovládaná zbraň zaměřovaná pomocí uzavřeného kamerového okruhu?

Vsadil by se, že nic takového jakživi neviděli.

Do restaurace se vecpalo dalších třicet hostů a všechny zajímalo dění na ulici.

Budovami otřásla další salva.

Prezidenta vmáčkla ochranka zpátky do jeho limuzíny.

Cadillac One, neboli Bestie, jak mu přezdívá Tajná služba, se pyšní dvanácticentimetrovým pancéřováním na úrovni armádních vozidel a koly schopnými jízdy i na úplně splasklých pneumatikách. Geniální výrobek firmy General Motors v ceně tří set tisíc dolarů. Wyatt věděl, že od atentátu v Dallasu roku 1963 putuje auto s prezidentem všude, kde se hlava státu rozhodne pro pozemní dopravu. Před třemi hodinami dorazilo vojenským transportním letounem na Kennedyho letiště a čekalo na přistávací ploše na přílet prezidentského Air Force One. V rozporu s obvyklým postupem sem nedopravili žádná další podpůrná vozidla.

Obyčejně jich bývá několik.

Zalétl pohledem k těm dvěma rozmrzelým agentům.

Zůstávali na svých místech.

Jen se nebojte,pomyslel si.Brzy si té mely taky užijete.

Znovu se pustil do svojí večeře, výtečného salátu Cobb.

Žaludek se mu nervózně svíral. Na tohle čekal už dlouho.Utáboř se u řeky.Té rady se mu dostalo před lety, a jako vždycky se osvědčila. Když čekáte u řeky dost dlouho, dočkáte se chvíle, kdy vaši nepřátelé poplují kolem.

Spolkl další šťavnaté sousto a spláchl ho sladkým červeným vínem. Na patře mu ulpěla příjemná dochuť ovoce a dřeva. Usoudil, že by asi měl projevit zájem o ten poprask dole, ale ostatní hosté mu nevěnovali sebemenší pozornost. A proč by také měli? Dole se střílí po prezidentovi Spojených států a oni mají sedadla v první řadě.

Někteří se co nevidět objeví v CNN a Fox News a na převzácný okamžik se povznesou mezi celebrity. Vlastně by mu měli za tu příležitost poděkovat.

Oba agenti zvýšili hlas.

Vyhlédl z okna, právě když Cadillac One se řvoucím motorem vyrazil od chodníku.

Obránci před centrem Cipriani vyskočili na nohy a ukazovali někam nahoru, ke Grand Hyattu.

Vytáhli pistole.

Zamířili.

Třeskly výstřely.

Usmál se.

Cotton Malone zřejmě udělal přesně to, co od něj Wyatt očekával.

A naneštěstí pro něj bude brzy ještě hůř.

Malone slyšel, jak o skleněné panely nalevo i napravo od něj zazvonily kulky. Aluminiový divočák, se kterým zápasil, pořád střílel ostošest. Znovu se mu ho povedlo strhnout stranou, ale vnitřní mechanismus stočil hlaveň zpátky k cíli.

Měl by couvnout od okna.

Daniels už byl v autě a odváželi ho pryč. Křičet na ty venku nemělo cenu. Přes palbu a disharmonické kvílení newyorské pouliční symfonie by ho stejně neslyšeli.

Vtom se roztříštilo další okno, tentokrát na protějším rohu Grand Hyattu, třicet metrů od místa, kde balancoval vykloněný přes parapet.

Do podvečerního vzduchu se vysunula další aluminiová krabice.

Malone si okamžitě všiml, že z ní trčí širší hlaveň než z té první, kterou se právě pokoušel zkrotit. Tohle nebyla puška. Spíš nějaký druh minometu nebo raketometu.

Agenti a policisté, kteří po něm stříleli, si nového prvku na scéně také všimli a přesunuli k němu pozornost.

Maloneovi rázem došlo, že ať už obě palebná zařízení nainstaloval kdokoli, počítal s tím, že ochranka Danielse naloží zpátky do auta a poveze ho pryč. Dosud si lámal hlavu, jak přesné může být dálkové ovládání automatické pušky, je skutečně tak dobré?, a teprve teď mu svitlo, že na zásahu nezáleželo. Účelem bylo nahnat cíl do něčeho většího, co se dá snáz trefit.

Třeba do ohromného černého cadillaku.

Věděl, že prezidentská limuzína je pancéřovaná. Ale vydrží raketový útok ze stometrové vzdálenosti? A jakým typem hlavice je ten mechanismus vybaven?

Agenti a policisté pelášili po chodníku, aby našli lepší střelecký úhel.

Danielsova limuzína se blížila ke křižovatce Východní dvaačtyřicáté a Lexington Avenue.

Raketomet se stočil.

Malone musel něco udělat.

Puška, s níž zápolil, nepřestávala pálit v pětivteřinových intervalech ránu za ranou. Kulky se zarývaly do protějších budov a do vozovky. Malone se ještě víc vyklonil kolem aluminiové nosné konstrukce, zahákoval krabici paží a škubl celým zařízením do strany. Převody se zasekly a ovládání konečně vysadilo. Malone stočil hlaveň souběžně s fasádou hotelu.

Kulky teď svištěly směrem k raketometu.

Manipuloval zařízením, hledal správnou trajektorii.

Konečně jedna střela našla cíl, odrazila se od hliníkového krytu.

Krabice, kterou Malone svíral, byla na omak tenká, hliník se prohýbal. Doufal, že ta druhá je ze stejného materiálu.

Cíl zasáhly další dvě střely.

Třetí prorazila skrz.

Zasršel gejzír modrých jisker.

Do vzduchu vyšlehly plameny a z hlavně vylétla raketa.

Zatímco Cadillac One ujížděl ke křižovatce, Wyatt dojedl svůj salát. Slyšel, jak se rozbilo druhé okno. Muži dole se hnali po chodníku a v běhu pálili směrem nahoru.

Ale Sig Sauery P229 Tajné služby jim byly k ničemu a samopaly, kterými obvykle bývá vybavena osádka doprovodných vozidel, zůstaly ve Washingtonu. Stejně jako odstřelovači.

Chyba na chybu.

Uslyšel detonaci.

Raketa už letí.

Otřel si rty ubrouskem a podíval se dolů. Danielsův vůz projel křižovatkou a mířil k budově Organizace Spojených národů a k East River. Nejspíš zahne na Roosevelt Drive a pojede buď do nemocnice, nebo na letiště. Z dřívějška si pamatoval, že na vyhrazené koleji poblíž hotelu Waldorf Astoria čekával v pohotovosti vlak podzemní dráhy, aby prezidenta bleskurychle vyvezl z Manhattanu.

Dnes už ne.

Považuje se to za zbytečnost.

Oba agenti v restauraci se vyřítili k přilehlému schodišti, které vedlo dolů k hlavnímu vchodu do Hyattu.

Odložil ubrousek a vstal.

Všichni číšníci, hosteska a dokonce i kuchyňský personál se tísnili u oken. Pochyboval, že mu někdo donese účet. Vzpomněl si, kolik stál salát, připočítal víno a třicet procent spropitného, byl hrdý na svou velkorysost, a položil na stolek padesátidolarovku. Asi to bylo až moc, ale neměl čas hledat drobné.

Raketa nezasáhla cíl a druhá a třetí vůbec neopustily hlaveň. Hrdina očividně splnil svou misi.

Nadešel čas podívat se, jak dá štěstěna Cottonu Maloneovi sbohem.

4. kapitola

Clifford Knox přerušil rádiové spojení a zavřel laptop.

Raketomet vypálil jenom jednou a projektil prezidentskou limuzínu nezasáhl. Záběry z uzavřeného televizního okruhu - dáreček kamer instalovaných v obou automatizovaných jednotkách, poskytovaly trhaný obraz poskakující ze strany na stranu. Marně se snažil udržet hlaveň zacílenou dolů, neposlouchala ho. A to schválně nechal předem upravit výmetnou náplň i výbušninu, aby měl jistotu, že ty tři rakety zničí i opancéřované vozidlo.

Ještě dnes ráno všechno vzorně fungovalo.

Tak co se zvrtlo?

Selhání mu objasnil záběr na televizní obrazovce, který na něj přímo křičel z protější stěny hotelového pokoje.

Majitelé mobilů pořídili zezdola z ulice fotografie a videa a už je stihli e-mailem rozeslat televizním stanicím.

Obrazové záznamy zachycovaly muže nebezpečně vykloněného přes parapet rozbitého okna Grand Hyattu vysoko nad Východní dvaačtyřicátou ulicí. Potýkal se s kovovou konstrukcí, škubal zařízením ze strany na stranu a nakonec strhl palbu z pušky směrem k raketometu. Zničil elektroniku, sotva z hlavně vyletěla první raketa.

Povel k jejímu odpálení vyslal Knox. Měly být celkem tři, v těsném sledu. Ale došlo k jedinému výstřelu a projektil mířil pánubohu do oken.

V pokoji zazvonil telefon.

Zvedl ho a drsný hlas na druhém konci linky prohlásil: „To je pohroma.“

Knox utkvěl pohledem na televizní obrazovce. Další videozáznamy ukazovaly oba mechanismy trčící z tmavých obdélníků ve skleněné stěně Grand Hyattu. Běžící pás na dolním okraji diváky informoval, že zatím nedorazily žádné informace o prezidentově zdravotním stavu.

„Kdo je ten chlap, co se do toho připletl?“ ozval se mu u ucha nový hlas.

Knox si představil výjev u druhého telefonního aparátu.

Tři muži, všichni něco málo přes padesát, neformálně oblečení, usazení v elegantním salónu kolem přístroje s hlasitým odposlechem.

Společenstvo.

Až na jednoho.

„Nemám potuchy,“ odpověděl. „Žádný zásah jsem samozřejmě nečekal.“

O tom vetřelci zatím zjistil všehovšudy to, že to byl běloch s vlasy pískové barvy, v tmavém saku a světlých kalhotách. Jeho obličej se rozeznat nedal, protože mobilní telefony měly nízké rozlišení a záběry byly rozkomíhané.

Běžící pás na obrazovce divákům oznamoval, že se ten muž objevil v okně, střílelo se po něm, pak odklonil jednu zbraň směrem k druhé a zmizel zpátky uvnitř.

„Jak se o té akci mohl dozvědět?“ zaduněla mu u ucha otázka. „A ocitnout se v pozici, kdy ji dokáže zarazit?“

„Očividně došlo k úniku tajných informací.“

Ticho v telefonu potvrzovalo souhlas.

„Kormidelníku,“ oslovil ho jeden z mužů jeho oficiální funkcí, „byl jste pověřen provedením operace. Nesete odpovědnost za její neúspěch.“

To si Knox uvědomoval.

Podobně jako lodní kapitán, býval kdysi i kormidelník volen posádkou. Měl za úkol střežit její zájmy. Zatímco kapitán představoval nejvyšší autoritu během ozbrojených střetů, na kormidelníkových bedrech spočíval každodenní chod lodi. Obhospodařoval zásoby, rozděloval kořist, rozhodoval spory a udržoval kázeň. Kapitán se většinou bez jeho souhlasu neobešel. Ten systém přetrval dodnes, jen s tou

dodatečnou

komplikací,

že

Společenstvu

veleličtyřikapitáni. Knox byl podřízen jim všem, každému jednotlivě i jako celku. Zároveň dohlížel na posádku, na všechny, kdo pracovali přímo pro Společenstvo.

„Musíme mezi sebou mít špeha,“ zopakoval.

„Uvědomujete si, co z toho vzejde? Dopady budou obrovské.“

Knox se zhluboka nadechl. „A nejhorší kvůli tomu, že jste z rozhodování vyloučili kapitána Halea.“

Mohl si tu poznámku dovolit, aniž se dopustil porušení kázně. Správný kormidelník se vyjadřuje od plic a beze strachu, protože jeho moc pochází z posádky, ne od kapitána.

Už před týdnem je varoval, že jejich plán je neuvážený.

Nechal si pro sebe další postřeh, že podle jeho mínění hraničí se zoufalstvím. Ale když tři ze čtyř velitelů vydali příkaz, bylo jeho povinností poslechnout.

„Vaši radu i námitky jsme vzali na vědomí,“ řekl jeden z mužů. „Rozhodnutí jsme učinili my.“

Jenže to možná nebude stačit, až se Quentin Hale dozví, co udělali. Podobný kurz sice Společenstvo zvolilo i v minulosti, ale to bylo před mnoha desítkami let. Posledním kormidelníkem, který se o ten odvážný čin pokusil, byl Knoxův otec. A uspěl. Tehdy ovšem byla jiná doba a platila jiná pravidla.

„Asi bychom to měli kapitánu Haleovi říct,“ nadhodil.

„Copak myslíte, že o tom ještě neví?“ opáčil jeden.

„Každou chvíli se nám ozve. Mezitím, co podniknete?“

Knox už o tom uvažoval. Nehrozilo nebezpečí, že někdo vystopuje odpalovací mechanismy, které zůstaly v těch dvou hotelových pokojích. Tajně je zhotovili členové posádky a zametli za sebou všechny stopy. Počítali s tím, že bez ohledu na výsledek se obě zařízení tak jako tak najdou, a přijali potřebná opatření. Oba hotelové pokoje v Grand Hyattu najali jménem fiktivních osob: přišli do recepce v přestrojení a zaplatili kreditními kartami s falešnou identifikací. Součástky si přinesli v kufrech a on během noci obě zařízení kus po kuse osobně smontoval. Cedule NERUŠITna dveřích mu zajistily klid na celý další den. Obě zbraně ovládal pomocí vysílačky tady odtud, ze vzdálenosti několika bloků, a spojení už ukončil.

Všechno měl pečlivě promyšleno.

Před staletími kormidelníkům svěřovali kormidlo i navigaci. Společenstvo mu teď také předalo kormidelní kolo.

„Postarám se o všechno, co je potřeba.“

Malone se rozhodoval. Zahlédl agenty utíkat ke vchodu do Grand Hyattu. Tajná služba si počíná důkladně, takže určitě nasadila nějaké svoje lidi do hotelu předem, někam, odkud je vidět na ulici. Jistě jim už dala echo a poslala je do obou pokojů. Má vypadnout? Anebo na ně prostě počkat?

Pak si vzpomněl na obálku v kapse.

Odtrhl chlopeň a spatřil lístek psaný na stroji.

Potřebovala jsem, abys je viděl. Zneškodni je, než přijede prezident. Dřív se to udělat nedalo. Proč, to ti vysvětlím později. Nikomu nevěř, zvlášť ne Tajné službě.

Tenhle komplot sahá vysoko. Odejdi z hotelu a já ti ještě před půlnocí zavolám.

Stephanie

Rozhodnuto.

Musí zmizet.

Stephanie zřejmě narazila na cosi ohromného. Měl by se řídit jejími instrukcemi.

Prozatím.

Uvědomoval si, že mobilní telefony jsou vybaveny fotoaparáty a kamerami a že se dole na chodnících hemžili lidé. Jeho obrázek brzy zaplaví všechna média. Vystavil se pohledům krátce, a tak jen doufal, že kvalita záběrů nebude stát za moc.

Otevřel dveře a nestaral se o důkazy, které za sebou nechá. Mechanismus v okně byl tak jako tak posetý jeho otisky.

Klidně kráčel opuštěnou chodbou k výtahům. Zatuchlý pach nikotinu mu připomněl, že je v kuřáckém patře. Z

pokojů po obou stranách nikdo nevycházel.

Zahnul za roh.

Hotel obsluhovalo deset výtahů. Žádná kontrolka nehlásila, kde se kabiny momentálně nacházejí. Malone usoudil, že vlézt do některého by nebylo nejmoudřejší.

Rozhlédl se na obě strany a spatřil nouzový východ.

Otevřel kovové dveře, zaposlouchal se, a když nic neslyšel, vklouzl na schodiště.

Vystoupal o dvě patra výš a v sedmnáctém se zastavil.

Všude vládlo ticho. Vyšel do jiné chodby u výtahů, prakticky stejné jako ta dole. Podobný stolek s květinovým aranžmá a zrcadlo na stěně.

Zadíval se na svůj odraz.

Co se to prokristapána děje?

Někdo se právě pokusil zabít prezidenta Spojených států a z něj se stal hlavní podezřelý.

Svlékl si sako a zůstal jen ve světlemodré košili. Budou hledat blonďáka v tmavém. Mezi dvěma výtahovými dveřmi uviděl odpadkový koš, na kterém stála další umělecká květinová instalace, a zašoupl sako do něj.

Zleva přicházela chodbou jakási rodinka. Matka, otec a tři děti. Sálalo z nich nadšení a bavili se o Times Square a jednom z tamních neónových nápisů. Otec zmáčkl tlačítko NAHORUa přivolal výtah. Malone trpělivě čekal s nimi, až kabina dorazí. Bůhvíjak se jim povedlo celý ten virvál prošvihnout, pomyslel si. Žasl, jak si někdo může nevšimnout rakety vypálené k nebi, za kterou zůstává kouřová stopa. Turisté ho nepřestávali udivovat. Doma v Kodani na H?jbro Plads, kde měl svoje knihkupectví, jich taky bývalo každý den plno.

Výtah přijel a Malone pustil rodinku před sebe. Otec vložil elektronickou kartu do štěrbiny, která otevírala přístup k jedenatřicátému podlaží. Zřejmě bylo rezervováno pro zvláštní hosty a fungovalo jako uzavřený klub. Malone usoudil, že by to nemuselo být k zahození.

„Ušetřil jste mi práci,“ prohodil.

Mlčky vyjeli čtrnáct pater a všichni společně vystoupili.

Přesně jak Malone čekal, za chodbou se nacházela klubovní společenská místnost určená pouze těm, kdo si za to privilegium zaplatili. Pustil otce dopředu a ten pomocí karty otevřel skleněné posuvné dveře.

Malone spolu s rodinkou vešel dovnitř.

Klubovna ve tvaru L byla plná lidí, kteří si užívali bufetového stolu se studeným masem, sýrem a ovocem.

Obhlédl ji a okamžitě si všiml dvou mužů v oblecích. Od uší jim vedla šňůrka sluchátek, měli klopové mikrofony a stáli nalepeni k oknům shlížejícím na Východní dvaačtyřicátou.

Tajná služba.

Sebral z dřevěné mísy na stole jablko a výtiskNew York Times. Odkráčel na opačný konec, usadil se do křesla, ukusoval jablko a od rozložených novin poočku sledoval agenty.

Doufal, že právě neudělal třetí chybu.

5. kapitola

LAGUNA PAMLICO, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale

ve

svém

křesle

v

hlavním

salónuDobrodružstvízaregistroval, že se loď obloukem stočila k západu, nechala otevřené moře za sebou a poté nabrala jižní směr. Modrošedá voda postupně změnila barvu v kávově hnědou, způsobenou vytrvalým přísunem usazenin, které přináší meandrující řeka Pamlico. Zdejší vody kdysi brázdily kánoe vytesané z kmenů, pramice a parníky s mělkým ponorem, ale také šalupy, pirátské škunery a fregaty dobrodruhů, kteří nazývali lesnaté pobřeží izolované kolonie Karolína svým domovem. Oblast kolem ústí Pamlica patří k nejspletitějším vodním cestám na zeměkouli. Tvoří ji ohromné území plné skalnatých ostrůvků oplývajících ústřicemi, přílivových bažin, vyvýšenin a močálů. Její nejzazší výspou jsou nebezpečné mysy, jejichž jména -

Pozorovatelna a mys Strachu, varují před pohromami, protože otevřené moře za nimi je tak zrádné, že si vysloužilo přezdívku Pohřebiště Atlantiku.

Hale se tu narodil a vyrůstal, stejně jako všichni příslušníci jeho rodu od počátku osmnáctého století.

Námořnické umění si osvojil už jako kluk a naučil se čelit nebezpečným proudům a vyhýbat se věčně proměnlivým písečným mělčinám. V zátoce Ocracoke, kterou právě křižovali, dostihla v listopadu 1718 smrt samotného Černovouse. Místní si o něm a jeho ztraceném pokladu dodnes vyprávějí s hlubokou úctou.

Hale pohlédl na stůl, na kterém ležely dva dokumenty.

Přinesl si je s sebou. Věděl, že jakmile vyřídí tu záležitost s účetním, bude se muset znovu věnovat chybě, které se dopustil jeho prapraděd Abner Hale, když se 30.

ledna 1835 pokusil zavraždit prezidenta Andrewa Jacksona.

Poprvé v dějinách byl ohrožen život úřadujícího amerického prezidenta.

A Jacksonova reakce na ten pokus, jeho vlastnoruční dopis Abnerovi, nyní pečlivě zalaminovaný, od té doby působila rodu Haleů pravá muka.

Takže jste konečně podlehl zrádcovským impulsům. Už vám došla trpělivost. Dobrá, já to přijímám. Tohle bude válka stejně drsná, jako když se bojechtiví nepřátelé tohoto národa shromáždili na bitevním poli. Řekl jste si o boj, a když teď padl první výstřel, já se nemíním krčit v koutě. Jen proto, že se vám nepodvoluji, neustupuji vašim požadavkům a nepadám před vámi na kolena, je můj život zbytečný?

Troufl jste si poslat na mě vraha? Couvnout před tak hrubou urážkou by bylo ostudné. Probudily se ve mně emoce, srší životem a ujišťuji vás, že já také. Váš zabiják celé dny jen nesmyslně blekotá. Vybral jste si služebníka dobře. Shledají ho nesvéprávným, v tichosti ho odklidí a nikdo nikdy neuvěří jedinému jeho slovu. O vašem komplotu neexistuje žádný důkaz, ale oba víme, že jste to byl vy, kdo onoho muže jménem Richard Lawrence přemluvil, aby pozvedl pistole. Když se teď moje emoce tak bouřlivě probraly k životu, hrubě bych je urazil, kdybych neuspíšil váš pád.

Přesto jsem váhal, jak se zachovat. Nakonec jsem se obrátil s prosbou o radu k moudřejším, než jsem sám, a zvolili jsme vhodný způsob. Tento dopis píši, abych vám dal na vědomí, že dosud existující zákonná pravomoc, jež zaštiťovala vaše zlodějny, je pryč. Vytrhl jsem z oficiálních záznamů o jednáních Kongresu všechny odkazy na váš korzárský patent.

Až půjdete žádat dalšího prezidenta, aby váš patent uznal, nebude již vázán právním aktem, jako jsem byl já. Abych znásobil vaše muka a prodloužil utrpení z bezmoci, nesprovodil jsem ony dokumenty ze světa úplně. Přiznávám, že já osobně bych to byl udělal, ale ostatní mě přesvědčili, že beznadějná situace by vás zahnala do kouta a ponoukla k dalším zoufalým činům. Takže jelikož zbožňujete tajemství a kráčíte na své životní pouti pokoutními stezkami, předkládám vám výzvu, která by vám měla vyhovovat. List přiložený k tomuto dopisu je sepsán pomocí šifry, kterou vytvořil vážený Thomas Jefferson. Jak mi bylo řečeno, považoval ji za dokonalou. Když ji rozluštíte, dozvíte se, kam jsem schoval dokumenty, po nichž prahnete. Když selžete, zůstanete politováníhodným zrádcem, jímž jste dnes.

Připouštím, že to druhé by se mi zamlouvalo mnohem víc.

Brzy odejdu na odpočinek domů do Tennessee a strávím poslední roky svého života čekáním na den, kdy spočinu vedle své milované Rachel. Z celého srdce doufám, že onen nemužný skutek, jenž vám připisuji, se jednoho dne stane vaší zkázou a že se toho dne dožiji, abych se z ní radoval.

Andrew Jackson

Hale upíral zrak na druhý list papíru, také zalitý v plastu.

Jeho rodina se snažila rozluštit Jeffersonovu šifru už 175

let. Najala si odborníky. Utratila za to hotové jmění.

Jenže klíč k šifře jim pořád unikal.

Hale zaslechl, jak se od lodní přídě blíží kroky, a do salónu vešel jeho osobní tajemník.

„Pusťte si televizi.“

Neunikl mu tajemníkův ustaraný výraz.

„Je to zlé.“

Hale našel dálkové ovládání a obrazovka se rozzářila.

Malone dojedl jablko a dál se schovával za rozevřenými novinami. Nikde se v nich nepsalo o prezidentově cestě do New Yorku. Zvláštní. Prezidentům se při příjezdu obvykle dostává mohutných fanfár. Bylo mu jasné, že by měl co nejdřív vypadnout z hotelu. Každou vteřinou to bude těžší.

Věděl, že Grand Hyatt nosí své jméno právem, protože je skutečně grandiózní, obří mnohaposchoďový komplex, jímž čtyřiadvacet hodin denně proudí tisíce lidí sem a tam.

Pochyboval, že policie nebo Tajná služba dokáží neprodyšně uzavřít všechny přístupové cesty, tím spíš takhle nahonem.

V klubovní místnosti hrály dvě televize a skutečně v nich běžely záběry pořízené z mobilů, naštěstí většinou rozmazané k nepoznání. Prozatím nepadlo ani slovo o Danielsově stavu. Na obrazovce se střídali lidé popisující útok a zdůrazňovali, že se jim odehrál přímo před očima.

Několik jich zaslechlo rány a vidělo raketu. Dva agenti se sluchátky na druhém konci klubovny dál sledovali dění dole a hovořili do vysílaček.

Malone se zdvihl k odchodu.

Agenti nechali okno oknem a vyrazili přímo k němu.

Připravil se na střet. Napadlo ho, že jim strčí do cesty těžký dřevěný stůl s jablky a novinami, aby je zpomalil.

Na rozdíl od něj mají ovšem zbraně, takže stůl toho moc nevyřeší.

Agenti proběhli kolem, vyřítili se ze dveří k výtahům a naskočili do kabiny, která právě přijela.

Od plic si oddechl a vyšel ven. Stiskl tlačítko DOLŮ, protože se rozhodl jít do toho čelem.

Vykráčet ven hlavním vchodem.

6. kapitola

Wyatt čekal v kolotající lobby Grand Hyattu přeplněné turisty, jimž víkendový výlet do New Yorku nabídl nečekanou porci vzrušení v podobě atentátu na prezidenta. Z

útržků rozhovorů pochytil, že nikdo netuší, jestli Daniels utrpěl zranění; vědělo se jen, že ho vůz tryskem odvezl pryč.

Kdosi připomněl atentát na Reagana z roku 1981, kdy oficiální prohlášení vydali až poté, co prezidenta odvezli do nemocnice.

Prostorem dvoupodlažní lobby se prohnal houf přinejmenším dvanácti příslušníků newyorské policie a půltucet agentů Tajné služby. Pokřikovali na sebe a rozestavěli se k eskalátorům a východům. Wyatt netušil, co Malone podnikne, ale únikové cesty se omezovaly na hlavní vchod vedoucí na Východní dvaačtyřicátou ulici, který se nacházel v nižším podlaží mírně vlevo, a na dvoje prosklené dveře, jedny do spojovacího tunelu k nádraží Grand Central, ty byly kousek od hlavního vchodu, a druhé ve vyšším podlaží, na které viděl ze svého pozorovacího stanoviště.

Jestli zná svého protivníka tak dobře, jak si myslí, vyjde Malone prostě a jednoduše hlavním vchodem. A proč by ne?

Do obličeje mu nikdo neviděl a nejspolehlivější úkryt je odjakživa všem na očích.

Wyatt si uvědomoval, že úřady by určitě hotel nejradši kompletně vyklidily, ale že to nepůjde. V těch více než dvaceti patrech bylo prostě příliš mnoho lidí. Kdyby měla Tajná služba na přípravu prezidentské návštěvy obvyklých šest měsíců, zvládla by to. Při těch ubohých osmi týdnech jí nezbylo než se spolehnout na utajení, protože o cestě se nevědělo až do dnešního rána, kdy Bílý dům stručně oznámil, že Daniels zavítá do New Yorku na osobní návštěvu. Tenhle precedens zavedl předchozí prezident, když se s manželkou bez ohlášení vypravil do divadla na Broadwayi. Tehdy jim to prošlo hladce, ale Danny Daniels se momentálně určitě tluče do hlavy, tedy pokud zrovna nezápolí se selhávajími orgány a nehrčí z něj potoky krve.

Wyatt úlety druhých přímo miloval.

Usnadňovalo to život.

Malone se nejspíš zdekoval nahoru, aspoň v první chvíli.

Takže vystoupí z některého z těch deseti výtahů, které má Wyatt pod dohledem. Po schodech se nevydá, protože ty policie neprodyšně uzavře ze všeho nejdřív. Vzkaz, který mu Wyatt nechal v pokoji, by ho měl popohnat. Bude si hrát na Osamělého jezdce, stejně jako vždycky. Věrně oddaný rytíř své milované Stephanie Nelleové.

Wyattovi se zamlouvalo být zpátky ve hře.

Od jeho posledního kontraktu už uteklo hodně vody. V

posledních letech mu nenabízeli práci tak často jako dřív a stýskalo se mu po zaměstnání agenta na plný úvazek. Už to bylo osm let, co ho vykopli. A přesto si dál vydělával na živobytí tím, že jim jako podomní obchodník nabízel svoje služby. Skoro se zdálo, že takhle nějak vypadá budoucnost zpravodajské branže. Čím dál míň agentů na výplatní listině, čím dál víc lidí najímaných na jeden konkrétní úkol -

nezávislých smluvních partnerů, k nimž se zpravodajské služby nemusejí hlásit a kteří se nedožadují penze. Jenomže jemu bylo padesát a touhle dobou by už býval povýšil na zástupce vedoucího, ne-li rovnou na náčelníka. Považovali ho za jednoho z nejlepších operativců všech dob.

Dokud…

„Co chceš dělat?“ zeptal se ho Cotton Malone.

Uvízli v pasti. Dva střelci je drželi na mušce shora a dva další se schovávali v tmavých výklencích vepředu. Wyatt léčku očekával a teď se jeho obavy potvrdily. Naštěstí přišli s Malonem připraveni.

Sáhl po vysílačce.

Malone mu zadržel ruku. „To nedělej.“

„Proč ne?“

„My víme, co čekat. Oni ne.“

Onibyli tři agenti, kteří měli hlídat perimetr.

„Nemáme ponětí, kolik střelců tam číhá,“ připomněl Malone. „Víme o čtyřech, ale může jich být mnohem víc.“

Wyattův

ukazováček

se

přesunul

na

tlačítkoODESLAT.“Nemáme na vybranou.“

Malone mu vyškubl vysílačku z ruky. „Kdybych tě nechal, udělali bysme pitomost oba. Zmáknem to.“

Kolem prosvištěly další střely. Přikrčili se hlouběji mezi bedny.

„Rozdělíme se,“ navrhl Malone. „Já si vezmu levou stranu, ty pravou a potkáme se uprostřed. Vysílačku si nechám.“

Wyatt mlčel.

Malone upíral oči do tmy. Zdálo se, že v duchu odhaduje nebezpečí a chystá se vyrazit.

Wyatt se rozhodl pro jiný postup.

Jeden úder pistolí do spánku, a Malone se v bezvědomí sesypal na beton.

Wyatt popadl vysílačku a nařídil těm třem, ať vyrazí do akce.

Změť hlasů ho vrátila do reality.

Do lobby se vevalila další vlna policistů. S pomocí hotelového personálu naháněli lidi k východům. Zřejmě se konečně rozhoupali k činu.

Wyatt tomu chaosu přihlížel.

Hlavní výtahy se otevřely a z kabin se vyhrnul dav lidí.

Mezi nimi Cotton Malone.

Wyatt se usmál.

Zbavil se saka, přesně jak Wyatt předpokládal. To byla jedna z věcí, po kterých se agenti budou dívat. Sledoval, jak se Malone vmísil do zástupu spěchajícího přes lobby k eskalátoru a sjíždí do nižšího podlaží k hlavnímu vchodu do hotelu. Sám zůstal, kde byl, jen se schoval za dlouhý závěs.

Agenti a policie postupovali jeho směrem a gestikulovali na přítomné, že mají odejít.

Malone sestoupil z eskalátoru, ale místo aby prošel hlavními dveřmi ven, zahnul doprava k tunelu na nádraží Grand Central. Wyatt se schoval do jedné z hotelových zasedaček, které se na noc zavíraly, a vytáhl z kapsy vysílačku předem nastavenou na frekvenci Tajné služby.

„Všem agentům, pozor. Podezřelý má na sobě bleděmodrou košili, světlé kalhoty a už je bez saka. Právě vychází z lobby hotelu Grand Hyatt do tunelu na nádraží Grand Central. Jdu za ním.“

Okamžik počkal, pak zastrčil vysílačku zpátky do kapsy a pohlédl do lobby.

Malone už zmizel za prosklenými dveřmi.

Agenti Tajné služby se prodírali zástupem za ním.

7. kapitola

Knox vyšel z hotelu Plaza. Věděl, že přinejmenším tři členové Společenstva propadají panice. A dobře jim tak.

Dali zelenou riskantnímu podniku. Podle jeho názoru až příliš riskantnímu. Dříve vždycky pracovali s podporou a požehnáním vlády a měli pro své činy úřední oprávnění.

Teď se z nich stali psanci, kteří se plaví v bouřlivých nezmapovaných vodách.

Přešel ulici a vnořil se do Central Parku. V dálce houkaly sirény a hned tak nepřestanou. O prezidentově stavu pořád nedorazily žádné zprávy, i když je fakt, že k incidentu došlo teprve před hodinou.

Měl Central Park odjakživa rád. Přes tři sta hektarů upravených stezek, stromů, trávy a rybníčků. Zahrada celého města. Bez něj by byl Manhattan jednolitým blokem betonu a budov.

Z hotelu Plaza si zatelefonoval a požadoval okamžitou schůzku. Jeho kontakt si chtěl promluvit stejně naléhavě -

aby taky ne, a vyskytoval se poblíž, takže si vybrali lavičku u Ovčí louky poblíž fontány Bethesda, kde se scházeli už dřív.

Muž, který na něj čekal, byl po všech stránkách tuctový, od fádních rysů až po nudné všední oblečení. Knox k němu došel a posadil se. Společníkův samolibý výraz ho podráždil.

„Ten chlap, co visel z okna,“ zeptal se Scotta Parrotta, „byl to někdo z vašich?“

„Neřekli mi, jak tu akci chtějí zastavit, jenom že k tomu dojde.“

Tím prohlášením vyvolal Parrott víc otázek, než zodpověděl, ale Knox to přešel mlčením. „Co dál?“

„Má to být vzkaz kapitánům,“ řekl Parrott. „Chceme, aby si uvědomili, že o Společenstvu víme všechno. Známe jeho zaměstnance…“

„Posádku.“

„Pardon?“

„Pro firmu pracuje posádka.“

Parrott se rozesmál. „Jste vy ale banda pirátů.“

„Korzárů.“

„Jaký je v tom sakra rozdíl? Okradete každého, kdo vám přijde pod ruku.“

„Jen nepřátele naší země.“

„Nezáleží na tom, co jste zač,“ prohlásil Parrott. „Jsme v jednom týmu.“

„Z naší perspektivy se to tak nejeví.“

„S vašimi šéfy soucítím. Vím, že jsou pořádně zkříslí. Je mi to jasné. Ale pochopte, že existují jisté meze. Musejí si uvědomit, že jim nedovolíme zabít prezidenta. Žasnu, že si vůbec mohli něco takového myslet. Jak říkám, tohle je vzkaz.“

A Národní zpravodajská agentura po mně očividně chce, abych ho osobně doručil, pomyslel si Knox. Parrott byl jeho kontaktem v NIA. Když před rokem začalo být očividné, že se jisté kruhy ve zpravodajské komunitě rozhodly Společenstvo zničit, byla NIA jediná, kdo se za ně postavil.

„Kapitány bude zajímat, proč jim posíláte vzkazy. A proč jste do toho vůbec strkali prsty.“

„Tak jim řekněte, že mám dobré zprávy. Tak dobré, že by nám za naši dnešní intervenci měli poděkovat.“

Knox o tom pochyboval, ale poslouchal dál.

„Zatímco tu spolu mluvíme, stahuje se do mého laptopu řešení té vaší Jeffersonovy šifry. Naši mládenci ji rozlouskli.“

Slyší správně? Řešení? Našlo se? Po 175 letech? Takže Parrott měl přece jen pravdu, kapitáni budou u vytržení.

Ale pořád tu ještě byla ta bláhovost, ke které došlo před hodinou. Mohl jen doufat, že za sebou dokonale zahladil stopy. Jestli ne, na žádné šifře už nesejde.

„Pokud vůbec existuje něco, co jim může pomoct vydrápat

se

z

té

jámy,

kterou

si

dneska

vykopali,“ pokračoval Parrott, „tak je to právě tohle.“

„Proč jste nám nic neřekli?“

Agent se zasmál. „Já si to nevymyslel. Ale jak vás znám, žádnou použitelnou stopu jste za sebou nenechal a my jsme byli po ruce a včas jsme to zarazili, takže vlastně o nic nejde.“

Knox zachoval klid a v duchu se utvrdil v rozhodnutí, k němuž dospěl cestou sem.

Je to nutné.

„Řekl bych, že u vás mám pozvání na večeři,“ prohodil Parrott. „Dal bych si něco, co kdysi běhalo po čtyřech. To vás nezruinuje. A pak zajdeme ke mně do hotelu a vy si přečtete, co vám píše Andrew Jackson.“

Že by jim při vší té bídě nakonec přálo štěstí? Dokonce i Quentin Hale, který má plné právo zuřit, by skákal radostí, kdyby se tu šifru povedlo rozluštit.

Knox sloužil jako kormidelník už skoro patnáct let, získal tu funkci po otci. Odjakživa se popadal smíchy za břicho, když se díval na filmy o pirátech, ve kterých všemocní kapitáni nemilosrdně trýzní posádku. Nic nemohlo být pravdě vzdálenější. Pirátská společenstva fungovala na demokratických principech, posádky samy rozhodovaly, kdo je povede a jak dlouho. Skutečnost, že jak kapitán, tak kormidelník byli do svých funkcí voleni, mužstvu zajišťovala, že se s ním bude zacházet čestně a rozumně. K

systému brzd a protivah patřilo i to, že posádka mohla kdykoli zvolit nového kapitána a kormidelníka. A mnohé kapitány, kteří zašli příliš daleko, vysadila na první kus suché země v dohledu a vybrala si za ně náhradu.

Kormidelník balancoval na ještě tenčí hraně, protože sloužil zároveň kapitánovi i posádce.

Když byl dobrý, dokázal vyjít s oběma.

Takže Knox věděl, co musí udělat.

„No dobře,“ usmál se. „Steaky platím já.“ Poplácal Parrotta po rameni. „Chápu. Tady poroučí vaše parta.

Doručím váš vzkaz.“

„Doufal jsem, že to tak budete brát.“

Knox trochu posunul ruku, popleskal Parrotta po obnaženém krku a přitom mu do něj zabodl krátkou jehlu.

Maličko přitlačit, zmáčknout a vstříknout obsah injekční stříkačky pod kůži…

„Au.“ Parrott si zamnul bolavé místo.

Jedna. Dvě. Tři.

Parrottovo tělo ochablo.

Knox ho přidržel ve vzpřímené poloze a pak ho jemně uložil na lavičku. Látka, kterou použil, pocházela z jisté ryby žijící na útesech v Karibském moři. Byl to smrtící toxin s bleskurychlým účinkem. Před staletími, v dobách dávné pirátské slávy, kdy se to v jižních mořích šalupami jen hemžilo, pomohl na onen svět nejednomu nepříteli.

Škoda, že toho člověka musí zlikvidovat.

Ale neexistuje jiná možnost.

Naprosto žádná.

Opatrně naaranžoval Parrottovi ruce pod hlavu, jako by si zdříml. Na lavičce v Central Parku nic neobvyklého.

Přejel mu rukou po kapse kalhot a vylovil klíč k hotelovému pokoji v Helmsley Park Lane. Tam to není k zahození. Sám tam taky párkrát bydlel.

Potom odešel.

8. kapitola

Malone poklidně kráčel nízkou chodbou, která spojovala hotel Grand Hyatt s nádražím Grand Central. Jakmile se ocitne v rušné nádražní hale, bude moci nasednout do vlaku zpátky k hotelu St. Regis, kde na něj čeká Cassiopeia. Tam spolu vymyslí, co podniknout.

Zajímavé, že o tom takhle uvažuje.

Spolu.

Celá léta žil a pracoval sám. S Cassiopeiou se seznámil přede dvěma roky, ale teprve před několika měsíci, v Číně, si oba konečně uvědomili, co k sobě navzájem cítí. Nejdřív se domníval, že to sblížení je jenom emocionální reakcí na to, co tam prožili.

Ale mýlil se.

Nejdřív stáli s Cassiopeiou proti sobě, pak spolu soupeřili a nakonec se spřátelili. Teď byli milenci.

Cassiopeia byla sebevědomá, inteligentní a krásná. Vznikl mezi nimi příjemný důvěrný vztah založený na jistotě, že kdykoli bude jeden něco potřebovat, ten druhý mu pomůže.

Jako třeba zrovna teď, kdy se mu žene v patách smečka policistů, které vzhledem k nedávným událostem určitě svrbí ukazováček na spoušti.

Trocha pomoci by nezaškodila.

Vlastně i víc než trocha.

Vyšel ze spojovacího tunelu prosklenými posuvnými dveřmi, které se otevíraly do haly lemované přeplněnými obchody. Na ulici se vycházelo napravo, o pětačtyřicet metrů dál. Zahnul místo toho doleva a ocitl se v nejznámější nádražní hale na světě, dlouhé skoro jako fotbalové hřiště a ze třetiny tak široké. Třicet metrů nad hlavou se mu klenul proslulý strop, zlatý zvěrokruh z hvězd na blankytně modrém nebeském pozadí. Ze střechy kulatého kiosku informačního centra čněly slavné čtyřstěnné mosazné hodiny. Ukazovaly 19:20. Všemi směry se rozvětvovaly chodby a průchody k nástupištím. Nahoru i dolů vedly eskalátory do dalších poschodí, kudy jezdily vlaky. Věděl, že dole pod ním se prostírá obrovská jídelní hala přetékající kavárnami, stánky s pečivem a rychlým občerstvením. Ještě níž vedly trasy metra. Jeho cíl.

Pohledem vyhledal otevřené restaurace po obou stranách obrovské haly o patro výš. Tu a tam zachytil útržek konverzace kolemjdoucích. O Danielsově stavu pořád nic.

Stejnou chodbou, kterou přišel on, vkráčeli do nádražní haly dva agenti.

Za nimi ještě tři.

Malone se přiměl zachovat klid. Vystopovat ho přece nemohli. Vždyť se neměli čeho chytit. Prostě to jen tak zkoušejí. Pátrají naslepo a doufají, že budou mít kliku.

Z východu na ulici vtrhli dovnitř tři městští policisté.

Několik dalších se vynořilo zprava, od eskalátorů nahoru na Pětačtyřicátou.

Průšvih. Zatahují síť kolem kořisti. Ale jak to napsala Stephanie ve svém vzkazu?Nikomu nevěř.Potřeboval se dostat o dvě podlaží níž k podzemce. Neměl však jinou možnost než zamířit doleva a vyjít na Dvaačtyřicátou.

Patří to k jejich plánu?

Kráčel po nadchodu pro pěší, který se klenul jako můstek nad betonovým chodníkem. Zpoza informačního kiosku se vynořil policista a ostrým krokem vyrazil za ním.

Malone šel dál.

Před sebou žádné policisty ani agenty neměl.

Okraje můstku chránila mramorová balustráda do výše pasu. Všiml si, že na opačné straně za ní podélně vede úzká rampa, která se povlovně stáčí k chodníku dole.

Nečekané akce jsou vždycky nejlepší, ale musel si pospíšit. Policistu už měl těsně za sebou.

Ukročil stranou, obrátil se jako na obrtlíku a nakopl ho kolenem do břicha. Policista se složil na zem. Malone doufal, že si tím vykoupil pár drahocenných vteřin, dost na to, aby utekl ostatním, kteří ještě nevyšli z hlavní nádražní haly.

Přehoupl se přes mramorové zábradlí a opatrně nabral rovnováhu na římse. Uvědomoval si, že má pod sebou dobrých deset metrů. Na seskočení to bylo příliš. S

rozpaženýma rukama se rozběhl po rampě dolů a seskočil teprve z nějakých tří metrů.

Nahoře se objevili agenti a policisté.

Vytáhli pistole.

Jakmile lidé na spodním chodníku zahlédli zbraně, vyděsili se a rozprchli se na všechny strany. Malone využil zmatku, vmísil se mezi ně a dal se do běhu. Proběhl pod můstkem, aby unikl z palebné linie. Policistům nahoře chvilku potrvá, než přeběhnou na protější stranu, což by mu mělo stačit k útěku. Nalevo měl otevřený ústřicový bar, napravo hlavní jídelnu. Věděl, že z jídelny vede přinejmenším dvanáct východů na peróny, ke schodům, výtahům a rampám. Mohl by naskočit do nějakého vlaku a koupit si lístek u průvodčího.

Vběhl do jídelní haly a vyrazil k jednomu z východů naproti. Dělila ho od něj džungle prodejních pultů, stolků, židliček a lidí.

Spousta krytí.

Vtom se objevili dva muži. Čekali schovaní za centrálním pilířem uprostřed. Zvedli zbraně, namířili a Maloneovi vytanulo na mysli staré dobré klišé.

Vysílačku nepředhoníš.

Zvedl ruce nad hlavu.

Poručili mu, ať si lehne na podlahu.

Klekl si na kolena.

9. kapitola

Cassiopeia Vittová vykročila ze sprchy a natáhla se po froté županu. Než se uvelebila v jeho měkké náruči, udělala to, co dělávala po koupeli pokaždé, když měla tu možnost -

zvážila se. Překontrolovala si údaj na digitálním displeji i včera, když ze sebe dlouhou horkou lázní spláchla únavu z transatlantického letu. No ovšem, létání pokaždé nějaké to kilo přidá. Proč? Nějak to souvisí s dehydratací a zadržováním tekutin. Ne že by si úzkostlivě hlídala váhu, spíš ji to jen zajímalo. Blížila se střednímu věku. Vliv toho, co jí a kolik má pohybu, se projevoval mnohem výrazněji než před pěti lety.

Zadívala se na displej váhy.

56,7 kg.

To není špatné.

Převázala si župan páskem a zabalila si mokré vlasy do ručníku. Z CD přehrávače ve vedlejším pokoji se linula vážná hudba. Cassiopeia měla hotel St. Regis, tu živoucí legendu v srdci Manhattanu, co by kamenem dohodil od Central Parku, hrozně ráda. Tady při svých návštěvách New Yorku vždycky bydleli její rodiče a ona také. Takže když Cotton navrhl víkend za Atlantikem, okamžitě se nabídla, že ubytování obstará.

Vybrala si Guvernérské apartmá nejen kvůli vyhlídce, ale také proto, že mělo dvě ložnice. Vztah s Cottonem už sice dost pokročil, ale pořád si ho ještě zkusmo oťukávala.

Druhá ložnice prozatím ležela ladem, nicméně byla po ruce -

čistě pro všechny případy.

Po návratu z Číny spolu strávili hodně času jak v Kodani, tak na jejím francouzském zámku. Citové vzplanutí, tak nové pro ně oba, jim prozatím dělalo dobře. Cítila se s Cottonem v bezpečí, a ohromně příjemně, protože věděla, že ji bere jako sobě rovnou. Pořád sice tvrdil, že ženy nejsou jeho silná stránka, ale to se podceňoval. Tenhle výlet byl typická ukázka. Cassiopeia si vážila toho, že ji chce mít s sebou, i když sem jede hlavně kvůli schůzce se Stephanií Nelleovou.

Ona ostatně taky zkombinovala potěšení s obchodem.

K jejím nejméně oblíbeným povinnostem patřila péče o rodinné zájmy. Byla jedinou dědičkou otcovy finanční říše, která se rozkládala na šesti kontinentech a protáčely se v ní miliardy. Běžný provoz zajišťovalo ústřední vedení se sídlem v Barceloně. Posílali jí každý týden hlášení, ale jelikož byla jedinou držitelkou akcií, občas od ní vyžadovali přímou účast. A tak se včera i dnes setkala se svými americkými manažery. Byla obchodně zdatná, ale také měla dost rozumu, aby svým zaměstnancům důvěřovala. Otec ji učil, že vedoucí pracovníky musí vždycky zainteresovat na výsledku, procentem ze zisku, byť i jen malým -, a měl pravdu. Poštěstilo se jí dát dohromady tým, který s její společností zacházel jako se svou vlastní a dokázal znásobit její čisté jmění.

Cotton odešel před několika hodinami; rozhodl se jít na Dvaačtyřicátou pěšky. To byla stinná stránka New Yorku -

doprava tak hustá, že se vyplatí jít třináct bloků po svých.

Na dnešek měli naplánovanou večeři a divadelní představení.

Cotton jí řekl, ať si vybere, kam půjdou, a tak před pár dny koupila lístky a na zbytek večera zamluvila stůl ve svojí oblíbené restauraci. Krom toho si zaskočila do obchodního domu Bergdorf Goodman a koupila si nové šaty.

Proč by ne? Holka si má čas od času vyhodit z kopýtka.

Při nákupu jí přálo štěstí. Šaty od Armaniho jí dokonale padly, nic se nemuselo upravovat. Černé hedvábí, holá záda, lehká dekadence.

Přesně podle gusta jich obou.

Cassiopeiu najednou těšilo vymýšlet, jak udělat radost někomu druhému. Většinu života ji něco podobného ani nenapadlo. Že by snad byla zamilovaná? Možná. Aspoň doufala, že ano.

U dveří zazvonil zvonek.

Usmála se a vybavila si jejich včerejší příjezd.

Už dávno jsem se naučil jednu věc,prohlásil Cotton.Když přijdeš ke svému hotelovému pokoji a zjistíš, že má dvojité dveře, nejspíš tě na druhé straně čeká něco parádního. Když je v něm zvonek, je to taky dobré znamení.

Ale pokud má dvojité dveře i zvonek najednou, dávej si bacha.

Objednala víno a předkrm, protože do večeře chybělo pěkných pár hodin. Cotton nepil alkohol, prý vůbec, a tak mu jako náhražku poručila brusinkový džus. Už by se měl každou chvíli vrátit. Schůzku se Stephanií měl v 18:15 a teď táhlo na osmou. Brzy by měli jít, aby stihli divadlo.

Zvonek zazvonil znovu.

Vyšla z koupelny a došla přes prostorný obývací pokoj ke dvojitým dveřím. Odsunula zástrčku, ale dveře se proti ní prudce rozlétly a odhodily ji.

Dovnitř vtrhli dva muži.

Zareagovala střelhbitě, z otočky kopla jednoho do břicha a zároveň švihla rukou, aby sekla druhého přes krk.

Kopanec ťal do živého a muž se sroloval do klubíčka, ale toho druhého minula. Provedla další otočku, až jí z hlavy odletěl ručník, jenže vtom uviděla zbraň.

Mířila na ni.

Ve dveřích se objevili další tři ozbrojení muži.

Cassiopeia strnula uprostřed pohybu. Navíc si uvědomila, že se jí rozvázal župan a že skýtá návštěvě zajímavou vyhlídku. Zaťala pěsti a přešla do střehu. „Co jste zač?“

„Tajná služba,“ odvětil jeden z mužů. „Zatýkáme vás.“

Co Cotton vyvedl tentokrát? „Za co?“

„Za atentát na prezidenta Spojených států.“

Cassiopeiu málokdy něco opravdu překvapilo. Ale atentát na amerického prezidenta?

To tedy bylo novum.

„Spusťte ruce a dejte si je za záda,“ řekl chladně agent.

„A radši si napřed zavažte ten župan.“

Poslechla a jakžtakž se vzpamatovala. „Smím se obléct, než mě odvedete?“

„O samotě ne.“

Pokrčila rameny. „Když to nebude vadit vám, mně taky ne.“

10. kapitola

Malone si uvědomil, že nejedou na žádnou policejní stanici. Nasadili mu želízka a rychle ho vyvedli z nádraží.

Zabavili mu peněženku a klíč ze St. Regisu, takže předpokládal, že Cassiopeii co nevidět dorazí návštěva. S

večeří a divadlem se mohou rozloučit. Škoda, byla by to fajn zábava. Dokonce si při té příležitosti koupil nový oblek.

Nedopřáli mu čas na řeči. Nacpali ho do čekajícího auta, pár minut ho tam nechali sedět a pak se vůz rozjel.

Momentálně přejížděli přes East River do Queensu, pryč od Manhattanu. Cestu jim klestil policejní vůz. Kdyby Malone netušil, která bije, vsadil by se, že míří na Kennedyho letiště.

Převážejí ho někam, kde nad ním budou mít absolutní moc?

Nikomu nevěř.

Stephaniino varování.

Asi měla pravdu.

Pochyboval, že z někoho v autě něco vydoluje, ale přesto se pokusil: „Hele, kluci, znáte přece moje jméno, takže víte, kde jsem dřív pracoval. Nesnažil jsem se nikoho zabít.“

Žádný ze dvou agentů vepředu ani ten vedle něj neodpověděl. Zkusil to tedy z jiného konce.

„Je Daniels v pořádku?“

Zase žádná odpověď.

Ten vedle něj byl mladý a vypadal horlivě. Nejspíš se ocitl v podobné situaci poprvé.

„Potřebuju mluvit s někým z Magellan Billetu.“ Malone opustil kamarádský tón a nasadil podrážděný.

Agent na sedadle spolujezdce se po něm zepředu ohlédl.

„Potřebuješ leda tak sedět na zadku a držet hubu.“

„Trhni si nohou.“

Agent potřásl hlavou. „Hele, Malone, nekomplikuj to.

Jasný?“

Tenhle komplot sahá vysoko.

Další Stephaniino varování.

Teď měli její lístek u sebe oni, sebrali mu ho, když ho šacovali.

Takže věděli, že o komplotu ví.

No paráda.

Jeli mlčky dalších deset minut, potom zahnuli k letišti a projeli branou přímo na letištní plochu, kde v nepřetržité řadě startovala a přistávala letadla. Jedno ale stálo stranou od ostatních, obestoupené policejním kordónem. Modrobílý Boeing 747 s americkou vlajkou na ocase a s nápisem UNITEDSTATES OFAMERICAna trupu.

Air Force One.

Z předního sedadla mu hodili tmavomodrou bundu. Za ní přilétl rozkaz: „Oblečte si to.“

Spatřil tři zlatá písmena vepředu a na zádech.

FBI.

Auto zajelo ke schůdkům do letadla. Sundali mu ze zápěstí pouta. Vystoupil a natáhl si bundu na sebe. U

schůdků se z druhé strany vynořil muž. Vysoký, hubený, s šedými vlasy a poklidným výrazem.

Edwin Davis.

„Pozorují nás,“ řekl. „Z terminálu. Všechny zpravodajské sítě tu mají kamery s teleobjektivy. Dávejte si pozor na pusu. Najímají si lidi, co umějí odečítat ze rtů.“

„Slyšel jsem, že jste povýšil.“

Naposledy se setkali v Benátkách. Davis tehdy byl náměstkem poradce pro otázky národní bezpečnosti.

Momentálně sloužil jako personální šéf Bílého domu.

Davis pokynul ke schůdkům a zamumlal: „Jsem holt klikař. Pojďme nastoupit.

„Co je s Danielsem?“

„Uvidíte sám.“

Hale

sledoval

televizi.

JachtaDobrodružstvíplula

kalnými vodami řeky Pamlico na západ a blížila se k domovu, teď už poháněna motory. Stáhl zvuk. Omrzeli ho moderátoři, kteří se úporně snažili udržet si diváckou pozornost spekulacemi, zatímco donekonečna přehrávali zrnitá videa s oběma mechanickými zařízeními vystrčenými z

oken

hotelu

Grand

Hyatt.

Nepřetržité

čtyřiadvacetihodinové zpravodajství je výborné v první půlhodině dramatické situace, ale pak už jen vaří z vody.

Vzpomněl si na svoje spolukapitány a zavrtěl hlavou.

Ti pitomci zatracení!

Věděl, že měli právo jednat podle vlastního uvážení, ve Společenstvu rozhodovala většina -, ale vynechali ho při hlasování a tím porušili stanovy. Jenže zoufalí lidé dělají zoufalé věci a on jejich frustraci chápal. Všem jim hrozilo vězení a zabavení veškerého majetku, který jejich rody nashromáždily za posledních tři sta let. Jediná naděje spočívala v zalaminovaném kusu papíru, který právě držel v ruce.

Na druhé stránce jízlivého dopisu Andrewa Jacksona.

Takže jelikož zbožňujete tajemství a kráčíte na své životní pouti pokoutními stezkami, předkládám vám výzvu, která by vám měla vyhovovat. List přiložený k tomuto dopisu je sepsán pomocí šifry, kterou vytvořil vážený Thomas Jefferson. Jak mi bylo řečeno, považoval ji za dokonalou. Když ji rozluštíte, dozvíte se, kam jsem schoval dokumenty, po nichž prahnete. Když selžete, zůstanete politováníhodným zrádcem, jímž jste dnes.

Hleděl na stránku.

Stálo na ní devět řádek náhodných písmen a symbolů.

XQXFEETH

APKLJHXREHNJF

TSYOL:

EJWIWM

PZKLRIELCP?

FESZR

OPPOBOUQDX

MLZKRGVK?

EPRISZXNOXE?

Blábol.

Z celého srdce doufám, že onen nemužný skutek, jenž vám připisuji, se jednoho dne stane vaší zkázou a že se toho dne dožiji, abych se z ní radoval.

Nerozluštitelná Jeffersonova šifra jim přidělávala starosti už 175 let. Čtyřikrát ty starosti přerostly ve zkázonosnou hrozbu a čtyřikrát tu situaci zvládli.

Teď k tomu došlo popáté.

Ale přestože si o něm kolegové možná mysleli opak, neseděl s rukama v klíně. Pracoval na řešení problému. A hned dvěma na sobě nezávislými způsoby. Jenže oni teď naneštěstí oba dva ohrozili.

V televizi se objevil nový šot.

Záběr na Air Force One na letištní ploše mezinárodního letiště Johna F. Kennedyho. Běžící pás na dolním okraji obrazovky informoval, že při pokusu uprchnout z Grand Hyattu byl zadržen jeden podezřelý, ale vzápětí byl propuštěn.

Došlo prý k záměně totožnosti.

PROZATÍM ANI SLOVO O STAVU PREZIDENTA, JENŽ BYL PODLE NAŠICH INFORMACÍ PŘEVEZEN

PŘÍMO DO AIR FORCE ONE.

Hale si potřeboval promluvit s Cliffordem Knoxem.

Malone nastoupil do Air Force One. Jak věděl, letadlo má více než 370 metrů čtverečních pečlivě zorganizovaného prostoru ve třech sekcích, včetně apartmá pro prezidenta, kanceláře, prostoru pro personál a dokonce i operačního centra. Prezident obvykle cestuje v doprovodu lékařů, předních poradců, Tajné služby a zástupců médií.

Tentokrát však na palubě nikdo z nich nebyl.

Malonea napadlo, jestli sem Danielse nepřivezli kvůli ošetření a celý prostor nevyklidili.

Davis ho vedl prázdnou střední částí k zavřeným dveřím.

Otočil kulatou klikou a objevila se přepychová konferenční místnost se zataženými okénky. Na protějším konci seděl u dlouhého stolu Danny Daniels. Živý a zdravý.

„Doslechl jsem se, že jste mě chtěl zabít,“ prohodil.

„Kdyby ano, bylo by po vás.“

Prezident se zasmál. „To máte asi pravdu.“

Davis zavřel dveře.

„Není vám nic?“ zeptal se Malone prezidenta.

„Žádnou díru v těle nemám. Ale když mě strkali zpátky do auta, praštil jsem se do hlavy. Naštěstí ji mám hodně tvrdou, jak si během let mohla všimnout hezká řádka lidí.“

Malone postřehl, že na stole leží strojopisný vzkaz z hotelového pokoje.

Daniels vstal z koženého křesla. „Díky za to, co jste udělal. Zdá se, že jsem vaším permanentním dlužníkem. Ale když jsem se dozvěděl, koho že to zatkli, a přečetl si ten vzkaz, co jste měl u sebe, údajně od Stephanie -, pochopil jsem, jaký je to průšvih.“

Jeho tón se Maloneovi nezamlouval. Prezident tím někam míří.

„Cottone,“ pokračoval Daniels, „máme problém.“

„My dva?“

„Už je to tak. Vy a já.“

11. kapitola

Wyatt vyšel z podzemky na Union Square. Náměstí nebylo tak rušné jako některá jiná, například Times Square nebo Herald Square, ani snobsky kultivované jako Washington Square, ale podle jeho názoru mělo osobitý ráz a přitahovalo vytříbenější sortu lidí.

Před chvílí pozoroval, jak Cottona Malonea po menší honičce na nádraží Grand Central zatkli a vyvedli ho z haly.

Dlouho ve vazbě nezůstane. Jakmile se Danny Daniels dozví, že v síti uvázl jeden z jeho oblíbenců, a Malone do toho elitního klubu bezesporu patřil -, bude zpátky na svobodě.

Wyatt přešel Čtrnáctou a kráčel po Broadwayi na jih k obřímu

knihkupectví

Strand,

čtyřem

poschodím

napěchovaným antikvárními tisky, použitými knihami a tituly, které už jsou všude jinde vyprodané. Vybral si ho jako místo setkání z úcty ke svému protějšku, který knihy miluje. On sám jimi pohrdal. Za celý svůj život nepřečetl jediný román. Proč marnit čas lžemi? Příležitostně nakoukl do nějaké literatury faktu, ale informace si sháněl radši na internetu nebo se někoho zeptal. Nikdy nechápal, kde se v lidech bere ta fascinace psaným slovem. A proč křečkují knihy po tunách a považují je za poklad, jako by byly ze zlata, to mu už vůbec nešlo na rozum.

Zahlédl svou kontaktní osobu.

Stála na chodníku a prohrabovala se knihami po dolaru, které se vršily v drátěných koších před výlohou Strandu.

Měla pověst bystré pozorovatelky, která je odtažitá a nesdílná a s níž se nepracuje zrovna snadno. Ostře to protiřečilo jejímu zevnějšku, postavě s ladnými křivkami, černým vlasům, tmavým očím a snědé pleti prozrazující kubánský původ.

Andrea Carbonellová vedla NIA už přes deset let.

Agentura byla pozůstatkem Reaganovy éry, kdy si připsala na konto některé z nejlepších amerických zpravodajských kousků všech dob. CIA, Národní bezpečnostní agentura NSA a skoro všechny ostatní agentury ji nenáviděly. Jenže sláva NIA patřila minulosti, a jak to tak vypadalo, stala se z ní jen další nepříjemná mnohamiliónová položka v rozpočtu na černé operace.

Danny Daniels odjakživa dával přednost Magellan Billetu, který vedla jeho jiná oblíbenkyně, Stephanie Nelleová. Jejích dvanáct agentů se zasloužilo o mnoho z nedávných úspěchů země, vyčenichali zradu Danielsova prvního viceprezidenta, zarazili rozmach Středoasijské federace, zlikvidovali Pařížský klub, a dokonce přispěli k mírumilovnému předání moci v Číně. A ani jednou si přitom nenasmlouvali Wyattovy služby. Magellan Billet pracoval výlučně se svými zaměstnanci, bez pomoci zvenčí.

Samozřejmě krom Cottona Malonea.

Nelleové zřejmě nevadí najmout si svého oslavovaného milánka, kdykoli je potřeba. Wyatt věděl, že se Malone spolupodílel prakticky na všech velkých úspěších Billetu. A podle jeho informací pracoval zadarmo.

Idiot.

Před třemi týdny si Wyatta pozvala Andrea Carbonellová.

„Chcete tu práci?“ zeptala se ho.

„Třeba mě žádáte o nemožné,“ odvětil.

„Vás? Ale kdepak. Pro Sfingu je možné všechno.“

Tu přezdívku, která narážela na jeho zamlklost, z duše nesnášel. Už dávno si osvojil umění konverzovat tak, aby skoro nic neřekl, a přitom vypadal hluboce zaujatě. Ta taktika lezla většině partnerů v rozhovoru na nervy, protože je nutila mluvit víc, než jim bylo milé.

„Je moje cena akceptovatelná?“ zeptal se.

„Jednoznačně.“

Pokračoval v chůzi a lhostejně minul koše se zlevněnými knihami. Věděl, že Carbonellová půjde za ním. Zahnul za roh, ušel půl bloku na východ po Dvanácté a vnořil se do výklenku u vchodu do zavřeného obchodu.

„Daniels je v pořádku,“ oznámila Carbonellová, když ho dohonila.

To rád slyšel. Mise splněna.

„Jak daleko jste to chtěl nechat zajít?“ zeptala se.

„Kde je Daniels?“

Poznal, že jí ten dotaz nejde pod nos, ale jemu se její tón taky nezamlouval.

„Na Kennedyho letišti. V Air Force One. Než jsem se vydala sem, doneslo se mi, že se chystá vyrukovat s prohlášením. Oznámit světu, že se mu nic nestalo.“

Rozhodl se, že je načase odpovědět jí na otázku. „Svou práci jsem odvedl.“

„A k ní patřilo zatáhnout do toho Cottona Malonea?

Tajná služba ho zatkla na Grand Central. Dostali echo přes vysílačku. Netušíte náhodou, od koho?“

„Proč se ptáte, když předem znáte odpověď?“

„Co kdyby Malone neuspěl?“

„Nestalo se.“

Najala si ho, aby překazil pokus o atentát, a tvrdila, že ten úkol nemůže svěřit nikomu zevnitř. Taky prohlašovala, že se agentura po rozpočtové stránce ocitla na popravčím špalku a že podle oficiálního sdělení v příštím fiskálním roce skončí. Nijak ho to nedojalo. S ním skoncovali před osmi fiskálními roky.

„Udělal jsem, co jste po mně chtěla.“

„Ne tak úplně. Ale skoro.“

„Je načase, abych se vrátil domů.“

„Nechcete radši zůstat, abyste viděl, co se bude dít dál?

Uvědomte si, Jonathane, že jestli NIA přijde o přísun z rozpočtu, přijdete o peníze i vy. Myslím, že jsem jediná, kdo vás ještě pořád pravidelně zaměstnává.“

To je toho. Však on nějak přežije. Jako vždycky.

Ukázala na jeho hodinky. Rolex Submariner. „Líbí se vám?“

Aby ne. Měly zlatý ciferník a zlaté číslice. Šly na desetinu vteřiny přesně a baterie jim vydrží prakticky neomezeně. Dal si je jako dárek před pár lety, po jedné zvlášť lukrativní zakázce.

Tvrdě se jí zadíval do tmavých očí.

„Víte, jak se ze Švýcarů stali tak skvělí výrobci hodinek?“ nadhodila.

Neodpověděl.

„Ženeva roku 1541 zakázala z náboženských důvodů šperkařství, takže klenotníkům nezbývalo než přejít k jinému řemeslu, k výrobě hodinek. Postupem doby se propracovali k mistrovství. Za první světové války, kdy nepřátelé zabavili nebo zničili továrny konkurence, začali Švýcaři prosperovat. Dnes vyrábějí polovinu světové produkce hodinek. Punc ze Ženevy představuje něco jako zlatý standard, se kterým se porovnávají ostatní.“

No a?

„Jonathane, vy a já už žádný zlatý standard nejsme.“

Zaklínila se do něj pohledem.

„Ale podobně jako švýcarští klenotníci mám i já svou únikovou strategii.“

„Přeju vám s ní hodně štěstí. Já končím.“

„Už nestojíte o hru s Malonem?“

Pokrčil rameny. „Jelikož ho neodpráskli, bude to muset počkat na jindy.“

„Vy jste vážně potížista,“ předhodila mu. „To o vás prohlašují ostatní agentury.“

„A přesto za mnou přiklušou, kdykoli si namočí šosy do zvlášť ošklivé louže.“

„Možná máte pravdu. Vraťte se domů na Floridu, Jonathane. Užívejte si. Hrajte golf. Procházejte se po pláži.

Přenechte práci dospělým.“

Jejích urážek si nevšímal. Dostal od ní zaplaceno a odvedl svou práci. Bylo mu ukradené, jestli nad ní vyhraje v slovním souboji. Zato ho zajímalo, že se jim někdo pověsil na paty. Všiml si toho chlapa už v metru a utvrdil se ve svém postřehu, když se tentýž obličej vynořil z podchodu na Union Square. Momentálně dotyčný zaujímal pozici na protější straně ulice, sto metrů od nich.

A nijak zvlášť se neschovával.

„Hodně štěstí, Andreo. Snad dopadnete líp než já.“

Nechal ji stát ve výklenku u obchodu a ani se po ní neohlédl.

O dvacet metrů dál vyjelo zpoza rohu auto a zamířilo k němu.

Zastavilo a vystoupili z něj dva muži.

„Budete hodný chlapeček a půjdete s námi po dobrém?“ zeptal se jeden.

Wyatt nebyl ozbrojen. Z nošení zbraně po městě by se mohl vyklubat malér, zvlášť teď ve vypjaté atmosféře po atentátu.

„Jistí lidé si s vámi chtějí promluvit,“ dodal ten muž.

Wyatt se ohlédl.

Carbonellová zmizela.

„My k ní nepatříme,“ ozval se druhý muž. „Ten rozhovor se vlastně bude týkat právě jí.“

12. kapitola

Malone čekal s Edwinem Davisem v letounu Air Force One a sledoval ten tyátr dole. Na letištní plochu byli vpuštěni novináři a teď se tísnili v několika řadách u narychlo vztyčené provazové bariéry. Kolem Dannyho Danielse vyrašily ze zástupu objektivy kamer a houština mikrofonů. Prezident ve vzpřímeném postoji promlouval svým zvučným barytonem k světu.

„Co myslel tím, žemymáme problém?“ zeptal se Malone Davise.

„Poslední dobou byla celkem nuda. Závěrečný rok druhého prezidentského období je tak trochu, jako když umírá papež: Všichni čekají, až si starý pán dá odchod, aby to po něm převzala nová garda.“ Davis ukázal na novináře.

„Teď konečně mají o čem psát.“

Přitiskli se k okénku letadla, kam na ně nebylo zvenčí vidět. Televizní obrazovka napravo přehrávala, co právě vysílá CNN. Zvuk běžel dost hlasitě, aby Malone slyšel Danielsovo ujišťování, že vyvázl z atentátu bez zranění.

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

Davis ukázal z okénka. „Nařídil mi nic nevysvětlovat, dokud neskončí.“

„Vždycky poslechnete, co vám nařídí?“

„Málokdy. Jak sám dobře víte.“

Malone se obrátil k obrazovce, kde Daniels právě pronášel: „Dovolte, abych zdůraznil, že Tajná služba a newyorské policejní útvary odvedly skvělou práci. Rád bych jim poděkoval za vše, co během této nešťastné události podnikly. Měla to být soukromá cesta na počest starého přítele. Tento incident mi ale v žádném případě nezabrání, abych i nadále cestoval po Americe a po celém světě. Je politováníhodné, že se i dnes najdou jedinci, kteří se domnívají, že změn lze dosáhnout vraždou či atentátem.“

„Pane prezidente,“ zahalekal jeden reportér, „můžete se s námi podělit o své zážitky, co jste přitom viděl a cítil?“

„Nevím jistě, jestli bych měl popisovat, co jsem viděl -

leda snad to, že se roztříštilo okno a vysunula se z něj ta kovová věc. Poté jsem sledoval rychlou a účinnou akci Tajné služby.“

„A váš názor, pane?“

„Jsem Tajné službě vděčný, že odvedla skvělou práci.“

„Když jste o atentátu mluvil před chvílí, použil jste slovojedinci. Koho jste mínil tím množným číslem?“

„Věří snad někdo z vás, že všechna ta zařízení vyrobil jediný člověk?“

„Měl jste na mysli někoho konkrétního?“

„To bude předmětem důkladného vyšetřování, které se právě v těchto chvílích rozbíhá.“

Davis ukázal na prezidenta na ploché obrazovce. „Musí si hlídat každé slovo. Říci jen tolik, aby vyslal správný vzkaz.“

„Co se to tu sakra děje?“ vyštěkl Malone.

Davis neodpověděl. Ten pedant s puky na kalhotách ostrými jako břitva dál mlčky sledoval televizní obrazovku, kde Daniels nechal zodpovězení zbylých otázek na svém tiskovém tajemníkovi a odcházel od mikrofonů. Pod dohledem kamer stoupal po schůdcích zpátky do letadla. Za okamžik se objeví ve dveřích.

„Jde o Stephanii,“ šeptl konečně Davis. „To ona potřebuje naši pomoc.“

Cassiopeia seděla na zadním sedadle poloterénního vozidla vedle jednoho agenta, dva další nastoupili dopředu.

Dovolili jí, aby se převlékla, sbalila svoje i Cottonovy věci a vzala si je s sebou.

Zřejmě někam pocestují.

Nenápadně opustili hotel St. Regis a bez policejního doprovodu přejeli přes řeku z Manhattanu do Queensu.

Nikdo neřekl ani slovo a ona se na nic neptala.

Nebylo zapotřebí.

Celý příběh se dozvěděla z provozu ve vysílačce.

Někdo se pokusil spáchat atentát na Dannyho Danielse a prezident právě vystoupil před novináři, aby všechny ujistil, že se mu nic nestalo. Cotton se do toho nějak zapletl a Cassiopeia by ráda věděla, jestli právě tohle byl ten důvod, proč se s ním Stephanie chtěla sejít.

Stephanie a Cotton si byli blízcí, přátelili se patnáct let.

Šest roků pro ni pracoval v Magellan Billetu, tajném zpravodajském útvaru pod americkým ministerstvem spravedlnosti. Býval námořní důstojník, prošel pilotním výcvikem a vystudoval práva. Stephanie ho najala osobně.

Až do svého odchodu do výslužby před třemi lety měl v Billetu na starosti nejchoulostivější mise. Potom se odstěhoval do Kodaně a otevřel si antikvariát.

Cassiopeia doufala, že se mu nic nestalo.

E-mail od Stephanie jim oběma připadal divný, ale varovná znamení ignorovali. Víkend v New Yorku zněl jako prima zábava. S ohozem od Armaniho se už bohužel v nabitém divadle neuplatní. Místo toho ji zatkli federální agenti a vezou ji bůhvíkam.

Dlouhé tmavé vlasy měla pořád ještě zavlhlé, a jak jí prosychaly, kroutily se. Nebyla nalíčená, ale to bývala málokdy. Vzala si na sebe pečlivě sladěné oblečení, pohodlné kalhoty z hnědé kůže, béžovou kašmírovou košili a dvouřadový blejzr z velbloudí srsti. Marnivostí sice netrpěla, ale to neznamenalo, že je jí jedno, jak vypadá.

„Ten kopanec mě mrzí,“ řekla agentovi po svém boku.

Byl to jeden z těch tří, co vtrhli do hotelového pokoje.

Přijal omluvu pokývnutím, ale ostatní si nechal pro sebe.

Cassiopeii bylo jasné, že zatčení si obvykle neberou s sebou do vězení zavazadla. Poté, co se jim identifikovala, dorazily zřejmě nové pokyny.

Před sebou uviděla ohromnou plochu Kennedyho letiště.

Projeli otevřenou branou a Cassiopeia spatřila na letištní ploše Air Force One. Odváděli od něj rozhemžený zástup lidí.

„Počkáme, až novináři vyklidí pole,“ poznamenal agent vepředu.

„A pak co?“ zeptala se.

„Pak si nastoupíte.“

13. kapitola

ŘEKA PAMLICO, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale

pokračoval

ve

sledování

televizního

zpravodajství.Dobrodružstvíbylo necelou půlhodinu od domova. Zpomalili a teď už se spíš jen ploužili, protože respektovali skutečnost, že řeka Pamlico je navzdory své úctyhodné šíři maximálně šest metrů hluboká. Hale si vzpomínal, jak mu dědeček vyprávěl, že místní lodivodi pravidelně stěhovali značky v říčních ramenech, kmínky mladých cedrů -, aby přiměli kapitány odjinud, ať si je najmou. Díkybohu už odzvonilo časům, kdy se lodě cestou do vnitrozemí musely proplétat mezi písečnými kosami a vyhýbat se mělčinám, které ještě den předtím neexistovaly.

S motorovým pohonem se všechno změnilo. Stáhl zvuk u televize a poslouchal, jak říční proud tiše pleská o hladký lodní trup.

Čekal.

Před dvaceti minutami si zatelefonoval a nechal vzkaz ve hlasové schránce.

Vystoupení Dannyho Danielse před novináři se neminulo účinkem. Hale zachytil prezidentův nevyřčený vzkaz. Vyšetřovatelé už se dali do práce. Přemítal, jak si asi vede kormidelník. Knox je zaplaťpánbůh důkladný, to se mu musí nechat. Jeho otec býval taky takový, když sloužil Haleovu otci. Ale tahle situace se dalece vymykala normálu, a i to bylo velmi mírně řečeno.

Zaklinkal mu telefon.

Přijal hovor a uslyšel Knoxův hlas: „Přemlouval jsem je, ať to nedělají, ale stáli si na svém.“

„Měl jste mi o tom dát vědět.“

„Podobný úkol jsem nedávno plnil pro vás a oni o něm dodnes nemají tušení. Nikdy jsem nezklamal vaši důvěru, takže ode mě nemůžete čekat, že zklamu tu jejich. „

Pravda, před pár dny Knox skutečně vyřizoval pro Halea jistou tajnou záležitost. Nesmírně důležitou.

A nikdy v životě se nedopustil sebemenší indiskrétnosti.

Ze čtyř rodů ve Společenstvu prosperovali Haleové zdaleka nejvíc, jejich čisté jmění se rovnalo součtu všech tří zbývajících. Ta převaha vzbuzovala zášť, jak dokládaly občasné snahy o nezávislost, jimiž si ostatní dodávali na významu. Dnešek by ho tedy neměl překvapovat.

„Co se stalo?“ zeptal se Knoxe.

Vyslechl si kormidelníkovo líčení, včetně zapojení NIA do akce a likvidace jejího agenta.

„Proč se do toho pletli?“ podivil se. „Jsou jediní, kdo stojí na naší straně.“

„Prý jsme zašli příliš daleko. Jiného vysvětlení jsem se od něj nedočkal. Záleželo mu hlavně na tom, aby nám předal vzkaz. Podle mě chtějí mít jistotu, že jsme ten vzkaz dostali a máme pocit, že nám šlápli na kuří oko.“

Proti tomu závěru neměl Hale co namítnout.

Pirátská společenství odjakživa pojí sdílené poslání -

tým je důležitější než kterýkoli jedinec. Otec Halea naučil, že při akcích je nutné jasně stanovit úkol a odměnu, aby se účastníci upjali ke společnému cíli. Tak si počínali jeho předkové a i dnes každý správný lodní kapitán ví, že jasně určený cíl dokáže změnit kořist v lovce.

A tak se Hale rozhodl Knoxe nepotrestat. Řekl jen: „Od této chvíle chci být informován o všem.“

Kormidelník neprotestoval. „Zajdu pro Parrottův laptop.“

Haleovi se rozbušilo srdce. Vzrušila ho naděje, že se snad opravdu povedlo prolomit Jeffersonovu šifru. Je to vůbec možné? A přesto…

„Buďte opatrný.“

„Budu.“

„Dejte mi vědět okamžitě, jakmile ten laptop budete mít.

A Clifforde, už žádné akce toho dnešního druhu.“

„Pochopil jsem správně, že s ostatními třemi to vyřídíte?“

„Hned jak přistaneme.“

Hale ukončil telefonát.

Snad dneska aspoň něco klapne.

Pohlédl na dvě listiny v plastovém obalu.

Když se roku 1835 jeho prapraděd pokusil zavraždit Andrewa Jacksona, šeredně na to doplatili. A stejně jako dnes i tehdy se Společenstvo názorově rozštěpilo. Jenže tenkrát to byl Hale, kdo kormidelníkovi nařídil zabít prezidenta Spojených států.

V tichosti si najali Richarda Lawrence, nezaměstnaného malíře pokojů. Ještě před atentátem se Lawrence pokusil zastřelit svou sestru a otevřeně vyhrožoval dvěma jiným lidem. Nechal si namluvit, že Jackson zavraždil jeho otce.

Navíc se považoval za anglického krále a zapáleně prohlašoval, že mu Jackson stojí v cestě ke královskému dědictví. Přičítal mu odpovědnost za nezaměstnanost a chudobu v zemi.

Nebylo těžké ponouknout ho k činu.

Potíž byla spíš s Jacksonem, protože se během kruté zimy 1834 stáhl do Bílého domu. Nakonec ho ven vylákal pohřeb na Kapitolu, takže Lawrence dopravili do Washingtonu a sehnali mu dvě pistole. Schoval se v davu a onoho chladného deštivého dne zaútočil na svého nepřítele.

Jenomže zasáhl osud a Starého ořechovce zachránil.

Kvůli zvlhlému prachu obě zbraně selhaly.

Jackson okamžitě obvinil ze spiknutí senátora George Poindextera z Mississippi. Senát zahájil oficiální vyšetřování a Poindextera zprostil viny. Soukromě však Jackson zaměřil skutečnou pomstu jinam.

Haleovi ten příběh odvyprávěl jeho děd.

Se šesti prezidenty před Jacksonem bylo snadné pořízení.

Washington věděl, co Společenstvo udělalo pro vlast během revoluce. Adams rovněž. Dokonce i Jefferson je toleroval, a když Společenstvo pomohlo Americe ve válce proti berberským pirátům, vymizela veškerá zbylá hořká pachuť.

S Madisonem, Monroem a druhým Adamsem nebyly nikdy žádné problémy.

Až ten zatracený hlupák z Tennessee si umínil, že všechno změní.

Jackson bojoval s Kongresem, Nejvyšším soudem, tiskem, s každým a se všemi. Byl prvním prezidentem, kterého nominovala politická strana, a nikoli nejvyšší političtí představitelé; prvním, který svou kampaň zaměřil na lid a jen díky lidu zvítězil. Nenáviděl politickou elitu, a jakmile se usadil v úřadu, připravil ji o vliv. S piráty se stýkal už dříve, když jako generál ve válce z roku 1812

uzavřel dohodu s Jeanem Lafittem, že zachrání New Orleans před Brity. Měl Lafitta rád, ale po letech, kdy už zastával prezidentský úřad, se dostal do sporu se Společenstvem. Šlo o maličkost, která by se snadno vyřešila, jenže Jackson odmítl ustoupit. Ostatní kapitáni nechtěli jít do konfliktu, a tak si odhlasovali, že nepodniknou žádné další kroky.

Jedině Haleové se vzepřeli.

A nasadili do akce Richarda Lawrence.

Jenže stejně jako dnes, ani tenkrát pokus o atentát nevyšel. Naštěstí Lawrence prohlásili za nesvéprávného a uklidili ho pod zámek do ústavu pro duševně choré. Zemřel tam roku 1861, aniž pronesl jedinou smysluplnou větu.

Že by dnešní fiasko skončilo podobně šťastně?

Oknem salónu viděl trajekt společnosti Bayview na jedné z jeho každodenních cest, při nichž pendluje přes řeku jižně od města Aurora.

Domů už je to kousek.

V hlavě se mu znovu roztočil kolotoč myšlenek.

Cesta, po níž vykročil jeho prapraděd, byla samý výmol.

Po Andrewu Jacksonovi zůstala Společenstvu jizva, která se při čtyřech následujících příležitostech podebrala v otevřenou ránu.

Z celého srdce doufám, že onen nemužný skutek, jenž vám připisuji, se jednoho dne stane vaší zkázou.

Třeba ne, ty parchante mizerná.

Do salónu vešel jeho tajemník. Hale ho pověřil, ať vyhledá ostatní tři kapitány.

„Jsou přítomni v areálu, sešli se u Cogburna.“

„Řekněte jim, že je čekám za hodinu v hlavním domě.“

Tajemník odešel.

Hale se zase zadíval na rozčeřenou hladinu a v brázdě za lodí zahlédl žraločí ploutev. Překvapilo ho to, vždyť už jsou ve vnitrozemí, osmdesát kilometrů od moře. Poslední dobou si všiml, že se v okolních vodách potuluje čím dál víc predátorů. Zrovna před několika dny se mu jeden zakousl do návnady na rybářském prutu a div ho nestrhl do řeky.

Usmál se.

Jsou tvrdí, agresivní a houževnatí.

Stejně jako on.

14. kapitola

AIR FORCE ONE

Malone ztrácel trpělivost. Trápila ho zmínka o tom, že Stephanie Nelleová má nějaké problémy. A neunikla mu prezidentova poznámka.

Přečetl jsem si ten vzkaz,údajněod Stephanie.S důrazem na slovu „údajně“.

Stephanie nebyla jenom jeho bývalá nadřízená, byla to i blízká přítelkyně. Dvanáct let spolu pracovali. Když chtěl odejít předčasně do výslužby, snažila se mu to rozmluvit.

Nakonec ho pochopila a popřála mu hodně štěstí. Za poslední tři roky ale nejednou přišli jeden druhému na pomoc. Mohl se na ni spolehnout a ona na něj právě tak.

To byl jediný důvod, proč zareagoval na její e-mail.

Prezident se vrátil do letadla a kráčel k němu a Davisovi.

Všichni společně se odebrali do konferenční místnosti.

Kabina zůstala prázdná. Na třech plochých obrazovkách běžel přímý přenos CNN, Fox News a jedné lokální newyorské televizní stanice; všechny zabíraly zvenčí prezidentský Boeing 747 a policii odvádějící pryč novináře a televizní štáby. Daniels si sundal sako, povolil si kravatu a rozepnul límeček u košile.

„Posaďte se, Cottone.“

„Radši mi povězte, o co běží.“

Daniels si povzdechl. „To bude fuška.“

Edwin Davis se posadil do křesla.

Malone se rozhodl udělat totéž a poslechnout si, s čím přijdou.

„Planetě se jistě uleví, když se dozvěděla, že lídr svobodného

světa

přežil,“

utrousil

Daniels

s

nepřehlédnutelným sarkasmem.

„Jinak to nešlo,“ omlouval se Davis.

Daniels se ztěžka sesul do křesla. Měl před sebou posledních šestnáct měsíců v prezidentském úřadu. Malonea by zajímalo, jak to ponese, až ztratí postavení v čele státu.

Role exprezidenta musí být drsná. Jeden den nesete na svých bedrech veškerou tíži světa, a pak úderem poledne 20. ledna po vás najednou neštěkne ani pes.

Daniels si zamnul obličej. „Onehdy jsem si vzpomněl na historku, kterou mi kdysi kdosi vyprávěl. Na vršku kopce stáli dva býci a dívali se dolů na hemžení hezkých krav.

Mladý býk prohlásil: ,Seběhnu dolů a jednu tu fešandu obskočím.’ Ale starý býk mu nesedl na lep. Zůstal, kde byl.

Mladý provokoval dál, zpochybňoval jeho zdatnost a vytrvale dotíral: ,Pojď, poběžíme dolů a jednu obskočíme.’

Nakonec starý býk naklonil hlavu ke straně a vyzval mladšího druha: ,Co kdybychom radši dolů normálně sešli a obskočili je všechny?’„

Malone se usmál. Měl pro mladého býčka pochopení.

Na televizních obrazovkách se objevil zdálky pořízený, neostrý záběr prezidentského boeingu a dvou aut přijíždějících ke schůdkům. Vystoupili z nich tři agenti ve stejných bundách FBI, jakou pořád měl na sobě i on sám, a s čepicemi na hlavách.

Jeden začal stoupat nahoru.

Malone vycítil, že jeho společníci na něco čekají. Přebral si metaforické poselství Danielsovy historky a to ho přimělo k otázce: „Na koho šijete boudu?“

Prezident namířil ukazováčkem nejdřív na něj a pak na Davise. „Vy dva už jste se skamarádili?“

„Jsme jedna rodina,“ ujistil ho Malone. „Planu k němu bratrskou láskou. Co vy, Edwine?“

Davis potřásl hlavou. „Věřte nám, Cottone. Mrzí nás, k čemu došlo.“

Dveře konferenční místnosti se otevřely a dovnitř vkráčela Cassiopeia. Už si sundala tmavomodrou bundu a čepici, takže bylo vidět její vlhké tmavé vlasy.

Vypadala nádherně, jako vždycky.

„Večeři a divadlo ti sice nenabídnu,“ uvítal ji Malone, „ale snad aspoň Air Force One.“

Usmála se. „S tebou se člověk vážně nenudí.“

„Když jsme se tu všichni tak pěkně sešli,“ ozval se Daniels, „můžeme přejít k věci.“

„K jaképak asi?“ neodpustila si Cassiopeia.

„Mě taky těší, že vás zase vidím,“ opáčil prezident.

Malone věděl, že Cassiopeia spolupracovala s Danielsem při nějaké příležitosti už dřív, společně se Stephanií. Ty dvě se měly rády. Jejich přátelství sahalo hluboko do minulosti ke Stephaniinu zesnulému manželovi Larsovi. Takže taky nerada uslyší, že se Stephanie dostala do potíží.

Cassiopeia pokrčila rameny. „Já nevím, jestli mě to má těšit. Zatkli mě, prý za to, že jsem se vás pokusila zabít.

Jelikož jste očividně naživu, proč jsme tady?“

Danielsovi ztvrdly rysy. „Nebude se vám to líbit. Ani trochu.“

15. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale odešel z lodi a zamířil na břeh. Posádka přivazovalaDobrodružstvíke konci šedesát metrů dlouhého mola. Pozdně letní slunce se ztrácelo pod západním obzorem a do vzduchu prosákl důvěrně známý chlad.

Všechna okolní půda podél řeky, přes padesát čtverečních kilometrů, patřila Společenstvu. Před staletími si ji rovným dílem rozdělily čtyři rodiny. Bath ležel několik kilometrů na východ. Stala se z něj ospalá díra s 267 obyvateli, většinu obydlí tvořily víkendové domky a chatky u řeky. Z dávné slávy nezbylo zhola nic. Haleovi svou čtvrtinu panství odjakživa pečlivě udržovali. Na lesnatém pozemku byly roztroušeny čtyři samostatné usedlosti, po jedné pro každého z Haleových potomků a jedna pro něj samotného. Trávil tady většinu času. V bytech v New Yorku, Londýně, Paříži a Hongkongu pobýval, jen když to bylo nutné. Podobně žily i ostatní klany. Takhle to chodilo od roku 1793, kdy Společenstvo vzniklo.

Na břehu na něj čekal elektrovozík. Nasedl a projel houštinami dubů a borovic ke svému domu, panskému sídlu vybudovanému roku 1883 ve stylu královny Anny, které oplývalo asymetrickými prvky a dramatickými střešními liniemi. Všechna tři podlaží obtáčely balkóny a kryté terasy, na něž se vycházelo z dvaadvaceti pokojů. Olivová budova působila osobitým a vlídným dojmem. Střechu kryla načervenalá a šedá břidlice, okna se skládala z kosočtverečných tabulek a dveře měly mahagonový odstín.

Vyřezávané panely pro ně zhotovili ve Filadelfii, dopravili je po vodě na jih a od řeky dovezli na místo určení volským potahem.

Jeho předkové uměli žít. Vybudovali si vlastní říši a předali ji dětem. Tím palčivější byly momentální nesnáze.

Hale rozhodně nemínil zůstat posledním článkem dlouhé rodové linie.

Zastavil vozík a obhlížel si okolní pozemky.

V lese za jeho zády bylo ticho jako v kostele. Hlubokým přítmím se klikatily prosekané pěšiny zezlátlé zapadajícím sluncem. Posádka udržovala panství v dokonalém chodu.

Někdejší mléčnici předělala na dílnu. Z udírny se stalo komunikační a bezpečnostní centrum. Latríny dávno zmizely, ale sroubené stodoly zůstaly a skladovalo se v nich farmářské nářadí. Hale byl obzvlášť hrdý na loubí obrostlé vinnou révou; jeho hrozny patřily k nejsladším široko daleko. Přemítal, jestli je doma některé z jeho dětí. Všechny byly dospělé a vstoupily do manželství, ale vlastní potomstvo zatím neměly. Pracovaly v legálních rodinných podnicích a znaly rodinnou historii, ale o otcových aktivitách neměly tušení. Ty odjakživa zůstávaly jen mezi hlavou rodu a jedním vybraným potomkem. Haleův bratr a sestra nevěděli o existenci Společenstva dodnes. Blížila se doba, kdy si také Hale bude muset vybrat následovníka a začít ho zaučovat, jako to jeho otec udělal s ním.

Zase se rozjel.

Štěrková silnice vedla souběžně s nejúrodnějším sójovým polem, po druhé straně se rozprostíral les plný vysoké zvěře. Zdálky sem zalétal kosí alt, závěrečné trylky ptačí balady. Haleův život se odjakživa odehrával převážně venku, ve volném prostoru. Jeho předkové se přistěhovali do Ameriky z Anglie někdy kolem roku 1700. Plavba přes Atlantik jim trvala tak dlouho, že králíci stačili třikrát vrhnout mláďata.

Popis onoho prvního Halea se mu odjakživa zamlouval.

Energický inteligentní muž sršící důvtipem a osobním kouzlem, se schopnostmi nejrůznějšího druhu.

John Hale přicestoval do Charlestonu v Jižní Karolíně na Boží hod vánoční. O tři dny později vyrazil na sever stezkami, které znali pouze indiáni. Dva týdny poté objevil řeku Pamlico a modrý, stromy obkroužený záliv a postavil si nedaleko dům. Založil přístav chráněný před útoky vodních mas, z něhož se východním směrem dalo snadno doplout k moři. Pojmenoval ho Bath Town a po pěti letech bylo založení města oficiálně schváleno.

Ctižádost Johna Halea neopouštěla. Stavěl lodi a vydělal si jmění na obchodu otroky. Jak jeho bohatství a pověst rostly, rostl i Bath a stal se střediskem námořních aktivit a líhní pirátů. Bylo tudíž jedině přirozené, že se pirátem stal i Hale. Kořistil z britských, francouzských i španělských lodí.

Když roku 1717 král Jiří vyhlásil Zákon o milosrdenství, jímž zprošťoval viny všechny, kdo se pod přísahou zřeknou pirátství, Hale složil přísahu a navenek se stal uznávaným plantážníkem a bathským radním. Potají však jeho lodě řádily na mořích dál, ale zaměřovaly se výhradně na Španěly, což Britům ani v nejmenším nevadilo. Kolonie představovaly ideální trh pro nákup a prodej nelegálního zboží. Podle britských zákonů se veškeré zboží z Ameriky smělo vyvážet výlučně na anglických lodích s anglickou posádkou. Vzhledem k vysokým nákladům a nedostatečné nabídce přepravy to byla hotová noční můra. Obchodníci a guvernéři z kolonií tudíž vítali piráty s otevřenou náručí, protože ti jim dokázali žádanou službu poskytnout za rozumnou cenu. Z mnoha amerických přístavů se stala pirátská doupata a Bath patřil k nejdůležitějším a nejrušnějším. Poté propukla válka o nezávislost, spojenecké vztahy se změnily a došlo k ustavení Společenstva.

Od té doby byly jejich čtyři rody nerozlučně spjaty.

Na důkaz naší jednoty a oddanosti společné věci má každý muž právo hlasovat o významných záležitostech; dále má právo na rovný podíl ze všech ukořistěných čerstvých potravin či silného alkoholu a smí jich užívat po libosti.

Žádný muž se nesmí vyvyšovat nad kohokoli jiného a každý je povinen bránit své druhy.

Věty ze stanov, které si vzal k srdci.

Zastavil vozík před další stavbou na svém panství.

Tenhle dům měl valbovou střechu, štítové stěny, po stranách vikýře a na jednom konci vížku. Byl dvoupodlažní a vcházelo se do něj podezděným schodištěm. Půvabný exteriér maskoval skutečnost, že slouží jako vězení.

Hale vyťukal na těžké dubové dveře smluvený signál a nadzvedl závoru. Zdi kdysi bývaly jen z cihel a trámů. Teď byly díky nejmodernější technologii zvukotěsné. Uvnitř se nacházely čtyři cely. Nebyl to žádný děsivý žalář, nicméně vězení to bylo. A hodilo se.

Například před několika dny, kdy Knox vyrazil za svým úkolem.

Hale vyšel do prvního patra a přistoupil k železným mřížím. Vězeň na druhé straně se zvedl z dřevěné pryčny a stanul proti němu.

„Máte dost pohodlí?“ zeptal se Hale. Cela měla tři krát tři metry, takže ve srovnání se stísněnými prostory, které museli snášet jeho předkové, byla vcelku prostorná.

„Nepotřebujete něco?“

„Klíč ode dveří.“

Usmál se. „I kdybych vám ho dal, nemáte kam jít.“

„Měli pravdu, když tvrdili, že nejste vlastenec, ale zlodějský pirát.“

„Tuhle nadávku jsem si dneska vyslechl už podruhé.“

Zajatec popošel těsně k mřížím, takže ho od Halea dělilo necelých půl metru. Hale si všiml ušmudlaných šatů a unavené tváře. Bylo mu řečeno, že poslední tři dny skoro nejí.

„Nikoho nezajímá, že mě tu držíte.“

„Tím si nejsem tak jistý. Zatím jim nedošlo, v jakém jste nebezpečí,“ opáčil Hale.

„Snadno se beze mě obejdou.“

„Caesara jednou zajali sicilští piráti. Požadovali výkupné dvacet pět talentů ve zlatě. Byl přesvědčen, že má vyšší cenu, a trval na tom, ať požadavek zvednou na padesát. Ty nakonec také dostali. Jakmile byl propuštěn, začal své únosce sveřepě pronásledovat a pozabíjel je do posledního.“ Hale se odmlčel. „Na kolik se odhadujete vy?“

Skrz mříže přilétl plivanec a přistál mu na obličeji.

Zavřel oči, zvolna sáhl do kapsy pro kapesník a otřel si tvář.

„Vlezte mi na záda,“ prohlásil zajatec.

Hale sáhl do druhé kapsy a vyndal stříbrný německý zapalovač, na kterém bylo vyryto jeho jméno, před dvěma lety ho dostal od dětí k Vánocům. Zapálil kapesník a prohodil hořící látku mřížemi proti vězni.

Stephanie Nelleová uskočila a nechala plápolající chumel spadnout na zem. Aniž spustila z Halea oči, zadupala plameny botou.

Unesl ji, aby tím poskytl službu někomu dalšímu, ale v posledních dnech si lámal hlavu, jak zajatkyně využít ke svým účelům. Pokud se ovšem potvrdí Knoxova zpráva, že se v New Yorku povedlo rozluštit šifru, ztratí pro něj význam.

Vzhledem k tomu, co se právě odehrálo, doufal, že to tak dopadne.

„Ujišťuji vás,“ řekl jí, „že toho, co jste udělala, budete litovat.“

ČÁST DRUHÁ

16. kapitola

Malone sevřel opěrky křesla. Air Force One se vznesl z ranveje a nabral směr na jih, zpátky do Washingtonu.

Všichni pořád seděli v konferenční místnosti.

„Měl jsi těžký pracovní den, miláčku?“ zeptala se ho Cassiopeia.

Viděl, jak se jí uličnicky blýsklo v očích. Jiná žena by se na jejím místě vztekala, ale Cassiopeia přijímala nenadálé zvraty lépe než kdokoli jiný, koho znal. Byla chladnokrevná, uvážlivá, soustředěná. Vzpomněl si na jejich první setkání -

jedné tmavé noci ve Francii, v Rennes-le-Château, kdy jel na motorce a ona po něm vystřelila.

„Jako obvykle,“ odvětil. „Ocitl jsem ve správnou dobu na špatném místě.“

Zasmála se. „Prošvihl jsi možnost obdivovat mě v krásných šatech.“

Než odešel z hotelu, zmínila se mu, že se zastaví u Bergdorfa Goodmana. Těšil se, že uvidí, co si koupila.

„To zkažené rande mě mrzí,“ omluvil se znovu.

Pokrčila rameny. „Podívej, kde jsme skončili.“

„Rád vás konečně poznávám,“ prohodil ke Cassiopeii Edwin Davis. „V Evropě jsme se minuli.“

„Tenhle můj výlet do New Yorku byl v podstatě improvizace,“ promluvil Danny Daniels. „Tedy aspoň do té míry, do jaké si prezident může improvizaci dovolit.“

Pustil se do vysvětlování, že jeho blízký přítel a celoživotní podporovatel pořádal oslavu odchodu do důchodu. Daniels dostal pozvání, ale teprve před několika měsíci se rozhodl, že ho přijme. Mimo Bílý dům o jeho cestě až do včerejška nikdo nevěděl a médiím bylo sděleno všehovšudy to, že prezident zavítá do New Yorku. Nic přesnějšího o místě, hodině a trvání návštěvy. Hosté měli u vstupu do centra Cipriani projít detektorem kovů. Jelikož nikdo, dokonce ani média, neznal předem nic bližšího, Tajná služba věřila, že cesta je přijatelně bezpečná.

„Je to pokaždé totéž,“ konstatoval Daniels. „Ke každému atentátu nebo pokusu o atentát dojde kvůli něčí hlouposti.

Lincoln, McKinley a Garfield neměli ochranku. Stačilo k nim přistoupit a zastřelit je. Kennedyho ostrahu stáhli z politických důvodů. Chtěli, aby se k němu lidé dostali co nejblíž, a tak oznámili, že bude projíždět v otevřeném voze rušnou ulicí. ,Přijďte se podívat na prezidenta.’„ Daniels potřásl hlavou. „Reagan schytal kulku proto, že se povedlo prolomit ochrannou linii. Vždycky někdo udělá nějakou botu. Tentokrát jsem to byl já.“

Malonea jeho sebekritičnost udivila.

„Mermomocí jsem na té cestě trval. Všechny jsem přesvědčoval, že se nic nestane. Udělali několik bezpečnostních opatření a chtěli jich udělat víc. Já řekl ne.“

Letadlo se ustálilo v letové hladině. Malone si párkrát přimáčkl dlaně k uším, aby vyrovnal změnu tlaku.

„Když jste se pro tu cestu rozhodl, kolik lidí o tom vědělo?“ zeptala se Cassiopeia.

„Ne tolik, kolik mělo.“

Maloneovi to připadalo jako hodně zvláštní odpověď.

„Kde jste se vzal v té místnosti?“ obrátil se k němu prezident.

Malone mu pověděl o Stephaniině e-mailu, kartovém klíči, který na něj čekal v hotelu St. Regis, a o tom, co našel.

Podal Cassiopeii lístek z obálky, aby si ho přečetla.

Daniels pokynul Davisovi. Ten vytáhl z kapsy přenosný magnetofon a přisunul jim ho přes stůl.

„Tohle je záznam zabezpečeného rádiového přenosu krátce po střelbě, když jste se snažil zmizet z Hyattu,“ oznámil.

Daniels stiskl přehrávání.

Všem agentům, pozor. Podezřelý má na sobě bleděmodrou košili, světlé kalhoty a už je bez saka. Právě vychází z lobby hotelu Grand Hyatt do tunelu na nádraží Grand Central. Jdu za ním.

Prezident vypnul přístroj.

„Nikdo o tom nemohl vědět,“ prohlásil Malone.

„To hlášení nepřišlo od žádného našeho agenta,“ řekl Davis. „A jak víte, veřejnost nemá na tyhle frekvence přístup.“

„Poznáváte ten hlas?“ zeptal se Daniels.

„Těžko říci. Vysílačka a statická eletřina zkreslují. Ale zní mi povědomě.“

„Asi máš obdivovatele,“ utrousila Cassiopeia.

„A převezl vás,“ připomněl Daniels. „Stejně jako nás.“

Wyatta odvezli kolem Columbus Circle do manhattanské Upper West Side, méně komerční čtvrti s řidším provozem, malebnými obchůdky a cihlovými činžovními domy. Do jednoho takového ho odvedli. Vyjeli do prvního patra a vešli do prostorného, skoro nezařízeného bytu s dřevěnými roletami na oknech. Odhadl, že je to nejspíš tajný byt.

Čekali tam na něj dva muži.

Oba byli zástupci ředitele, jeden ze CIA, druhý z NSA.

Toho z Národní bezpečnostní agentury znal blíž, prvního jenom od vidění. Ani jeden se netvářil nadšeně, že ho vidí.

Zůstal s nimi o samotě; jeho doprovod se stáhl na chodbu u výtahů.

„Nepovíte nám, co jste dneska podnikal?“ zeptal se ten ze CIA. „Kde jste se vzal v Grand Hyattu?“

Wyatt všechny, kdo měli něco společného se CIA, bytostně nesnášel. Sice pro ně příležitostně pracoval, ale jen proto, že dobře platili.

„Kdo tvrdí, že jsem tam byl?“

Muž ze CIA podrážděně přecházel sem a tam. „Nehrajte na nás divadlo, Wyatte. Byl jste tam. Proč?“

Zajímavé, že ti dva mají o jeho zakázce přinejmenším hrubý přehled.

„To díky vám se tam objevil Malone?“ zeptal se ten z NSA.

„Proč myslíte?“

Muž ze CIA vytáhl kapesní magnetofon a pustil ho.

Wyatt uslyšel svůj vlastní hlas, jak vysílačkou informuje Tajnou službu, že Malone míří na nádraží Grand Central.

„Zeptám se vás znova. To s Malonem byl váš nápad?“

„Podle všeho bylo štěstí, že se tam objevil.“

„A co kdyby se mu nepovedlo tu věc zarazit?“ zeptal se ten z NSA.

Odpověděl mu stejně jako předtím Carbonellové.

„Nestalo se.“ Nemínil těm idiotům nic víc vysvětlovat, ale ani on se zvědavosti neubránil. „Proč jste ji nezarazili vy?

Očividně jste tam byli.“

„Věděli jsme kulový,“ vybuchl ten ze CIA. „Celý den jsme doháněli promarněný čas.“

Wyatt pokrčil rameny. „Zřejmě jste ho nakonec dohnali.“

„Ty zmrde,“ zařval muž ze CIA. „S Carbonellovou šťouráte do našich záležitostí. Oba se snažíte zachránit to podělaný Společenstvo.“

„S někým si mě pletete.“

Wyatt se v duchu usnesl, že se zařídí podle rady Carbonellové a zítřkem počínaje se začne věnovat golfu.

Časem si tu hru oblíbí a hřiště mají v ohrazeném obytném areálu, kde bydlel, přímo parádní.

„Víme o vás s Malonem všechno,“ vyštěkl ten z NSA.

Choval se klidněji než jeho kolega, ale i na něm bylo znát napětí. Wyatt věděl, že NSA inkasuje každoročně ze zpravodajského rozpočtu miliardy. Strkala prsty do všeho, včetně tajného odposlouchávání skoro všech příchozích i odchozích zámořských telefonních hovorů na americkém území.

„Při kárném řízení vystupoval Malone jako hlavní svědek proti vám,“ konstatoval muž z NSA. „Omráčil jste ho, abyste mohl povolat do přestřelky tři muže ze zálohy.

Dva z nich zahynuli. Malone proti vám vznesl obvinění. Jak zněl závěr?Zbytečné riziko, ignorování možných ztrát na životech. Dostal jste padáka. Po dvaceti letech. Penze v trapu. Odešel jste s prázdnýma rukama. Řekl bych, že máte s Cottonem Malonem nevyřízené účty.“

Ten ze CIA na něj namířil ukazováčkem. „Co Carbonellová? Najala si vás, abyste jí pomohl se Společenstvem? Abyste se jim pokusil zachránit kůži?“

O Společenstvu věděl Wyatt pramálo, jen to, co zjistil ze skrovných informací v dokumentaci od Carbonellové.

Všechny se vztahovaly bezprostředně k atentátu. O širších souvislostech a pozadí tam nebylo prakticky nic. Dostal instrukce ohledně kormidelníka Clifforda Knoxe, který měl atentát na Danielse provést. V posledních dnech sledoval Knoxův pohyb po hotelu Grand Hyatt. Počkal si na jeho odchod, aby si mohl prohlédnout narafičená zařízení a nechat vzkaz Maloneovi.

„Byli to ti piráti, kdo se pokusil zabít Danielse?“ zeptal se muž z NSA. „Vy přece víte, kdo tam ta odpalovací zařízení nainstaloval, viďte?“

Jelikož Wyatt nevěřil, že od zbraní vede z Hyattu stopa kamkoli dál, ani ho nenapadlo posloužit jim jako hlavní svědek obžaloby. Víc ho pálil naléhavější a mnohem podstatnější problém. Začínalo mu svítat, že se namočil do jakési zpravodajské občanské války. CIA a NSA se zřejmě dostaly do křížku s NIA a jádrem sporu je Společenstvo. Nic nového pod sluncem. Spolupráce zpravodajských agentur tradičně kulhá na obě nohy.

Přesto tahle roztržka působila jinak.

Mnohem osobněji.

A to mu dělalo starost.

17. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale vešel do svého domu. Urážka Stephanie Nelleové ho nepřestávala pálit. Byl to nejčerstvější důkaz setrvalé nevděčnosti Ameriky. Po všem, co Společenstvo pro zemi udělalo během americké revoluce i po ní, mu plivnou do tváře.

Zastavil se v hale u paty hlavního schodiště a urovnal si myšlenky. Tajemník mu venku ohlásil, že ostatní tři kapitáni už dorazili. Musí s nimi opatrně. Vzhlédl k jednomu z mnoha obrazů pověšených na dubovém obložení stěn. Byl na něm jeho prapraděd, který žil na týchž pozemcích a také zaútočil na prezidenta.

Abner Hale.

Jenže v 19. století se dalo přežívat snáz, protože svět býval mnohem větší. Člověk v něm mohl beze stopy zmizet.

Hale si často představoval, jaké to tehdy asi bývalo, brázdit oceányjako řvoucí lvi, kteří hledají, koho by zhltli,jak to vyjádřil jistý kronikář. Nepředvídatelný život uprostřed mořských vln, život bez domova, ničím nespoutaný až na několik málo pravidel zformulovaných do stanov, na nichž se shodla celá posádka.

Několikrát se zhluboka nadechl a urovnal si oděv. Prošel chodbou a vstoupil do knihovny, prostorné obdélníkové místnosti s klenutým stropem a řadou oken rámujících vyhlídku do ovocného sadu. Před deseti lety nechal knihovnu přestavět, odstranil většinu stop otcova vkusu a úmyslně se místnosti pokusil dodat zdání anglického venkovského sídla.

Zavřel za sebou dveře a pohlédl na tři muže usazené v křeslech z vínového sametu, zdobených střapci.

Charles Cogburn, Edward Bolton a John Surcouf.

Dva z nich měli kníry, všichni byli štíhlí a mhouřili oči, jako by se dívali do sluníčka. Byli to mořští vlci stejně jako on, signatáři platných stanov Společenstva, hlavy rodů spjatých navzájem posvátnou přísahou. Tušil, že se jim strachy svírá žaludek podobně jako Abneru Haleovi v roce 1835, kdy se také zachoval jako hlupák.

Rozhodl se začít otázkou, na kterou předem znal odpověď. „Kde je kormidelník?“

„V New Yorku,“ odvětil Cogburn. „Snaží se minimalizovat škody.“

Výborně. Zřejmě se rozhodli jednat aspoň jakžtakž upřímně. Byl to on, kdo je přede dvěma měsíci informoval o Danielsově neohlášené návštěvě New Yorku a předložil k úvaze, jestli té příležitosti nevyužít. Podrobně to prodiskutovali a hlasováním rozhodli. „Nemusím vám snad připomínat, co je nabíledni: Usnesli jsme se, že atentát nepodnikneme.“

„Změnili jsme názor,“ ozval se Bolton.

„A tys byl samozřejmě pro.“

Boltonové se odjakživa vyznačovali ztřeštěnou útočností.

V roce 1607 jejich předkové pomáhali založit Jamestown a časem na zásobování nové kolonie zbohatli. Při jedné plavbě dovezli novou odrůdu tabáku, které se v písčité půdě skvěle dařilo a stala se nejcennějším virginským vývozním artiklem.

Nakonec se jejich potomci usadili v obou Karolínách, hlavně v Bathu, a dali se nejdřív na pirátství, později na korzárství.

„Myslel jsem, že se tím vyřeší náš problém,“ hájil se Bolton. „Viceprezident by nás nechal na pokoji.“

Hale se neudržel: „Víte houby, co by se dělo, kdyby se vám to povedlo.“

„Jedno ale vím, Quentine,“ vmísil se do rozhovoru John Surcouf. „Hrozí mi, že skončím ve vězení a přijdu o všechno, co naše rodina vlastní. Nebudu sedět s rukama v klíně a čekat, kdy k tomu dojde. I když nám to nevyšlo, aspoň jsme vyslali jasný signál.“

„Komu? Chcete se snad přihlásit k odpovědnosti? Ví někdo v Bílém domě, že jste ten atentát nařídili vy tři? Jestli ano, jak dlouho asi potrvá, než vás zatknou, co myslíte?“

Všichni mlčeli.

„Byl to pitomý nápad. Nepíše se rok 1865, dokonce ani rok 1963. Tohle je nový svět s novými pravidly.“

Hale připomněl sám sobě, že rodinná historie Surcoufových se od ostatních liší. Začínali jako stavitelé lodí, přistěhovali se do Karolín krátce poté, co John Hale založil Bath. Z větší části financovali rozvoj města, reinvestovali svoje zisky do místní komunity a pomáhali městu růst. Několik se jich stalo guvernéry kolonie. Jiní vybavili šalupy a vydali se na moře. První polovina 18.

století byla zlatým věkem pirátství a Surcoufové si urvali pořádný díl kořisti. Posléze svoje aktivity jako mnozí další legitimizovali a stali se korzáry. K počátku 19. století, kdy svými penězi pomáhali financovat napoleonské války, se vázala zajímavá historka: Jeden Surcouf, který tenkrát žil v Paříži a těšil se přátelským vztahům s císařem, se panovníka zeptal, jestli si smí v jednom svém sídle postavit terasu a vydláždit ji francouzskými mincemi. Napoleon odmítl, protože nechtěl, aby lidé šlapali po jeho portrétu. Surcouf se nenechal odradit. Postavil terasu císaři navzdory, ale vyhnul se sporu tím, že ji dal vydláždit mincemi postavenými na bok, hranou nahoru. Pozdější Surcoufové bohužel zacházeli s penězi stejně pošetile.

„Podívejte,“ ztlumil Hale hlas. „Já vaše obavy chápu.

Taky se bojím. Ale lítáme v tom všichni společně.“

„Mají dokumentaci ke všem kontům,“ zamumlal Cogburn. „Všechny moje švýcarské banky vyměkly.“

„Moje taky,“ přisvědčil Bolton.

Dohromady měli na účtech v zámoří několik miliard dolarů a jakživi z nich na dani z příjmu nezaplatili ani cent.

Všichni dostali vyrozumění od státního zástupce Spojených států, že jsou předmětem federálního vyšetřování. Hale předpokládal, že se justice rozhodla pro čtyři oddělené žaloby namísto jedné společné, aby je postavila proti sobě a aby nemohli sdílet zdroje.

Jenomže žalobci podcenili sílu stanov.

Společenstvo vzešlo z pirátských kořenů, tedy z komunity, která byla nepochybně drsná, divoká a nenasytná, ale řídila se vlastními zákony. Pirátská společenstva se zorganizovala kolem sdíleného zaměření na zisk, vzájemnou prospěšnost a podporu společného podnikání. Chytře se držela toho, co postřehl Adam Smith:Vznikne-li mezi lupiči a vrahy nějaké společenské uspořádání,musejí se přinejmenším vyvarovat toho, aby loupili a vraždili ve vlastních řadách.

A piráti se tím řídili.

Takzvaný zákon pobřeží vyžadoval, aby byly před každou plavbou sepsány stanovy, které specifikují pravidla chování, tresty a způsob dělení kořisti mezi důstojníky a posádku. Každý odpřisáhl na Bibli, že bude poslušen odsouhlasených ustanovení. Pak spolkl doušek rumu smíseného se střelným prachem a podepsal se podél okraje -

zásadně ne dolů pod poslední řádek. Tím se zdůrazňovalo, že nikdo, dokonce ani kapitán, není přednější než ostatní. Ke schválení stanov se vyžadoval jednomyslný souhlas. Když se někomu nezamlouvaly, mohl loď bezevšeho opustit a jít si hledat výhodnější podmínky jinam. Pokud se spojilo více lodí, byly sepsány dodatečné stanovy o partnerství. A právě tak vzniklo Společenstvo. Čtyři rody se spojily kvůli společnému cíli.

Zradit posádku nebo kteréhokoli druha, dezertovat či couvnout z boje se trestá, jak kormidelník nebo většina uznají za vhodné.

Nikdo nezradí druha.

Anebo přinejmenším zradu nepřežije, aby z ní těžil.

„Moji účetní jsou v presu,“ svěřil se Bolton.

„Tak se jich zbavte,“ opáčil Hale. „Místo prezidenta jste měli zabít radši je.“

„To pro mě není jen tak,“ namítl Cogburn.

Hale do něj zabodl pohled. „Zabíjení nikdy není jen tak, Charlesi. Ale občas to bez něj nejde. Chce to umět si vybrat správnou chvíli a způsob.“

Cogburn neodpověděl. On a ti dva další si správnou chvíli zjevně nevybrali.

„Pevně věřím, že kormidelník odvedl dobrou práci,“ pokusil se Surcouf uvolnit napětí. „Nepovede k nám žádná stopa. Ale přesto máme problém.“

Hale popošel k bambusovému stolku u stěny obložené borovicí. Stalo se, co se nemělo stát. Ale možná to byl účel.

Pohroz trestním stíháním a počkej, k čemu lidi dožene strach. Možná je za tím vším kalkul, že se kapitáni zničí sami a ušetří úřadům peripetie s procesy a vězněním. Ale nikdo jistě nepředpokládal, že dojde k atentátu na prezidenta Spojených států.

On sám vyzkoušel vlastní formu diplomacie a ta selhala.

Ponížení, které zakusil při své návštěvě v Bílém domě, se mu dodnes zadíralo do mysli jako čerstvá rána. Podobně dopadl se svou návštěvou roku 1834 Abner Hale, také pohořel. Jenže on se chtěl z předkových chyb poučit, ne je zopakovat.

„Co uděláme?“ zeptal se Cogburn. „Už jsme došli skoro na konec prkna.“

Hale se usmál narážce na stereotypní představu muže se zavázanýma očima, kterého pirátští kapitáni donutí sejít na konci prkna rovnou do moře. Ve skutečnosti ten trest používali jen změkčilci, kteří se vyhýbali prolévání krve nebo chtěli sami sobě namluvit, že za něčí smrt nenesou odpovědnost. Srdnatí a odvážní dobrodruzi, ti legendární, kteří se dodnes objevují v nesčetných knihách a filmech, se ani tváří v tvář smrti nebáli podívat protivníkům do očí.

„Vztyčíme vlajku na stěžeň,“ odvětil.

18. kapitola

AIR FORCE ONE

Cassiopeia poslouchala, jak Danny Daniels vysvětluje, že hlas z vysílačky informoval všechny pátrače, koho mají hledat.

„Musel být přímo u toho,“ prohlásil Malone. „V lobby Grand Hyattu. Jedině tak mohl zjistit, kam jsem šel. Když jsem odcházel, hotel teprve začínali vyklízet.“

„Náš záhadný muž navíc věděl, co a jak do vysílačky říkat,“ poznamenal Davis.

Cassiopeia pochopila, kam tím míří. Musel v tom mít prsty někdo z vládních agentur anebo aspoň někdo, kdo se v nich vyzná. Postřehla v Danielsových očích výraz, který zahlédla už jednou, v Camp Davidu, se Stephanií.

Prozrazoval, že prezident ví ještě něco dalšího.

Daniels na svého personálního šéfa kývl. „Povězte jim to.“

„Před šesti měsíci jsem měl v Bílém domě návštěvu.“

Davis zpoza pracovního stolu hleděl na muže sedícího naproti. Věděl o něm, že je mu padesát šest let a jeho rodinné kořeny sahají do dob před americkou revolucí. Byl vysoký, měl zářivé zelené oči a výraznou čelist, která se zdála tvrdá jako pancíř. Hladké čelo mu věnčil půlkruh hustých dlouhých černých vlasů, už mírně prošedivělých a sčesaných dozadu jako hříva stárnoucího lva. Zuby se mu třpytily jako perly; dojem kazila jen mezera mezi dvěma předními. Na sobě měl drahý oblek, který se k němu na rozdíl od pronikavého hlasu dokonale hodil.

Quentin Hale vládl rozsáhlému firemnímu impériu, do nějž patřily výrobní závody, banky i obchodní řetězce. Patřil k největším pozemkovým vlastníkům v zemi, vlastnil nákupní centra a kancelářské budovy skoro v každém větším městě. Jeho čistý zisk se počítal na miliardy, takže se vytrvale

objevoval

v

žebříčku

nejbohatších

lidí

uveřejňovaném v časopiseForbes. A rovněž patřil k podporovatelům prezidenta, přispěl statisíci dolarů na obě jeho volební kampaně, což mu zaručovalo právo osobně se setkat s personálním šéfem Bílého domu.

Jenže to, co právě prohlásil, vyrazilo Davisovi dech.

„Říkáte, že jste pirát?“

„Korzár.“

Davis si uvědomoval rozdíl. Pirát je zločinec, zatímco počínání korzárů je legální, protože operují na základě oficiálního patentu uděleného vládou, který je opravňuje útočit na nepřátele.

„Za americké revoluce mělo kontinentální námořnictvo všehovšudy 64 válečných lodí,“ řekl Hale. „Zajaly 196

nepřátelských plavidel. Ve stejné době 792 korzárů s oprávněním Kontinentálního kongresu zajalo nebo zničilo 600 britských lodí. Během války z roku 1812 tloukl rozdíl do očí ještě víc: Pouhých 23 lodí námořnictva a 254

zajatých nepřátelských. Za totéž období 517 korzárů, kteří dostali od Kongresu patent, zajalo 1300 plavidel. Vidíte, jakou službu jsme vlasti prokázali.“

Davis to viděl, ale zajímalo ho, kam tím návštěvník míří.

„Válku

o

nezávislost

nevyhrály

kontinentální

armády,“ pokračoval Hale. „Byla to devastace anglického obchodu, která způsobila, že se vítr obrátil. Korzáři přenesli válku přes Atlantik ke břehům Anglie a vytrvale drancovali britské pobřeží. Ohrožovali nákladní lodi přímo v přístavech a prakticky zarazili veškerý obchod. Obchodníci ztropili povyk. Pojištění nákladů narostlo tak závratně, že Britové začali používat k transportu svého zboží francouzské lodě.

To bylo tenkrát něco neslýchaného.“

Davisovi neunikl nádech hrdosti v návštěvníkově hlasu.

„Obchodníci nakonec donutili krále Jiřího, aby bojů v Americe zanechal. Proto válka skončila. Historie jasně ukazuje, že nebýt korzárů, americká revoluce by nezvítězila.

Nejednou to připustil sám George Washington.“

„Jak to souvisí s vámi?“ zeptal se Davis.

„Jedním z těch korzárů byl můj předek. Spolu s třemi dalšími rodinami jsme během revoluce udržovali na moři hodně lodí a z ostatních jsme utvořili organizovanou bojovou sílu. Někdo musel útoky koordinovat. Byli jsme to my.“

Davis usilovně vzpomínal a pátral v paměti. Hale mluvil pravdu. Korzáři díky patentům směli kořistit od nepřátel vlasti, aniž jim za to hrozil trest. Zeptal se: „Vlastní vaše rodina korzárský patent?“

Hale přikývl. „Měli jsme ho a pořád ho máme. Přinesl jsem ho.“

Sáhl do kapsy saka a vyndal poskládaný list papíru.

Davis ho rozložil a uviděl fotokopii dokumentu starého přes dvě stě let. Zčásti byl tištěný, zčásti psaný ručně.

George Washington,

prezident Spojených států amerických Všem, jimž se toto dostane do rukou: Buďtež pozdraveni.

Vězte,že v souladu s usnesením Kongresu Spojených států, vydaným v této záležitosti a přijatýmdne devátého února tisíc sedm set devadesát tři,udílím tímto oprávněníArchibaldu Haleovi, jímž se povoluje a úředně schvaluje, aby svrchu zmíněný, jeho důstojníci, poddůstojníci a posádkynapadali, podmaňovali si a zajímali kteréhokoli jednotlivého a všechny nepřátele Spojených států amerických a zabavovali všechen jejich majetek.

Veškeré zabavené předměty včetně oděvů, zbraní, výstroje, zboží, cenností a hotovosti nechť náležejí příjemci tohoto patentu poté, co splatí částku rovnající se dvaceti procentům hodnoty zabaveného majetku vládě Spojených států amerických. Na podporu mohutných neutuchajících útoků proti svrchu zmíněným nepřátelům, jež jsme všichni ocenili v nedávném konfliktu, budiž svrchu zmíněnémuArchibaldu Haleovizaručena výjimka ze všech platných zákonů a finančních předpisů Spojených států a kteréhokoli jednotlivého členského státu, jež by se vztahovaly a měly odrazující účinek na kteroukoli jednotlivou a všechny útočné akce s výjimkou úmyslné vraždy. Toto oprávnění má časově neomezenou platnost, počínaje datem vydání tohoto patentu, a vztahuje se na kteréhokoli jednotlivého a všechny dědice svrchu zmíněnéhoArchibalda Halea.

Stvrzeno mým vlastnoručním podpisem a pečetí Spojených států amerických ve Filadelfiidne devátého února, léta Páně tisícího sedmistého devadesátého třetího,jakož i pečetěmi členských státůdne dvacátého sedmého února.

George Washington

Davis vzhlédl od textu. „Vaše rodina v podstatě získala oprávnění Spojených států olupovat naše nepřátele?

Výjimku ze zákona?“

Hale přisvědčil. „Vděčná vlast nám ji udělila jako poděkování za všechno, co jsme pro ni udělali. Podobný korzárský patent mají od prezidenta Washingtona i ostatní tři rody.“

„Jak jste s tím oprávněním naložili?“

„Účastnili jsme se války z roku 1812 a pomohli konflikt ukončit. Účastnili jsme se občanské války, španělsko-americké války a obou světových válek. Když po druhé světové válce vznikla národní zpravodajská komunita, byli jsme najati, abychom jí pomáhali. V posledních dvaceti letech se zaměřujeme na Blízký východ, narušujeme tamní finanční aktivity, znehodnocujeme investice, blokujeme financování a zisky. Děláme cokoli, co je zrovna potřeba.

Samozřejmě už ne pomocí korzárských šalup. Neplavíme se v tamních vodách na lodích vyzbrojených muži a děly, ale pracujeme

prostřednictvím

zavedených

finančních

mechanismů. Jak vidíte, korzárský patent se nevztahuje výlučně na lodě.“

Ne, to skutečně ne.

„Ani na určité období.“

Davis vstal a natáhl se po malém svazku s titulemÚstava Spojených států, který si nechával po ruce na poličce.

Hale zahlédl název a poradil mu: „Článek jedna, oddíl osm.“

Četl mu myšlenky. Davis hledal zákonnou pravomoc a našel ji přesně tam, kde Hale říkal.

Kongres měl právo vyhlašovat válku, udílet povolení k zajímání lodí a odvetným opatřením na moři, stanovit předpisy o kořisti a zajetí na zemi i na vodě.

„Korzárské patenty existují od 13. století,“ pokračoval Hale. „Nejstarší dochovaný záznam o jejich využití pochází z roku 1354, od Eduarda III. Korzárství se pokládalo za počestné povolání, které kombinuje vlastenectví s dobýváním zisku. Na rozdíl od pirátů, protože ti jsou jen zloději.“

To byla zajímavá racionalizace.

„Vzkvétalo 500 let,“ pokračoval Hale. „Jedním z nejslavnějších korzárů byl Francis Drake, který pro Alžbětu I. napadal španělské loďstvo. Evropské vlády udělovaly korzárské patenty nejen za války, ale i v mírových časech.

Byla to tak běžná praxe, že Otcové zakladatelé výslovně udělili Kongresu pravomoc podobné patenty vydávat a lid s tím ratifikací ústavy vyjádřil souhlas. Od sepsání ústavy vzniklo dvacet sedm dodatků, ale žádný tu pravomoc nezměnil ani nezrušil.“

Hale na posluchače neútočil, snažil se přesvědčovat.

Namísto hlasitého zdůraznění podstatného bodu ztlumil hlas, a tak si vynutil soustředěnou pozornost.

Davis zvedl ruku a chtěl něco říci, ale rozmyslel si to.

Prosadilo se v něm jeho pragmatické já. „Co po mně chcete?“

„Korzárský patent zaručuje držiteli právní ochranu. Ten náš o ní mluví zcela jednoznačně. Prostě jen chceme, aby vláda dostála svému slovu.“

„Je to prachobyčejný pirát,“ vybuchl Daniels. „Stejně jako ti tři ostatní.“

Malone přikývl. „Korzáři byli odjakživa líhní pirátů. To není můj postřeh, tvrdil to kapitán Charles Johnson. V 18.

století napsal knihuDějiny loupeží a vražd nejznámějších pirátů.Ve své době to byl bestseller a vychází dodnes.

Původní vydání má nesmírnou cenu. Je to jedno z nejlepších líčení pirátského života, jaké existuje.“

Cassiopeia potřásla hlavou. „Nikdy by mě nenapadlo, že máš takové zájmy.“

„Kdo by nezbožňoval piráty? Vyhlásili světu válku. Sto let podnikali nájezdy a loupili, jak se jim zachtělo, a pak se po nich zničehonic slehla zem. V jednom má Hale pravdu.

Opravdu není jisté, jestli by vznikla Amerika, kdyby nebylo korzárů.“

„Přiznávám, že jsem nevěděl, kolik toho pro nás udělali,“ připustil Daniels. „Bylo mezi nimi hodně statečných a čestných mužů. Obětovali svoje životy a Washington vůči nim evidentně pociťoval závazek. Ale ta naše dnešní partička není zdaleka tak ušlechtilá. Ať si říkají, co chtějí, jsou to piráti do morku kostí. A je neuvěřitelné, že Kongres roku 1793 jejich aktivity oficiálně povolil. Vsadil bych se, že jen málo Američanů ví, že ústava něco takového umožňuje.“

Chvíli seděli mlčky a prezident se pohroužil do zamyšlení.

„Dopovězte jim ten zbytek,“ řekl konečně Davisovi.

„Když revoluce skončila, Archibald Hale a jeho tři společníci

utvořili

Společenstvo.

Využívali

svých

korzárských patentů a hrabali peníze do vlastních kapes oběma rukama. Zároveň přispívali i do státní pokladny -

odváděli vládě oněch dvacet procent. To je další věc, o které většina Američanů určitě nemá tušení. My na těch zlodějích vydělávali. U toho dnešního spolku ale odvedená daň z příjmu vůbec neodpovídá jejich životnímu stylu. Ano, je pravda, že v posledních desetiletích využívá jejich schopností naše zpravodajská komunita. Povedlo se jim natropit dost škod na Blízkém východě, rabovat finanční konta, krást akcie, snižovat hodnotu firem, ze kterých proudí zisky k extremistům. Jsou dobří. Popravdě řečeno až moc.

Nevědí, kdy přestat.“

„Nechte mě hádat,“ řekl Malone. „Začali okrádat lidi, u kterých bychom byli radši, kdyby je nechali na pokoji.“

„Něco takového,“ připustil Daniels „Nemají až tak dobrý nos na výběr správného cíle, jestli mi rozumíte.“

„Společenstvo se dostalo do sporů se CIA,“ vysvětloval Edwin Davis. „Poslední kapkou byl ten průšvih s finančním kolapsem Dubaje. CIA odhalila, že většinu toho poprasku zorganizovalo Společenstvo. Když národní dluh Dubaje vylétl do závratné výše, Společenstvo vyzobalo nejlepší akcie jako třešničky na dortu; nakoupili je po pár centech.

Navíc zmařili pokusy o částečnou restrukturalizaci dluhu, se kterými přišly některé národní vlády v regionu, aby se krize vyřešila. Prostě a jednoduše, ze Společenstva se stal trn v patě. Nemůžeme nechat Dubaj potopit. Je to jeden z mála umírněných států v regionu. V podstatě náš spojenec.

Společenstvu bylo řečeno, ať toho nechají. Naoko kývli, ale pokračovali si dál po svém. A tak na ně CIA poštvala daňový úřad. Zatlačil na Švýcary, ti si dali říct a poskytli nám finanční údaje o všech čtyřech členech stávajícího Společenstva. Zjistilo se, že za minulá období dluží na daních stamilióny. Když na to půjdeme šikovně, můžeme jim zabavit všechen majetek, jsou to miliardy.“

„To stačí, aby pořádně znervózněli,“ poznamenal Cotton.

Davis přikývl. „Hale za mnou přišel a s odvoláním na korzárský patent se dožadoval ochrany. Venkoncem byl v právu. Znění patentu je výslovně chrání před všemi zákony vyjma těch, které se vztahují na úmyslnou vraždu. Poradce v Bílém domě tvrdí, že patent je právně závazný. Ústava Spojených států jeho udělení výslovně povoluje a v patentu je odkaz na konkrétní usnesení Kongresu, kterým byl schválen.“

„Tak proč mu nedostojíte?“ zeptala se prezidenta Cassiopeia.

„Protože to znemožnil Andrew Jackson.“

19. kapitola

NEW YORK CITY

Wyatta připomínka vyhazovu podráždila. Pravda, Malone proti němu skutečně vznesl obvinění, došlo ke kárnému řízení a tři kancelářské krysy s frčkami, žádný agent znalý práce v terénu mezi nimi nebyl, dospěly k závěru, že pro svoje počínání neměl dostatečný důvod.

To jsme se odtamtud měli s Malonem prostřílet?zeptal se tribunálu.Jen my dva, uhánět, pálit hlava nehlava a doufat, že se nám to povede, zatímco venku čekali tři agenti?

Připadalo mu to jako férová otázka, a byla to jeho nejdelší promluva během celého jednání. Jenže tribunál se rozhodl přijmout Maloneovo tvrzení, že ti tři posloužili jako náhradní cíle, ne jako ochrana. K nevíře! Znal přinejmenším půltucet agentů, kteří se obětovali pro míň. Žádný div, že se zpravodajské služby topí v problémech. Kdekdo si zakládá na správném jednání víc než na úspěchu.

Nemohl si vybírat, a tak se smířil s výpovědí a zařídil si život jinak.

To ovšem neznamenalo, že toho žalobníčka pustil z hlavy. Ano, ti chlapi se strefili. Měl s Malonem nevyřízené účty.

A dneska se je pokusil vyrovnat.

„Uvědomujete si, že Carbonellová je prakticky ze hry?“ zeptal se ten z NSA. „NIA je vyřízená. Ani ji, ani Carbonellovou už nikdo nepotřebuje.“

„A Společenstvo taky mele z posledního,“ doplnil zástupce CIA. „Naši novodobí piráti doklepou zbytek života ve federálním kriminále, kam patří. A vy jste nám ještě neodpověděl na otázku. Stáli piráti za tím dnešním atentátem?“

Složka, kterou Wyatt dostal od Carbonellové, obsahovala i stručný přehled o čtyřech kapitánech Společenstva. Stálo v ní, že jsou poslední pozůstatek někdejších dobrodruhů z 18. století, přímí potomci pirátů a korzárů. Výtah z psychologického rozboru vysvětloval, že příslušníci válečného námořnictva se vydávají na moře s vědomím, že když budou statečně bojovat a vítězit, dočkají se odměny v podobě pochvaly a povýšení. I kdyby prohráli, zaznamená jejich činy historie. Ale vystavovat se nebezpečí s tím, že se o projeveném hrdinství nedozví živá duše, to vyžadovalo muže výjimečné odvahy. Zvlášť když v případě prohry sklidili leda výsměch.

Korzáři za takových podmínek pracovali.

Pokud se jim dařilo, byl jim odměnou podíl z kořisti.

Stačilo však sebeméně se odchýlit od korzárského patentu, a rázem byli pokládáni za piráty a skončili na šibenici. A i když korzár zajal některou z nejmocnějších válečných lodí anglického krále, prošlo to prakticky bez povšimnutí. Jestli přitom přišel o život nebo o nějakou končetinu, jeho smůla.

Všichni od nich dávali ruce pryč.

Nelze se tudíž divit, uzavíral psychologický rozbor, že si tu a tam s pravidly hlavu nelámali.

Muž z NSA přistoupil k Wyattovi blíž. „Obelhal jste Malonea a zavedl ho do léčky. Věděl jste, co se chystá.

Chtěl jste, aby ho někdo odpráskl, co? Copak je to s vámi, Wyatte, ztratil jste chuť zabíjet vlastnoručně?“

Wyatt zachoval klid. „Už jste skončili?“

„My jo,“ potvrdil ten ze CIA. „Teď a tady. Jelikož nám nechcete nic říct, přenecháme vyptávání jiným, kterým to půjde líp.“

Wyatt viděl, že mu schválně dávají čas, aby si uvědomil, že mají navrch. Asi mu poznámkou o tvrdším výslechu chtějí nahnat strach. Přemítal, co je vede k bláhové naději, že jim na tu taktiku skočí. Naštěstí si ulil do zahraničních bank dost nezdaněných peněz, aby mu pohodlně vystačily do konce života. Od nikoho z téhle party už nic nepotřebuje.

Takovou výhodu s sebou nese, když je člověk placen z černých zdrojů, neobjevuje se ve výkazech o výdělku zaměstnanců ani v daňových formulářích.

V duchu zvažoval svoje možnosti.

Odhadoval, že ti dva, co ho přivedli, stojí hned za dveřmi. Za roletami na okně v protější zdi je určitě únikové požární schodiště. Všechny tyhle obstarožní budovy ho mají.

Má radši potichu sejmout ty dva nejbližší, anebo s trochou randálu odrovnat všechny čtyři?

„Půjdete s námi,“ oznámil ten z NSA. „Carbonellová toho bude muset hodně vysvětlovat a vy jste pro obžalobu svědek číslo jedna. Můžete vyvrátit její lži.“

„A vy vážně čekáte, že to udělám?“

„Uděláte cokoli, jen abyste si zachránil krk.“

Zajímavé, jak málo toho o něm vědí.

Kdesi v jeho nitru se ujal řízení starý známý mechanismus a Wyatt mu to dovolil.

Jediným plynulým švihem pěsti udeřil muže ze CIA do ohryzku. Vzápětí kopl toho z NSA do hrudi a dal si pozor, aby sám neupadl. Zatímco první muž lapal po dechu, sekl druhého přes krk, zachytil ho uprostřed pádu a omráčeného ho jemně položil na zem.

Pak zezadu zahákoval paží muže ze CIA pod bradou.

„Mohl bych vás uškrtit,“ zašeptal mu do ucha.

Zaskřípal zuby a stiskl mu průdušnici silněji.

„Moc rád bych z vás vymáčkl poslední dech.“

Zesílil stisk ještě víc.

„Jedno si zapište za uši,“ zavrčel. „Držte se, ode mě, co - nejdál.“

Zástupce CIA se mu sápal po paži.

Wyatt nepovoloval. „Slyšel jste mě?“

Konečně muž přikývl. Nedostatek kyslíku ho připravil o veškerou vůli k odporu.

Wyatt uvolnil sevření.

Muž se téměř nehlučně sesul na podlahu.

Wyatt mu zkontroloval tep. Slabý, ale pulzoval. Dech mělký, ale pravidelný.

Došel k oknu, otevřel ho a vypařil se.

Malone se nemohl dočkat, až mu Daniels s Davisem vysvětlí, co se děje se Stephanií. Uvědomoval si ale, že prezident má ještě hodně co říci. A protože se nacházeli ve výšce devíti kilometrů nad zemí a nebylo kam pospíchat, rozhodl se zůstat sedět a poslouchal, jak Daniels líčí, co se odehrálo na jaře 1835.

„Jacksona pokus o atentát rozzuřil,“ vyprávěl prezident.

„Veřejně z něj obvinil senátora Poindextera z Mississippi a tvrdil, že je to spiknutí příznivců Nulifikační strany.

Nenáviděl Johna Calhouna. Nazýval ho zrádcem Unie. V

tom pro něj mám pochopení.“

Calhoun byl Jacksonův viceprezident a zpočátku i velký příznivec. Ale s narůstající podporou Jihu se Calhoun obrátil proti svému patronovi a založil Nulifikační stranu, která hájila práva jednotlivých států, zejména jižanských. Daniels zažil podobně zrádné viceprezidenty na vlastní kůži.

„Jackson měl už dřív co do činění s piráty,“ pokračoval Daniels. „Jeana Laffita z New Orleansu měl vyloženě rád.

Ve válce z roku 1812 společně zachránili město.“

„Proč těm lidem říkáte piráti?“ zeptala se Cassiopeia.

„Copak to nebyli korzáři, kterým Amerika výslovně povolila útočit na její nepřátele?“

„To byli, a kdyby u toho zůstali, bylo by všechno v pořádku. Jenže jakmile získali korzárský patent s časově neomezenou platností, rozpoutali na mořích peklo.“

Daniels se pustil do vysvětlování, že během občanské války Společenstvo pracovalo pro obě strany konfliktu.

„Viděl jsem tajné dokumenty z té doby,“ řekl. „Lincoln Společenstvo nenáviděl. Měl v plánu pohnat je všechny před soud. Tehdy bylo korzárství Pařížskou deklarací z roku 1856

zakázáno. Jenže háček byl v tom, že deklaraci podepsalo jen dvaapadesát zemí. Spojené státy a Španělsko odmítly.“

„Takže Společenstvo pokračovalo v činnosti?“ zeptala se Cassiopeia. „A využilo toho odmítnutí ve svůj prospěch?“

Daniels přitakal. „Ústava udílení korzárských patentů povoluje. Jelikož se Spojené státy v Paříži korzárství neodřekly, zůstalo u nás v podstatě legální. Ale přestože jsme deklaraci nepodepsali, během španělsko-americké války jsme se se Španěly dohodli na dodržování jejích principů. Společenstvo ovšem dohodu ignorovalo a dál napadalo španělské lodě, což rozezlilo Williama McKinleyho tak, že roku 1899 přiměl Kongres k usnesení, které postavilo zabavování lodních nákladů a přerozdělování kořisti mimo zákon.“

„Jenže Společenstvo si z toho nic nedělalo,“ usoudil Malone. „Korzárský patent jim poskytoval trestní imunitu.“

Daniels zvedl ukazováček. „Vidím, že začínáte chápat, kde to vázne.“

„Někteří prezidenti,“ vmísil se do hovoru Edwin Davis, „využívali Společenstva ke svým cílům, jiní proti němu bojovali, většina ho ignorovala. Žádný si ale nepřál, aby se veřejnost dozvěděla, že korzárské akce schválil George Washington a americká vláda. A že z nich profituje státní pokladna. Většinou Společenstvo prostě nechávali, ať si dělá, co chce.“

„Čímž

se

dostáváme

zpátky

k

Andrewu

Jacksonovi,“ poznamenal Daniels. „Byl jediný, kdo se jim tvrdě postavil.“

Davis sáhl pod stůl a vytáhl kožené desky. Vyňal z nich list papíru a přisunul jim ho.

„Tohle je dopis, který Jackson napsal Abneru Haleovi, který byl roku 1835 jedním ze čtveřice kapitánů Společenstva,“ vysvětlil prezident. „Jackson uložil opis do sbírky prezidentských dokumentů uchovávaných v neveřejné části Národního archívu. Má k nim přístup jen hrstka lidí. Edwin ten dopis objevil.“

„Netušil

jsem,

že

nějaký

takový

depozitář

existuje,“ pozastavil se Malone.

„My taky ne, dokud jsme nezačali s hledáním,“ odvětil Daniels. „A nejsem první, kdo si ten dopis přečetl. V

archívu si vedou evidenci. Prošel rukama řady prezidentů, ale od té doby už utekla pěkná řádka let. Poslední byl Kennedy. Pověřil svého bratra Bobbyho, ať se na něj podívá.“ Prezident ukázal na papír. „Jak vidíte, Abner Hale poslal na Jacksona vraha, anebo si to Jackson přinejmenším myslel.“

Malone si dopis přečetl, podal ho Cassiopeii a zeptal se: „Abner byl příbuzný Quentina Halea?“

„Prapradědeček,“ odpověděl Daniels. „Tomu se říká skvostný rodokmen.“

Malone se usmál.

„Andrew Jackson,“ pokračoval prezident, „měl na Společenstvo takový vztek, že vytrhl dvě stránky z análů Sněmovny reprezentantů a Senátu, na kterých byl záznam o tom, že Kongres schválil korzárské patenty pro ty čtyři rodiny. Viděl jsem ty svazky na vlastní oči. V obou zbyly po vytržených listech zubaté vnitřní okraje.“

„Proto nemůžete ty patenty prostě zrušit?“ zeptala se Cassiopeia.

Malone znal odpověď předem. „Pokud neexistuje záznam, že úspěšně prošly Kongresem, nelze se domáhat jejich právní platnosti. Prezidenti nesmějí podepisovat korzárské patenty, dokud je Kongres neschválí. A v tomhle případě neexistuje o schválení doklad.“

„Prezidenti je nesmějí vystavit o své vlastní vůli?“ podivila se.

Daniels zavrtěl hlavou. „Podle ústavy ne.“

„A kdybyste se chopil iniciativy a zrušil je,“ pokračoval Malone, „v podstatě byste tím uznal, že do té chvíle platily.

Zrušení by se netýkalo minulosti. Na dřívější činy by se dál vztahovala imunita a přesně o to Společenstvu jde.“

Daniels přikývl. „V tom je zakopaný pes. Jednat i nejednat, obojí je špatně. Jackson by udělal mnohem líp, kdyby ty papíry prostě zničil. Jenže ten vrták je někam schoval. Jak tvrdil, chtěl tím kapitány Společenstva potýrat.

Dát jim nůž na krk a donutit je, aby se místo plánování atentátů zabývali něčím jiným. Jenomže docílil jen toho, že ten problém přehodil na nás.“

„Kdybyste ty dvě stránky měl,“ zeptala se Cassiopeia, „co byste s nimi udělal?“

„To byla jedna z věcí, kterými jsem pověřil Stephanii.

Měla prozkoumat možnosti. Já svým nástupcům problémy předávat nebudu.“

„Tak co se stalo?“ už se neudržel Malone.

Daniels si vzdychl. „Zkomplikovalo se to. Když Hale navštívil Edwina, popadla nás zvědavost a začali jsme se vyptávat. Zjistili jsme, že ředitelka NIA Andrea Carbonellová je se Společenstvem v kontaktu.“

Malone Carbonellovou znal z doby, kdy pracoval v Magellan Billetu. Američanka kubánského původu. Tvrdá.

Obezřetná. Přímočará, výkonná a praktická. Pochopil, co prezident tou větou naznačuje. „Až příliš těsně?“

„To nevíme jistě,“ odpověděl místo prezidenta Davis.

„Zaskočilo nás to. Vzbudilo to v nás obavy. Natolik, abychom chtěli zjistit víc.“

„A Stephanie se nabídla, že se na to podívá,“ dodal Daniels. „Sama za sebe.“

„Proč zrovna ona?“ zeptal se Malone.

„Protože chtěla. Protože jí věřím. NIA je kvůli Společenstvu ve válečném stavu s ostatními zpravodajskými službami. Ty chtějí piráty strčit za mříže, Carbonellová ne.

Kdybychom do vyšetřování zatáhli některou jinou agenturu, spory by se ještě víc vyhrotily. Před týdnem jsme o tom se Stephanií mluvili. Souhlasila, že bude nejlepší, když se toho ujme sama. A tak se vypravila na schůzku s bývalými agenty NIA, kteří mohli vztahy Carbonellové se Společenstvem objasnit. Ve svém úřadu si vymínila, aby ji nikdo nekontaktoval. Měla se Edwinovi ozvat před čtyřmi dny. Neudělala to a my bohužel netušíme proč. Jen se dohadujeme, že ji zřejmě unesli.“

Ne-li něco horšího, pomyslel si Malone. „Zmáčkněte Carbonellovou. Běžte za Společenstvem.“

Davis zavrtěl hlavou. „Nevíme, jestli ji skutečně zadržují.

A proti Carbonellové nemáme důkazy. Všechno by popřela a zavrtala by se do nory. Ti čtyři kapitáni Společenstva jsou uznávaní podnikatelé bez záznamů v trestním rejstříku. Jestli je obviníme z pirátství, veřejně se proti tomu ohradí a to bude pro Bílý dům z hlediska vztahů s veřejností noční můra.“

„Komu na tom záleží?“ vyjel Malone.

„Nám,“ odpověděl Daniels. „Musí nám na tom záležet.“

Malone zaslechl v jeho tónu sklíčenost.

Jeho ale užíralo něco jiného.

Stephanie je nezvěstná už čtyři dny.

A jestli tomu tak je… „Kdo mi tedy poslal přede dvěma dny e-mail? A kdo mi nechal ten vzkaz v Grand Hyattu?“

20. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale pozoroval, jak ostatní tři kapitáni uvažují o jeho návrhu vztyčit vlajku na stěžeň. Věděl, že si uvědomují jeho závažnost. V éře své největší slávy piráti a korzáři přežívali díky své reputaci. Přestože k jejich životu patřilo násilí, nejraději se zmocňovali kořisti bez boje. Za útoky se platilo.

Zraněními, lidskými životy, poškozením lodi anebo kořisti, což bylo snad ještě horší. Bitvy zbytečně zvyšovaly provozní náklady a nevyhnutelně snižovaly zisk. Nemluvě o tom, že valná většina posádek dokonce ani neuměla plavat.

A tak vyvinuli lepší způsob boje.

Vztyčit na stěžeň vlajku.

Ozřejmit svou totožnost a záměr.

Pokud se vyhlédnuté oběti vzdaly, zachránily si život.

Pokud se postavily na odpor, byly povražděny.

Účinkovalo to.

Piráti si získali neblahou proslulost. Krutosti George Lowthera, Bartholomewa Robertse a Edwarda Lowa se staly legendárními. Nakonec stačil pouhý pohled na vlajku s lebkou a zkříženými hnáty. Obchodníci při jejím spatření věděli, před jakou volbou stojí.

Vzdát se, nebo zemřít.

„Naši bývalí přátelé mezi zpravodajci musejí pochopit,“ řekl Hale, „že nás nesmějí brát na lehkou váhu.“

„Vědí, že jsme to byli my, kdo střílel po Danielsovi,“ oznámil Cogburn. „Kormidelník už podal hlášení. Atentát překazila NIA.“

„Takže nám na seznamu nepříjemných otázek přibyla další,“ konstatoval Hale. „Ta nejdůležitější zní: Co se změnilo? Proč se proti nám obrátil náš poslední spojenec?“

„Ať

uděláme,

co

uděláme,

všechno

jde

šejdrem,“ posteskl si Bolton.

„Copak, Edwarde? Že by špatné rozhodnutí všechno zhoršilo?“

Hale si to rýpnutí neodpustil. Haleovi se s Boltonovými odjakživa neměli v lásce.

„Myslíš si, že jsi nezranitelný?“ vyjel Bolton. „Ty s těmi svými penězi a vlivem! Ale teď nedostanou z bryndy tebe ani nás, co?“

„Chovám se jako mizerný hostitel,“ ignoroval Hale urážku. „Dáte si někdo něco k pití?“

„Nechceme pití,“ vyštěkl Bolton. „Chceme výsledky.“

„A zabitím prezidenta jich dosáhnete?“

„Co bys dělal ty?“ rozhořčil se Bolton. „Naklusal znova s prosíkem do Bílého domu?“

Ani za nic. Haleovi se krutě zajídalo jednat s pouhým personálním šéfem, poté co mu žádost o osobní schůzku s Danielsem zamítli. A ještě palčivěji ho urazil telefonát, který následoval týden po setkání s Davisem.

„Americká vláda nemůže schvalovat vaše porušování zákona,“ oznámil mu Davis.

„Ke korzárům to patří. S požehnáním vlády olupují nepřátele.“

„Před dvěma sty lety možná.“

„Od té doby se moc nezměnilo. Hrozby přetrvávají.

Dnes jich je možná víc než kdy jindy. Nedělali jsme nic jiného, než že jsme podporovali svou vlast. Společenstvo dělá všechno pro to, aby házelo klacky pod nohy nepřátelům.

A teď za to máme pykat?“

„Jsem si vašich problémů vědom,“ připustil Davis.

„Takže znáte situaci.“

„Vím, že vás zpravodajci mají plné zuby. To, co jste provedli v Dubaji, málem vedlo ke zhroucení celého regionu.“

„Zaskočili jsme nepřátele útokem ve chvíli, kdy byli nejzranitelnější, a na nejzranitelnějším místě.“

„Nejsou to naši nepřátelé.“

„To je diskutabilní.“

„Kdybyste pokračovali a způsobili bankrot Dubaje, což opravdu hrozilo, vážně by to poškodilo celou naši blízkovýchodní politiku. Ztráta klíčového spojence v regionu by měla zničující dopad, pane Hale.Máme tam hodně málo přátel. Trvalo by nám celá desetiletí vypěstovat nějaký podobný vztah. Nepočínali jste si rozumně a logicky, ale právě naopak.“

„Nejsou to naši přátelé a vy to víte.“

„Možná. Ale Dubaj nás potřebuje a my potřebujeme ji.

A tak odsouváme rozpory na vedlejší kolej a spolupracujeme.“

„Proč se podobně nechováte k nám?“

„Upřímně řečeno, pane Hale, na vaší situaci nemá Bílý dům žádný zájem.“

„Měl by mít. První prezident a druhý Kongres této země nám právně zaručili, že můžeme vykonávat svou činnost, pokud ji zaměříme proti nepřátelům.“

„Je tu jeden zádrhel,“ řekl Davis. „Zákonná opora pro váš korzárský patent neexistuje. I kdybychom mu chtěli dostát, může to být neproveditelné. V záznamech Kongresu se nenachází žádný písemný doklad ze zasedání, na kterém se projednával. Dvě stránky chybějí a já se domnívám, že to dobře víte. Jejich úkryt střeží Jeffersonova šifra. Četl jsem dopis Andrewa Jacksona vašemu prapradědovi.“

„Mám si to přebrat tak, že pokud šifru rozluštíme a ty zmizelé listy najdeme, bude prezident náš patent respektovat?“

„Řekněme, že získáte mnohem silnější právní postavení.

Momentálně žádné nemáte.“

„Pánové,“ oslovil Hale tři ostatní, „připomnělo mi to historku, kterou mi kdysi vyprávěl dědeček. Britská obchodní loď zahlédla na obzoru neznámé plavidlo s neznámými úmysly. Skoro hodinu ho pozorovala, jak k ní míří a chystá se k útoku. Když se přiblížilo, zeptal se kapitán členů posádky, jestli chtějí loď bránit. ,Jestli to jsou Španělé,’ odpověděla posádka, ,budeme bojovat. Ale jestli to jsou piráti, tak ne.’ Když zjistili, že je to sám Černovous, všichni boj o loď vzdali, protože byli přesvědčeni, že je jinak pozabíjí.“

Ostatní tři na něj upírali oči.

„Je čas vztyčit vlajku. Dát nepříteli na srozuměnou, že se chystáme k útoku.“

„Kde se v tobě bere ta sebedůvěra?“ zeptal se Cogburn.

„Co podnikáš?“

Hale se usmál.

Charles se v něm vyznal.

„Snad to bude stačit, aby nás to všechny zachránilo.“

21. kapitola

NEW YORK CITY

Knox vešel do Helmsley Park Lane, luxusního hotelu na jižním konci Central Parku. Měl sice klíč, ale nevěděl, ke kterému pokoji patří. To je ta potíž s plastovými kartami -

nejsou na nich žádné informace. Došel přes lobby k recepčnímu pultu. Energická dívka maličko přes dvacet se ho zeptala, co pro něj může udělat.

„Scott Parrott, prosím odhlásit,“ řekl s úsměvem a podal jí klíč.

Doufal, že na sebe Parrott nějak neupozornil. Pro případ, že by si ho recepční z nějakého důvodu pamatovala, si připravil krycí historku.Já platím za pokoj. Scott pro mě pracuje.Dívka však nic nenamítla, vyťukala cosi na klávesnici a vytiskla účet.

„Odjíždíte o den dříve?“ zeptala se.

Přikývl. „Musím.“

Vytáhla stránku z tiskárny a podala mu ji. Předstíral, že studuje vyúčtování, ale zaměřil se jen na číslo pokoje.

„Propánakrále!“ vyhrkl. „Teď mi došlo, že jsem si nahoře něco zapomněl. Hned se vrátím. Nechte mi to zatím tady.“

Poděkoval jí, rozběhl se k výtahům a vyjel prázdnou kabinou do pátého podlaží. Otevřel kartovým klíčem dveře.

Za nimi bylo prostorné apartmá s rozestlanou širokou postelí.

Jižní stěnu zabírala velká okna s překrásnou vyhlídkou na koruny stromů v Central Parku probarvené příslibem nadcházející podzimní krásy. V pozadí se tyčily budovy Upper West Side.

Přelétl pohledem vnitřní zařízení a uviděl na psacím stole laptop. Došel k němu a vytáhl šňůru ze zásuvky.

„Co jste zač?“ ozval se ženský hlas.

Otočil se.

Ve dveřích koupelny stála žena. Byla drobná, s rovnými tmavými vlasy, v džínsách a ve svetru.

V pravé ruce držela revolver.

„Scott mě poslal pro počítač.“

„To je všechno? Na nic lepšího se takhle narychlo nezmůžete?“

Aniž pustil laptop, rozhodil rukama. „Nezmůžu.“

„Kde je Scott?“

„A to je všechno, na co se zmůžete vy?“

„Jak to tak vypadá, Knoxi, jsem jediná, kdo tu má pistoli, tak odpovězte.“

Přesně tohle bylo poslední, co potřeboval, další nesnáze.

Jako by jich za jeden den nebylo až až. Ale podezření se mu potvrdilo.

Byla to past.

Přesto ho okolnosti donutily riskovat.

Žena popošla hlouběji do místnosti a přitom ho pořád držela na mušce. Sáhla si do zadní kapsy pro telefon.

Zmáčkla tlačítko a oznámila: „Náš pirát dorazil.“

Čím dál tím líp.

Stála od něj příliš daleko, nejmíň tři metry, takže nemohl nic dělat, pokud se nechtěl nechat zastřelit. Všiml si, že na revolveru je přišroubovaný tlumič. NIA zřejmě nestojí o to, aby tahle akce přitáhla pozornost, to se mu může hodit.

Musel něco podniknout, a to rychle, protože neměl tušení, jak daleko odtud jsou její posily.

Žena odhodila telefon stranou.

„Ten laptop,“ poručila. „Hoďte ho na postel.“

Přikývl na souhlas a obloukem se rozmáchl. V poslední vteřině změnil směr a mrštil počítač přímo proti ní.

Uskočila. Využil toho, vrhl se k ní a vykopl jí pistoli.

Okamžitě se vzpamatovala a se zvednutýma rukama na něj zaútočila. Uhodil ji pěstí do obličeje, až odlétla na postel.

Napůl omráčená si přitiskla dlaň na krvácející nos.

Knox se shýbl pro revolver.

S prstem na spoušti sebral z postele polštář, přimáčkl jí ho k hlavě a přes něj vypálil jediný výstřel.

Znehybněla.

Polštář ztišil zvuk výstřelu, už beztak potlačený tlumičem, téměř do neslyšitelna.

Čert aby to vzal! Zabíjení neměl rád. Ale on tuhle přitroublou past nenastražil.

Odhodil polštář stranou.

Přemýšlej.

Dotkl se tu jedině laptopu, jeho šňůry a kliky na dveřích.

Sebral počítač, naštěstí přistál na čalouněném křesle a zdálo se, že pád přečkal ve zdraví. Rozhodl se, že revolver si nechá. Našel v koupelně žínku, přes ni otevřel dveře na chodbu a utřel z obou stran kliku. Strčil si žínku do kapsy a zamířil z pokoje k výtahům.

Zahnul za roh, právě když hrčení ohlásilo přijíždějící kabinu.

Vystoupili z ní dva muži, oba mladí, s ostře řezanými rysy. Určitě ta telefonicky přivolaná posila. Lhostejně je minul, aniž o ně zavadil pohledem. Za necelou minutu objeví tělo a propukne honička. Ne že by si dělal starosti s těmihle dvěma, ale mohou vysílačkou zalarmovat další, a to by byl problém.

Loktem zmáčkl přivolávač a čekal.

„Hej,“ ozvalo se za ním.

Ohlédl se.

Oba muži se hnali k němu.

Do háje!

Sáhl pravačkou do kapsy a sevřel revolver.

Vytáhl ho.

22. kapitola

NEW YORK CITY

Wyatt seskočil z posledního příčle požárního žebříku na chodník, rychle se zorientoval a rozhodl se, že půjde pěšky několik bloků na východ směrem k Central Parku a tam si chytí taxík. Tichou boční ulici lemovaly stromy, skoro nic tu nejezdilo, ale po obou stranách parkovala spousta aut.

Několik jich mělo za stěračem pokutové bločky. S večerem se na město snášel lezavý chlad, který souzněl s Wyattovou náladou. Nesnášel, když ho někdo využíval nebo jím manipuloval.

Andrea Carbonellová udělala obojí.

Ta ženská je potížistka.

Byla to profesionální agentka, vypracovala se ve zpravodajské službě od řadové analytičky na ředitelku agentury a i v těžkých dobách dokázala vládu přesvědčit, že NIA je užitečná. Už několikrát s ní spolupracoval na nejrůznějších věcech, byly to příležitostné úkoly, za které mu dobře platila, a nikdy se nevyskytly potíže, které by se vymykaly normě.

Tak proč je tentokrát všechno jinak?

Nedělal si kvůli tomu bůhvíjaké starosti, ale zajímalo ho to. Probudil se v něm operativec.

Došel ke křižovatce a chystal se přejít na druhou stranu, když vtom si všiml černého sedanu zaparkovaného opodál.

Z otevřeného zadního okénka na něj hleděla známá tvář.

„Čtyřicet dva minut,“ zavolala na něj Carbonellová.

„Dávala jsem vám pětačtyřicet. Zranil jste je?“

„Budou potřebovat doktora.“

Usmála se. „Nastupte si. Svezu vás.“

„Dala jste mi kopačky a nechala ty idioty, aby mě zajali.

Jedu domů.“

„V obou případech jsem se unáhlila.“

Zvědavost v něm rostla. I když věděl, že by neměl, přijal její nabídku. Přešel ulici, a jakmile dosedl na zadní sedadlo, odrazil sedan od chodníku.

„Našli jsme Scotta Parrotta,“ řekla Carbonellová.

„Mrtvého v Central Parku. Piráti jednají předvídatelně, to se jim nedá upřít.“

Poslední měsíc s Parrottem spolupracoval. Parrott tvořil spojku mezi NIA a Společenstvem a právě od něj měl Wyatt všechny své zpravodajské informace. Před lidmi z NSA a CIA o tom samozřejmě pomlčel. Nic jim do toho nebylo.

„Věděla

jsem,

že

Clifford

Knox

něco

podnikne,“ pokračovala Carbonellová. „Musel.“

„Proč?“

„To jsou celí piráti. Urazili jsme je, když jsme zakročili, a tak se museli pomstít. Patří to k jejich kultuře.“

„Takže jste Parrotta obětovala?“

„Takhle řečeno to zní drsně. Jakže jste to formuloval při vašem kárném řízení? Patří to k plnění úkolů. Lidé občas přijdou o život.“

Ano, řekl to tak. Ale unikala mu spojitost mezi jeho výrokem vztahujícím se na agenty pod palbou, kteří potřebovali pomoc, a situací, kdy někdo pošle člověka na schůzku s vědomím, že ho tam čeká smrt.

„Parrott byl neopatrný,“ dodala. „Příliš důvěřivý. Měl se víc chránit.“

„A vy jste mu mohla poskytnout varování nebo posily.“

„Tak to nechodí.“ Podala mu složku. „Je načase, abyste se dozvěděl trochu víc o Společenstvu.“

Strčil jí spis zpátky do ruky. „Já jsem skončil.“

„Uvědomujete si, že to, co se stalo, bude mít následky?“

Pokrčil rameny. „Já nikoho nezabil.“

„Oni se na to budou dívat jinak. Co po vás chtěli?

Abyste se obrátil proti mně? Udal Společenstvo, že se pokusilo o atentát na prezidenta?“

„Něco takového.“

„Jste chytrý chlap, Jonathane. Jediný vhodný na tuhle práci.“ Usmála se. „Vím, že po mně jdou. Už dost dlouho.

Podezírají mě, že chovám ke Společenstvu sympatie.“

„A chováte?“

„Ani za mák. Pro jejich špinavé peníze nemám využití.“

„Ale pro ně samotné zřejmě ano.“

„Rvu se o přežití, jak se dá, Jonathane. Vy si určitě nemusíte dělat hlavu, jestli dostanete výplatu. Ulil jste si stranou milióny a nehrozí vám, že by vám je někdo sebral.

Já takové štěstí nemám. Musím pracovat.“

Ne, tak to nebylo. Ve skutečnosti Carbonellová svou práci milovala.

„I když se pracovní trh kvůli prezidentským škrtům mění, pořád se tu a tam vyskytnou šikovné příležitosti,“ prohlásila.

„A já chci jednu pro sebe. Nic víc. Žádné odchodné. Žádné úplatky. Prostě jen práci.“

Jelikož bylo jasné, že NSA a CIA se o ni prát nebudou a ona sama nekývne na nic menšího než pozici ředitelky nebo zástupkyně ředitele, měla omezený výběr možností. A navíc určitě hledala jistotu. Nic, co by zavánělo popravčím špalkem. Proč lézt z deště pod okap?

Zachytil její pohled.

Vypadalo to, že mu čte myšlenky.

„Hádáte správně. Chci Magellan Billet.“

Knox se otočil na patě. Když ti dva spatřili revolver s tlumičem, ztuhli.

„Spusťte ruce,“ přikázal jim. „Ustupte.“

Poslechli a pomalu couvali chodbou.

Přijel druhý výtah a dveře se otevřely.

Vevnitř stáli dva další, podobní těm prvním. Při pohledu na zbraň zkoprněli, protože byli oba neozbrojení. Knox dvakrát vystřelil do kabiny; mířil do stropu, aby je nezranil, ale jenom vyděsil.

Vrhli se k zemi a pažemi si kryli hlavu. Dveře výtahu se zaklaply. Těch pár vteřin, kdy Knox zastrašoval nové protivníky, však povzbudilo k činu ty první. Jeden z nich do Knoxe vší silou vrazil z boku.

Knox upadl a upustil laptop.

Okamžitě se přetočil, švihl nohama a skopl toho chlapa ze sebe. Pak se odkutálel doprava, vypálil po jeho kolegovi, který přibíhal chodbou, a složil ho.

První muž se mezitím vzpamatoval a rozmáchl se po něm pěstí.

Neminul.

Wyatt se nad slovy Carbonellové zamyslel.

Magellan Billet.

„Vypadá to na dobrý džob,“ vysvětlovala. „Daniels má to oddělení v oblibě a jeho partaj si podle všeho udrží Bílý dům i v dalších letech. Perfektní pracovní pozice pro kariérní agentku mého ražení.“

„Až na to, že Billet momentálně řídí Stephanie Nelleová.“

Všiml si, kudy jedou, směrem k Times Square a k jeho hotelu, přestože se Andree Carbonellové ani slůvkem nezmínil, kde v New Yorku bydlí.

„Bojím se, že na Stephanii udeřily špatné časy,“ poznamenala. „Společenstvo ji před pár dny uneslo.“

Tím se vysvětlovalo, proč jeho e-mail Maloneovi do Kodaně tak snadno zabral. Wyatt si jménem Stephanie Nelleové otevřel účet na Gmailu. Malone neměl důvod k podezření. Operativci často používají běžné e-mailové služby, protože nepřitahují pozornost, neprozrazují nic o odesílateli a člověk na nich splyne s milióny ostatních.

Kdyby Malone na vějičku neskočil anebo se začal domlouvat s Nelleovou jinak než po e-mailu, Wyatt by si byl počkal na jinou příležitost, jak si s ním vyrovnat účty.

Naštěstí to nebylo zapotřebí.

Přesto byl zvědavý. „Společenstvo vám pomáhá získat novou práci?“

„Chystají se k tomu.“

„A vy pro ně máte něco na oplátku?“

Položila mu složku do klína. „Všechno se vysvětluje tady.“

Pověděla mu o korzárech, patentu od George Washingtona, pokusu o atentát na Andrewa Jacksona a šifře, kterou Thomas Jefferson pokládal za neprolomitelnou.

„Jeden Jeffersonův přítel,“ pokračovala, „profesor matematiky Robert Patterson, vymyslel šifru, o které prohlašoval, že je dokonalá. Jeffersona šifry fascinovaly. Ta Pattersonova se mu líbila tolik, že ji jakožto prezident předal k oficiálnímu užívání svému velvyslanci ve Francii. Bohužel neexistuje žádný záznam o způsobu jejího dekódování.

Andrew Jackson jmenoval Pattersonova syna, také Roberta, ředitelem mincovny Spojených států. Od něj se asi o šifře dozvěděl a naučil se s ní zacházet. Dá se logicky předpokládat, že autorův syn ji znal. Jackson byl Jeffersonovým velkým fanouškem.“

Ukázala mu kopii ručně psané stránky, na níž stálo devět řádků zdánlivě náhodně seskupených písmen.

„Většina lidí netuší,“ vysvětlovala, „že před rokem 1834

si Kongres vedl záznamy jen sporadicky. Ty, které vznikly, se uchovávaly v oddělených svazcích zvlášť pro Sněmovnu a pro Senát. Roku 1836 dal Jackson pořídit akta nazvanáDebaty a jednání Kongresu Spojených států.Jejich kompletace trvala dvacet let. K vytvoření oficiálních záznamů použili úředníci deníky, novinové články, očité svědky, prostě všechny a všechno, co dokázali někde vyšťourat. Většinou se jednalo o informace z druhé ruky, ale anály Kongresu, které z nich vznikly, nyní představují oficiální dokumentaci.“

Objasnila, že v análech není ani jediná zmínka o čtyřech korzárských patentech udělených nějakému Haleovi, Boltonovi, Cogburnovi či Surcoufovi. Nicméně je fakt, že z oficiálních záznamů Sněmovny a Senátu z roku 1793

zmizely dvě stránky.

„Jackson je vytrhl a schoval,“ řekla. „Místo úkrytu zakódoval pomocí Jeffersonovy šifry. Výborně se osvědčila a chránila jejich skrýš…,“ udělala pomlku, „… až do chvíle před několika hodinami.“

Wyatt o kus dál na Broadwayi zahlédl svůj hotel.

„Před pár měsíci jsme si najali experta,“ dovysvětlila Carbonellová. „Mimořádně chytrého člověka, který věřil, že ji dokáže rozluštit. Společenstvo se o to snaží také, ale žádný z jejich najatých borců neuspěl. Náš člověk žije v jižním Marylandu. Má přístup k počítačovým programům, které používáme ke kryptologickým účelům na Blízkém východě, a ty zřejmě pomohly. Potřebuji, abyste za ním zajel a to řešení přivezl.“

„Nemůžete si ho nechat poslat e-mailem nebo po kurýrovi?“

Zavrtěla hlavou. „To by s sebou neslo příliš bezpečnostních rizik. Navíc je tu jistá komplikace.“

Pochopil ten náznak. „Vědí o tom i jiní?“

„Bohužel. Dva z nich jste právě poslal do nemocnice, ale dozvěděli se to i v Bílém domě.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem jim o tom řekla.“

23. kapitola

AIR FORCE ONE

Malone čekal na odpověď na svoje otázky, kdo mu poslal přede dvěma dny e-mail a kdo nechal vzkaz v hotelu -, jenže ta nepřicházela. Edwin Davis mu místo ní podal další papír, tentokrát s devíti řádky nahodilých písmen psaných stejnou rukou jako dopis Andrewa Jacksona Abneru Haleovi.

„Tohle je Jeffersonova šifra,“ řekl. „Společenstvo ji marně luští už od roku 1835. Odborníci tvrdí, že nejde o prosté nahrazení, kdy se místo jednoho písmena abecedy použije jiné. Je to transpozice, písmena po sobě následují v určitém pořadí. K pochopení sledu je nutné znát klíč.

Existuje zhruba 100 000 možností.“

Malone se zadíval na písmena a symboly.

XQXFEETH

APKLJHXREHNJF

TSYOL:

EJWIWM

PZKLRIELCP?

FESZR

OPPOBOUQDX

MLZKRGVK?

EPRISZXNOXE?

„Někdo ji někdy rozluštit musel,“ poznamenal. „Jak jinak by Jackson sestavil ten vzkaz?“

„Měl to štěstí, že jmenoval tvůrcova syna ředitelem státní mincovny,“ řekl Daniels. „Předpokládáme, že tatínek svěřil klíč synovi a ten ho prozradil Jacksonovi. Jenomže Jackson zemřel roku 1845 a syn roku 1854. Oba si vzali řešení do hrobu.“

„Myslíte,

že

se

vás

Společenstvo

pokusilo

zabít?“ zeptala se Cassiopeia.

„Nevím.“

Ale Maloneovi dělala větší starost Stephanie.

„Nemůžeme tu jen tak sedět s rukama v klíně.“

„To nemám v plánu,“ ujistil ho Daniels.

„Máte k dispozici tisíce agentů. Nasaďte je.“

„Jak už prezident řekl, není to tak snadné,“ opáčil Davis.

„CIA a několik dalších zpravodajských agentur se snaží pohnat Společenstvo před soud, NIA se ho naopak snaží zachránit. A my se navíc chystáme v příštím fiskálním roce zrušit NIA a padesát dalších nadbytečných zpravodajských agentur.“

„Ví o tom Carbonellová?“

„Samozřejmě,“ přitakal Danny Daniels.

„Jakmile se Společenstvo ocitne v centru pozornosti, budou problémy eskalovat,“ vysvětloval Davis. „Piráti si na veřejné spektákly potrpí. Je dost dobře možné, že se nás zrovna pokoušejí do jednoho vmanipulovat.“

Daniels přikývl. „Musíme to vyřídit v tichosti, Cottone.

Věřte mi. Naši zpravodajci jsou jako hejno kohoutů, které jsem jednou viděl na nějaké farmě. V jednom kuse se rvou, aby se ukázalo, kdo má navrch. Nakonec se mezi sebou pomordují a nikomu to neprospěje.“

Malone měl s těmi mocenskými boji osobní zkušenost; patřily k důvodům, proč se rozhodl odejít předčasně do výslužby.

„Velcí

hráči

se

rozhodli,

že

Společenstvo

zlikvidují,“ pokračoval Daniels. „Nic proti tomu nemám, je mi to fuk. Ale jestli se do toho tažení veřejně zapojíme, stane se z něj náš boj. A spadnou nám na hlavu další problémy včetně těch nejprotivnějších. Právních.“ Prezident potřásl hlavou a zopakoval: „Musíme to vyřídit v tichosti.“

S tím Malone odmítal souhlasit. „Ať se jdou CIA a NIA vycpat. Nechte mě, ať to se Společenstvem vyřídím sám.“

„To jsem zvědavá jak,“ utrousila Cassiopeia.

„Máš snad lepší nápad? Stephanie nás potřebuje.

Nemůžeme tu dřepět a nic nedělat.“

„Ani nevíme, jestli ji opravdu vězní,“ namítla. „Ta Carbonellová mi připadá jako lepší stopa.“

Stephanie má potíže. Malonea trýznila bezmoc a vztek stejně jako loni o Vánocích v Paříži, kdy se v nebezpečí ocitl jiný jeho přítel. Tehdy se o dvě minuty opozdil a dodnes toho nepřestal litovat.

Tentokrát se neopozdí. Ani za nic.

Daniels ukázal na list papíru. „Máme v ruce trumf. Tu šifru se před několika hodinami podařilo prolomit.“

Malone i Cassiopeia zbystřili.

„Rozluštil ji expert, kterého si najala NIA, využil tajných počítačových programů a párkrát se mu povedl šťastný odhad.“

„Jak to víte?“ zeptal se Malone.

„Řekla mi to Carbonellová.“

Propojily se další nitky. „Dodává vám informace. Hraje to na obě strany. Snaží se být užitečná.“

„Štve mě, že mě pokládá za tupce, který ji neprokoukne,“ připustil Daniels.

„Ví, že po ní Stephanie šla?“

„To netuším.“ Danielsovi se zadrhl hlas. „Snad ne. Z

toho by koukal průšvih jako hrom.“

Kupříkladu smrt, pomyslel si Malone. Zpravodajská branže je jako útočná hra na síti v tenisu, nese s sebou vysoké riziko a rychlý konec bývá běžný.

Najít Stephanii je tudíž úkol číslo jedna.

„Ty prezidentské dokumenty v Národním archívu, o kterých jsem mluvil…,“ prohodil Daniels. „Jak už jsem říkal, má k nim přístup omezený počet lidí. Šéfové zpravodajských agentur mezi ně patří.“

„Je Carbonellová na seznamu návštěvníků?“ zeptal se Malone.

Davis přitakal. „A právě ona najala toho člověka na luštění šifry.“

„Připomíná mi jednoho z těch kohoutů,“ poznamenal Daniels. „Mrňavého vychrtlíka, co sleduje bitky z ústraní a doufá, že se nakonec vydrápe na vrchol hnojiště sám, protože ostatní se už neudrží na nohou.“ Zaváhal. „To já jsem Stephanii tím pátráním pověřil. Mojí vinou je nezvěstná. Nemůžu na to nasadit nikoho jiného, Cottone.

Potřebuju vás.“

Malone si všiml, že Cassiopeia sleduje televizní obrazovky se staženým zvukem. Tři stanice na nich pořád dokola přehrávaly video z pokusu o atentát.

„Jestli se zmocníme řešení té šifry,“ zdůraznil Davis, „budeme mít k dispozici něco, oč stojí jak Společenstvo, tak Carbonellová. Získáme solidní vyjednávací pozici.“

Vtom se Maloneovi rozbřesklo. „Právě proto vám o něm Carbonellová řekla. Chce, aby skončilo u vás.“

Daniels přikývl. „Určitě. Nejspíš se bojí, aby nepadlo do rukou jejím kolegům, protože ty by nenapadlo nic lepšího než ho zničit. Potvrzením korzárských patentů by se zproblematizovala obžaloba. U mě bude klíč k šifře v bezpečí. Náš problém vězí v tom, Cottone, že momentálně nedržíme v ruce dokonce ani ubohé párové dvojky, se kterými by se dalo blafovat, takže ochotně beru cokoli.“

„A nezapomeň, žes obdržel pozvánku,“ připomněla Maloneovi Cassiopeia. „Superspeciální, se zlatou ořízkou.

Požádali tě, aby ses laskavě dostavil.“

Zůstal na ni zírat.

„Někdo si přál, abys tu byl ty osobně.“

„A abyste přišel do Grand Hyattu,“ doplnil Daniels a zamával strojopisným vzkazem, který zvedl ze stolu. „Tohle nepsala Stephanie. Mělo vás to vylákat z vaší kodaňské nory.

Nemohl autor toho vzkazu chtít, aby vás nějaký policajt nebo agent Tajné služby zastřelil?“

Malonea už to taky napadlo.

„Jeďte do Garverova institutu v Marylandu a přivezte ten klíč k šifře,“ požádal ho Daniels. „Carbonellová tvrdí, že tam na vás už čekají. Udala nám heslo, které vám otevře dveře.“

Malone nebyl padlý na hlavu. „To vypadá na léčku.“

Daniels přikývl. „A nejspíš to léčka opravdu je. Ti, kdo chtějí Společenstvo obžalovat, o prolomení šifry rozhodně nestojí.“

„Copak nejste prezident? Copak nepracují pro vás?“

„Jsem prezident, kterému do konce úředního období zbývá něco málo přes rok. Je jim srdečně jedno, co chci nebo nechci. Víc je zajímá, kdo usedne do křesla po mně.“

„Ztrácíme čas,“ zdůraznil Malone. „Ten, kdo Stephanii unesl, už ji klidně mohl zabít a se vším skoncovat. Ani bychom se to nedozvěděli.“

„Zabít ji by bylo kontraproduktivní,“ namítl Davis.

„A zabít prezidenta by snad bylo produktivní?“ opáčila Cassiopeia.

„Dobrá poznámka,“ konstatoval Daniels. „Ale musíme vycházet z pravděpodobnosti. Nic jiného nám nezbývá. A podle mě je pravděpodobné, že žije.“

Maloneovi se pasivní přístup příčil, ale uznával, že Danielsova slova dávají smysl. Navíc se už připozdívalo a cesta do Garverova institutu mu připadala jako nejlepší možnost, jak využít času do rána. Mít v ruce klíč k šifře by jim skutečně vylepšilo vyjednávací pozici.

„Proč jsem tady já?“ zeptala se prezidenta Cassiopeia.

„Prohlášení, že nás máte oblažit svou krásou, by nestačilo?“

„Jindy možná.“

Daniels se opřel a křeslo pod jeho urostlou postavou zasténalo. „Vyrobit ta zařízení, ze kterých se po mně střílelo, muselo trvat hezky dlouho. Celá akce vyžadovala zatraceně náročné plánování.“

To bylo nabíledni.

„V Bílém domě je všehovšudy šest lidí, kteří o prezidentově návštěvě New Yorku věděli celé ty dva měsíce od chvíle, kdy padlo rozhodnutí,“ řekl Davis. „Jsou to všechno špičkoví pracovníci Tajné služby. Promluvíme si s nimi a vyslechneme je, ale dám za ně ruku do ohně. Pár dalších se to dozvědělo předevčírem. Jenže pokoje v Hyattu podle Tajné služby někdo rezervoval před pěti dny, pomocí falešných kreditek.“

Malone postřehl na Danielsově tváři neobvykle ustaraný výraz.

„Musíme prošetřit každou možnou skulinu,“ pokračoval Davis. „A je tu jistý potenciální problém, o který se musí postarat Cassiopeia. Nechceme do něj zatahovat Tajnou službu ani FBI.“

„Možný zdroj úniku informací?“ zeptal se Malone.

„Ano,“ potvrdil Daniels. „A týká se to osoby s mimořádným statutem.“

Malone čekal.

„Mojí ženy. První dámy.“

24. kapitola

NEW YORK CITY

Knox sice neupustil revolver, ale nebyl mu k ničemu, protože muž, který na něm ležel, mu svíral zápěstí jako ve svěráku. Potřeboval se odtud dostat. Ti dva ve výtahu určitě vyjeli o patro výš nebo níž a ženou se zpátky sem.

Překulil se a dostal soupeře pod sebe, ale ten ho nepouštěl. Otočil se a nabral ho kolenem do břicha. Když to zopakoval ještě jednou, podařilo se mu vyrazit protivníkovi dech. Využil toho, aby vykroutil pravačku z jeho sevření, namířil a střelil ho z bezprostřední blízkosti do prsou.

Muž zavyl bolestí.

Knox ho odstrčil.

Mužovo tělo sebou zacukalo a znehybnělo.

Knox sebral laptop a vyskočil na nohy.

Dveře jednoho pokoje se začaly otevírat. Vpálil kulku do zárubně a dveře se okamžitě znovu zabouchly. To by mu tak ještě chybělo, aby se do rvačky zapletl nějaký hotelový host.

V duchu vyhodnotil situaci.

Nikoho dalšího ani nenapadne jet sem výtahem. Je to příliš nebezpečné. A tak stiskl přivolávač a rychle odtáhl zraněného mimo dohled z výtahových dveří. Agent ležící na podlaze chodby opodál nejevil známky pohybu. Schodiště bylo tři metry odtud, za rohem.

Jenže tam by mohl narazit na lidi se zbraněmi.

Výtah přijel.

Knox si zastrčil revolver do kapsy, ale dál držel prst na spoušti.

V kabině byli tři lidé. Dvě ženy a muž ve večerním, zřejmě si vyrazili za zábavou. Muž nesl nákupní tašky.

Knox nasadil klidný výraz a nastoupil. Kabina sjela dolů a zastavila ve druhém podlaží, kde ti tři vystoupili.

Připojil se k nim.

Parrott ho očividně chtěl ukolébat večeří a pak vlákat do pasti. Vyhnul se tomu, ale celá tahle akce byla pitomost, další nesmysl, který mu hodili na krk šéfové. Právě zabil dva lidi docela určitě a dva další možná. Nikdy dřív se mu nic takhle nevymklo z ruky.

Prošel chodbou a zahnul za roh. Před jedněmi otevřenými dveřmi zahlédl vozík pokojské. Trůnil na něm odpadkový koš, ze kterého vykukovala papírová taška s nápisem Saks Pátá Avenue. Vylovil ji a za chůze do ní strčil laptop.

Z hotelu se stala horká půda.

Kolik tu těch agentů může být? A jak moc jsou ochotni upoutat na sebe pozornost? Vzhledem ke ztrátě čtyř kolegů asi dost.

Usoudil, že nemá na vybranou.

Vyjde předními dveřmi.

A fofrem.

Wyatt vešel do svého hotelového pokoje a rychle si sbalil tašku. Vozil s sebou minimum oblečení, už dávno se poučil, že se vyplatí cestovat nalehko. Zapnul televizi a podíval se na další záběry z atentátu. Televizní stanice informovala, že Danny Daniels je na cestě zpátky do Washingtonu, na palubě Air Force One.

Jistě má spolucestujícího.

Cottona Malonea.

Takže jestli Carbonellová mluvila pravdu a Bílý dům ví o prolomení šifry, ví o tom i Malone.

„Zahynuli kvůli tobě dva lidé,“ řekl mu Malone.

Kárné řízení skončilo, rozsudek byl vynesen a Wyatt se stal poprvé po dlouhé době nezaměstnaným.

„Kolik jsi jich přivedl do hrobu ty?“ zeptal se.

Malonea nerozhodil. „Žádného jen proto, abych si zachránil vlastní kůži.“

Wyatt ho přirazil ke zdi a popadl ho pod krkem. Malone se kupodivu nebránil. Prostě mu jen oplácel pohled a v očích neměl sebemenší náznak strachu. Wyatt zaťal druhou ruku v pěst. Měl sto chutí rozmlátit mu ciferník. Místo toho prohlásil: „Byl jsem dobrý agent.“

„To je na tom nejhorší. Byl jsi dobrý.“

Zmáčkl ho pod krkem silněji, ale Malone ani teď nereagoval. Patřil k lidem, kteří umějí strachu čelit. Ztlumit ho, ovládnout a nedat najevo.

Musí si to zapamatovat.

„Je po všem,“ řekl Malone. „Jsi odepsaný.“

Ne, nejsem, pomyslel si.

Carbonellová mu s viditelným potěšením pověděla o Garverově institutu, vysvětlila mu, kde to je, a svěřila mu přístupové heslo. Oznámila mu, že muž, který rozluštil šifru, už na něj čeká a že jí má zavolat, hned jak řešení převezme.

„Co s ním podniknete?“ zeptal se jí.

„Chci zachránit Stephanii Nelleovou.“

O tom pochyboval. Ona, která právě obětovala jednoho ze svých vlastních agentů?

„Za vyřízení té pochůzky vám zdvojnásobím honorář.“

To byla fůra peněz za maličkost, kterou mohl stejně dobře zařídit někdo z jejích lidí, anebo ještě lépe ona sama.

Pak pochopil. „Kdo další tam ještě bude?“

Pokrčila rameny. „Těžko říct, ale vědí o tom všichni.

CIA, NSA a několik dalších, kterým se nehodí do krámu, aby se povedlo šifru prolomit nebo aby se ty stránky našly.“

Váhal.

Její pohled zvlídněl. Byla zatraceně přitažlivá a věděla to.

„Dopravím vás do Marylandu osobně,“ řekla. „Mám připravenou

helikoptéru.

Cestou

vám

pošlu

ten

zdvojnásobený honorář, na kterékoli zahraniční konto si budete přát. Tak berete tu práci?“

Znala jeho slabou stránku. Proč to nevzít? Peníze jsou peníze.

„Patří k tomu bonus,“ poznamenala. „Cotton Malone je momentálně na palubě Air Force One. Jelikož jsem Bílému domu o rozluštění šifry řekla, počítám, že Malone bude v Marylandu také.“ Usmála se. „Možná někdo dokončí, co jste dnes začal.“

Možná, pomyslel si.

Knox vykročil z výtahu do lobby hotelu Helmsley Park Lane. Ačkoli už bylo skoro půl desáté večer, naštěstí v ní pořád vládl čilý ruch. Přelétl pohledem okolní obličeje, jestli se náhodou neschyluje k potížím, ale nic podezřelého nezahlédl. V poklidu došel k hlavnímu vchodu, v jedné ruce nákupní tašku, druhou položenou v kapse saka na revolveru.

Jestli bude potřeba, prostřílí se ven.

Vyšel na ulici u Central Parku.

Po chodníku proudili rozjaření lidé. Vmísil se mezi ně a nechal se jimi unášet k Páté Avenue a hotelu Plaza.

Potřeboval si sbalit a dát New Yorku sbohem. Zbylí agenti v hotelu Helmsley Park Lane jistě mají plné ruce práce, aby zmapovali ztráty a uklidili po sobě. NIA bude chtít přestřelku ututlat. Nedozví se o tom místní policie ani tisk.

Snad je to dost zaměstná, aby měl čas vypadnout z města.

Rád by už měl všechno za sebou, ale zdálo se, že tahle noční můra ještě nějakou dobu potrvá. Kapitáni si sedí v bezpečí na svých severokarolínských panstvích. V první linii je on, přitahuje na sebe palbu a snaží se přežít.

Nebyla to od začátku léčka? Existuje to rozluštění vůbec?

Musí to zjistit.

V hotelu Plaza vyjel výtahem do svého patra, a jakmile překročil práh, zapnul laptop. Stačil mu okamžik, aby si uvědomil, že na něm nic není. Jen pár základních programů, které se před prodejem instalují do všech počítačů.

Klikl na poštovní program. Neobsahoval žádnou schránku.

Tuhle věc zrovna koupili.

Jako návnadu.

Pro něj.

To znamenalo, že se z mizerného dne vyklubal ještě horší.

25. kapitola

BÍLÝ DŮM,22:20

Cassiopeia seděla v autě spolu s Edwinem Davisem a Dannym Danielsem. Doprovodná kolona je odvážela přímo z Andrewsovy letecké základny. Cottonovi obstarali dopravu a instrukce, jak se dostane ke Garverovu institutu, který se nacházel v Marylandu asi pětačtyřicet minut jízdy směrem na jih. Cassiopeiu mrzelo, že ho nechává jet samotného do nebezpečí, ale uznávala, že je to asi jediná možnost. I ona měla ráda Stephanii Nelleovou a bála se o ni.

Všichni musejí odvést svůj díl práce.

„Potřebuji, abyste se s tou situací vypořádala citlivě,“ poznamenal Daniels, když vjížděli na pozemky Bílého domu.

„Proč zrovna já?“

„Protože jste po ruce, jste dobrá a jste člověk zvenčí.“

„A krom toho žena?“

Prezident přikývl. „I to se hodí. Pauline bývá náladová.“

Cassiopeia se snažila rozpomenout, co ví o první dámě, ale moc toho nebylo. Americké politice se nevěnovala, protože těžiště většiny jejích obchodních zájmů spočívalo mimo severoamerický kontinent. Poprvé přišla do kontaktu s Danielsovou administrativou před několika lety, díky Stephanii. Tehdy také poprvé navštívila Bílý dům a v mnohém jí to otevřelo oči.

„Proč manželku podezíráte, že přes ni unikly informace?“

„Řekl jsem, že ji podezírám?“

„V podstatě ano.“

„Vyjma mě, prezidenta a několika málo zaměstnanců je jediná, kdo o té cestě od začátku věděl,“ vysvětlil místo něj Davis.

„Od toho je ale k obvinění hodně daleko.“

„Ne tak, jak byste si myslela,“ zamumlal Daniels.

Oba před ní něco tajili a to ji dráždilo.

Kolona zastavila pod portikem. Cassiopeia zahlédla u osvětlených dveří čekající shluk lidí. Když Daniels vystoupil, uvítal ho jásot a pozdravy.

„Aspoň někdo mě má rád,“ utrousil tlumeně.

Pozdravil se s lidmi u dveří potřesením ruky a úsměvy.

„Je radost pro něj pracovat,“ poznamenal Davis.

Pozorovali ten výjev z okénka. „Když jsem se stal personálním šéfem, rychle jsem pochopil, že v tomhle Bílém domě panuje dobrá atmosféra.“

Cassiopeia musela připustit, že ten uvítací výbor působí upřímně.

„Nestává se každý den, že se někdo pokusí zabít prezidenta,“ řekl Davis.

Pohlédla na něj. Personální šéf byl chladný a uvážlivý člověk, který nevypíná mozek ani na vteřinu. Správný typ, aby druhému hlídal záda.

„Všimla jste si?“ zeptal se jí tiše.

Ano, všimla.

Mezi těmi čtyřiceti či kolika lidmi, kteří tu ve tmě čekali, aby Dannyho Danielse pozdravili, nebylo vidět první dámu.

Hale přecházel sem a tam svou pracovnou. Ostatní tři kapitáni před hodinou odešli. Do rána snad budou znát řešení Jeffersonovy šifry a získají zpátky zákonem zaručenou imunitu. Pak ať federální žalobci se svými obviněními z daňových úniků táhnou k čertu.

Vyhlédl ven na ztemnělou řeku Pamlico. Samota patřila k věcem, které měl na rodinném útočišti nejraději. Podíval se na hodinky. Skoro půl jedenácté. Knox už se měl ozvat.

Nesnášel, když ho někdo označil za piráta. Jeho účetní.

Stephanie Nelleová. Každý, kdo nechápe jeho historické kořeny. Jistě, Společenstvo převzalo od pirátských společenstev hodně, řídilo se praxí a postupy, které piráti uvedli do života v 17. a raném 18. století. Ale jeho předchůdci nebyli hloupí a naučil se od nich věčně platné pravdě, na kterou nikdy nezapomínal.

Peníze především.

Politika, morálka, etika, na ničem z toho nezáleží.

Vždycky jde v první řadě o zisk. Jak že ho to učil otec?Za to, že každý den večeříme, nevděčíme dobrému srdci řezníka, sládka a pekaře, ale jejich osobním zájmům.Všichni podnikatelé slouží zákazníkům čistě z chamtivosti. Ta zaručuje nejlepší výrobek za nejlepší možnou cenu.

Totéž platilo pro korzárství. Odstraň lákadlo bohatství, a zmizí veškerá motivace. Každý si chce přilepšit.

Co je na tom špatného?

Najednou asi všechno.

Bylo to k zbláznění. Vždyť nejde o nic nového pod sluncem. Korzárské patenty existují sedm set let. Korzáři se zpočátku rekrutovali ze vzdělaných obchodnických rodin, někteří byli dokonce šlechtici. Dobová líčení je popisují jako „námořníky-gentlemany“. Jejich krédo?Nikdy se nevracej s prázdnýma rukama.Svou kořistí plnili královské pokladnice a umožňovali tak panovníkům snižovat daně. Poskytovali vlasti ochranu před nepřáteli a za války spolupracovali s vládami. Pirátství jakožto instituce odumřelo ve dvacátých letech 18. století, zatímco korzárství přežívalo dalších sto padesát let. A teď se zdá, že se Spojené státy rozhodly vymazat ze světa jeho poslední pozůstatky.

Je pirát?

Možná.

Jeho otci a dědečkovi ta nálepka nevadila. Byli na svoje bukanýrské způsoby spíš hrdí. Tak proč by měla vadit jemu?

V domě zazvonil telefon.

„Mám špatné zprávy,“ oznámil mu Knox, když Hale zvedl sluchátko. „Podvedli mě.“

Hale si vyslechl, co se seběhlo v New Yorku, a znovu na něj padla sklíčenost. Naděje na záchranu se mu opět rozplynula pod rukama. „Vraťte se sem. Okamžitě.“

„Jsem na cestě. Proto jsem se s telefonováním opozdil.

Chtěl jsem nejdřív zmizet z New Yorku.“

„Jakmile dorazíte, přijďte rovnou ke mně domů. A nepodávejte hlášení ostatním. Zatím ještě ne.“

Hale zavěsil.

A vzápětí vytočil jiné číslo.

26. kapitola

LA PLATA, MARYLAND, 23:20

Wyatt si obhlížel zalesněný areál Garverova institutu.

Shluk pěti cihlových třípodlažních budov se uhnízdil v lesnatém údolí necelý půlkilometr od dálnice. Po obloze se valila mračna a halila srpek měsíce. Wyatta celou několikakilometrovou cestu z letišťátka, kde ho vysadila Andrea Carbonellová, provázely dešťové přepršky. V dálce hřmělo.

Úmyslně nezajel na žádné z osvětlených parkovišť s přinejmenším stovkou volných parkovacích míst. Auto, které mu sehnala Carbonellová, odstavil u dálnice a došel poslední kus pěšky. Byl připraven na všechno, co ho tu může čekat.

Když ho Carbonellová vysadila, sledoval ji, jak odlétá na jih směrem k Potomaku a Virginii. Washington odtud leží na sever. Kampak má namířeno?

Využil cípu borového lesa u silnice, aby se kryl, a kradl se k jediné budově, kde se v druhém patře svítilo.

Carbonellová mu řekla, že tam najde tu správnou kancelář -

a v ní údajného matematického génia dr. Garyho Voccia.

Doktůrkovi nařídili, ať počká na agenta s příslušným heslem a předá veškeré údaje a informace o Jeffersonově šifře jedině jemu.

Wyatt upíral oči do tmy a vnitřní pohotovostní kontrolka mu přeblikla ze žluté v oranžovou. Zamrazilo ho po těle.

Nebyl tu sám. Sice je neviděl, ale cítil. Carbonellová ho varovala, že tu budou. Proč už nešli do institutu? Odpověď byla jasná.

Čekají na něj.

Nebo na někoho dalšího.

Rozvaha ho nabádala k opatrnému postupu, ale rozhodl se, že je nezklame.

Vykročil z úkrytu a zamířil přímo k osvětlené budově.

Hale s telefonním sluchátkem u ucha poslouchal vyzvánění.

Jednou. Podruhé. Potřetí.

„Co je, Quentine?“ ozvala se konečně Carbonellová.

„Vy ještě nespíte?“

„Netvařte se, jako byste nečekala, že zavolám.“

„Knox nadělal v Helmsley Park Lane pěknou paseku.

Jeden agent mrtvý, dva zranění, další mrtvý v Central Parku.

Nemůžu to přejít jen tak.“

Hluk v pozadí, zněl jako rotor helikoptéry, prozrazoval, že Carbonellová je na cestě.

„Co máte v plánu? Dáte nás zavřít? Hodně štěstí, vzhledem k tomu, že jste v tom namočená až po uši. S

gustem v televizi vysvětlím, co jste za prolhanou potvoru.“

„Jste dnes nějak nedůtklivý.“

„Ani netušíte jak.“

„Právnímu systému nedůvěřuju o nic víc než vy,“ prohlásila. „A stejně jako vy mám svoje vlastní metody vyřizování účtů a uplatňuju je po svém.“

„Myslel jsem, že jsme spojenci.“

„Byli jsme, dokud jste se nerozhodl pro tu pitomost v New Yorku.“

„Já to neudělal.“

„To vám nikdo na světě neuvěří.“

„Rozluštila jste Jeffersonovu šifru? Nebo to byla další lež?“

„Než vám odpovím, ráda bych se vás na něco zeptala.“

Neměl nejmenší chuť se s tou ženskou vybavovat, ale co mu zbývalo? „Jen do toho.“

„Vážně jste si myslel, že si můžete donekonečna dělat, co vás napadne?“

O tomhle připouštěl diskusi. „Máme právoplatné zplnomocnění Kongresu a prvního prezidenta Spojených států, že smíme po libosti a bez časového omezení útočit na nepřátele národa.“

„Vy jste chodící anachronismus, Quentine. Relikvie z minulosti, pro kterou dnes není místo.“

„Naše Společenstvo dokázalo věci, kterých by se konvenčními metodami nikdy nedosáhlo. Chtěli jste v jistých blízkovýchodních státech vyvolat hospodářský chaos.

Zařídili jsme to. Chtěli jste jisté zájmové osoby připravit o majetek. Obrali jsme je. Páni politici, kterým se nechtělo spolupracovat, otočili o sto osmdesát stupňů, jakmile jsme s nimi skončili.“ Věděl, že Carbonellová nemá zájem roztrubovat tyhle věci do světa, takže jestli je někdo poslouchá, přišel právě ke šťavnatému soustu.

„A celou dobu jste přitom kradli pro sebe,“ opáčila.

„Nechávali jste si mnohem víc než povolených osmdesát procent.“

„Můžete to dokázat? Odvádíme každoročně nemalé částky několika zpravodajským agenturám, vaši nevyjímaje - jsou to milióny. Moc by mě zajímalo, Andreo, jestli všechny končí ve státní pokladně.“

Zasmála se. „Jako bychom snad dostávali všechno, co nám patří! Vy piráti a korzáři vedete hodně svérázné účetnictví. Před staletími to na mořích chodilo tak, že se posádky podle svých uctívaných stanov šábly o kořist dřív, než se kdokoli stačil podívat, kolik se toho nakradlo. Jak se těm záznamům tehdy říkalo? Účetní kniha jako dneska?

Vsadila bych se, že ji vedli dvojmo. Jednu pro vládu, aby byla spokojená, a druhou pro posádku.“

„Dostali jsme se do slepé uličky,“ řekl Hale. „Takhle se k ničemu nedobereme.“

„Ale vysvětluje se tím, proč se spolu bavíme v tuhle nekřesťanskou hodinu.“

Zkusil to znovu. „Máte rozluštění té šifry?“

„Máme klíč.“

Nevěděl, jestli jí má věřit. „Chci ho.“

„O tom nepochybuju. Ale momentálně vám ho nemůžu dát. Přiznávám, že jsem měla v plánu zajmout Knoxe jako rukojmí a využít ho při vyjednávání. Možná ho dokonce i zabít a tak to ukončit. Ale váš kormidelník se činil a způsobil nám ztráty. Moji lidé zaplatili za svoje chyby.“

Kdyby nějaký korzár nebo bukanýr zacházel se svojí posádkou stejně bezohledně a přezíravě, vysadila by ho na první ostrov, který by se jim nachomýtl do cesty.

A zrovna tahle ženská mu bude říkat pirát!

„Nezapomeňte, že mám, o co stojíte,“ připomněl jí.

Unesl Stephanii Nelleovou jen proto, že ho o to Carbonellová požádala. Pokud nelhala, Nelleová se na ni vyptávala a zjišťovala její vztahy ke Společenstvu, přesněji řečeno k němu osobně. Žádný z ostatních tří kapitánů nic netušil, aspoň ho o tom Carbonellová přesvědčovala.

Dozvěděla se, že si Nelleová domluvila schůzku s propuštěným agentem NIA, který vůči své bývalé šéfové neoplývá loajalitou. Prozradila Haleovi, na kterém místě v Delaware schůzka proběhne, a Knox odtamtud Nelleovou unesl, pod rouškou tmy, beze svědků, rychle a čistě.

Carbonellová Halea požádala, aby ji několik dnů držel ve vší tichosti pod zámkem. Jemu na tom ani za mák nezáleželo.

Prostě jen vyšel Carbonellové vstříc. Ale události několika posledních hodin všechno změnily.

NIA už nepatřila k přátelům.

„Jak se daří vašemu hostu?“ zeptala se Carbonellová.

„Má veškeré pohodlí.“

„Škoda.“

„Co s ní zamýšlíte?“

„Má něco, o co stojím, a dobrovolně by se toho nevzdala.“

„A tak jste si myslela, že ji vyměním za Knoxe?“

„Za pokus to stálo.“

„Chci klíč k šifře,“ zdůraznil. „Jestli nemáte zájem, dohodnu se s Nelleovou. Určitě se moc ráda dozví, proč ji vězním. Vypadá na člověka, se kterým se dá vyjednávat.“

Ticho na druhém konci linky potvrdilo, že Carbonellovou odhadl správně. Tohohle se bála.

„Dobře, Quentine. Okolnosti se očividně změnily.

Pojďme se zkusit nějak domluvit.“

Malone odbočil z dálnice a vjel do areálu Garverova institutu. Od Davise věděl, že je to velkoryse financovaný mozkový trust, který se zaměřuje na kryptologii, čím obtížnější, tím lepší, a že má přístup k nejpokročilejším dekódovacím programům.

Ujet těch pětašedesát kilometrů z hlavního města na marylandský venkov mu trvalo déle, než počítal. Z Virginie se přesouvala na sever bouřka. Korunami stromů zuřivě cloumal vichr. U vstupu do areálu nikdo nehlídal a na osvětlených parkovištích nebyla ani noha. Hustý stromový porost oddělující institut od dálnice mu zajišťoval soukromí.

Davis tvrdil, že nepřítomnost viditelných bezpečnostních opatření pomáhá uchovávat anonymitu. Čtyři z pěti fádních administrativních budov se ve tmě rýsovaly jako černé obdélníky. V jedné se svítilo. Daniels tvrdil, že tam čeká jistý dr. Gary Voccio. Heslo, které poskytla NIA, prý Maloneovi zajistí přístup k řešení.

Zajel na parkoviště, zastavil a vystoupil. Noc byla až na vzdálené hromobití tichá.

Už ho zase čeká bitva. Zdálo se, že se jim nevyhne, ať dělá co dělá.

Vtom se zpoza vzdálenějšího konce jedné budovy vyřítilo auto. Bez světel. Jeho motor řval naplno. Zahnulo doprava, přehouplo se přes vyvýšený chodník a hnalo se přes prázdné parkoviště.

Přímo na něj.

Z okénka u spolujezdce se vysunula ruka.

S pistolí.

27. kapitola

BÍLÝ DŮM

Edwin Davis vedl Cassiopeiu po schodech do prvního poschodí, kde se nacházela soukromá rezidence prezidentského páru.Bezpečný azyl,jak ji označil Davis. Pod ostrahou Tajné služby.Zřejmě jediné místo na světě, kde mohou být sami sebou.Cassiopeia se ještě pořád snažila Davise odhadnout. Pozorovala ho, když se personál vítal s Danielsem. Jak se přitom držel bokem. Úplně stranou.

Přítomen, ale nenápadně.

Došli na vrchol schodiště a zastavili se v osvětlené chodbě táhnoucí se z jednoho konce domu na druhý. Po obou stranách ji lemovaly dveře. U jedněch stála na stráži žena opřená o zeď. Davis pokynul k místnosti naproti. Vešli dovnitř a zavřeli za sebou. Zlatavá záře lamp prohřívala světlé zdi a prosté závěsy. Na pestrobarevném koberci stál překrásný viktoriánský pracovní stůl.

„Tohle je takzvaný Smluvní pokoj,“ poznamenal Davis.

„Většina prezidentů ho využívá jako soukromou pracovnu.

Když byl postřelen James Garfield, přenesli ho sem a pomocí primitivní klimatizace mu tady vytvořili hotovou ledárnu, aby mu ulevili. Právě tady umíral.“

Postřehla na něm nervozitu.

Zvláštní.

„Skončila tu španělsko-americká válka, když prezident McKinley na tomhle stole podepsal mírovou smlouvu.“

Otočila se čelem k němu. „Tak o co jde? Co mi chcete říct?“

Pokýval hlavou. „Upozorňovali mě, že jste přímočará.“

„Jste nervózní a já tu nejsem jako turista.“

„Existuje jedna věc, o které byste měla vědět.“

Danny Daniels se probudil z tvrdého spánku a ucítil kouř.

Setmělá ložnice byla plná štiplavého dýmu. Bylo ho tolik, že se hned při prvním nadechnutí rozkašlal a musel vykašlat saze. Zatřásl manželkou, probudil ji a odhodil přikrývky. Okamžitě se dočista probral a uvědomil si tu hrůzu.

Dům hoří.

Slyšel praskot ohně, jako by se stará dřevěná stavba hroutila. Měli ložnici v prvním poschodí, stejně jako jejich dcera.

„Proboha,“ vyjekla Pauline. „Mary!“

„Mary!“ křikl Daniels otevřenými dveřmi. „Mary!“

První patro stálo v plamenech, schody dolů stravoval oheň. Zdálo se, jako by se celý dům až na jejich ložnice vzdal.

„Mary!“ rozkřičel se. „Ozvi se, Mary!“

Pauline už stála vedle něj a pomáhala mu volat na jejich devítiletou dcerku.

„Jdu pro ni,“ prohlásila.

Popadl ji za paži. „Nepřipadá v úvahu. Nedokážeš to.

Celé patro je zničené.“

„Nebudu tu jen tak stát, když je tam vevnitř.“

On to taky neměl v úmyslu, ale bylo potřeba zachovat zdravý rozum.

„Mary,“ zaječela Pauline. „Odpověz mi!“

Propadala hysterii. Kouř houstl čím dál víc. Daniels se rozběhl k oknu a rozrazil ho dokořán. Budík u postele ukazoval 3:15 ráno. Zvenku nebylo slyšet sirény. Jeho farma stála na rodinném pozemku pět kilometrů od města, k nejbližšímu sousedovi to měli skoro kilometr.

Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu.

„Sakra, Danny,“ vyštěkla Pauline. „Dělej něco.“

Rozhodl se.

Vrátil se dovnitř, chytil manželku a dovlekl ji k oknu. O

pět metrů níž byla řada keřů. Dveřmi by se ven nedostali.

Tohle byla jediná úniková cesta a uvědomoval si, že Pauline ji dobrovolně nepoužije.

„Nadechni se,“ poručil.

Drásal ji kašel a chápala, že jí radí rozumně. Vyklonila se, aby si pročistila krk. Popadl ji za nohy a vyšoupl ji ven.

V poslední chvíli ji přetočil tak, aby přistála v keřích bokem.

Možná si zlomí nějakou kost, ale neuhoří. Tady vevnitř mu nepomůže. Musí si poradit sám.

Viděl, že keře ztlumily její pád a že se zvedla na nohy.

„Utíkej dál od domu,“ zavolal na ni.

Pak se rozběhl zpátky ke dveřím ložnice.

„Tati, pomoc!“

Maryin hlas.

„Jsem tady, děvenko,“ snažil se překřičet oheň. „Jsi u sebe v pokoji?“

„Tati, co se děje? Kolem všechno hoří. Nemůžu dýchat.“

Potřeboval se k ní dostat, ale nebylo jak. Chodba už neexistovala, od dveří dceřina pokoje ho dělilo patnáct metrů prázdnoty. Za chviličku se zhroutí i ložnice, ve které teď stojí. Kouř a horko začínaly být nesnesitelné, štípaly do očí, dusily plíce.

„Mary, jsi tam?“ Čekal. „Mary!“

Musí se k ní dostat.

Doběhl k oknu a podíval se dolů. Pauline nebylo nikde vidět. Možná běžela pomoci Mary zvenčí. Ve stodole měli žebřík.

Prolezl oknem a pověsil se za ruce na parapet. Na zem mu zbývaly tři metry. Pustil se, proletěl křovím a přistál na nohou. Rozrazil větvičky a rozběhl se na druhou stranu domu. Jeho nejhorší obavy se potvrdily. Celé první patro bylo v jednom ohni, včetně dceřiny ložnice. Plameny šlehaly až ven a olizovaly střechu.

Stála tam Pauline, tvář obrácenou vzhůru, a objímala se pažemi.

„Je mrtvá,“ zakvílela. Zalykala se slzami. „Moje holčička je mrtvá.“

„Ta noc ho pronásleduje už třicet let,“ řekl pološeptem Davis. „Danielsovo jediné dítě zemřelo a Pauline už další mít nemohla.“

Cassiopeia nevěděla, co na to říci.

„Požár zavinil doutník odložený do popelníku. Daniels byl tehdy v městské radě a na dobré doutníky si potrpěl.

Pauline ho prosila, ať kouření nechá, ale odmítal. Kouřové detektory tehdy nebývaly běžné. V oficiální zprávě stálo, že požáru bylo možno předejít.“

Chápala plný dosah toho konstatování.

„Jak to jejich manželství přežilo?“ zeptala se.

„Nepřežilo.“

Wyatt vešel v druhém patře do kanceláře doktora Garyho Voccia. Před chvilkou mu řekl do domovního telefonu heslo a doktor ho pustil bzučákem dovnitř. Pozdravil ho zpoza stolu zarovnaného papíry a třemi běžícími LCD monitory.

Táhlo mu na čtyřicítku, vypadal energicky a měl narezlé vlasy s klukovskou ofinou. Působil neupraveně, rukávy košile měl vykasané a v očích únavu.

Venku asi moc času netráví, usoudil Wyatt.

„Nejsem zvyklý ponocovat,“ poznamenal Voccio, když si potřásli rukama. „Ale NIA mě platí, takže jsem k službám.

Čekám na vás.“

„Potřebuji všechno, co k té věci máte.“

„Ta šifra mi dala zabrat. Počítačům trvalo skoro dva měsíce, než ji rozlouskly. A i tak jenom se štěstím.“

Wyatta podrobnosti nezajímaly. Prokličkoval přecpanou pracovnou k oknu z neprůstřelného skla, odkud bylo vidět na parkoviště. V přísvitu sodíkových výbojek se asfalt mokře leskl.

„Nějaký problém?“ zeptal se Voccio.

To se uvidí. Wyatt vyhlížel ven.

Vynořily se reflektory.

Z příjezdovky odbočilo auto, zajelo na prázdné parkoviště a zastavilo.

Vystoupil z něj muž.

Cotton Malone.

Carbonellová měla pravdu.

Ze tmy nalevo se zhmotnil další vůz. Se zhasnutými světly. Hnal se přímo na Malonea.

Třeskly výstřely.

Hale naslouchal Andree Carbonellové. Nemluvila jako člověk zahnaný do kouta, spíš s lehkostí někoho, kdo se dobře baví.

„Jistě si uvědomujete,“ řekl jí, „že až se s Nelleovou dohodnu, snadno ji proti vám můžu poštvat. Koneckonců je šéfkou uznávané zpravodajské agentury.“

„Zjistíte, že s ní není snadné vyjít.“

„Je to ještě horší než s vámi?“

„Jsem jediná, kdo disponuje klíčem k té šifře, Quentine.“

„Nevím, čemu věřit. Už jste nám jednou lhala.“

„Myslíte to nedopatření s Knoxem? Prostě jsem se jen zajišťovala na více stranách. Ale budiž, tohle kolo jste vyhrál. Co kdybychom to udělali následovně? Já vám dám ten klíč. A jakmile najdete ty chybějící dvě stránky, bude pro nás oba vyjednávání snazší.“

„Předpokládám, že na oplátku budete chtít, abych odstranil to, co mám v úschově?“

„Jako by to pro vás byl problém!“

„Na takový trestný čin se moje imunita nevztahuje, ani kdybych ty ztracené stránky našel.“ Bylo mu jasné, že si Carbonellová uvědomuje, že ho korzárský patent nechrání v případě úmyslné vraždy.

„Předtím vás to očividně netrápilo, na dně Atlantiku leží muž, který by mi dal za pravdu.“

Tou poznámkou ho vyvedla z míry. Pak mu došlo, odkud vítr vane. „Máte informátora?“

„Nějaký ten špeh se hodí vždycky.“

Předhodila mu kost. Pochopil, kde se poohlížet. A jí bylo jasné, co bude následovat.

„Zametáte za sebou?“ zeptal se.

Rozesmála se. „Řekněme, že když chci, umím být velkomyslná. Berte to jako důkaz mojí dobré vůle.“

K čertu se Stephanií Nelleovou. Možná je cennější mrtvá.

„Dejte mi ten klíč k šifře. Jakmile budu mít ty dvě stránky v ruce, zmizí váš problém ze světa.“

28. kapitola

BÍLÝ DŮM

Cassiopeia vešla do přívětivého prostoru sousedícího s hlavní prezidentskou ložnicí, který byl zařízen k útulnému posezení. Na pohovce s pestrým kartounovým potahem seděla Pauline Danielsová.

Agentka Tajné služby zavřela za Cassiopeiou zvenčí dveře.

Osaměly.

První dámě spadaly nevýrazné světlé vlasy přes jemné uši a nízké čelo. Vypadala mnohem mladistvěji, než by se dalo čekat u ženy, která už se přehoupla přes šedesátku. Za osmihrannými brýlemi bez obrouček zářily přitažlivé modré oči. Seděla nepřirozeně strnule, s napjatými zády a žilnatýma rukama složenýma v klíně. Na sobě měla konzervativní vlněný kostým a balerínky Chanel s hladkou podrážkou.

„Vyrozuměla jsem, že mě chcete vyslechnout,“ utrousila.

„Byla bych radši, kdybychom si jen tak popovídaly.“

„Kdo vůbec jste?“

Cassiopeia postřehla v té otázce obranný podtón. „Někdo, kdo by tu radši nebyl.“

„Tak to jsme dvě.“

První dáma jí pokynula a Cassiopeia se usadila v křesílku naproti pohovce. Dělily je od sebe dva metry, cosi jako demilitarizovaná zóna. Byla to v mnoha ohledech nepříjemná situace, v neposlední řadě kvůli tomu, co jí Edwin Davis právě prozradil o Mary Danielsové.

Představila se a začala s první otázkou. „Kde jste byla ve chvíli, kdy došlo k tomu pokusu o atentát?“

Paní Danielsová upírala oči na kobereček na parketové podlaze. „Mluvíte o tom tak neosobně… Jde o mého manžela.“

„Musela jsem se zeptat a vy to víte.“

„Byla jsem tady. Danny jel do New Yorku beze mě.

Tvrdil, že je to jenom na pár hodin. Že bude do půlnoci doma. Brala jsem to jako prkotinu.“

Mluvila odtažitě, jakoby z dálky.

„Jak jste reagovala, když jste se o atentátu dozvěděla?“

První dáma vzhlédla a zaostřila na Cassiopeiu modré oči.

„Ptáte se ve skutečnosti na to, jestli jsem byla ráda?“

Cassiopeiu ta neomalenost zarazila. Zpytovala paměť, ale nevzpomínala si, že by se v tisku někdy psalo o nepřátelském napětí uvnitř prezidentského páru, ať zdánlivém nebo skutečném. Jejich manželství se odjakživa považovalo za pevné. Ale když si to první dáma přeje, má to mít. „A byla jste ráda?“

„Nevěděla jsem, co si o tom myslet, zvlášť v prvních minutách, než jsme zjistili, že je v pořádku. Byla jsem…

zaražená.“

Rozhostilo se tísnivé ticho.

„Vy o tom víte, že?“ zeptala se prezidentova žena. „Víte o Mary.“

Cassiopeia přikývla.

Její společnice se dál tvářila strnule, na obličeji lhostejnou masku. „Nikdy jsem mu neodpustila.“

„Tak proč jste s ním zůstala?“

„Je to můj manžel. Přísahala jsem, že s ním budu sdílet dobré i zlé. Matka mě učila, že se ta slova nemají brát na lehkou váhu.“ Zhluboka se nadechla, jako by se chtěla obrnit před tím, co bude následovat. „Ve skutečnosti vás zajímá, jestli jsem o té cestě do New Yorku někomu řekla.“

Cassiopeia mlčky čekala.

„Ano. Řekla.“

Malone se přikrčil za svoje zaparkované auto a sáhl po poloautomatu, který dostal od Tajné služby. Čekal, že se něco semele, ale ne takhle rychle. Auto ujíždějící k němu zpomalilo a ruka vystrčená z okénka třikrát stiskla spoušť.

Zbraň měla tlumič; luplo to spíš jako kapslovka než jako pistole velké ráže.

Vůz zastavil patnáct metrů od něj.

Vyskočili z něj dva muži, jeden ze strany u spolujezdce, druhý ze zadního sedadla. Oba ozbrojení. Rozhodl se nedat jim čas na rozmyšlenou a střelil toho bližšího do stehna.

Muž vykřikl bolestí a upadl. Druhý okamžitě zareagoval -

zaujal obrannou pozici za vozidlem.

Déšť zhoustl, kapky štípaly Malonea do obličeje.

Rozhlédl se, jestli odněkud nehrozí další nebezpečí, ale žádné neviděl.

A tak místo aby zacílil na muže s pistolí, stočil hlaveň k otevřeným dvířkám u řidiče a vypálil dovnitř do auta.

Hale zavěsil. Andree Carbonellové samozřejmě nevěřil jediné slovo. Jen se snažila získat čas.

Ale on také.

Vadilo mu, že se dozvěděla o té vraždě na moři.

Opravdu mezi sebou mají špeha.

V duchu si procházel posádkuDobrodružství.Hodně mužů vykonávalo na panství i jiné práce, někteří v kovodílně, kde si Knox patrně zhotovil ty svoje dálkově ovládané samostříly. Všichni každoročně pobírali stanovený podíl z kořisti Společenstva a pomyšlení, že někdo z nich zradil, Halea zraňovalo.

Spravedlnosti se musí učinit zadost.

Stanovy zaručovaly obviněnému proces před jeho druhy, jemuž předsedá kormidelník a při němž posádka včetně čtyř kapitánů plní funkci poroty. O osudu obviněného se rozhodovalo prostým hlasováním, a pokud byl shledán vinným, trest byl jasný.

Smrt.

Pomalá a bolestivá.

Vzpomněl si, co mu o jednom zrádci usvědčeném před desítkami let vyprávěl otec. Zúčtovali s ním po starodávném způsobu. Shromáždilo se sto členů posádky a každý mu uštědřil ránu devítiocasou kočkou. Ještě než se jich vystřídala polovina, měl to odsouzenec za sebou.

Rozhodl se nečekat na kormidelníka.

Ačkoli se už blížila půlnoc, věděl, že jeho tajemník ještě vysedává dole v hale. Nikdy nechodil spát před Halem.

Zavolal na něj a dveře se za okamžik otevřely.

„Chci, aby se okamžitě sešla posádka šalupy.“

Cassiopeia zachovala klidný výraz. Dannymu Danielsovi napověděly instinkty správně.

„Jste vdaná?“ zeptala se jí první dáma.

Zavrtěla hlavou.

„Máte s někým důvěrný vztah?“

Cassiopeia kývla, přestože z toho doznání měla divný pocit.

„Milujete ho?“

„Řekla jsem mu, že ano.“

„A myslela jste to upřímně?“

„Jinak bych to neříkala.“

Na tenkých rtech paní Danielsové se objevil trpký úsměv.

„Kéž by to bylo tak jednoduché! A miluje on vás?“

Cassiopeia přisvědčila.

„S Dannym jsme se seznámili, když mi bylo sedmnáct.

Rok nato jsme se vzali. Vyznala jsem mu lásku na naší druhé schůzce. On mně na třetí. Odjakživa byl pomalejší.

Sledovala jsem jeho vzestup na politickém žebříčku. Začal jako městský radní a skončil jako prezident Spojených států.

Kdyby nezabil jisté děvčátko, věřím, že bych ho zbožňovala.“

„On ji nezabil.“

„Ale ano. Prosila jsem ho, aby v domě nekouřil a dával si pozor na popel. Tenkrát se o pasivním kouření ještě nic nevědělo; uvědomovala jsem si jenom, že nechci, aby doma kouřil.“ Slova z ní padala o překot, jako by se sama dobývala ven. „Prožívám tu noc dnes a denně znova. Když mi řekli, že se Dannyho někdo pokusil zabít, zase se mi to vybavilo. Nenávidím ho za to, že mě vyhodil z toho okna.

Nenávidím ho za jeho paličatost. Nenávidím ho, že nezachránil Mary.“ Vzpamatovala se. „Ale zároveň ho mám ráda.“

Cassiopeia seděla mlčky.

„Určitě si o mně myslíte, že jsem potrhlá,“ pokračovala první dáma, „ale když mi oznámili, že mě přijde vyslechnout někdo zvenčí, někdo mimo Bílý dům, došlo mi, že musím s pravdou ven. Věříte mi, že s vámi mluvím upřímně?“

Tím jediným si Cassiopeia byla jistá.

„Komu jste pověděla o té newyorské cestě?“ zeptala se.

Ve tváři Pauline Danielsové se objevila hluboká lítost.

Vypadalo to, že se jí modré oči každou chvíli zalijí slzami, a Cassiopeia přemítala, jaké myšlenky se té utrápené ženě honí hlavou. Podle všeho, co o ní věděla, to byla sebejistá vyrovnaná osobnost, která se těšila všeobecné úctě a nikdy o ní nepadlo křivé slovo. Jako první dáma vždy zachovávala dekorum, ale zřejmě dusila city pod pokličkou a dávala jim průchod jen v relativním bezpečí těchto zdí, které jí posledních sedm let byly domovem, na jediném místě, kde směla.

„Svojí přítelkyni. Blízké přítelkyni. Jen jí jediné.“

Oči toho prozrazovaly víc.

„Přítelkyni, se kterou by radši neměl mluvit můj manžel.“

29. kapitola

MARYLAND

Wyatt pozoroval, jak Malone odráží útočníky a střílí po autě, které zastavilo asi padesát metrů od okna, u kterého stál.

Carbonellová měla pravdu, že dorazí i jiní.

„Co se to tam venku děje?“ zeptal se Voccio a popošel k oknu.

Wyatt se po něm ohlédl. „Musíme jít.“

Dole třeskly další rány. Na doktorově tváři se objevil strach; měl vyděšené oči zvířete zahnaného do kouta.

„Musíme zavolat na policii,“ řekl.

„Máte všechna počítačová data?“

Voccio přikývl a ukázal flashdisk. „Tady.“

„Dejte mi je.“

Akademik mu paměťové zařízení podal. „Proč jste si pro ně přijel až sem?“

Zvláštní otázka.

„Před několika hodinami jsem je poslal e-mailem ředitelce NIA.“

Vážně? O tom se Carbonellová jaksi opomněla zmínit.

Ale neměl by se divit. „Máte dole auto?“

„Na parkovišti vzadu.“

Wyatt mávl rukou ke dveřím. „Seberte klíčky a jdeme.“

Místnost náhle ztemněla.

Všechna světla s hlasitým cvaknutím zhasla, až na tři počítačové monitory. Dokonce i hučení ventilace ustalo.

Wyattovy poplachové kontrolky přecvakly z oranžové na červenou.

Jak to tak vypadalo, útok mířil i na ně.

„Počítače mají záložní zdroj,“ vysvětlil Voccio, když je zalila nestejnoměrná zář obrazovek. „Co se to prokristapána děje?“

Wyatt mu nemohl říci, že je ti chlapi zvenku jdou zabít.

Radši to zjednodušil.

„Musíme zmizet.“

Malone mířil tak, aby nikoho nezasáhl, ale aby kulkami hvízdajícími v těsné blízkosti donutil řidiče odjet.

Povedlo se.

Motor se rozeřval, kola zabrala a vůz odsvištěl.

Střelci, který se za ním krčil, došlo, že ztratil jediné krytí.

Najednou stál sám uprostřed prázdného parkoviště, zalitý září lamp, a neměl kam utéct. A tak pokropil Maloneův vůz salvou ze svého automatu. Kulky se zarývaly do kovu a tříštily okenní skla.

Malone se skrčil co nejníž a za třesku olova prořezávajícího se kovovou karosérií čekal na vhodnou chvíli. Jakmile palba ustala, zvedl se, zamířil a střelou do ramene samopalníka ochromil.

Doběhl k němu a odkopl pušku stranou.

Muž se svíjel bolestí na mokrém asfaltu a z rány se mu lila krev.

Bouře nabrala novou sílu; koruny stromů se prohýbaly pod nápory větru. Malone přejel očima okolní tmu a vtom cosi postřehl.

Všechna světla v budově, která dosud svítila, zničehonic zhasla.

Knox se nechal vysadit z letadla na letišti v severokarolínském Greenville. Z New Yorku přiletěl dvanáctimístným tryskovým letadlem Společenstva, které sám pilotoval. Naučil se to během služby u letectva. Otec ho pobízel, ať se dá k armádě, a šest let v aktivní službě Knoxovi prospělo. Synové následovali v jeho šlépějích: jeden právě končil turnus na Blízkém východě a druhý se chystal do vojenské náborové kanceláře. Knox byl hrdý, že chtějí sloužit vlasti. Byli dobří Američané stejně jako on.

Malé oblastní letiště leželo čtyřicet minut západně od Bathu. Rychle došel k Lincolnu Navigator zaparkovanému u soukromého hangáru Společenstva. Letadlo i budova oficiálně patřily jedné z Haleových firem a management je využíval při pracovních cestách. Na výplatní listině měli tři piloty, ale Knox nikdy s žádným neletěl. Jeho cesty mívaly soukromý charakter, čím méně svědků, tím lépe. Pořád měl těžkou hlavu kvůli New Yorku a všemu, co se tam pokazilo.

Ještě že aspoň vyvázl bez zranění.

Odemkl kufr a hodil dovnitř cestovní tašku. Na sobotní noc vládlo všude ticho a klid. Vtom koutkem oka zaregistroval pohyb a zbystřil. Ze tmy se vyloupla postava a oslovila ho. „Čekám tu na vás.“

Knox zíral na tmavý obrys bez tváře, na tu inkoustovou skvrnu na pozadí noci. „Měl bych vás zabít.“

Žena se zasmála. „To je ale legrace. Zrovna jsem si říkala totéž o vás.“

„Naše ujednání už neplatí.“

Andrea Carbonellová popošla blíž. „Ale kdepak. Ani zdaleka jsme spolu neskončili.“

Malone sebral oběma postřeleným zbraně a rozběhl se ke vchodu do budovy. Uviděl, že prosklené dveře jsou rozbité a elektronický zámek zničený. Vpadl do haly a okamžitě se kryl za pohovkou obklopenou křesly. Po jedné straně měl recepční pult, po druhé dva výtahy. Troje prosklené dveře vedly do čehosi, co vypadalo na kanceláře, ale vládla tam tma. Dalšími na protějším konci haly se vcházelo do zadní části budovy. Zalétl pohledem ke schodům, nad nimiž díky záložním bateriím slabě svítila červená písmena VÝCHOD.

Připlížil se k nim a otevřel je.

Uslyšel pohyb.

Kroky.

Nad sebou.

Wyatt vedl Voccia z kanceláře chodbou kolem otevřených i pozavíraných dveří. Nouzové osvětlení je navádělo ke schodům. V měkkém přísvitu z podsvíceného panelu zahlédl dveře nad schodištěm.

A ty se právě pomaloučku otevíraly.

Wyatt popadl Voccia za paži, naznačil mu, ať zůstane zticha, a zatáhl ho do první otevřené kanceláře. Byla to nějaká zasedací místnost, protější stěnu lemovala okna a po jejich tabulkách osvětlených zezdola lampami stékaly pramínky deště. Pokynul doktorovi, ať počká v rohu, a vykoukl do chodby. Napínal oči, aby rozeznal jednotlivé tvary.

Ve tmě se rýsovaly dvě postavy, obě postupovaly kupředu s automatickými puškami v rukou. Z obrysu jejich hlav Wyatt odhadl, že mají nasazené brýle na noční vidění.

Dávalo smysl, že přišli patřičně vybaveni.

On zaplaťpánbůh taky myslel dopředu.

Knox neměl na její pózy náladu. Dost na tom, že se Carbonellové zaprodal a udělal věc, která se mu do hloubi duše příčila.

Ale naservírovala mu situaci přesvědčivě.

Po Společenstvu je veta.

Všichni čtyři kapitáni stráví přinejmenším deset let ve federálním vězení. Každý cent, který kdy vydělali, i veškerý ostatní majetek jim zabaví vláda. Už nebudou žádné posádky. Žádné korzárské patenty. Žádní kormidelníci.

Knox buď může tu pohromu přežít, anebo se nechat smést.

Pánbůh s ním; zvolil si přežití.

NIA věděla o pokusu o atentát proto, že jí o něm řekl.

Byl to jeho vyjednávací trumf: informace, kterou neměla k dispozici ani NIA, ani nikdo jiný.

Jeho lístek na svobodu.

Carbonellová ho zaujatě poslouchala.

„Chystají se zabít Dannyho Danielse?“ zeptala se.

„Tři z kapitánů věří, že je to řešení.“

„A co si myslíte vy?“

„Že jim ze zoufalství přeskočilo. Proto se tu s vámi bavím.“

„Co za to chcete?“

„Abych mohl jít svým dětem na promoci. Radovat se z vnoučat. Nechci strávit zbytek života v kriminále.“

„To dokážu zařídit.“

To určitě ano, pomyslel si.

„Nechte jejich plán dál běžet. Nedělejte nic neobvyklého.

Ale průběžně mě informujte.“

Za to udání se nenáviděl. Nenáviděl kapitány, že ho k němu dohnali.

„Ještě něco,“ řekla mu. „Jestli mi cokoli zatajíte, třeba jen drobnou dílčí informaci, naše ujednání padá. Ale nepůjdete ke dnu společně s ostatními.“

Bylo mu jasné, co by udělala.

„Prozradím jim, že jste je zradil, a nechám je, ať si to s vámi vyřídí za mě.“

O jejích slovech ani v nejmenším nepochyboval.

A tak zhotovil ty zbraně, převezl je do New Yorku a předal Carbonellové na její žádost kartové klíče k oběma místnostem. Nařídila mu, ať pokus o atentát uskuteční podle plánu bez ohledu na to, co se bude dít.

Bylo mu to divné.

„Šla jste až nadoraz,“ řekl jí. „Nevěděl jsem, jestli to chcete zarazit, nebo ne. Ten chlap, co se vykláněl z okna -

byl váš?“

„Neplánovaná komplikace, ale nakonec všechno klaplo.

Se Scottem Parrottem jste odvedl dobrou práci.“

Zabil Parrotta jedině proto, že to kapitáni od svého kormidelníka očekávali. Dvojí hra se netoleruje. Cokoli jiného než tvrdá akce by vyvolalo podezření.

„Obětovala jste ho snadno,“ poznamenal.

„Dal byste přednost živému svědkovi, který vás může prozradit?“

Ne. To by nedal. Což byl další důvod, proč jednal.

„Chtěla jste mě v New Yorku nechat zabít?“

Rozesmála se. „Ani náhodou. Byla to služba, kterou jsem vám poskytla. Pro případ, že byste proti Parrottovi z nějakého důvodu nezakročil.“

Nechápal.

„Čím se dá lépe zakrýt, že jste zradil všechny, které jste kdysi míval rád, než když se sám ocitnete ve smrtelném nebezpečí, ze kterého vyváznete jen o chlup?“

„Bylo to celé nahrané?“

„Ze strany agentů ne. Dostali pokyn, že vás mají zadržet.

Ale bylo mi jasné, že si poradíte.“

„Takže jste obětovala i je? Copak vám vůbec nezáleží na lidech, kteří pro vás pracují?“

Pokrčila rameny. „Měli víc než férovou šanci přemoci vás. Pět na jednoho. Není moje chyba, že ji prošvihli.“

K čertu s ní. Nic z toho nebylo nutné.

Nebo ano?

Oba incidenty mu skutečně poskytly dokonalou kamufláž.

„Kapitán

Hale

i

ostatní

kapitáni

určitě

panikaří,“ pokračovala. „Jak to tak vypadá, nefunguje jejich spolupráce o nic efektivněji než ve zpravodajské komunitě.“

Proti tomu těžko mohl něco namítnout. Všichni se chovali čím dál útočněji, čím dál zbrkleji. Věděl, čeho se Hale nedávno dopustil, že zabil svého dlouholetého účetního. Kdo přijde na řadu po něm?

„Hale prahne po řešení té šifry,“ dodala Carbonellová.

„Ale mně se moc nechce mu ten dáreček věnovat.“

„Tak to nedělejte.“

„Kéž by to bylo tak snadné.“

„Jak říkám, my dva jsme spolu skončili. Svou práci jsem odvedl.“

„Naše setkání jsem si nahrávala. Nahrávám si vás i teď.

Vašim kapitánům by naše rozhovory mohly otevřít nové obzory.“

„A já bych vás mohl na místě zabít.“

„Nejsem tu sama.“

Knox se rozhlédl tmou. Uvědomil si, že jestli se kapitáni dozvědí o jeho zradě, nebude na zeměkouli místo, kam by se před nimi mohl schovat. Přestože si říkali korzáři, v každém z nich se skrýval pirát. Zrada se netoleruje, a čím vyšší postavení, tím drastičtější trest.

„Žádné strachy, Clifforde,“ poznamenala Carbonellová.

„Poskytla jsem vám ještě jednu službu.“

Nastražil uši.

„Obstarala jsem si ještě jednoho špeha. Poskytoval mi informace nezávisle na vás.“

Další novinka.

„A tenhle svůj zdroj jsem právě předhodila Haleovi.“

Však mu vrtalo hlavou, jak to chce zaonačit, aby kapitány pátrající po udavači uspokojila.

„Na oplátku mi postačí jedna maličkost.“

Už dávno věděl, že za každou její úsluhu se platí.

„Zabít Stephanii Nelleovou.“

30. kapitola

WASHINGTON, D. C., NEDĚLE 9. ZÁŘÍ, 00:10

Cassiopeia se na motorce vřítila na mezistátní dálnici číslo 95 ve směru na jih do Virginie a přidala plyn. Edwin Davis jí umožnil vybrat si dopravní prostředek a ona sáhla po jednom z motocyklů používaných Tajnou službou. Na jízdu se převlékla do džínů, vysokých kožených bot a černého svetru.

Rozhovor s první dámou jí nešel z hlavy.

Pauline Danielsová byla skutečně rozporuplná bytost.

„Není to tak, že bych manžela nenáviděla,“ ujistila Cassiopeiu.

„Zato jím pohrdáte a držela jste to pod pokličkou třicet let.“

„Politika je mocná droga,“ odvětila Pauline. „Když se v ní daří, účinkuje jako sedativum. Obdiv. Úcta. Důležitost.

Pomáhají člověku zapomenout. A ti z nás, kterým se té drogy dostává velkou měrou, postupně začínají věřit, že nás všichni kolem milují, a že kdybychom světu nepomáhali, šlo by to s ním z kopce. Připadáme si vyvolení. A nemluvím jen o funkci amerického prezidenta. Politické světy jsou velké i malé, jak si je kdo utvoří.“

Motorka se rozburácela naplno a hnala se po dálnici ponořené do tmy. Takhle pozdě tu nejezdilo skoro nic kromě osmnáctikolových kamiónů, které využívaly prázdných silnic.

„Když Mary umřela,“ pokračovala Pauline, „byl Danny městský radní. Rok nato se stal starostou, pak senátorem a potom guvernérem. Zdálo se, že se jeho úspěch zrodil z hlubin naší tragédie. Politikou potlačoval smutek. Podlehl tomu sedativu. Já takové štěstí neměla.“

„Mluvili jste o tom spolu? Zkusili jste se s tím vyrovnat?“

Pauline zavrtěla hlavou. „To není jeho styl. Po pohřbu už o Mary nikdy nepromluvil, jako by vůbec neexistovala.“

„Ale s vámi to bylo jiné.“

„Ani ne, neřekla bych. Bojím se, že ani já nejsem vůči politice absolutně imunní. Jak Dannyho hvězda stoupala, stoupala i ta moje.“ Její hlas najednou zněl vzdáleně a Cassiopeiu napadlo, ke komu Pauline vlastně mluví. „Bůh mi odpusť, ale taky jsem se snažila na dceru zapomenout.“ V unavených očích se jí zaleskly slzy.

„Snažila jsem se, ale nešlo to.“

„Proč mi to vyprávíte?“

„Když mi Edwin řekl, že přijdete, dodal, že máte dobré srdce. Věřím mu. On ho má také. Možná je načase, abych se zbavila břemene. Nést všechny ty smutky je k nevydržení.“

„Co tím myslíte?“

Minula chvíle napjatého ticha.

„Zvykla jsem si mít Dannyho u sebe,“ odpověděla první dáma pořád tímtéž monotónním hlasem. „Byl se mnou odjakživa.“

Cassiopeia zaslechla, co zůstalo nevyřčeno.Přesto ho viní z Maryiny smrti. Den co den.

„Ale když mi řekli, že ho někdo chtěl zabít…“

Cassiopeia vyčkávala, čím ta věta skončí.

„Zjistila jsem, že jsem vlastně ráda.“

Předjela nějaké auto a přejela hranice do Virginie.

Nabrala směr na Fredericksburg, který ležel o čtyřicet kilometrů dál.

„Žít s Dannym není snadné,“ poznamenala Pauline.

„Rozdělil si svět kolem sebe do přihrádek. Hravě přechází od jedné věci k jiné. Proto je asi tak dobrý vůdce. A dokáže to bez emocí.“

Ne tak úplně, pomyslela si Cassiopeia. O ní se říkalo totéž, dokonce i Cotton jí jednou vyčetl nedostatek citů.

Jenže nedávat city najevo ještě neznamená žádné nemít.

„Jakživ nezašel k jejímu hrobu,“ řekla trpce první dáma.

„Od pohřbu ani jedinkrát. Při tom požáru jsme přišli úplně o všechno. Z Maryina pokoje a zbytku domu nezůstalo nic než popel. Nezbyla nám jediná její fotografie. Mám dojem, že byl skoro rád. Nestál o to, aby mu ji něco připomínalo.“

„A vy jste chtěla připomínek až příliš.“

Upřely se na ni oči překypující bolestí.

„Nejspíš ano.“

Cassiopeia si všimla, že se na obzoru stahují mraky.

Nikde nebylo vidět jedinou hvězdu. Asfalt se vlhce leskl.

Přehnal se tudy déšť. Měla namířeno někam, kam se jí vůbec nechtělo. Jenže Pauline Danielsová v ni vložila důvěru, svěřila se jí s něčím, co vědí jen dva další lidé, a ani jedním z nich není Danny Daniels. Než odjela, prezident vyzvídal, kam jede, ale odmítla mu to prozradit.

„Chtěl jste, abych se o tu záležitost postarala,“ prohlásila.

„Tak mě nechte, ať to udělám.“

Wyatt sáhl do kapsy pro speciální zábleskový granát.

Byl to jeho vlastní vynález, vymyslel ho před lety. Vzal si varování Carbonellové k srdci a připravil se, že tady může číhat někdo s ne zrovna přátelskými úmysly. A rozum mu napovídal, že dotyční přijdou vybaveni brýlemi na noční vidění.

„Zavřete oči,“ přikázal Vocciovi.

Vyškubl pojistku a odhodil granát do chodby.

Přes oční víčka vnímal výšleh světla, které na několik vteřin oslnivě zazářilo a vzápětí pohaslo.

Ozvaly se výkřiky.

Věděl, co se děje. Ti dva útočníci nic podobného nečekali a náhlý jas je na chvíli oslepil, zornice rozšířené pod brýlemi na noční vidění se jim prudce stáhly.

Vzápětí se dostaví bolest a po ní zmatek.

Vzal pistoli, prosmýkl se kolem dveřního rámu a vypálil.

Malone uslyšel dva výstřely. Stál na schodech, čekal u kovových dveří do druhého patra. Štěrbinami kolem zárubně pronikl ostrý záblesk a brzy se zase vytratil. Za dveřmi cosi třesklo, pak se rozlétly a na schodiště vběhly dvě postavy.

Držely se za hlavu, nadávaly a snažily se strhnout si z obličejů brýle. Využil jejich zmatku, vyběhl po schodech výš a schoval se na odpočívadle.

„Ten zmrd,“ zašeptal jeden.

Na okamžik zavládlo ticho, jak se ti dva snažili vzpamatovat a připravovali si zbraně.

„Dávej bacha,“ ozvalo se.

Malone zaslechl, jak se pootevřely dveře.

„Určitě zdrhají druhou stranou.“

„Doufám, že ke druhým schodům dolů.“

„Trojko, tady Dvojka,“ bylo slyšet tichý hlas. Pauza.

„Subjekty běží k vám.“ Další pauza. „Ven.“

„Jdeme na to,“ řekl vzápětí tomu druhému.

Tiché klapnutí prozradilo, že se kovové dveře zavřely.

Malone se odvážil vykouknout do tmy.

Oba byli pryč.

„Proč bych zabíjel Stephanii Nelleovou?“ zeptal se Knox Carbonellové.

„Protože nemáte na vybranou. Kdyby se kapitáni dozvěděli o vaší zradě, jak dlouho byste asi přežil, co myslíte? Zabít jednoho člověka není nic těžkého. Pro vás by to měla být hračka.“

„Tohle si o mně myslíte? Že trávím čas zabíjením lidí?“

„Každopádně jste tím trávil několik posledních hodin.

Jako důkaz mám dva mrtvé agenty a další dva v nemocnici.“

„Můžete si za to sama.“ Její náhlý obrat mu vrtal hlavou.

„Uvědomujete si doufám, kolik námahy Halea stálo, aby pro vás Nelleovou unesl. Vymínila jste si, že se jí nesmí nic stát.“

Carbonellová pokrčila rameny. „Chtěl si mě tím zavázat.

Jenže situace se změnila. Z Nelleové se stala spíš přítěž.“

„Proč, to mi asi nevysvětlíte.“

„Clifforde, chcete si zajistit ústupovou cestu. Já vám ji nabídla. A teď říkám, co za to.“

V jejím hlase nebylo ani stopy po hněvu, pohrdání nebo pobavení.

„Až se nad Společenstvem zavře voda, a bude to brzy, můžete si dělat, co vás napadne,“ dodala. „Žijte si po svém.

Užívejte si kořisti. Nikdo se nic nedoví. Když budete mít zájem, dokonce si vás i najmu.“

„Opravdu jste vyluštili Jeffersonovu šifru?“

„Záleží na tom?“

„Zajímá mě to.“

Carbonellová nepatrně zaváhala, než odpověděla: „Ano.

Vyluštili jsme ji.“

„Tak proč jste neodpravila Nelleovou sama? Proč jste nás do toho zatáhla?“

„Tak předně: když jsem se na Halea obracela, ještě jsem klíč k šifře neměla. Teď už ano. Za druhé, na rozdíl od toho, co vídáte ve filmech, není v mojí branži tak jednoduché někoho zlikvidovat. Lidé, kteří se na podobné práce specializují, chtějí za mlčení příliš velké peníze.“

„A já snad ne?“

Pokrčila rameny. „Ne víc, než kolik mohu dát.“

„Neodpověděla jste mi na otázku. Co když ji Hale nechce zabít?“

„Určitě nechce, přinejmenším ne hned. Jenže já ano. Tak najděte způsob, jak to udělat. A rychle.“

Rozzlobila ho. Tohle už bylo trochu moc. „Tvrdíte, že jste prozradila svůj další zdroj. Ví Hale, kdo to je?“

„Ví, kde se poohlížet, a vsadím se, že už začal. Jistě co nevidět předá pátrání vám. Svému věrnému služebníkovi, který se vrací z bitevní linie v New Yorku. Vidíte, jak jsem vám vylepšila image? Je z vás hrdina. Co víc byste chtěl? A abych vám dokázala svou dobrou vůli a přesvědčila vás, že se řídíme pravidlem ,jeden za všechny, všichni za jednoho’, povím vám jméno toho svého zdroje a poradím vám, jak dokázat, že zradil.“

Přesně to si přál. Kapitáni budou chtít odbýt co nejrychleji výslech, obžalobu i trest. Kdyby tenhle úkol splnil sám, ohromně by u nich stoupl v ceně.

A především by ještě víc odvrátil pozornost od sebe.

Zatracená Carbonellová.

„Dejte mi to jméno a já odstraním Stephanii Nelleovou.“

31. kapitola

FREDERICKSBURG, VIRGINIE

Cassiopeia se pozdravila se ženou, která jí přišla otevřít.

Dům v georgiánském stylu byl prostorný a vzdušný, plný pokojových květin a vybraných starožitností, mezi kterými se proplétaly tři kočky. Zvenčí ho zalévalo nazlátlé světlo, železná brána přehrazující dlážděnou příjezdovou cestu zela dokořán. Cassiopeiina hostitelka na sobě měla pohodlnou joggingovou soupravu Nike a na nohou tenisky Coach.

Svým vzhledem nezapřela, že je vrstevnicí první dámy -

byly si podobné věkem i zevnějškem až na to, že vlnité světlé vlasy Shirley Kaiserové měly narezlý odstín a nechávala si je dlouhé.

Lišily se však chováním.

Zatímco tvář Pauline Danielsové zůstávala bledá a strnulá, Kaiserová hýřila vstřícností. Proměnlivou živost jejích rysů zdůrazňovaly pevné lícní kosti a třpytivé hnědé oči. Vkráčely s Cassiopeiou do místnosti osvětlené křišťálovými nástěnnými svícny a lampami od Tiffanyho.

Cassiopeia odmítla nabídnutý drink, ale sklenicí vody nepohrdla.

„Vyrozuměla jsem, že mi chcete položit pár otázek.

Pauline říkala, že vám můžeme věřit. Ráda bych věděla, jestli tomu tak opravdu je.“

Cassiopeii neuniklo použití množného čísla a rozhodla se, že na tuhle ženu půjde víc od lesa než na Pauline. „Jak dlouho se s první dámou znáte?“

Kaiserová se zatvářila pobaveně. „Vidím, že jste chytrá.

Snažíte se mě přimět, abych se nejdřív rozpovídala o sobě.“

„Nejsem žádný nováček.“

Pobavení rostlo. „To se vsadím, že ne. Co jste zač, jste od Tajné služby? Z FBI?“

„Ani jedno, ani druhé.“

„Ne, nevypadáte na ně.“

Cassiopeiu by zajímalo, jak by na ně měla vypadat, ale prohodila jen: „Řekněme, že jsem rodinná přítelkyně.“

Kaiserová se usmála. „To už je lepší. Tak dobře, vážená přítelkyně. S Pauline se známe dvacet let.“

„Takže jste se s ní seznámila asi deset let poté, co jí zemřela dcera.“

„Zhruba ano.“

Cassiopeia odhadla, že Kaiserová je noční tvor. Měla by ospale pomžourávat, ale oči jí sršely energií. Bohužel dostala dvě hodiny času, aby se na její návštěvu připravila.

První dáma by přepadovku nepřipustila. Mobilní síť se postarala o rychlou výměnu esemesek.

„Znáte dvacet let i prezidenta?“ vystřelila od boku.

„Bohužel.“

„Hádám, že jste ho nevolila.“

„Ani náhodou. A také bych se za něj nevdala.“

Zatímco Pauline hledala vnitřní očištění, takhle žena se chtěla vyventilovat. Jenže Cassiopeia neměla na zlobné výlevy čas. „Co kdybyste přestala chodit kolem horké kaše a řekla mi na rovinu, na co narážíte?“

„S radostí. Pauline je vnitřně mrtvá. Copak jste si toho nevšimla?“

Ale ano, všimla.

„Danny si to uvědomuje ode dne, kdy pohřbili Mary. A soucítí s ní? Aspoň maličko? A když je tak bezohledný k vlastní ženě, jak asi jako prezident zachází s cizími? Třeba to někomu vrtá hlavou. Je potom divu, že po něm někdo vystřelil?“

„Jak víte, co prezident cítí?“

„Pohybuji se v jeho blízkosti dvacet let. Nikdy jsem neslyšela, že by o Mary utrousil jedinou zmínku. Vůbec si nepřipouští, že někdy nějakou dceru měl. Jako by nikdy nežila.“

„Možná je to jeho způsob, jak se vyrovnat se smutkem,“ neudržela se Cassiopeia.

„Ale kdeže. On žádný smutek necítí.“

Wyatt využil získaného času po záblesku granátu, aby s Vocciem doběhli k zadnímu schodišti na opačném konci chodby, po kterém si podle doktora zaměstnanci zkracovali cestu dolů do bufetu. Voccio panikařil; evidentně podobnou bojovou situaci nikdy dřív nezažil.

Pro Wyatta to naštěstí premiéra nebyla.

Někdo sem přišelzamést a uklidit, jak se v branži říká.

Párkrát to taky dělal. Rád by věděl, jestli je to CIA, NSA, nějaká kombinovaná sestava, anebo jestli ty chlapy poslala sama Carbonellová.

To se zdálo nejlogičtější.

Otevřel dveře u zadního schodiště, zaposlouchal se a mávnutím přivolal Voccia. Tápal dolů po stupních ponořených do tmy, nechával se vést kovovým zábradlím a hlídal si Voccia těsně za sebou.

Když došli skoro do přízemí, zastavil se.

„Jak je to daleko k vašemu autu?“ zašeptal.

Slyšel Vocciův přerývaný dech, ale doktor neodpověděl.

„Doktore, jestli odtud chceme vyváznout, musíte mi pomoct.“

„Jen kousek… stojí hned u zadního východu. Ve vstupní hale v přízemí musíme doprava.“

Wyatt sešel z posledních několika schodů. Nahmatal dveře a otevřel.

V hale panovalo ticho.

Přikrčil se, gestem naznačil Vocciovi, aby udělal totéž, a vyrazil doprava.

Vynořili se ze dveří.

A okamžitě zarachotila palba.

Malone pootevřenými dveřmi u schodů sledoval, jak oba pistolníci pádí chodbou a o patnáct metrů dál zahýbají za roh.

Z jedné kanceláře se linulo matné světlo. Zvláštní, v situaci, kdy nejde elektřina.

Doběhl tam a nakoukl dovnitř.

Na stole zářily tři počítačové monitory. Na jmenovce na dveřích stálo VOCCIO. Muž, kterého měl navštívit.

Pustil se do prohledávání kanceláře, jenže vtom dole propukla kakofonie výstřelů.

Cassiopeia měla pocit, že se musí Dannyho Danielse zastat. Vlastně ani nevěděla proč, ale v krutém odsudku té ženské chyběl sebemenší náznak pochopení.

„Danny cítí vinu, ne smutek,“ prohlásila Kaiserová. „Už jednou předtím, asi rok před Maryinou smrtí, zavinil svým kouřením menší požár. Tenkrát to odnesla jenom židle.

Pauline ho prosila, ať s kouřením přestane nebo chodí s těmi svými doutníky ven, prostě cokoli, jen ať nekouří doma. Na nějakou dobu poslechl. Pak udělal to, co dělá pořád. Zařídil se tak, jak to vyhovuje jemu. K tomu požáru nemuselo dojít a on to dobře ví.“

Cassiopeia se rozhodla přejít zpět k důvodu svojí návštěvy. „Kdy jste s první dámou poprvé mluvily o té cestě do New Yorku?“

„Moje názory na Dannyho už vás nezajímají?“

„Ráda bych, abyste mi odpověděla na otázku.“

„Chcete si ověřit, jestli se moje odpověď shoduje s Paulininou?“

„Něco v tom smyslu. Ale protože už jste se spolu domluvily, nemělo by vám to dát moc práce.“

Kaiserová potřásla hlavou. „Poslyšte, mladá dámo, s Pauline spolu mluvíme každý den, někdy i vícekrát.

Povídáme si o všem možném. O Dannyho cestě do New Yorku mi řekla přede dvěma měsíci. Byla doma v Bílém domě sama. Lidé si toho nevšímají, ale objevuje se na veřejnosti čím dál méně. Já byla tady.“

Přesně tohle už Cassiopeia slyšela. První dáma ještě doplnila, že s Kaiserovou nikdy nemluví mobilem ani bezdrátovým telefonem. Vždycky jen přes pevnou linku.

Cassiopeia si to teď ověřila dotazem a dostalo se jí potvrzení i z druhé strany.

„Ta textovka před chvílí byla naše vůbec první,“ dodala Kaiserová. „Tak co, prošla jsem u zkoušky?“

Cassiopeia vstala. „Zkontroluji, jestli tu není odposlech.“

„Proto jsem si ještě nešla lehnout. Dejte se do toho.“

Cassiopeia vytáhla z kapsy detektor, který jí půjčila Tajná služba. Pochybovala, že by někdo dokázal odposlouchávat všechny prostory v domě. Musel by pokrýt každý kout. Začala tedy u telefonních aparátů.

„Kde jsou venkovní přípojky, elektrické a telefonní vedení?“

Kaiserová zůstala sedět. „Vedle garáže. Za živým plotem.

Už jsem tam rozsvítila reflektory. Pro vás i modré z nebe.“

Cassiopeia vyšla ven a zamířila po dlážděné cestě kolem domu za roh. Zatím nevyrukovala s nejožehavějšími otázkami, ale pokud to neudělá, položí je Kaiserové jiní, kterým by se ona i první dáma radši vyhnuly. Poručila si, že musí být trpělivá. Za touhle záležitostí se skrývá dlouhá historie, a hodně chmurná.

V místě, kde se k domu připojovaly dráty, zahlédla rozvodné skříně. Protáhla se kolem mokrého živého plotu, který jí sahal k ramenům, a zapnula detektor. Neslibovala si od něj stoprocentní přesnost, ale aspoň ji upozorní na elektromagnetické záření, které by si zasloužilo bližší průzkum.

Namířila jím na kovové skříňky.

Nic.

Dráty vedly od telefonní přípojky k podhledu a tamtudy k vnitřním rozvodům. Ty bude muset prověřit postupně všechny, protože to, co hledá, se klidně může skrývat v některém telefonním přístroji.

„Našla jste něco?“ ozvalo se.

Cassiopeia se lekla, až jí detektor vypadl z ruky.

Ohlédla se.

Kaiserová stála na rohu u živého plotu a pozorovala ji.

„Promiňte, nechtěla jsem vás vylekat.“

Cassiopeia jí nevěřila, ani co by se za nehet vešlo.

Detektor zapulzoval, kontrolka přeskočila ze zelené v červenou a prudce se rozblikala. Kdyby Cassiopeia předtím neztlumila zvuk, pípání by se rozléhalo tmou široko daleko.

Shýbla se a namířila přístroj různými směry. Nakonec zjistila, že ten správný vede dolů. Rozhrábla měkkou hlínu a pod prsty ucítila cosi tvrdého. Očistila tu věc od bláta a spatřila malou umělohmotnou krabičku asi osm krát osm centimetrů, skrz kterou procházelo podzemní telefonní vedení.

Detektor dál poplašně blikal.

Zapeklitá situace nabrala ještě horší spád.

Kaiserové někdo odposlouchává telefony.

32. kapitola

Wyatt sebou mrskl na zem a ujistil se, že Voccio vedle něj udělal totéž.

Od stěn se odrážely kulky.

Nedalo se zjistit, kolik střelců proti sobě mají. Vstupní hala tonula ve tmě, slabě do ní dopadalo jen odražené světlo z parkoviště. Střelba přicházela ze vzdálenosti zhruba patnácti metrů. Chránily je před ní dvě široké klubovky.

Přitáhl Voccia k sobě.

„Držte se co nejníž u země,“ zašeptal.

Prosklené dveře, které hledal, ty, o kterých Voccio říkal, že vedou na zadní parkoviště -, byly asi sedm metrů od nich v mělkém výklenku. Wyatt si umínil, že odtud sebe i Voccia dostane stůj co stůj. Srdce se mu rozbušilo ve známém poplašném rytmu. Tichem proráželo jen Vocciovo nervózní oddechování. Stiskl mu paži na uklidněnou a varovným zavrtěním hlavy mu naznačil, ať ztlumí dech. Když ho slyší on, slyší ho i útočníci.

Rád by věděl, co je s Malonem. Jakpak na tom Kapitán Amerika asi je? Na konec parkoviště nedohlédl. Je zraněný, mrtvý, anebo po nich zrovna střílí z protějšího konce haly?

Déšť venku polevoval.

„Já už to nevydržím,“ vyhrkl Voccio.

Wyatt neměl na poraženecké žvásty náladu.

„Držte se u mě. Vím, co dělám.“

Malone sešel ve vlastních stopách zpátky do přízemí, kde se střílelo. Našel dveře ze schodiště, pootevřel je a zahlédl stíny plížící se halou. Moc světla tam nebylo, ale stačilo mu, aby rozeznal dva muže s automatickými puškami, plně soustředěné na cíl na opačném konci haly. Ti dva seshora to být nemohli, ti se hnali chodbou v druhém patře k zadnímu schodišti.

Tohle musejí být ti z vysílačky.

Ať nahánějí kohokoli, jejich kořist se ocitla v kleštích -

měla nepřátele před sebou i za sebou. Malone se nesměl prozradit, protože anonymita mu skýtala nejlepší obranu, jenže také nemohl nečinně čekat, co se stane.

A tak zamířil a vypálil.

Wyatt uslyšel výstřel, zahlédl přibližující se stíny a za nimi záblesk z hlavně.

Jeho dva protivníci mají někoho v zádech.

Malonea?

Určitě.

Malone vystřelil znovu a zasáhl jednu z těch postav do ramene. Náraz ji odhodil na zeď, až to zadunělo. Druhý stín hbitě zareagoval: otočil se a odpověděl salvou. Malone ucouvl na schodiště a nechal kovové dveře zaklapnout.

Z druhé strany do nich zabubnovaly kulky.

S jeho přítomností se zřejmě nepočítalo.

Wyatt slyšel, jak se kus za místem, kde se s Vocciem tiskli k podlaze, otevírají dveře. Ohlédl se právě včas, aby ve tmě zahlédl pohyb.

I oni měli někoho za zády.

Střelec, kterého pokládal za Malonea, sundal jednoho z těch v hale a ten druhý teď pálil zpátky na tlumeně osvětlené dveře na schodiště. Wyatt se překulil na záda a vystřelil na ty za sebou.

Musejí odtud vypadnout.

Voccia zjevně napadlo totéž. Plazil se k východu.

Holý nerozum.

Nemá čím se krýt, i když ti, od kterých hrozí největší nebezpečí, momentálně mají jiné starosti.

Wyatt ho viděl, jak se doplížil ke skleněným dveřím, škubl za kliku a vyklouzl ven. Druhý pistolník, ten, který střílel po Maloneovi, zaslechl klapnutí dveří, obrátil se a zamířil. Než stačil zmáčknout spoušť, Wyatt po něm třikrát vypálil. Postava sebou škubla, zapotácela se a svalila se naznak na podlahu.

O dva méně.

Voccio se rozběhl pryč.

Vtom oba zlikvidovaní útočníci vyskočili na nohy a zacílili.

Wyattovi svitlo.

Mají neprůstřelné vesty.

Ani on, ani Malone je nezastavili.

Když se dveře zabouchly, Malone vyběhl do prvního poschodí a pustil se chodbou navlas podobnou té o patro výš ke schodům na opačném konci. Chtěl se dostat do zad těm dvěma, které prve zahlédl, ale když zahnul za roh, dveře u zadního schodiště se otevřely.

Uskočil do první otevřené kanceláře, která se mu namanula, a opatrně vykoukl přes dveřní rám. U schodiště se objevil muž s puškou, zkontroloval chodbu a spokojený, že je všude klid, vyšel ven. Malone odložil pistoli na koberec a připravil se; přitiskl se zády ke zdi a počkal, až ho ten chlap bude míjet. Pak po něm vystartoval, zezadu ho zahákoval paží pod krkem a druhou rukou chňapl po pušce.

Vyrval mu ji a zahodil, otočil si ho a nakopl ho kolenem do rozkroku. Po hmatu poznal neprůstřelnou vestu a bylo mu jasné, že rány od pasu výš by se minuly účinkem.

Protivník se zkroutil do klubíčka a zařval bolestí.

Další kopanec kolenem ho zasáhl do brady a muž couvl.

Malone se rozmáchl k další ráně, tentokrát pěstí do obličeje, jenže muž zničehonic švihl nohou a nakopl ho do ledvin.

Maloneovi se bolestí zatmělo před očima.

Soupeř nechal pušku puškou a dal se na útěk ke schodišti.

Malone se vzpamatoval a rozběhl se za ním.

Pádící stín se otočil. V ruce měl pistoli.

Záložní zbraň.

Třeskla rána.

Wyatt se přikrčený rozběhl k východu. Už skoro u něj se ohlédl, připraven střílet, ale nikde nebyla živá duše.

Využil toho, otevřel si a vyběhl ven do tmy. Okamžitě zaujal pozici vedle dveří a krytý obvodovou zdí opatrně nakoukl zpátky do haly.

Vtom se z hlavního vchodu budovy vyřítili tři muži.

Nejdřív si myslel, že ho chtějí obklíčit, a připravoval se čelit útoku zvenčí, ale pak uviděl, jak se na předním parkovišti rozsvítily reflektory a ti tři se tryskem rozehnali k čekajícímu autu.

Nechtělo se mu věřit, že by to byli takoví žabaři.

Číhali tu na něj a na Malonea v plné pohotovosti a s potřebnou výstrojí, a přesto výsledkem všeho jejich snažení byla jen spousta randálu a přestřelka v hale.

Tichem prorazil další výstřel.

Zevnitř, z horního poschodí.

Kde je Voccio?

Wyatt propátrával očima tmu a zahlédl doktora o patnáct metrů dál, jak uhání k zaparkovanému autu. Vyhodil z pistole prázdný zásobník, vytáhl z kapsy nový a zacvakl ho na místo. Ještě jednou se podíval do haly a uviděl, jak se od schodů na druhém konci vynořila postava a vyběhla předními dveřmi.

Večírek zřejmě skončil.

Něco tu nehrálo.

Pohlédl zpátky k místu, kde Voccio nasedal do auta. Měl by odjet taky, s ním.

A vtom se mu rozbřesklo.

Přesně tohle si přejí. V duchu provedl bleskovou analýzu a výsledek ho zdrtil jako rána železnou tyčí.

Zakašlání studeného motoru ohlásilo, že Voccio nastartoval.

Wyatt otevřel pusu a chtěl na něj zařvat.

Vtom Vocciův vůz explodoval.

33. kapitola

FREDERICKSBURG, VIRGINIE

Cassiopeia zkoumala zařízení, které vyhrabala z hlíny.

Někdo si dal s odposloucháváním Kaiserové pořádnou práci.

A ten někdo přesně věděl, kde a co má odposlouchávat.

„Kdo ví o tom, že si telefonujete s první dámou?“ zeptala se Kaiserové. „Musí to být člověk, který ví, že se spolu bavíte často a důvěrně.“

„Danny Daniels. Kdo jiný, prokristapána?“

Cassiopeia vstala ze země zvlhlé deštěm, obešla křoví u garáže a došla ke Kaiserové.

„Prezident ne,“ řekla tiše.

„Ví, že se s Pauline jedna druhé svěřujeme.“

„Jste vdaná?“

Zdálo se, že ta otázka Kaiserovou zaskočila. Edwin Davis Cassiopeii podrobně poreferoval o domě, o lidech v sousedství i o tom, že Kaiserová se aktivně pohybuje ve společenských kruzích ve Virginii i v hlavním městě.

Podílela se na charitativních aktivitách, byla členkou správní rady Virginské knihovny a několika poradních sborů. O

jejím soukromí se ale skoro nezmínil.

„Jsem vdova.“

„Paní Kaiserová, dnes se někdo pokusil zabít prezidenta Spojených států. Dotyčný přesně věděl, kdy a kde prezident v New Yorku bude. Vám odposlouchávají telefon. Potřebuji, abyste mi odpověděla na otázku, kdo mohl všechny ty informace získat. Buď si promluvíte teď se mnou, anebo zavolám Tajnou službu a povedete ten rozhovor s nimi.“

„Pauline je na pokraji nervového zhroucení,“ řekla Kaiserová. „Slyším jí to na hlase celé týdny. Prochází si peklem už příliš dlouho. To, co se dneska stalo Dannymu, může být poslední kapka. Jestli na ni budete tlačit, sesype se.“

„Pak asi potřebuje odbornou pomoc.“

„To není tak snadné, když jste první dáma.“

„Není to snadné pro ženu, která mermomocí obviňuje manžela z tragické smrti dcery. Pro ženu, která nemá dost odvahy, aby ho opustila, ale místo toho s ním zůstává, dusí city v sobě a háže všechnu vinu na něj.“

„Patříte k Dannyho fanynkám, že?“

„Ovšem. Mocipáni, to je moje. Vzrušuje mě to.“

Kaiserové Cassiopeiin sarkasmus neunikl. „Tak jsem to nemyslela. Ženy na Dannyho berou. Před pár lety se v průzkumu veřejného mínění ukázalo, že ho favorizuje osmdesát procent žen. Jelikož tvoří většinu voličstva, není divu, že ve volbách nikdy neprohrál.“

„Proč ho nenávidíte?“

„O něj nejde. Mám hrozně moc ráda Pauline a vím, že on na ni totálně kašle.“

„Pořád jste mi neodpověděla na otázku.“

„Vy mně taky ne.“

Cassiopeia si vážila silných žen. Sama k nim patřila.

Vycítila u Kaiserové dar být sama sebou, samovolně, přirozeně -, dávat i brát bez otázek, žít přítomností a nepřemýšlet dopředu. Doufala, že při jejím výslechu nevyjde najevo nic ošemetného. Že skončí ve slepé uličce.

Bohužel to tak nedopadlo.

„Pauline odjakživa potřebuje někoho, s kým si může povídat,“ poznamenala Kaiserová. „Někoho, komu může věřit. Už dlouho jsem pro ni tím člověkem já. Co se přestěhovala do Bílého domu, je to pro ni ještě důležitější.“

„Až na to, že se vám věřit nedá.“

Na Kaiserové bylo znát, že chápe, co vyplývá z té věci zahrabané opodál v hlíně.

„Kdo

další

věděl

o prezidentově

newyorské

cestě?“ zeptala se Cassiopeia znovu.

„To vám nemůžu říct.“

„Jak chcete. Budeme to tedy muset udělat jinak.“

Vytáhla mobil a tlačítkem rychlé volby zavolala do Bílého domu. Po dvojím zazvonění se ozval mužský hlas.

„Dejte se do toho,“ řekla a hned ukončila hovor. Obrátila se ke Kaiserové: „Agent Tajné služby už kontaktoval vašeho telefonního operátora, který vám poskytuje mobilní připojení i pevnou linku. Máte dva účty. Firma obdržela soudní příkaz a připravila informace. Vzhledem k okolnostem jsme se vám nechtěli vtírat do soukromí, pokud to nebude nezbytně nutné.“

Telefon zazvonil. Cassiopeia přijala hovor, chvilku poslouchala a odmáčkla ho.

Výraz Shirley Kaiserové prozrazoval porážku.

Bylo to namístě.

„Povězte mi o těch sto třiceti pěti hovorech, které jste vedla s Quentinem Halem.“

Hale vešel do budovy, která kdysi bývala venkovní kuchyní a kuřárnou. Dnes stavba z borového dřeva s prosklenou kupolí a vysouvacími okny sloužila jako shromaždiště využívané všemi čtyřmi rodinami. Vytáhli z postele šestnáct členů posádkyDobrodružstvívčetně kapitána jachty. Většina jich bydlela nanejvýš půl hodiny odtud na pozemcích, které jejich rodiny vlastnily po generace.

Haleovi nešlo na rozum, že by se některý z nich zpronevěřil rodinné tradici.

Jenže někdo to očividně udělal.

Všech šestnáct mužů, kteří tu před ním stáli, podepsalo platné stanovy a oplátkou za podíl na zisku odpřisáhlo Společenstvu věrnost a poslušnost. Jistě, jejich procentuální podíly byly nevelké, ale když se přičetlo zdravotní a úrazové pojištění a různé kompenzace, měli zajištěno pohodlné živobytí.

Viděl jim na obličeji nejistotu. Byli sice zvyklí pracovat i přes noc, ale aby se na pevnině scházela kompletní posádka, to bylo něco zcela mimořádného.

„Máme problém,“ oznámil jim.

Pozoroval jejich výraz a v duchu je odhadoval. Vybavil si, kteří čtyři zvedli klec a svrhli ječícího účetního do oceánu.

„Jeden z vás je udavač.“

Věděl, že si těmi slovy zaručí plnou pozornost.

„Dnes jsme se všichni podíleli na akci nesmírně důležité pro celou firmu. Zemřel zrádce. A jeden z vás prolomil mlčení, ke kterému jsme se přitom zavázali.“

Nikdo z těch šestnácti ani nehlesl. Věděli, jak si počínat.

Dokud jim kapitán nepředá slovo, mluví jen on.

„Je mi smutno z pomyšlení, že mezi sebou máme udavače.“

Přesně tak se na svět kolem sebe díval.My. Velkolepé společenství vybudované na věrnosti a úspěchu. Pirátské lodi se záhy naučily útočit rychle, zručně a tvrdě; posádky fungovaly jako úzce spjatá, kompaktní jednotka. Lenost, neschopnost, neloajálnost a zbabělost se netolerovaly, protože znamenaly ohrožení pro všechny. Otec Halea naučil, že nejlepší plány jsou ty jednoduché, snadno pochopitelné a dostatečně

pružné,

aby

dokázaly

reagovat

na

nepředvídatelné okolnosti.

A měl pravdu.

Hale přecházel místností sem a tam.

Kapitáni odedávna museli umět odvážně taktizovat.

Posádky je záměrně volily v protikladu k běžné námořní tradici jmenovat vůdce bez ohledu na jejich schopnosti.

Jenže dnes se kapitáni nevolí.

Následnictví se dědí. Hale si často sám sebe představoval u kormidla některé z oněch dávných lodí, jak vyhlíží kořist, z bezpečné vzdálenosti ji celé dny sleduje a odhaduje její silné i slabé stránky. Když se ukázalo, že vyhlédnuté plavidlo disponuje mohutnou bojovou silou, piráti se mohli stáhnout a najít si nějakou slabší kořist.

Pokud vypadalo zranitelně, mohli ho zajmout buď překvapivým, anebo otevřeným čelním útokem.

Měli možnost volby.

Založenou na trpělivosti.

Stejně tak hodlal postupovat i dnes.

„Nikdo z vás odtud neodejde, dokud zrádce neodhalím.

Hned ráno dám prozkoumat vaše bankovní účty, prohledat vaše domy a seženu si záznamy vašich telefonních hovorů.

Podepíšete všechna povolení, která jsou k tomu nutná…“

„To nebude potřeba.“

Přerušení Halea vyvedlo z míry, dokud si neuvědomil, že ten hlas patří Cliffordu Knoxovi, který právě vešel.

„Já vím, kdo je ten zrádce.“

34. kapitola

MARYLAND

Malone se vrhl do kanceláře o dva metry dál. Kulka adresovaná jemu se neškodně zaryla do omítky. Vzduchem hvízdly další. Připravil si pistoli a přeběhl za stůl. Vzápětí ale uslyšel klapnutí, jak se venku na chodbě zabouchly dveře.

Ten chlap vzal roha.

Vtom okny otřásla exploze následovaná prudkou září, která signalizovala, že venku něco hoří.

Přikrčený popošel k oknu a střídavě sledoval dveře za sebou a plápolající auto dole. V kanceláři naproti přes chodbu přejel přes okno pruh světla. Přeběhl tam a spatřil nějakého muže, jak naskakuje na předním parkovišti do auta a odjíždí. Měl by odjet také, a rychle. I když jsou na venkově, mohl někdo zaslechnout střelbu nebo výbuch a zavolat na policii.

Ale ze všeho nejdřív…

Odspěchal zpátky do Vocciovy kanceláře a uviděl, že tři počítačové monitory pořád září. Přimhouřil oči, protože ho obrazovky ve tmě oslňovaly, a zalapal po dechu.

Zobrazený soubor vysvětloval řešení Jeffersonovy šifry.

Voccio očividně odcházel ve spěchu.

Malone soubor zavřel, vyhledal e-mailový program, připojil dokument jako přílohu k nové zprávě a poslal ho sám sobě. Potom zprávu i soubor vymazal z počítače.

Jako bezpečnostní opatření to za moc nestálo, ale získá tím čas.

Zadíval se do černého čtverce noci za oknem.

Auto dál hořelo.

Do skla se zabodávaly jehličky deště. Kus napravo, asi sto metrů od šlehajících plamenů, zahlédl tmavou postavu.

Utíkala.

Pryč.

Wyatt se usnesl, že nejrozumnější bude zvolit strategický ústup. Voccio byl mrtev. Přesvědčoval toho ustrašeného pitomce, ať se ho drží, a kdyby Voccio býval poslechl, zůstal by naživu.

Nemá proč ho litovat. A přesto ho litoval.

Běžel dál.

Carbonellová ho sem vylákala zdvojnásobeným honorářem a doufala, že odtud živý nevyvázne. Ti chlapi byli její.

Bude si s ní muset promluvit.

Za svých vlastních podmínek.

A přesně věděl, jak to provede.

Knox vešel do místnosti a přelétl pohledem posádkuDobrodružství.Quentin Hale mlčky stál a čekal, co od něj uslyší.

„Kapitáne Hale, když jsme spolu prve telefonovali, nemohl jsem mluvit otevřeně, protože jsme byli na veřejné telefonní lince.“

Uplatňoval maximální možnou měrou jednu z taktik, kterým ho naučil otec.Vždycky měj po ruce plán.V rozporu s oblíbenými mýty bukanýři nikdy neútočili naslepo. Ať se jejich cíl nacházel na moři nebo na pevnině, pokaždé vyslali předvoj na průzkum, aby si zajistili úspěch. Nejraději útočili za rozbřesku, v neděli, o svátcích anebo, stejně jako teď -

pozdě v noci. Moment překvapení zamezil útěkům a utlumil odpor.

„Pravidelně provádím kontrolu,“ řekl. „Hledám cokoli neobvyklého. Velké nákupy. Nápadný životní styl. Domácí potíže. Je k nevíře, k jakým pitomostem dokáže muže přimět ženská…“

Nechal poslední větu viset ve vzduchu a přejížděl pohledem posádku. Dával si záležet, aby na žádném lodníkovi neutkvěl delší dobu.

Tedy prozatím.

Pořádal představení pro jednočlenné obecenstvo. Pro Quentina Halea. Toho musí přesvědčit, jedině na něm záleží.

Soustředil se.

Předlož důvody.

Pak vymysli, jak zabít Stephanii Nelleovou.

Malone vyběhl z budovy a rychle ohledal zničené auto.

Za volantem seděla zhroucená postava, jejíž tělo stravovaly zuřivé plameny. Poznávací značka ohořela, ale dala se přečíst a Malone si uložil číslo do své eidetické paměti.

Obešel dům ke svému sedanu zapůjčenému vládou. Ze zadního okénka a většiny skel zbyly střepy, bočnice připomínaly řešeto. Benzín ale zpod auta necrčel a pneumatiky vyvázly bez úhony, aspoň v tom mu přálo štěstí. Brzy celé okolí utone v záři blikajících červenomodrých majáčků a všude se začnou hemžit policisté.

V korunách stromů zasténal vítr, jako by ho nabádal k odchodu. Malone zvedl hlavu k nebi. Mraky a déšť ustupovaly, tu a tam se objevovaly hvězdy.

Vítr má pravdu.

Je čas jít.

35. kapitola

Cassiopeia seděla v obývacím pokoji Shirley Kaiserové.

Její rodiče mívali doma v Barceloně podobný. I když byli miliardáři, žili prostě a domácky a zůstali sami sebou.

Zasvětili svůj život jí, sobě navzájem a rodinnému podnikání. Nikdy neslyšela, že by se o ně otřel byť i jen náznak skandálu. Zdálo se, že žijí příkladným životem. Oba zemřeli po sedmdesátce, pár měsíců po sobě. Odjakživa doufala, že najde někoho, ke komu by mohla chovat podobnou oddanost.

A možná ho našla v Cottonu Maloneovi.

Momentálně se ale zajímala o ženu naproti, která na rozdíl od jejích rodičů skrývala mnohá tajemství.

Počínaje 135 telefonními hovory.

„S Quentinem Halem jsme milenci,“ řekla Kaiserová.

„Jak dlouho?“

„Něco přes rok.“

Kaiserová se pustila do vysvětlování. Hale je ženatý, má tři dospělé děti. Už skoro deset let žijí s manželkou odloučeně, ona v Anglii, on v Severní Karolíně. S ní samotnou se seznámil při jedné společenské události a okamžitě si padli do oka.

„Trval

na

tom,

abychom

zachovávali

diskrétnost,“ vysvětlovala. „Myslela jsem, že mu záleží na mojí pověsti. Teď mi dochází, že za tím mohlo být něco úplně jiného.“

Cassiopeia přitakala.

„Jsem husa,“ připustila Kaiserová. „Namočila jsem se do průšvihu.“

Proti tomu se nedalo nic namítnout.

„Nemám děti. Můj manžel… nemohl. Nijak zvlášť mi to nevadilo.

Nikdy

mnou

necloumala

touha

po

mateřství.“ Tváří jí přelétla lítost. „Ale jak stárnu, začínám si uvědomovat, že se můj vztah k dětem mění. Občas si připadám osamělá.“

Tohle Cassiopeia znala z vlastní zkušenosti. Ačkoli byla o dobrých dvacet let mladší, i v ní občas hlodal mateřský pud.

„Povíte mi, jak můj poměr s Quentinem souvisí s tou věcí zahrabanou venku?“ zeptala se Kaiserová. „Moc by mě to zajímalo.“

Na to se neodpovídalo snadno. Ale jelikož ji Cassiopeia chtěla požádat o spolupráci, rozhodla se pro upřímnost. „Je dost možné, že Hale má prsty v atentátu na prezidenta.“

Kaiserová nezareagovala. Místo toho se ponořila do myšlenek.

„Často jsme se bavili o politice,“ poznamenala po chvilce. „Ale zdálo se, že se o ni vůbec nezajímá. Dannyho podporoval, přispěl mu hromadou peněz na obě prezidentské kampaně. Nikdy o něm neřekl nic špatného. Na rozdíl ode mě.“ Pronesla to bezvýrazně, jako by mluvila spíš sama k sobě, rovnala si myšlenky a odhodlávala se vyslovit, co se jí dralo na jazyk. „Ale proč by ho taky pomlouval, že? Šlo mu o to, aby si získal moji důvěru.“

„Komu dalšímu jste o té cestě do New Yorku řekla?“

„Jen Quentinovi.“ Kaiserová na ni s neskrývaným strachem upírala oči. „Hodně jsme si povídali o Pauline.

Pochopte, Pauline a Quentin jsou moji nejbližší přátelé.“

Cassiopeia zaznamenala nevyřčený podtext.

A jeden z nich na mě udělal podraz.

„Na tu cestu přišla řeč před několika měsíci, krátce poté, co jsem se o ní od Pauline dozvěděla. Nepřikládala jsem tomu žádnou váhu. Pauline neříkala, že ta návštěva má zůstat tajná. Netušila jsem, že ji veřejně neohlásili. Prostě se mi jen zmínila, že Danny pojede do New Yorku na něčí oslavu odchodu do důchodu.“

Haleovi zřejmě došlo, jak je důležité, že Bílý dům tu informaci tutlá, a rozhoupal se k činu.

„Potřebuji se o vás dvou s Halem dozvědět co nejvíc,“ prohlásila Cassiopeia. „Tajné službě se bude hodit každá maličkost.“

„Nic složitého na tom není. Quentin je hodně známý ve společenských kruzích. Je vášnivý jachtař. Dvakrát se zúčastnil Amerického poháru. Je bohatý, hezký, má charisma.“

„Ví o něm Pauline?“

Kaiserová zavrtěla hlavou. „Nechávala jsem si ten vztah pro sebe. Neměla jsem důvod jí o něm vykládat.“

Už odložila výbojnost, a jak si uvědomovala, k čemu došlo, zněl její hlas čím dál kajícněji.

„Využil vás.“

Cassiopeia si uměla představit, jak Kaiserovou zmítají emoce.

„Paní Kaiserová…“

„Nemohly bychom se oslovovat křestními jmény? Mám dojem, že se nevidíme naposledy.“

Cassiopeia ten dojem sdílela. „Musím sice svoje zjištění ohlásit, ale zůstanou pod pokličkou. Proto jsem tu taky já, a ne Tajná služba. Mám pro vás návrh. Jak by se vám zamlouvalo oplatit Haleovi, co vám provedl?“

Předem si už v duchu promýšlela postup, protože se jim naskytla skvělá příležitost vylákat ho ze závětří. Co si přát lepšího než využít proti němu zdroj, který považuje za vlastní?

„To bych moc ráda,“ ujistila ji Kaiserová. „Namouduši.“

Jenže Cassiopeii vrtalo hlavou ještě něco. To, co jí řekla Pauline Danielsová.Přítelkyně, se kterou by radši neměl mluvit můj manžel.Pauline se bála něčeho, co o ní Kaiserová ví. Něčeho, co se provalí, pokud padnou správné otázky.

Vtom jí svitlo, co to asi je.

„První dáma má milostný poměr, viďte?“

Kaiserovou ta otázka nepřekvapila. Jako by ji čekala.

„Ne doslova. Ale skoro.“

Malone vystoupil z vozu pod krytým vchodem hotelu Jefferson, nejhonosnějšího hotelu v Richmondu ve Virginii.

Byla to novoklasicistní budova postavená koncem 19. století v centru města poblíž sídla virginské vlády. Její velkolepá lobby, které vévodila bílá mramorová socha samotného Jeffersona, upomínala na Zlatý věk. Malone tu několikrát přenocoval. Hotel se mu líbil. A líbil se mu i zpytavý pohled, který mu uštědřil dveřník, když mu podával pětidolarovku a klíč od prostříleného auta.

„Našla mě moje nastávající exmanželka.“

Zdálo se, že dveřník má pochopení.

I když byly skoro tři hodiny ráno, recepce fungovala.

Dostal volný pokoj, ale než vyjel nahoru, podstrčil recepčnímu dvacetidolarovku a obstaral si přístup do byznys centra, které jinak přes noc zůstávalo zavřené. Zamkl za sebou, promnul si spánky, zavřel oči a pokusil se osvěžit si mozek. Padal únavou, ale přestože si uvědomoval riziko, neměl na vybranou.

Vyťukal na klávesnici počítače příkaz a vyhledal e-mail, který si přeposlal.

Hale hleděl na muže obviněného ze zrady. Byl to jeden z novějších členů posádkyDobrodružství, pracoval pro firmu teprve osm let. Nebyl z těch, u nichž se příslušnost ke Společenstvu dědila z generace na generaci, ale přesto ho pokládali za důvěryhodného. Okamžitě byl zahájen soud, kterému v souladu se stanovami předsedal kormidelník.

Hale a ostatní členové posádky tvořili porotu.

„Můj kontakt v NIA se mi pochlubil, že v našich řadách mají špeha,“ oznámil Knox. „Věděl o dnešní popravě na paluběDobrodružství.“

„Co přesně věděl?“ zjišťoval Hale.

„Že váš účetní skončil na dně Atlantiku. Taky zná jména členů posádky, kteří ho shodili do moře, a všech ostatních, kdo byli na palubě. Všichni, vás nevyjímaje, jsme se provinili úkladnou vraždou.“

Cítil, jak se porotci při těch slovech zachvěli. Teď se zrada dotkla jich všech. Tohle je akt spravedlnosti v nejčistší podobě. Vykonávaný muži, kteří žijí, bojují, umírají a rozhodují o vině společně.

„Co ty na to?“ zeptal se Knox obviněného. „Chceš to popřít?“

Muž mlčel. Jenže tohle nebyl soudní dvůr. Tady se neuplatňovala privilegia pátého ústavního dodatku. Mlčení mohlo svědčit, a také svědčilo, proti němu.

Knox vysvětlil, že se dotyčnému bortí manželství. Našel si jinou ženu a ta otěhotněla. Nabídl jí peníze na potrat, ale odmítla je a tvrdila, že si dítě nechá. Vyhrožovala, že jestli ji nebude ochoten živit, půjde za jeho ženou.

„NIA mu nabídla, že za informace zaplatí, a on přijal,“ uzavřel Knox.

„Jak to víš?“ zeptal se jeden námořník.

Otázky se připouštěly a směl je vznést kdokoli.

„Protože jsem zabil člověka, který tu dohodu uzavřel.“ Knox se otočil k obviněnému. „Scotta Parrotta.

Agenta NIA. Je po smrti.“

Obviněný odevzdaně stál.

„Vedli jsme s Parrottem dlouhý rozhovor,“ pokračoval Knox. „Posmíval se mi, že ví o všem, co se u nás šustne.

Proto mohl dnes překazit atentát na prezidenta. Znal přesné místo i čas. Plánoval, že mě zabije, proto mi všechno vyklopil. Naštěstí se mu to nepovedlo.“

Hale upíral oči na obviněného. „Zaprodal jsi nás?“

Muž vystartoval ke dveřím.

Dva lodníci mu odřízli cestu a strhli ho k zemi. Zuřivě se s nimi rval ve snaze se vyprostit.

Knox se obrátil k porotcům. „Stačí vám, co jste viděli a slyšeli?“

Všichni přikývli.

„Rozsudek zní vinen,“ vykřikl jeden.

„Vznáší někdo námitku?“ otázal se Knox.

Nikdo se neozval.

Zajatec se nepřestával vzpouzet. „Ne! To nesmíte!“

Hale věděl, co stojí ve stanovách.Zradit posádku nebo kteréhokoli druha, dezertovat či couvnout z boje se trestá, jak kormidelník nebo většina uznají za vhodné.

„Přiveďte ho sem,“ poručil.

Násilím ho postavili na nohy.

Kvůli tomuhle ubožáckému zmetkovi nade mnou má Andrea Carbonellová navrch, pomyslel si Hale. Žádný div, že se chovala tak arogantně. Všechno věděla předem.

Všechny pečlivé plány se hroutí jako domeček z karet. Za to ten hajzl zaplatí trýznivou smrtí. Aby posloužil jako výstraha pro ostatní.

Knox vytasil pistoli.

„Co to děláte?“ vyštěkl Hale.

„Vykonám trest.“

Odsouzenec si uvědomil, co ho čeká, a tváří mu prolétla panika. Znovu se začal vzpírat těm dvěma, kteří ho drželi.

„Jak kormidelníknebo většinauznají za vhodné,“ ocitoval Hale stanovy. „Co si přeje většina?“

Viděl, že posádkaDobrodružstvípochopila narážku.

Sborem se ozvalo: „Totéž co vy, kapitáne.“ Byli štěstím bez sebe, že nejsou na odsouzencově místě. Normálně se nestávalo,

že

by

kapitán

zpochybnil

rozhodnutí

kormidelníka před posádkou nebo naopak. Jenže se právě rozhořela válka a v té je slovo kapitána zákonem.

„Zemře v sedm ráno, v přítomnosti nás všech.“

36. kapitola

03:14

Cassiopeia odjela ze čtvrti, kde bydlela Shirley Kaiserová, zastavila na prázdném parkovišti u nákupního centra a zatelefonovala do Bílého domu.

„Radost mít nebudete,“ varovala Edwina Davise.

A všechno mu převyprávěla; pro sebe si nechala jen tu poslední věc, o které se s Kaiserovou bavily.

„Ale má to potenciál,“ dodala. „Při troše šikovnosti můžeme Halea nachytat.“

„Rozumím.“

Měli by toho probrat ještě hodně, ale byla unavená a může to počkat. „Jdu se trochu vyspat. Promluvíme si ráno.“

Na chvilku zavládlo mlčení. Pak ji Davis ujistil: „Počkám.“

Ukončila hovor.

Než stačila znovu našlápnout motorku a vyhledat si nějaký motel, zazvonil telefon znova. Podívala se na displej.

Cotton. Však už bylo na čase.

„Tak co?“ zeptala se.

„Další noc plná zábavy. Potřebuju, aby mi Tajná služba ověřila jednu poznávací značku. I když už nejspíš tuším, komu to auto patří.“

Předal jí číslo z ohořelé marylandské tabulky.

„Ale má to i světlou stránku,“ utrousil.

Nějakou takovou by Cassiopeia rozhodně nepohrdla.

„Šifra je prolomena. Už vím, jaký vzkaz nechal Andrew Jackson Společenstvu.“

„Kde jsi?“ zeptala se ho.

„V Richmondu. V báječném hotelu jménem Jefferson.“

„Já ve Fredericksburgu. Je to blízko?“

„Asi hodinu jízdy.“

„Jedu za tebou.“

Při bádání v Národním archívu jsem našel dopis Roberta Pattersona, profesora matematiky na Pensylvánské univerzitě, adresovaný Thomasi Jeffersonovi a sepsaný v prosinci 1801. Jefferson byl tehdy prezidentem Spojených států. Oba dva, Patterson i Jefferson, byli členy Americké filozofické společnosti, organizace, která propagovala vědecký výzkum v přírodovědných a humanitních oborech.

Oba se vášnivě zajímali o šifry a kódy a pravidelně si je vyměňovali. Patterson v dopise psal: „Umění tajného písma holdují politici i filozofové celé věky.“ Zároveň však poznamenal, že většina šifer „je daleka dokonalosti“. Podle jeho názoru musí dokonalý kód splňovat čtyři náležitosti: (1) být použitelný pro všechny jazyky, (2) být snadno naučitelný a zapamatovatelný, (3) být snadno čitelný a zapsatelný, (4) a konečně a především, být „naprosto nesrozumitelný pro každého, kdo nebyl seznámen s individuálním klíčem pro rozluštění daného textu“.

Patterson uvedl ve svém dopise příklad šifry tak obtížné na dekódování, že „by byla s to vzdorovat spojenému důvtipu celé lidské rasy“. Smělý výrok člověka z 19. století; tenkrát ovšem ještě neexistovaly vysokorychlostní počítačové algoritmy.

Patterson luštění opravdu mimořádně ztížil. Jak v dopise vysvětlil, nejprve zapsal vzkaz do svislých sloupců zleva doprava, pomocí tiskacích písmen a bez mezer, takže vznikla mřížka s řádky o pěti písmenech. Poté ke každému řádku náhodně doplnil jiná písmena. K rozluštění šifry bylo zapotřebí znát správný počet řádků, pořadí, v jakém posléze byly zpřeházeně přepsány, a počet náhodných písmen přidaných do každého řádku.

Zde jsou písmena ze vzkazu Andrewa Jacksona: XQXFEETH

APKLJHXREHNJF

TSYOL:

EJWIWM

PZKLRIELCP?

FESZR

OPPOBOUQDX

MLZKRGVK?

EPRISZXNOXE?

Klíčem k dešifrování tohoto kódu je série dvoumístných čísel. Patterson ve svém dopise vysvětlil, že první číslice v každé dvojici označuje pořadí příslušného řádku, druhá pak počet písmen přidaných na jeho začátek. Konkrétní čísla samozřejmě nikdy neprozradil, díky čemuž zůstala jeho šifra nerozluštěna 175 let. Abych numerický klíč odhalil, analyzoval jsem pravděpodobnost výskytu znakových párů.

Určité dvojice písmen v angličtině prostě neexistují, napříkladdx, zatímco jiná písmena se vyskytují téměř pokaždé pospolu, napříkladqu. Abych si ověřil jazykové vzorce obvyklé v Pattersonových a Jeffersonových dobách, prostudoval jsem 80 000 dvojic písmenných znaků v Jeffersonových projevechO stavu Uniea propočítal frekvenci jejich výskytu. Poté jsem provedl řadu kvalifikovaných odhadů, například které řádky patří vedle sebe a kolik náhodných písmen bylo k řádku přidáno. K jejich ověření jsem použil počítačový algoritmus a tzv. dynamické programování, které řeší složité problémy rozkladem na jednotlivé části a propojením dílčích řešení. Celkový počet analýz nepřesahoval 100 000, což ani zdaleka nebylo nezvladatelné. Je ovšem třeba poznamenat, že jsem měl k dispozici programy, které nejsou dostupné běžné veřejnosti, čímž lze vysvětlit, že šifra zůstávala nerozluštěna. Po týdenní práci odhalil počítač numerický klíč.

33, 28, 71, 12, 56, 40, 85, 64, 97.

Abychom jej použili, vraťme se k řádkům samotné šifry a přiřaďme je k sobě podle Pattersonových instrukcí: XQXFEETHAPKLJHXREHNJFTSYOL:

EJWIWMPZKLRIELCP?FESZROPPOB

OUQDXMLZKRGVK?EPRISZXNOXE?

Aplikujeme-li na písmena první číselný kód, 33, odebereme v prvním řádku tři písmena a použijeme pět následujících, FEETH. První číslice, také 3, nám prozrazuje původní pořadí tohoto řádku písmen. Dále aplikujeme číslo 28: odebereme osm písmen a určíme pětici, která má být umístěna do řádku číslo 2. Stejně pokračujeme dál s ostatními číselnými páry a nakonec se objeví mřížka ve své původní podobě:

JWIWM

EHNJF

FEETH

FESZR

ELCP?

RGVK?

SYOL:

OUQDX

NOXE?

Vzkaz se čte svisle dolů po sloupcích, zleva doprava: JEFFERSONWHEEL

GYUOINESCVOQXWJTZPKLDEMFHR

??:X?

Malone si ještě jednou přečetl Vocciovu zprávu a šifrovaný vzkaz Andrewa Jacksona.

JEFFERSON WHEEL. Jeffersonův disk.

A poté sled dvaceti šesti náhodných písmen a pěti symbolů.

Už prohledal internet a zjistil, co slovaJeffersonův diskoznačují. Dvacet šest dřevěných kotoučů, po jejichž obvodu jsou v náhodném pořadí vyřezána písmena abecedy.

Kotouče jsou očíslované od 1 do 26 a zakódovaná poselství se předávají tak, že se jednotlivé kotouče v jistém pořadí navléknou na železnou osu a určitým způsobem se nastaví.

Jedinou podmínkou je, aby odesílatel i příjemce vlastnili tutéž sadu kotoučů a naaranžovali je stejně. Jefferson na ten nápad přišel, když se ve francouzských novinách dočetl o zámcích ovládaných pomocí kódu.

Potíž?

Dochoval se jen jediný takový šifrovací disk.

Jeffersonův vlastní.

Celá desetiletí se o něm nevědělo, ale v současnosti byl vystaven v Monticellu, bývalém Jeffersonově sídle ve Virginii. Malone usuzoval, že oněch dvacet šest náhodných písmen v Jacksonově vzkazu popisuje nastavení kotoučů.

Ale jak je za sebou seřadit na osu?

Jelikož Jackson pořadí neuváděl, asi jde o přirozený numerický sled počínající jedničkou. Čili když se kotouče navléknou na osu za sebou a potom se správně nastaví, dvacet pět vzniklých řádků bude nesmyslných.

V jednom se objeví souvislý vzkaz.

Malone Cassiopeii neřekl, co zjistil.

Do telefonu radši ne.

Monticello leží pouhou hodinu jízdy na západ.

Zajedou tam nazítří.

Wyatt vyhledal hotel na okraji Washingtonu, moderní zařízení s pokoji vybavenými počítačem. Pomyslel si, že v nedaleké budoucnosti budou počítače patřit k běžnému standardu stejně jako televize a vysoušeč vlasů.

Vložil do počítače flash disk a přečetl si, co Voccio objevil.

Chytrý chlápek.

Škoda, že je po něm, ale zavinil si to sám. Ti muži přišli proto, aby je oba nahnali do čekajícího auta. Trochu po nich stříleli, jemu dali v podstatě volnou ruku, aby ho ukolébali zdánlivým úspěchem, a pak už jen čekali, až bomba vyřídí oba jejich problémy naráz.

Carbonellová po sobě zahlazuje stopy. Asi ji vyplašilo, že po něm vyrukovaly NSA a CIA. Zbavit se svědka, který by proti ní mohl vypovídat, není od věci.

Přesto na sebe zuřil. Měl mít rozum. Jenže stál o ty peníze a věřil, že si dokáže udržet náskok.

Zaplaťpánbůh měl kliku.

Na webové stránce Monticella si přečetl o Jeffersonově disku a dozvěděl se, že ho v sídle vystavují. Bylo to kousek odtud. Zítra se tam vypraví a udělá všechno pro to, aby se šifrovače zmocnil.

Podíval se na hodinky.

04:10 ráno.

Pár ťuknutí do klávesnice, a zjistil, že Monticello otevírá v devět.

Takže má pět hodin, aby se vypořádal s Andreou Carbonellovou.

ČÁST TŘETÍ

37. kapitola

WASHINGTON, D. C., 05:00

Wyatt se domu obdivoval. Byl velký, stylový, drahý.

Dovnitř se dostal snadno, u vchodu byl jen jednoduchý zámek. Žádný alarm, žádný pes, žádné reflektory. Nacházel se poblíž okružní dálnice Beltway v bohaté oblasti plné módních obchodů a luxusních restaurací. Vcházelo se do něj skrz složitou, umělecky provedenou mříž. Wyatta napadlo, že dálkově ovládaný vstup určitě funguje jako šikovné prodejní lákadlo pro potenciální nájemníky, které hřeje představa, jak jejich hosté stepují u mříže a čekají na otevření. Jeho vlastní dům na Floridě měl bránu s ostrahou, za kterou spolu s několika tisícovkami dalších nájemníků obytného komplexu platil v rámci činže několik set dolarů měsíčně.

Ale vyplatily se. Udržely chátru venku.

Prohlížel si výzdobu, podivnou směsici minimalismu a karibských vlivů. Onyx, tepané železo, terakota. V přísvitu zpoza oken rozeznával živé barvy a odstíny. Narazil na stoh cédéček a všiml si žánrů, většinou mambo, salsa a latinoamerický jazz. Nic podle jeho vkusu, ale chápal, že k majitelce se to hodí.

K Andree Carbonellové.

Prostřednictvím svých stálých zdrojů si zjistil, kde bydlí.

Na rozdíl od většiny kolegů žila mimo Washington a do práce a z práce ji každý den vozil vládní vůz s řidičem.

Tentýž zdroj Wyattovi prozradil, že Carbonellová je právě teď na palubě helikoptéry NIA, která během třiceti minut přistane na Dullesově letišti. Volala do kanceláře, že rozhodně nedorazí před osmou. Doufal, že to znamená, že se na chvíli zastaví doma. Byla pryč celou noc; poté, co ho vysadila v Marylandu, podnikla cestu kamsi na jih. Na člověka, který si tak pečlivě plánuje každý krok, se najednou ke svému dennímu rozvrhu stavěla pozoruhodně laxně.

Wyatt přemítal i nad tím útokem v Marylandu. Ví už Carbonellová, že doktor Gary Voccio je po smrti? Určitě ano.

Celý včerejšek si před ním udržovala náskok.

Dnes je řada na něm.

Postřehl, že nikde v domě není vystaveno nic osobního, nic soukromého. Žádné fotografie, suvenýry, upomínky. Asi nemá manžela, milence, děti, kamarádky ani zvířecího mazlíčka.

Ale on je ten poslední, kdo by se nad tím měl pozastavovat.

Ani on nikoho neměl. Žil sám, odjakživa. V jeho životě se už celá léta nevyskytovala žena. Našlo se sice pár potenciálních uchazeček, rozvedených, ovdovělých i vdaných -, které projevily zájem, ale nikdy ho neopětoval. Z

představy, že by se s někým dělil o soukromí a na oplátku byl obdařován důvěrnostmi, se mu obracel žaludek.

Upřednostňoval samotu a klid, jaké ho obklopovaly teď.

Náhle se však do ticha ozval šramot.

Wyatt sjel pohledem ke vstupním dveřím.

Škrábavé zvuky.

Nebyl to rachot klíče zasouvaného do zámku; někdo se šťoural v mechanismu.

Jako on před chvilkou.

Připravil si pistoli a schoval se do jedné ložnice. Postavil se tak, aby viděl přes dveřní rám.

Dveře se pomalu otevřely a dovnitř vešla tmavá postava.

Mužská. Asi stejné postavy jako Wyatt, v černém oblečení. Našlapovala co nejtišeji.

Zřejmě není jediný, kdo se o Carbonellovou zajímá.

Knox se zašel domů osprchovat a převléct. Manželka ho přivítala s obvyklou srdečností a nevyptávala se ho, kde byl a co dělal. Už dávno měli mezi sebou jasno. Jeho práce pro Společenstvo je tajná. Žena samozřejmě věřila tomu, že je to kvůli legitimním firemním zájmům a obchodním tajemstvím - netušila nic o prezidentských atentátech, únosech a vraždách ani o řadě jiných, menších zločinů, které páchal prakticky den co den. Věděla všehovšudy to, že ji manžel miluje, stará se o děti a že jsou spolu šťastní. On měl díky utajované stránce svého života spoustu příležitostí k povyražení. Od otce, který také býval kormidelníkem, se poučil, že s nebezpečnou prací se pojí i světlé stránky.

Je vůči tvojí matce nespravedlivé,říkával otec,že mám i jiné ženy? Na to vem jed, že je. Ale já riskuju krk, ona ne. Já skončím v kriminále, jestli mě chytí. Ona ne. Koneckonců se k ní pokaždé zase vracím, živím ji. Zestárnu vedle ní. Ale dokud to jde, mám právo užívat si života.

Nechápal ten sobecký přístup, dokud sám nepřišel na řadu a na vlastní kůži nezakusil, co tahle práce obnáší.

Firmu nyní tvořilo dvě stě čtrnáct mužů spadajících pod čtyři rodiny. Hájil jejich zájmy a oni na něj spoléhali. Jenže zároveň se také čtyři kapitáni dožadovali, aby dbal o jejich prospěch. A přestože ho nemohli vyhodit, mohli mu udělat ze života peklo.

Zklam kteroukoli stranu, a krutě si to vypiješ.

Dobrý kormidelník se musel naučit vyvažovat protitlaky.

Jistě, mohl by tu a tam sbalit nějakou ženskou, která se mu zrovna namanula, aby se zbavil stresu. Ale nikdy to neudělal.

Miloval svou manželku a rodinu. Podvádět je nepřipadalo v úvahu. Dokonce i jeho otec se občas pletl. Ohledně manželského života i ohledně Společenstva. Od jeho dob se ledacos změnilo a Knoxe často napadalo, co by asi starý pán dělal, kdyby měl čelit dnešním potížím. Kapitáni čím dál víc válčili mezi sebou a ohrožovali svými rozepřemi samu existenci firmy. Staleté svazky, které je spojovaly, hrozily každým okamžikem popraskat. Ale stejně udělal šerednou chybu, když navázal kontakty s Andreou Carbonellovou.

Zaplaťpánbůh, že se zrádce, kterého mu prozradila, spolehlivě usvědčil sám. Kupodivu s tím odepsaným chudákem vlastně soucítil.

Věděl, jaké to je, být v pasti. Nemít kam utéct.

Být vydán na milost a nemilost ostatním.

„Vypadáš unaveně,“ prohodila manželka ode dveří do koupelny.

Šel se oholit a osprchovat. „Mám za sebou dlouhou noc.“

„Co kdybychom si příští víkend vyrazili na pláž a odpočinuli si?“

Měli u mysu Hatteras chatku, kterou zdědil po otci.

„To zní skvěle,“ přitakal. „Jenom ty a já. Příští víkend.“

Usmála se a zezadu ho objala.

Prohlížel si v zrcadle její tvář.

Byli spolu už pětadvacet let, brali se mladí a vychovali tři děti. Byla jeho nejbližší přítelkyní. Bohužel před ní musel skrývat obrovský kus svého života. Zatímco jeho otec měl před manželkou tajnosti a zahýbal jí, on měl jenom ty tajnosti. Napadlo ho, jak by asi reagovala, kdyby měla tušení, co její manžel ve skutečnosti dělá.

Že zabíjí lidi.

„Slibují krásné počasí,“ poznamenala. „Má být jasno a chladno.“

Otočil se a políbil ji. „Miluju tě.“

Usmála se. „To vždycky ráda slyším. Já tebe taky.“

„Kéž bych už nemusel zpátky do panského domu.“ Viděl na ní, že pochopila.

„Co třeba dneska večer?“ nadhodila.

Při té vyhlídce se usmál. „Máš dneska večer rande.“

Znovu ho políbila a nechala ho o samotě.

V duchu se vrátil ke svému problému.

Musí tu záležitost s udavačem skoncovat. Je potřeba zbavit kapitány strachu. Nic nesmí ukazovat jeho směrem.

Už chápal, proč mu Carbonellová dovolila zabít Scotta Parrotta. Proč by mu taky měla bránit? Samozřejmě mu to prospělo u kapitánů, protože splnil jejich očekávání. Jenže zároveň v Parrottovi zemřel jediný další člověk v NIA, na kterého byl navázán.

Takže teď je úplně závislý na ní.

To je zlé.

Vzchopil se.

Ještě dvě hodiny, a bude po nebezpečí.

Wyatt sledoval příchozího. Vetřelec se nenamáhal s obhlídkou bytu, asi věděl, že je prázdný. Přivlekl dovnitř tmavý ranec, hodil ho na zem a vysypal. Z jídelního kouta přenesl ke dveřím židli. Připevnil k ní zezadu cosi jako pušku a zapřel nohy židle gaučem, který k ní přistrčil.

Potom přidělal ke stropu, k zárubni a ke dveřím očka, postupně jimi provlékl šňůrku od spouště pušky a druhý konec uvázal ke klice.

Wyattovi došlo, co provádí.

Nastražuje samostříl.

Kdysi se používaly k ochraně majetku v odlehlých končinách, políčené u dveří a oken, aby zastřelily každého, kdo by se vloupal dovnitř. Zákon je už několik desetiletí zakazoval. Byly staromódní, sto let za opicemi.

Ale účinné.

Muž dokončil svoje dílo, vyzkoušel, jestli je šňůrka napjatá a dobře drží, opatrně otevřel dveře a vyklouzl ven.

Wyatt se zamyslel.

Komu dalšímu došla trpělivost?

38. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale nemohl spát. Když se po procesu vrátil domů a šel si lehnout, doufal, že usne, ale hlavou mu vířilo příliš starostí. Aspoň že se vyřešila ta zrádcovská záležitost. Knox se s ní vypořádal přesně tak, jak se od kormidelníka čeká.

Nu, kapitáni celé firmě předvedou, co se stane s těmi, kdo poruší stanovy. Připomenutí nikdy neuškodí. Daleko víc ho tížila jiná věc, rozluštění šifry.

Má ho Carbonellová doopravdy?

Parrott Knoxovi lhal.

Lhala i Carbonellová jemu?

Anebo konečně sklidí úspěch tam, kde otec, děd, praděd i prapraděd selhali?

„Je nerozluštitelná,“ řekl mu otec. „Jen skupiny písmen na stránce. Postrádají jakýkoli řád a smysl.“

„Proč ji potřebujeme?“ zeptal se s nevinností svých necelých dvaceti let. „Nic nám přece nehrozí. Náš korzárský patent vláda uznává.“

„To je fakt. Stávající prezident ano a většina ostatních také. Wilson nám byl za naše úsilí během první světové války vděčný, stejně jako Roosevelt za druhé světové. Ale čtyřikrát se prezidenti rozhodli dohodu porušit a odvolávali se na to, že neexistuje výslovné schválení našeho patentu Kongresem. Podobně jako Andrew Jackson se nám vysmáli, že je z právního hlediska nevymahatelný. Ti čtyři nám dělali problémy.“

O tomhle otec nikdy dřív nemluvil.

„Kteří čtyři?“

„Ti, kteří zemřeli střelnou zbraní.“

Slyšel správně?

„Quentine, tvůj bratr a sestry nemají tušení, co dělám -

vědí jen, že vlastníme a ovládáme řadu obchodních společností. Uvědomují si naši námořnickou tradici, stejně jako ty, a jsou hrdí na úlohu, kterou jsme sehráli při utváření téhle země. Nemají ovšem sebemenší ponětí, čím se od té doby zabýváme.“

Totéž donedávna platilo o něm, ale teď ho otec den po dni zasvěcoval.

„Během občanské války nás Unie požádala, abychom zastavili zásobování Konfederace po moři. Vyzvali nás, abychom útočili na francouzské a anglické nákladní lodě.

Zatímco námořnictvo Unie blokovalo klíčové jižní přístavy, my zajímali lodě na otevřeném moři. Ale nedokázali jsme zapomenout na to, že pocházíme z Jihu. A tak jsme tu a tam některým dovolili proklouznout k pobřeží. Bylo jich dost na to, aby se Konfederace udržela déle, než měla.“

O tomhle slyšel Hale poprvé.

„Lincoln zuřil. Za války nás potřeboval. Věděl, co nám provedl Jackson, že naše korzárské patenty nemají oporu v zákonném usnesení -, ale ignoroval to a využíval našich silných stránek. Když válku vyhrál, otočil o sto osmdesát stupňů. Vydal zatykače a Společenstvo mělo stanout před soudem za pirátství.“ Otec se odmlčel a upřel na syna pronikavé tmavé oči. „Vzpomínám si, jak mi táta vyprávěl o tom, co se ti teď chystám prozradit.“

Otci táhlo na sedmdesát a měl chatrné zdraví. Hale byl z jeho potomstva nejmladší, narodil se, když bylo otci skoro padesát. Jeho starší bratr a sestry byli po všech stránkách dokonalejší a úspěšnější, a přesto si otec vybral jeho.

„Lincoln věděl, že bez těch dvou chybějících stránek ze záznamů Kongresu stojí naše patenty na vodě. My blázni mu do té doby důvěřovali. Před soudem bychom se neměli čím hájit. Kapitáni by skončili za mřížemi, možná by je dokonce zastřelili jako zrádce.“

„Ale žádný Hale nikdy do vězení nešel.“

Otec přisvědčil. „Protože zařídili, aby Abraham Lincoln zemřel.“

Hale si dodnes vzpomínal, s jakým úžasem poslouchal otcovo vyprávění o tom, jaké kroky Společenstvo podniklo, a o spojitosti mezi Andrewem Jacksonem a Abrahamem Lincolnem.

„Abner Hale se pokusil Andrewa Jacksona zabít. Najal a navedl Richarda Lawrence, aby prezidenta zastřelil.

Jacksonovi okamžitě došlo, odkud vítr fouká. Proto se nám pomstil a znehodnotil naše patenty. Abner se odhodlal k činu, když Jackson odmítl udělit milost dvěma pirátům obviněným z oloupení amerického plavidla. Tehdy to byl slavný případ se vším, co k tomu patří, věhlasní právníci, zajímavé osobnosti, obviňování úřadů ze zneužití pravomoci.

Výrok o vině byl tak sporný, že se na Jacksona sesypala vlna výhrůžek smrtí. Jedna pocházela od výstředního shakespearovského herce. Sepsal sžíravý útok, ve kterém prezidentovi vyhrožoval, že pokud odsouzeným neudělí milost, podřízne mu ve spaní krk nebo ho nechá ve Washingtonu upálit u kůlu. Autorem těch pohrůžek byl Junius Brutus Booth.“ Otec udělal pauzu. „Otec Johna Wilkese Boothe, jehož Společenstvo o dvacet šest let později využilo, aby zavraždil Abrahama Lincolna.“

Teď už Hale chápal, jak kapitáni roku 1865 unikli trestu.

„Odstranili jsme hrozbu tím, že jsme si najali Boothe mladšího,“ pokračoval otec. „Nedalo to moc práce. Lidí, kteří pro něco hoří celým srdcem, je hodně. Většinou bývají duševně nevyrovnaní a snadno manipulovatelní. Po Lincolnově zavraždění propadla vláda zmatku. O zatýkání se přestalo mluvit. Navíc Booth zahynul při pokusu o útěk.

Čtyři jeho spoluspiklence rychle zatkli, odsoudili a pověsili.

Pět dalších uvěznili. O nás nikdo z těch devíti nevěděl. Tak jsme přežili.“

A Společenstvo přežije i tentokrát.

Všechno ovšem záviselo na Andree Carbonellové a na tom, do jaké míry stojí o smrt Stephanie Nelleové.

S tou kartou je potřeba hrát opatrně.

Z myšlenek ho vytrhlo zaklepání na dveře ložnice.

Dovnitř vstoupil jeho tajemník. „Viděl jsem světlo.

Přicházím s něčím, co stojí za vyrušení.“

Hale nastražil uši.

„Vězeň žádá, abyste ho navštívil.“

„Který?“

„Ten zrádce.“

„Proč?“

„To neřekl. Jen si s vámi chce promluvit. O samotě.“

Malone se probudil a podíval se na hodiny u postele.

06:50 ráno.

Cassiopeia ležela vedle něj, ještě ponořená do spánku.

Spali něco přes dvě hodiny. Nechal si na sobě nátělník a boxerky. Ona spala ve svém nejoblíbenějším nočním úboru, který se i jemu ohromně zamlouval, nahá. Prohlížel si její půvabné křivky. Hladkou snědou pleť nehyzdil sebemenší kaz. Byla krásná.

Kéž by měli víc času…

Shodil nohy z postele.

„Co je?“ ozvala se.

Už o ní věděl, že má lehký spánek.

„Musíme vyrazit.“

„Co se dělo včera v noci?“

Slíbil, že jí to poví hned ráno. A tak jí všechno vylíčil a uzavřel: „Smazal jsem v Garverově institutu řešení šifry ze serveru, ale tím jsem ty lidi zbrzdil stěží na pár hodin. Teď už pravděpodobně vědí, že jsem si přeposlal kopii e-mailem.“

Čekal, až jí to dojde.

„Čili vědí, že jsi tady,“ konstatovala.

„Přihlásil jsem se v hotelu pod cizím jménem a zaplatil hotově. Stálo mě to sto dolarů bokem, ale recepční po mně nechtěl žádný osobní doklad. Namluvil jsem mu, že se schovávám před manželkou.“ Natáhl se po oblečení. „Když jsem si ten e-mail včera vybíral, bylo mi jasné, že ho sem vystopují. Ale chci zjistit, co jsou zač. Třeba nás dovedou ke Stephanii.“

„Myslíš, že si na nás počíhají?“

„Stoprocentně. Vsadil bych se, že už čekají dole. Otázka je, jak moc na sebe chtějí upozornit. Máme jednu výhodu.

Neznámý faktor.“

Viděl na ní, že pochopila, co tím míní.

„Správně,“ pochválil ji. „Tebe.“

39. kapitola

WASHINGTON, D. C.

Wyatt přes okno pozoroval, jak na parkoviště zajíždí SUV. Do domu Carbonellové zatím nikdo nevstoupil a samostříl vyčkával. Wyatt si ho obhlédl a přemítal, jestli ho sem narafičilo Společenstvo. Jejich pracovním metodám by to odpovídalo. Jenže právě proto se pro tenhle způsob mohl rozhodnout někdo jiný. Carbonellová očividně vodí za nos kdekoho a Společenstvo i zpravodajskou komunitu tím dráždí. Přesto se neubránil pomyšlení, že tuhle akci, stejně jako tu noční, možná nařídila sama.

Co má za lubem?

Viděl ji, jak vystupuje z auta. Díky vnitřnímu osvětlení kabiny poznal, že má na sobě pořád totéž oblečení jako včera. Něco prohodila k řidiči a zamířila ke vchodu do domu.

Bude muset projít odemčenými dveřmi v přízemí a vystoupat do patra. SUV čekal na parkovišti se zhasnutými světly.

Wyatt došel k pušce.

Důmyslné geometrické uspořádání oček zajišťovalo, že se šňůra při otevření dveří napne a přitáhne spoušť. Puška byla automatická, už si to ověřil. A s plným zásobníkem, takže náboje bohatě stačily, aby na půlmetrovou vzdálenost nadělaly z masa a kostí tříšť.

Ještě jednou nylonovou šňůru zkontroloval.

Byla napjatá jako struna na kytaře.

Bude vadit, když Carbonellová přijde o život?

Cassiopeia vyšla z výtahu do lobby hotelu Jefferson.

Předtím zavolala do recepce a požádala, aby jí přistavili k přednímu vchodu její motorku. Když sem přijela, svěřila ji hotelové obsluze.

U mramorové sochy Thomase Jeffersona, která se tyčila uprostřed haly, postávali čtyři policisté.

Srdečné setkání zřejmě na programu není.

Nenuceně vykročila jejich směrem. Zdaleka ji ohlašovaly podpatky vysokých bot. Venku za skleněnými dveřmi zahlédla tři vozy richmondské policie. Ten, kdo včera v noci zaútočil na Cottona, se dnes asi chce zdržovat v pozadí a nastrčit před sebe do bojové linie místní policii. Na tvářích hostů, kteří procházeli vstupní halou s ranními novinami, aktovkami nebo zavazadly na kolečkách, postřehla ustaraný výraz.

Všechny je ignorovala a obhlédla si vnitřní uspořádání haly.

Lobby měla tvar písmene L a byla obrovská. Nalevo klesalo velkolepé schodiště do atria obklopeného sloupy; soustředěnější pohled odhalil, že jsou z kašírovaného mramoru. Strop z barevného skla se klenul ve výšce dobrých dvaceti metrů. Gobelíny a nábytek z viktoriánské éry dodávaly prostoru atmosféru Starého světa. Na protějším konci dvoupodlažního atria spatřila další prosklený východ, hned vedle hotelové restaurace.

V hlavě se jí zrodil plán.

Půjde to?

Určitě.

Je tu spousta místa na manévrování.

Hale vešel do věznice, která kdysi sloužila jako panské stáje. Stephanii Nelleovou drželi v prvním patře, zrádce v přízemí. Důrazně nařídil, že jeden druhého nesmějí ani zahlédnout, neřkuli spolu mluvit. Původně chtěl vězňovu žádost o schůzku odmítnout, ale zvědavost zvítězila.

Odsouzenec seděl na palandě a zůstal sedět i po Haleově příchodu. Hale se rozhodl zůstat venku před celou a promluvit si s ním přes mříže. Přikázal zavřít dveře do patra a pustit nahoře rádio, aby tam z jejich rozhovoru nic nedolehlo.

„Co chceš?“ zeptal se tiše.

„Existují věci, o kterých byste měl vědět.“

Ve vězňových slovech nebyla ani stopa strachu. Čelil osudu s odvahou. To se Haleovi líbilo. Měl v posádce tvrdé chlapy. Odjakživa mu byly k smíchu povídačky o námořnících odvlečených proti své vůli na pirátskou loď a násilím donucených upsat se k službě. Ve skutečnosti to chodilo tak, že kdykoli pirátský kapitán utrousil slovíčko, že „najímá“, ve všech hospodách, bordelech a zapadlých uličkách to vřelo radostným očekáváním. Pokud se mu při minulých plavbách dařilo, nejdřív se mu obvykle hlásili někdejší členové posádky. A po nich další, zlákaní vidinou zbohatnutí. Pirátství se vyplácelo, a když už riskovat, tak ať to stojí za to. Umírat se sice nechtělo nikomu, ale všichni snili o tom, jak se vrátí do přístavu a roztočí svůj podíl na kořisti. Přesto si kapitán musel vybírat pečlivě: Jakmile se shodli na stanovách a loď vyplula, mohla ho posádka kdykoli odvolat. Dnes už to samozřejmě neplatilo. Funkce kapitána se ve Společenstvu dědila. Rizika však zůstávala a tenhle muž byl důkazem.

„Jsem tady. Mluvte.“

„Řekl jsem NIA o té vraždě na paluběDobrodružství, to připouštím. Nabídli mi peníze a já si je vzal.“

Tohle pro Halea nebylo nic nového. „Jsi na svůj čin hrdý?“

„Rozumím tomu, že si na Společenstvu zakládáte. Jeden za všechny, všichni za jednoho atakdál. Ale upřímně, na vás pokaždé připadne koláč, na nás drobky.“

„Ty drobky jsou mnohem víc, než byste dostali kdekoli jinde.“

„To ano. Ale nikdy mě to za srdce nebralo.“

Najímání posádky měl odjakživa na starosti kormidelník.

Nové členy obvykle sháněl v prověřených rodinách, které pro Společenstvo pracovaly už dřív. Stejně jako v minulosti většinou měli chabé vzdělání a pocházeli z chudých či skromných poměrů. Ale přesto…

„Dané slovo pro tebe nic neznamená?“ zeptal se vězně.

„Podepsal jsi stanovy a zavázal ses přísahou. To je ti jedno?“

Muž pokrčil rameny. „Udělal jsem to pro peníze. Navíc mě Knox vytáhl z ošklivého maléru. Vážil jsem si toho.

Umím zacházet s kovy, tak mi nabídl práci. Já ji přijal.“

„Zřejmě sis toho moc nevážil, když jsi porušil dané slovo i loajalitu.“

„Toho člověka na lodi jste zabil vy. Vás ohrožoval. Mě ani nikoho dalšího ne. Zradil jsem vás, ne ostatní.“

„Tohle jsi mi chtěl říct?“

Postřehl na mužově tváři znechucený odpor. „Chtěl jsem vám říct, že jsem neměl ani potuchy o nějakém atentátu.

Poprvé jsem o něm uslyšel z televize, když už bylo po všem.

Jo, jistě, makal jsem v kovodílně na tom zařízení, ze kterého se střílelo, a ve zprávách jsem ho poznal. Ale neřekli nám, kdy a kde se použije. Neměl jsem o tom ponětí a NIA jsem o tom neřekl jediné slovo.“

„Jsi lhář a zrádce. Nedá se ti věřit.“

Muž pokrčil rameny. „Jak je libo. Ale měl byste vědět, že v tom vašem drahém Společenstvu se vyskytli dva zrádci a jeden je tam pořád.“

„Proč mi to říkáš?“

„Ze dvou důvodů. Jeden už jste slyšel: jakživ bych nezradil svoje kamarády a měli by se dozvědět, že mezi sebou mají špeha. A za druhé, je mi jasné, že se z tohohle už nevyhrabu. Doufám, že až budu umírat, budete aspoň trochu milosrdný.“

40. kapitola

RICHMOND, VIRGINIE

Malone vystoupil z výtahu. Cassiopeia prozkoumala přízemí hotelu a zjistila, že hlavní vchod hlídají tři auta richmondské městské policie, ale u bočního východu na West Main Street je čisto. Mobilem mu ohlásila, že akce je podle všeho v místní režii, takže nemají šanci zjistit cokoli dalšího. Původně si dělal naděje, že se tu ukáže někdo z těch v pozadí. S řešením Jeffersonovy šifry v ruce by mohl licitovat a chystal se toho využít. Jenže situace se vyvinula jinak a Monticello se momentálně jevilo slibněji.

Bohužel mají na krku ten zádrhel s policií.

Cassiopeia sestoupila po třech dlouhých úsecích kobercem potažených schodů do haly z kašírovaného mramoru a došla ke skleněným dveřím na jižním konci o třicet metrů dál. Byly zamčené a servírka z přilehlé restaurace jí vysvětlila, že se odemykají až v devět. Policie patrně usoudila, že je to dostatečná překážka a že stačí kontrolovat horní podlaží lobby, schodiště a hlavní vchod.

Jelikož se Malone nepřihlásil pod vlastním jménem, bylo by nepraktické prohledávat všechny pokoje. Jednodušší bylo prostě si počkat, až jim z výtahu vpochoduje rovnou do náruče.

Jenže to neznali Cassiopeiu Vittovou.

Nastínila Maloneovi únikový plán po telefonu. Nejdřív nad ním vrtěl hlavou, ale nakonec utrousilNo dobře, proč ne.

Dveře výtahu se otevřely.

Malone z nich vykročil doleva k recepci, se zjevným úmyslem zahnout ještě jednou doleva a sejít po schodech dolů. Věděl, že mu to neprojde, a přesně jak čekal, zprava se přihrnuli tři uniformovaní policisté a křikli na něj, ať zůstane stát.

Poslechl.

„Cottone Malone,“ oslovil ho jejich velitel, z něhož se vyklubal kapitán. „Máme rozkaz vás zatknout.“

„Uznávám, že mám na triku fůru nezaplacených pokut za parkování. Roztrhal jsem je. Neměl jsem to dělat, jenomže…“

„Dejte si ruce za záda,“ přikázal jiný policista.

Cassiopeia sledovala, jak přijíždí zaměstnanec hotelového parkoviště na burácejícím motocyklu. Honda NT700V byla čtyřtaktní, kapalinou chlazený osmiventilový dvouválec a mladík si ten kousek cesty z parkoviště očividně užíval. Nechal motor běžet, seskočil a přidržel více než dvousetkilogramový stroj Cassiopeii, aby mohla nasednout.

Podala mu padesátidolarovku.

Uznale pokýval hlavou. Dvě policejní auta parkovala kus před krytým vchodem do hotelu, jedno vzadu za ním. Ve všech seděli řidiči připravení u volantu. Zaregistrovala, že policista za ní nemůže odtrhnout oči od jejího zadku -

obepnuté džíny plnily svůj účel.

„Něco bych od vás potřebovala,“ pohlédla na hotelového pomocníka.

„Stačí říct.“

Ukázala na dveře do hotelové lobby. „Podržel byste mi ty dveře otevřené?“

Malone se otočil a podvolil se policistovu příkazu.

Podstatné bylo, aby nechali zbraně v pouzdrech, a zatím ji žádný nevytasil.

„Proč to všechno?“ zeptal se.

„Jste zájmová osoba,“ odvětil ten první a sevřel mu zápěstí. „Chtějí si s vámi promluvit federálové.“

„Tak proč tu nejsou oni?“

Sevření zesílilo.

„Cotton…,“ prohodil jeden z policistů. „Kde jste k tomu jménu přišel?“

Brumlání motorky zesílilo, jak se patnáct metrů nalevo od něj otevřely skleněné dveře.

„To by bylo na dlouhé povídání,“ opáčil Malone. Venku zahlédl Cassiopeiu obkročmo usazenou na motocyklu.

Usmál se.

Tu ženskou člověk prostě musí milovat, i kdyby nechtěl.

Cassiopeia túrovala motor o pětašedesáti koňských silách a ve zpětném zrcátku si ověřovala, že policista za ní věnuje větší pozornost jejímu zadku než jejímu počínání.

Rozhodně se nedíval po hotelovém pomocníkovi, který jí o tři metry dál držel otevřené dveře.

Stočila řídítka k pravé straně, zařadila jedničku, uvolnila spojku a přidala plyn. Kola zabrala, Cassiopeia smýkla strojem doprava, vyrovnala ho a vřítila se otevřenými dveřmi do haly.

Knox stál před shromážděnými pracovníky firmy, kteří se sešli na dvoře před věznicí úderem sedmé hodiny ranní. Z

celkového počtu 214 jich tu bylo 204, omluveni byli jenom ti, kdo zrovna nepobývali ve městě a jeho okolí. Pravidlo mluvilo jasně: Výzvu ke shromáždění nelze ignorovat.

Poněvadž žádný z Haleových tří potomků na panství nežil, mělo shromáždění postaráno o soukromí. Přístupové brány zamkli a ostraha v bezpečnostním centru je hlídala pomocí videokamer a zároveň sledovala potrestání viníka aspoň elektronicky na monitorech. Tohle byla posvátná půda.

Sloužila jako shromaždiště od samého ustavení

Společenstva. Už 250 let tu tisíce mužů naslouchaly provoláním, pohřbívaly kapitány, volily kormidelníky anebo se tak jako dnes stávaly svědky výkonu trestu.

Knox osobně dohlédl na přípravu odsouzence, ujistil se, že má svázané ruce a ústa zacpaná roubíkem. Nestál o žádné hysterické výlevy či proslovy. S touhle záležitostí je potřeba skoncovat hladce a rychle.

Ale to, co mu prozradil vězeňský dozorce, mu dělalo starosti. Když vězeň požádal Halea o rozmluvu, kapitán mu vyhověl a strávil s ním o samotě několik minut.

Znepokojivých. To bezesporu.

Knox se zadíval na čtyři kapitány stojící v hloučku na konci dvora. Odsouzeného připoutali k borovému kůlu uprostřed, zaměstnanci se shromáždili na opačné straně.

Vykročil kupředu.

„Tento muž byl souzen a odsouzen pro zradu. Byl nad ním vynesen ortel smrti.“

Nechal ta slova patřičně vyznít. Jádro disciplíny spočívá v tom, že se vrývá do paměti.

Pohlédl na kapitány. „Máte nějaký návrh ohledně způsobu?“

V minulých staletích bývalo bohatě na vybranou. Vsadit do želez a bez vody a jídla zamknout v žaláři? Takový trest se vlekl celé dny. Pověsit na stožár a nechat živly a hlad, aby vykonaly své? To už bylo rychlejší. Zbičovat devítiocasou kočkou? Ještě rychlejší, protože kožené řemínky s uzly zabíjely během několika málo minut.

I dnes existovaly různé možnosti.

Oběsit. Zastřelit. Utopit.

„Svěrák,“ zvolal Hale.

41. kapitola

WASHINGTON, D. C.

Klíč se zasouval do zámku a Wyatt čekal na druhé straně dveří u samostřílu.

Sledoval, jak se dveřní knoflík otáčí.

Andrea Carbonellová se chystala vejít do svého apartmá.

Že by netušila, že ji příchod domů má připravit o život?

Dveře se začaly otevírat.

Nylon zadrnčel, jak se v přišroubovaných očkách napjal.

Panty se pootevřely o třicet stupňů, o čtyřicet, o čtyřicet pět.

Wyatt odhadoval, že k výstřelu je zapotřebí přinejmenším šedesátistupňový úhel.

Zarazil dveře botou a přestřihl šňůru.

Odtáhl nohu a dveře se rozlétly dokořán.

Carbonellová se zahleděla nejdřív na něj, pak na pušku a na nylonovou šňůru pohupující se v mdlém světle. Tváří jí nepřelétl sebemenší náznak překvapení.

„Bylo to pro vás těžké rozhodování?“ zeptala se.

Pořád ještě držel nůžky. „Těžší, než jsem si myslel.“

„Vy jste to tu nenastražil. Tak kdo?“

Pokrčil rameny. „Přišel nějaký chlap, narafičil to sem a zase vypadnul.“

„A vy jste ho nezadržel.“

Znovu pokrčil rameny. „Nic mi do toho nebylo.“

„Asi bych vám měla být vděčná, že tady jste.“

„Co takhle být mi vděčná, že jsem přestřihl tu šňůru?“

Vešla dovnitř a zavřela za sebou. „Proč jste to udělal? Po tom včerejšku na mě musíte mít dopal.“

„Taky že mám. Chtěla jste mě zlikvidovat.“

„Ale no tak, Jonathane. Na to chovám k vašim schopnostem příliš velkou úctu.“

Skočil po ní, pravačkou ji popadl za krk a přirazil ji ke zdi, až rozvěšené zarámované obrázky zachřestily.

„Právě moje schopnosti mě měly zabít. Chtěla jste, abych odtamtud Voccia dostal. V plánu bylo nahnat nás oba do auta a vyhodit do povětří.“

„Přišel jste se pomstít?“ zasípala, protože ji napůl škrtil.

Nedala najevo sebemenší strach.

Svoje už si řekl. Pustil ji.

Stála, dívala se mu do očí a vzpamatovávala se. Pak uznale přejela rukou nastraženou zbraň. „Velká ráže, automat. Kolik má nábojů v zásobníku? Třicet? Čtyřicet?

Moc by toho ze mě nezbylo.“

Jako by mu na tom záleželo. „Vy klíč k té šifře znáte.“

„Voccio mi ho poslal e-mailem pár hodin předtím, než jste tam dorazil. Jak už zřejmě víte. Proto zuříte.“

„Mám ke vzteku víc důvodů.“

Věnovala mu dlouhý zpytavý pohled. „Nejspíš ano.“

„Dlouho to rozluštění neutajíte.“

„Pramálo

důvěřujetemýmschopnostem,

Jonathane.

Voccio ho neodeslal z institutu, ale odjinud. Jen on sám věděl odkud. A je po smrti.“

„To se vám hodí, že?“

Pochopila jeho narážku. „Myslíte si, že jsem ty lidi včera v noci poslala já.“ Ukázala na samostříl: „A že tohle tady je taky moje dílo.“

„Obojí je dost dobře možné.“

„Nemá cenu, abych vám to vymlouvala. Nevěřil byste mi. Nebudu se namáhat.“ Vzala mu z ruky nůžky. „Jsou to ty z mého stolu?“

Mlčel.

„Mám vás ráda, Jonathane, a měla jsem odjakživa.“

„Netušil jsem, že si potrpíte na doutníky.“ Zachytil prve slabou doutníkovou vůni ve vzduchu a objevil tři starožitné humidory plné kuřiva.

„Můj otec je kdysi vyráběl. Naše rodina žila v Ybor City v Tampě. V šedesátých letech se tam usazovali emigranti z Kuby. Florida jim připomínala domov. Bývávalo tam nádherně. Byl jste tam někdy?“

Zavrtěl hlavou.

„Španělé, Kubánci, Italové, Němci, Židé, Číňané…

Všichni jsme tam žili pospolu a šlo nám to k duhu. Byl to úžasný kout země. Plný života. Pak to vzalo rázný konec, když přímo prostředkem postavili dálnici.“

Dál mlčel a nechával ji mluvit. Hraje o čas. No prosím.

Jen si posluž, děvenko.

„Otec si otevřel továrnu na doutníky. Prosperovala. Ve dvacátých letech, před Velkou krizí, jich existovala v Yboru spousta, ale postupně zanikly. Otec byl odhodlán tradici oživit. Stroje neuznával. Všechny jeho doutníky se balily ručně, jeden po druhém. S jejich vůní jsem vyrůstala.“

Wyatt o ní věděl, že její rodiče uprchli v šedesátých letech před Castrem a že od narození žije v Americe. Jinak pro něj zůstávala záhadou.

„Vždycky jste takový nemluva?“

„Mluvím, když mám co říct.“

Obešla pušku a přistoupila k němu. „Když moji rodiče ještě žili na Kubě, byli hodně bohatí. Byli kapitalisté a Castro kapitalisty nenáviděl. Nechali tam všechen svůj majetek a začali tady od nuly, odhodlaní prosadit se podruhé.

Zbožňovali Ameriku a ta jim zpočátku dala šanci. Pak je ekonomická krize a špatná rozhodnutí přivedly na mizinu.

Přišli o všechno.“ Odmlčela se a v pološeru si ho měřila.

„Zemřeli jako zlomení lidé.“

Rád by věděl, proč mu to vykládá.

„Ti oportunisté, kteří prchali z Kuby v osmdesátých letech? Ten takzvaný exodus z Marielu? Pokoušeli se přiživit na Castrovi, a když jim to nevyšlo, rozhodli se utéct sem. Jenom zkomplikovali život jiným, včetně mých rodičů.

Měli by je poslat zpátky, ať žijí v režimu, kterému pomáhali na svět.“ Po krátké odmlce pokračovala. „Já se vydrápala výš. Krůček po krůčku. Nikdo mi nic nedaroval. Když otec umíral, přísahala jsem mu, že se nedopustím stejných chyb jako on. Že budu opatrná. Ale dneska jsem bohužel chybu udělala.“ Zaklínila se do něj pohledem. „Přesto jste mě ušetřil. Proč? Abyste mě mohl sprovodit ze světa vlastnoručně?“

„Chci Jeffersonův disk,“ oznámil jí. „Jestli mi budete stát v cestě, zabiju každého vašeho poskoka a nakonec opravdu i vás.“

„Proč do toho šťouráte? Už vás to přece nemusí zajímat.“

„Včera v noci zahynul člověk jenom kvůli tomu, že odváděl svou práci.“

Rozesmála se. „A to se vás týká?“

„Týká se to vás.“

Bylo na ní znát, že pochopila. Mohl by jí dělat potíže.

Zhatit všechny její plány. Zničit jí život.

„Malone má klíč k šifře taky,“ řekla. „Poslal si ho včera v noci e-mailem z Vocciova počítače a pak ho vymazal ze serveru institutu. Žádný další záznam neexistuje. Má ho jen on, vy a já.“

„Pojede rovnou za nosem do Monticella.“

Obešel ji ke dveřím.

Zadržela ho za paži. Tváří se ho skoro dotýkala. „Sám to nedokážete a dobře to víte.“

Bylo to tak. V téhle hře figurovalo příliš mnoho neznámých. Příliš rizika. A nebyl na ni patřičně vybaven.

„Mě neoblafnete, Jonathane. Nejde vám o mě ani o to, co se seběhlo včera večer. Jde vám o Malonea. Nechcete, aby sklízel vavříny. Vidím vám to na očích.“

„Možná si jen přeju, abyste prohrála vy.“

„Jeďte do Monticella. Přivezte to, co oba chceme. Co přitom provedete s Malonem, je vaše věc. Všechno zůstane čistě mezi námi. Sázím na to, že ty dvě záležitosti dokážete oddělit. Potřebujete mě. Proto jsem ještě naživu.“

Měla pravdu.

Byl to jediný důvod.

„Sežeňte ten šifrovač,“ zdůraznila.

„Proč si ho neopatříte vlastními silami?“

„Radši budu zavázaná jen vám.“

Její plán se zřejmě blížil ke konečnému cíli. Kdyby zatáhla do akce nějakého vlastního agenta, musela by znovu zahlazovat stopy.

„Vy jste si přála, aby Scott Parrott zemřel, viďte?“

„Kdyby odvedl svou práci pořádně, zůstal by naživu.“

„Neměl šanci.“

„Na rozdíl od těch tří agentů, které jste si přizval na pomoc potom, co jste vzal Malonea pistolí po hlavě? Ti šanci měli?“

Zaťal pěst, ale včas se ovládl. Tuhle reakci by si přála.

„Sežeňte ten šifrovač, Jonathane. Pak si promluvíme.“

Malone se bleskurychle otočil a praštil jednoho z richmondských policajtů do brady. Druhého uzemnil pravým hákem a třetího nakopl kolenem do břicha.

Všichni tři se složili.

Řev motorky, která se vřítila do haly, je rozptýlil přesně na tu chvilku, kterou potřeboval k akci.

Cassiopeia přisvištěla po mramorové podlaze k němu.

Zpomalila natolik, aby mohl naskočit, ale hned zase přidala plyn a zahnula doleva ke schodišti o patnáct metrů dál.

Malone se jí držel jednou rukou kolem pasu a druhou vytahoval pistoli. Ohlédl se a uviděl, že policisté vstávají a loví zbraně z pouzder.

Motocykl se přiblížil ke schodům a zpomalil.

Schodiště vedlo dolů ve třech dlouhých rovných úsecích předělených dvěma odpočívadly. Odshora dolů měřilo nějakých třicet metrů.

Na tohle se tedy netěšil.

„Jdem na to!“ křikla Cassiopeia.

Zamířil a vystřelil policistům nad hlavu.

Všichni tři se vrhli na zem, do úkrytu za Jeffersonovou sochou.

Cassiopeia ještě nikdy na motorce ze schodů nesjížděla.

Běhoun snad trochu pomůže, ale stejně to bude pořádně drncat.

Zařadila dvojku a vyrazila.

Odpružení dostávalo zabrat. Oba pracně udržovali rovnováhu a Cassiopeia hlídala, aby řídítka zachovávala potřebný směr. Tenhle stroj dobře znala. Díky nízkému těžišti se snadno ovládá. Policie v Evropě ho úspěšně využívá už léta. Sama měla jeho starší verzi zaparkovanou v garáži na svém hradu ve Francii. Právě proto, že ho znala jako své boty, dala mu při cestě do Fredericksburgu přednost před nějakým autem Tajné služby.

Cotton se jí držel zuby nehty a ona se stejnou vehemencí svírala řídítka.

Dokodrcali na první podestu.

Na moment zrychlila, těsně před dalším úsekem schodů přibrzdila a pustila se z nich. Na druhém odpočívadle jí předek ošklivě ustřelil doleva. Vybrala smyk pomocí řídítek, přední kolo se přehouplo přes okraj a gravitace je popohnala dolů z posledního úseku, který končil ve spodním podlaží haly.

„Máme společnost,“ zaslechla Malonea.

Práskl výstřel.

Cottonův.

Ještě trochu drncání a sjeli na rovný povrch.

Přidala plyn a řítili se kupředu po koberečcích mezi křesly a pohovkami, kolem sloupoví z nepravého mramoru pod stropem z barevného skla.

Lidé se zvedali z pohovek a uskakovali jim z cesty.

O třicet metrů dál čekal východ.

Malone žasl, že jim to prochází. Dával tomu tak třicetiprocentní šanci. Povedlo se jim policii dokonale zaskočit. Byl rád, že před sebou mají volnou cestu.

Problémy se zato řítily zezadu. Zahlédl, že policisté ženoucí se ze schodů zastavili na horní podestě a chystají se ke střelbě. Třikrát vypálil do schodů pod nimi, aby kulky odskočily od kamene a odradily je.

Doufal, že nikoho nezasáhly.

„Cottone,“ uslyšel naléhavý Cassiopeiin výkřik.

Podíval se znovu dopředu.

Cestu blokovaly skleněné dveře, které se prý odemykají až v devět. Za nimi v zářivém ranním slunci kynula svoboda.

Třináct metrů.

„Teď,“ křikla, aniž přibrzdila.

Zamířil jí přes rameno, třikrát vystřelil a roztříštil dveře na kousky.

Cassiopeia navedla motocykl doprostřed probouraného otvoru.

Se řvoucím motorem se vyřítili na chodník. Zabrzdila.

Oba podepřeli stroj nohou o zem.

Kolem hotelu vedla frekventovaná ulice.

Malone obhlédl provoz, našel mezeru, do které se vejdou, a zavelel: „Šlápni na to. Padáme odtud.“

42. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale byl s přípravnou fází spokojen. Výběrem svěráku Knoxe zaskočil, kormidelník nepatrně zaváhal, než přikývl na souhlas, a pak si vyžádal pár minut navíc, aby sehnal všechno potřebné. Na ostatních třech kapitánech bylo znát nervozitu. Trest navrhl Hale, ale všichni ho odhlasovali.

„Dát zabít toho účetního od tebe byla pěkná pitomost,“ vyčetl mu Surcouf.

„Zklamal mě, stejně jako tenhle námořník.“

„Příliš riskuješ,“ poznamenal Cogburn. „Mnohem víc, než je zdrávo.“

„Dělám, co je nutné, abych přežil.“

Žádný kapitán se nemusel ostatním zodpovídat ze svých osobních záležitostí a smrt rodinného účetního do oné kategorie nepochybně spadala. Od časů, kdy každý kapitán vládl své lodi, se nic nezměnilo a názory ostatních tří se považovaly za přípustné jen na společných shromážděních.

Knox dal Haleovi znamení a naznačil, že je všechno připraveno.

Hale vykročil kupředu a oslovil muže shromážděné v ranním slunci. „Všichni jsme odpřisáhli věrnost stanovám.

Žije se vám dobře, v pohodlí. Naše firma prosperuje, protože táhneme za jeden provaz.“ Ukázal na muže u kůlu. „Zato on plivl do tváře všemu, co je nám drahé, a ohrozil každého z vás.“

Mezi muži proběhl šum.

„Zrádci si zasluhují to, co je čeká,“ zvolal Hale.

Zvedla se vlna souhlasných výkřiků. Haleovi proběhlo tělem příjemné zamrazení. Je to skvělý pocit, být velitelem.

Jen ostrý slaný vítr a houpání paluby mu chyběly.

„Staňte se svědky trestu,“ vykřikl.

Knox už stál u spoutaného, roubíkem umlčeného vězně.

Pokynul dvěma dalším členům posádky. Zvolený způsob popravy byl mimořádně krutý, ač prostý. Dvě prkénka se k sobě na obou koncích přivázala asi metr dlouhými koženými řemeny. Odsouzencova hlava se umístila mezi řemeny a muži po stranách chytili každý své prkénko.

Hale doufal, že se Stephanie Nelleová dívá. Dal ji z cely bez oken přestěhovat do jiné, odkud bylo vidět na dvůr.

Chtěl, aby věděla, čeho je schopen. Andrea Carbonellová se mu zatím ohledně klíče k šifře neozvala, takže osud Nelleové zůstával na vážkách.

Dva vybraní námořníci začali prkénky otáčet, řemeny se překroutily a ovinuly odsouzenci lebku. Cukal hlavou a snažil se vyprostit, ale marně.

Knox se tázavě zadíval na Halea.

Hale zalétl pohledem k ostatním třem kapitánům a ti přikývli.

Sjel očima zpět k Knoxovi a přikývl rovněž.

Zazněl příkaz pokračovat a prkénka se znovu dala do pohybu. Po dalších pěti otočkách řemeny lebku pevně sevřely. Po šesté tlak zesílil. Vězeň sebou zazmítal. Kdyby neměl roubík, křičel by bolestí.

Prkénka se otáčela dál.

Odsouzenci se rozšířily zornice, oči se mu nepřirozeně vypoulily. Hale věděl, co se odehrává. Tlak zevnitř drcené lebky mu je doslova vytlačuje z důlků.

Ostatní kapitáni si toho všimli také.

Uvědomil si, že nejsou zvyklí být přímými svědky násilí.

Nařizovali je bez jakýchkoli výčitek svědomí, ale přihlížet mu na vlastní oči bylo něco úplně jiného.

Další otočky.

Odsouzencův obličej tlakem znachověl.

Jedna bulva vyskočila z důlku.

Ze zející díry se vyřinula krev.

Drcení pokračovalo, teď už pomaleji, protože řemeny neskýtaly pro další utahování skoro žádnou vůli.

Otec Haleovi o tomhle způsobu trestu vyprávěl. Říkal, že několik posledních vteřin je nejhorších. Jakmile vylezou oči z důlků, může povolit už jenom samotná lebka. Naneštěstí pro oběť bývá pevná. V tom spočívala zvláštnost tohoto trestu, častokrát oběť nezabil.

Druhá bulva povolila a vězňovu tvář zalila další krev.

Hale popošel doprostřed dvora.

Vězeň se už nehýbal, tělo mu ochablo. Hlavu držely vzpřímenou jenom řemeny.

Hale dal mužům s prkénky příkaz, aby přestali.

„V tom vašem drahém Společenstvu se vyskytli dva zrádci.“

„Proč mi to říkáš?“

„Doufám, že až budu umírat, budete aspoň trochu milosrdný.“

Od chvíle, kdy ta vězňova slova uslyšel, nemyslel Hale na nic jiného.

V tom vašem drahém Společenstvu se vyskytli dva zrádci.

Odsouzenec tvrdil, že se nikdy nezpronevěřil vzájemné sounáležitosti.Zradil jsem vás, ne ostatní.Na druzích z posádky mu záleželo.

Tím Halea přesvědčil.

Hleděl na jeho zkrvavený obličej. Pak sáhl pod sako, vytáhl pistoli a vpálil mu kulku do hlavy.

„Trest byl vykonán,“ zvolal. „Rozejděte se.“

Muži se jeden po druhém vytráceli ze dvora.

Hale se otočil ke Knoxovi. „Shoďte mrtvolu do moře.

Pak přijďte za mnou. Musíme si promluvit.“

Cassiopeia přeřadila na pětku a dál se držela státovky číslo 250. Úmyslně nenajeli na mezistátní 64 směrem na západ a dali přednost silnici nižší třídy. Doufali, že se tím vyhnou potížím, pokud policie dala echo sousedním okresům. Cassiopeia nicméně souhlasila s Cottonovým názorem. Zdánlivě snadný úlovek se vysmýkl z udice a ten, kdo jejich zatčení nařídil, si napodruhé rozmyslí zatahovat do téhle záležitosti jiné. Bude jednat sám, po svém.

Cotton ji zezadu pleskl po paži a křikl jí do ucha: „Tamhle zastav.“

Zahnula k opuštěné restauraci. Zchátralá stavba mlela z posledního, parkoviště zarůstalo trávou a plevelem. Zajela dozadu za ni a zastavila.

„Nikdo nás nesleduje,“ řekl Cotton a seskočil. „Musíme zase zavolat Edwinu Davisovi.“

Vytáhla mobil a vyťukala číslo. Davis přijal hovor po druhém zazvonění. Přepnula na hlasitý odposlech. Mluvili s ním už jednou, předtím, než Cassiopeia sešla do hotelové lobby na svou průzkumnou misi.

„Rád slyším, že se vám povedlo zmizet,“ řekl Davis.

„Jen doufám, že jste v hotelu nenapáchali moc velkou škodu.“

„Je pojištěný,“ utrousil Cotton.

„Ten mrtvý v Garverově institutu byl doktor Gary Voccio,“ oznámil Davis. „Identifikovali jsme tělo. To auto mu patřilo.“

Vysvětlil jim, že do institutu vtrhla FBI a CIA. Agenti úmyslně odpojili elektřinu a telefony. Vstupní hala v jedné budově je prakticky zničená, dvě poschodí posetá děrami po kulkách.

„Pana Nejvyššího to rozladilo,“ poznamenal. „Přibyli další zranění.“

„Jedeme do Monticella,“ oznámil mu Cotton.

„Když jste ze serveru institutu smazal klíč k šifře, zničil jste ho. Voccio si ho neuložil. Všechno je pryč. Ten soubor obsahoval všechny jeho poznámky a výsledky.“

„Přinejmenším my ho máme,“ uklidnila Davise Cassiopeia.

„Měli bychom zjistit, jestli si ho nestáhl ještě někdo další.“

„Jsme na cestě pro Jeffersonův disk, to je teď hlavní,“ prohlásil Cotton. „Na webových stránkách stojí, že ho vystavují v kabinetu, vedle knihovny a ložnice.“

„Zajedu tam,“ ujistil ho Davis. „Počkám na vás v návštěvnickém centru.“

Cotton se usmál. „Dneska jste muž činu.“

„Tohle je potřeba vyřídit, stejně jako tu záležitost s telefony, na kterou přišla Cassiopeia.“

To má pravdu, pomyslela si Cassiopeia, a v nejednom ohledu. „Budeme tam za tři čtvrtě hodiny.“

Odmáčkla hovor.

„V čem je problém?“ zeptal se jí Cotton.

„Copak někdo o nějakém mluvil?“

„Říkej tomu třeba milenecká intuice. Vidím ti to na nose.

Jak to bylo s první dámou? Poskytla jsi mi jenom sestříhanou verzi.“

To měl pravdu. Zkrátila vyprávění na minimum a vynechala poslední část rozhovoru se Shirley Kaiserovou.

První dáma má milostný poměr, viďte?

Ne doslova. Ale skoro.

„Přemýšlím, jak bychom toho odposlechu mohli využít,“ uhnula před odpovědí. „Je to nejrychlejší způsob, jak se dostat Haleovi na kůži.“

Jemně jí stiskl rameno. „Jde ještě o něco dalšího.

Necháváš si to pro sebe. Jak chceš. Sám mám taky máslo na hlavě. Ale ať je to, co je to, jestli budeš potřebovat pomoc, stačí říct.“

Líbilo se jí, že nestrká mermomocí nos do všeho. Choval se prostě jako parťák, který jí kryje záda.

A možná jeho nabídky ráda využije.

Ale teď toněco dalšíhobyl čistě její problém.

43. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA,08:30

Knox tonul v obavách. Quentin Hale si před popravou promluvil s odsouzencem mezi čtyřma očima a jeho si teď pozval bez dalšího vysvětlení k sobě domů. Mrtvý už putoval k moři, kam ho zatíženého svrhnou, aby ho odnesl Golfský proud. Třeba stačil Haleovi před smrtí prozradit, že prásknul jen vraždu, ne atentát. Ale proč by mu Hale věřil?

A i kdyby byl přece jen na pochybách, na Knoxe nic nepoukazovalo, tedy až na to, že byl jedním ze čtveřice lidí, kteří hned od začátku znali všechny podrobnosti, a těmi ostatními byli sami kapitáni. Pravda, dalších dvanáct mužů pracovalo v kovodílně na výrobě odpalovacích zařízení, ale ti neznali jejich účel. Jsou podezřelí? Ovšem, ale hodně málo.

Vešel do Haleova domu a zamířil rovnou do pracovny.

Čekali tam na něj všichni čtyři kapitáni, což okamžitě zesílilo jeho obavy.

„Výborně,“ řekl Hale, jakmile Knox zavřel dveře.

„Zrovna jsem se chystal ostatním něco přehrát.“

Na stolní desce ležel digitální přehrávač.

Hale ho pustil.

„V manželství mi to neklape už dlouho, Shirley. Vždyť víš.“

„Jsi první dáma. Rozvést se nemůžeš.“

„Rozvedu se, hned jak vyklidíme úřad, a to bude za rok a půl.“

„Pauline, uvědomuješ si, co říkáš? Promyslela sis to?“

„Myslím na to, kudy chodím. Danny zastává různé funkce skoro celou dobu, co jsme spolu. Odvádělo to naše myšlenky jinam a ani jednomu z nás se nechtělo postavit se realitě. Za dvacet měsíců jeho kariéra skončí. Pak zůstaneme sami, jen on a já. Už žádné únikové rozptýlení. Myslím, že to nesnesu.“

„Jde o toho druhého, viď?“

„Říkáš to skoro štítivě.“

„Brání ti to rozumně uvažovat.“

„Vůbec ne. Díky jemu vidím jasně. Poprvé po mnoha letech. Myslím. Cítím.“

„Ví, že si o něm spolu povídáme?“

„Řekla jsem mu to.“

Hale zastavil přehrávání. „Jak to tak vypadá, první dáma Spojených států má milostnou avantýru.“

„Jak se ti to povedlo nahrát?“ zeptal se Surcouf.

„Asi před rokem jsem si pořídil vztah, od kterého jsem si sliboval šikovné informace.“ Hale se odmlčel. „A nespletl jsem se.“

Knox si Shirley Kaiserovou předem oťukal a dozvěděl se o jejím dlouholetém přátelství s Pauline Danielsovou.

Naštěstí byla Kaiserová společenská, hezká a snadno k mání.

Zorganizoval zdánlivě náhodné seznámení a vztah vzkvétal.

Ale ani on, ani Hale si do té doby neuvědomovali hloubku rozkolu v Danielsově manželství. To byl nečekaný bonus.

„Proč jsi nám o tom neřekl?“ rozhořčil se Cogburn.

„Na to je snadná odpověď, Charlesi,“ odpověděl mu Bolton. „Chtěl se postavit do role našeho zachránce.

Abychom mu byli zavázáni.“

Trefa skoro do černého, pomyslel si Knox.

„Vyčítal jsi nám, že jsme jednali za tvými zády,“ obořil se Bolton na Halea. „Ale sám děláš totéž, a pěkně dlouho.“

„S tím rozdílem, že já jednám uváženě a potají. Kdežto vy hloupě a všem na očích.“

Bolton k němu vyrazil přes místnost se zaťatými pěstmi.

Hale zajel pravou rukou pod sako a tasil tutéž pistoli, kterou ukončil vězňovo utrpení.

Bolton strnul.

Zaklínili se do sebe pohledem

Cogburn a Surcouf je mlčky pozorovali.

Knox se zaradoval. Hádají se, už zase, a to od něj perfektně odvede pozornost. Potvrdila se mu domněnka, ke které dospěl, než navázal kontakty s NIA. Tahle parta nepřežije první větší vlnobití, které se přežene přes palubu.

Je mezi nimi příliš mnoho sporů, mají příliš přebujelá ega a příliš málo spolupracují.

„Jednou přijde můj den, Quentine,“ zavrčel Bolton.

„A co uděláš? Spácháš na mě atentát?“

„To bych strašně rád.“

„Zjistíš, že zabít mě je daleko těžší než zabít kteréhokoli prezidenta.“

Wyatt dorazil do Monticella. Téměř dvě stě kilometrů z Washingtonu ujel za necelé dvě hodiny. Odstavil vůz na parkovišti stíněném stromy hned vedle úpravného komplexu přízemních budov, které nesly název Návštěvnické centrum Thomase Jeffersona a Smithovo vzdělávací centrum. Jejich střechy kopírovaly sklon nedalekých kopců a dřevěné stěny splývaly s okolním lesem. Uvnitř se nacházela kavárna, obchod se suvenýry, učebny, divadlo a výstavní síň.

Carbonellová měla pravdu. Nemůže si dovolit dopřát Maloneovi úspěch. Vylákal ho do New Yorku, aby ho vystavil nebezpečí a snad dokonce připravil o život, ne aby mu poskytl další příležitost, jak se blýsknout v roli zachránce.

A Carbonellová měla pravdu ještě v jednom.

Potřebuje ji. Aspoň nějakou dobu.

Opatřila mu užitečné informace o Monticellu včetně plánku interiéru, bezpečnostního systému a přístupových komunikací. Vystoupil z auta a vyšel po schodech na prostranství osázené akáty. Našel prodejnu vstupenek a koupil si lístek na první prohlídku, která se měla ten den konat. Zbývalo mu ještě dvacet minut, jelikož se otevíralo v devět.

Potuloval se kolem a četl si na informačních cedulích povídání o tom, jak Jefferson budoval své sídlo po dlouhých čtyřicet let, pojmenoval ho Monticello, což v italštině znamená „malá hora“, a nakonec z něj vytvořil hotový zázrak, který nazval „architektonickou esejí“.

Sídlo mělo hospodářský ráz. Choval se tu dobytek, prasata a ovce. Pila ho zásobovala řezivem. Ve dvou mlýnech se zpracovávala kukuřice a pšenice. V bednářství se vyráběly bečky na mouku. Okolní lesy produkovaly palivové dříví, co se nespotřebovalo, to se prodalo.

Jefferson pěstoval tabák a prodával ho Skotům, pak přešel na žito, jetel, brambory a hrášek. Svého času mohl ujet na koni patnáct kilometrů kterýmkoli směrem, aniž překročil hranice svého pozemku.

Wyatt mu tu nezávislost záviděl.

Ve výstavní síni se však dozvěděl, že Jefferson zemřel v chudobě, dlužil tisíce dolarů a jeho dědici museli prodat všechno včetně otroků, aby zaplatili věřitelům. Dům přečkal dlouhé procesí vlastníků, až ho konečně roku 1923

zakoupila jistá nadace, která se mu nyní snaží vrátit bývalou slávu.

Procházel mezi exponáty a zjišťoval další informace.

Hlavní podlaží v přízemí domu sestává z jedenácti místností a všemi vede oficiální prohlídková trasa. Díky důmyslnému využití prostoru, přirozenému světlu a sledu pokojů přecházejících volně jeden do druhého, kdysi oddělených prosklenými dveřmi, se podařilo Jeffersonovi vytvořit kýženou atmosféru volnosti a otevřenosti: nikde nic skrytého, žádná tajemství. Do prvního a druhého poschodí návštěvníci nesmějí, ale sklepy jsou zpřístupněny.

Prohlížel si plánek.

Spokojeně vyšel ven do překrásného pozdně letního rána, přesvědčen, že tahle práce se dá udělat jen jedním způsobem, rychle a čistě.

Odkráčel k místu, odkud ho kyvadlový autobus spolu s první skupinou návštěvníků vyveze o čtvrt kilometru výš na kopec. Turistů bylo kolem padesátky, většinou samí teenageři. Spolu s nimi čekala u chodníku bronzová socha Thomase Jeffersona v životní velikosti. Všiml si, že Jefferson musel být vysoký mužský, přes sto osmdesát centimetrů. Prohlížel si ho spolu s partou výrostků.

„Bude to prča,“ prohodil jeden.

Wyatt souhlasil.

Taková prima zábavička.

Jako za starých časů.

Malone a Cassiopeia dojeli k návštěvnickému centru.

Dole pod schody stál Edwin Davis a čekal na ně. Cassiopeia ignorovala hlídače parkoviště, který jí ukazoval, kam má s motocyklem zajet, zastavila u obrubníku a vypnula motor.

„Zařídil jsem, abyste se mohli podívat na ten šifrovač,“ ohlásil jim Davis. „Domluvil jsem se s předsedou správní rady nadace. Správce sídla nás odvede dovnitř.“

Malone ještě nikdy nenavštívil domov žádného bývalého prezidenta. Odjakživa se chystal, že se vypraví sem a do sídla George Washingtona v Mount Vernon, ale nějak si na to nenašel čas. Měl to být jeden z oněch typických výletů otce se synem. Napadlo ho, co asi jeho šestnáctiletý syn Gary zrovna dělá. Zavolal mu v pátek, když dorazili do New Yorku, a půl hodiny si spolu povídali. Gary rychle dospíval.

Působil jako rozumný kluk a mimořádně ho potěšilo, že se otec konečně dal dohromady s Cassiopeiou.

Je sexy,prohlásil.

To opravdu byla.

„Správce čeká s autem u zastávky kyvadlové dopravy,“ řekl Davis. „Nahoru smějí jen vozidla, která patří k sídlu. Můžeme projít dovnitř s první výpravou a obhlédnout ten disk. Vystavují ho v přízemí. Pak si ho odneseme nahoru, kde budeme mít soukromí.“

„Ať se správcem jede Cotton,“ ozvala se Cassiopeia.

„My dva si musíme promluvit.“

Malone postřehl její výraz, že ji cosi trápí, a ještě něco.

Nemínila o svém návrhu diskutovat.

„Tak dobře,“ podvolil se Davis. „My dva tu zůstaneme.“

44. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale se spolehl, že Boltona zastraší, a ten podle jeho očekávání zbaběle odcouval na druhý konec místnosti.

Napětí polevilo, ale nerozplynulo se.

„Prezident Daniels určitě nebude stát o to, aby si na jeho soukromém životě smlsla veřejnost,“ poznamenal. „O něj ani jeho ženu nikdy nezavadil sebemenší skandál. Amerika věří, že jsou dokonalý pár. Umíte si představit, jak by s tou informací naložily zpravodajské kanály a internet? Daniels by vešel do dějin jako prezident-paroháč. To nedopustí.

Pánové, musíme toho využít.“

Na ostatních bylo znát, že jeho přesvědčení tak úplně nesdílejí.

„Proč jsi nám o tom neřekl dřív?“ zeptal se znovu Cogburn. „Edward zuří právem. Máme vztek všichni, Quentine.“

„Nemělo smysl vykládat vám o tom, dokud jsem nevěděl jistě, jestli se toho dá využít. Teď už si jistý jsem.“

Surcouf došel k baru a nalil si panáka bourbonu. Hale by jím také nepohrdl, ale usoudil, že bude lepší uchovat si čistou hlavu.

„Můžeme na prezidenta ve vší tichosti vyvinout tlak a zastavit soudní stíhání,“ prohlásil. „Jak jsem vám řekl už před měsícem, není ho nutné likvidovat. Televizní komentátoři a internetoví bloggeři se o to postarají místo nás.

Daniels s námi nezachází slušně. Když nám nevyjde vstříc, nemusíme vůči němu mít ohledy.“

„Co je zač ta žena, kterou vězníš?“ zeptal se Cogburn.

Hale čekal, kdy ta otázka konečně padne. „Náčelnice zpravodajského oddělení ministerstva spravedlnosti zvaného Magellan Billet. Stephanie Nelleová.“

„Proč ji zadržujeme?“

S pravdou ven nemohl. „Dělala potíže. Vyšetřovala nás.“

„Nepřišel jsi náhodou s křížkem po funuse?“ utrhl se Bolton. „Už nás beztak uvyšetřovali málem k smrti.“

„Viděl jsem, že oknem cely sledovala popravu,“ podotkl Cogburn.

No konečně. Aspoň jeden je všímavý. „Doufal jsem, že si to vyloží jako varování.“

„Uvědomuješ si vůbec, co děláš, Quentine?“ rozhořčil se Surcouf. „Jak to tak vypadá, honíš tři zajíce naráz. Braní rukojmí je vyprovokuje, aby nám šli po krku ještě hůř.“

„Hůř než za atentát na prezidenta? Nerad to pořád omílám, ale je to tak. A o tom, že tu Nelleovou držím, neví kromě nás živá duše. Pokládají ji prostě za nezvěstnou.“

Z výčtu lidí obeznámených s únosem samozřejmě vynechal Andreu Carbonellovou. Což mu připomnělo toho druhého zrádce. Pokud existuje, pravděpodobně o Nelleové ví také. Ale jestli ano, proč se ji ještě nikdo nepokusil osvobodit?

Možná odpověď na tu otázku ho utvrdila v přesvědčení.

Surcouf mávl rukou k přehrávači. „Asi máš pravdu, Quentine. Daniels by si určitě nepřál, aby ta věc vyšla na světlo.“

„A cena za mlčení je přijatelná,“ přisvědčil Hale.

„Chceme jen, aby americká vláda dostála svému slovu.“

„Taky je ale možné, že to Danielsovi bude jedno,“ namítl Bolton. „Třeba ti řekne, ať si trhneš nohou, stejně jako když jsi za ním přiběhl s prosíkem poprvé.“

Halea ta poznámka podráždila, ale na nahrávce bylo ještě něco, co stálo za zmínku. „Všimli jste si, co v tom rozhovoru nepadlo?“

„Já ano,“ přitakal Cogburn. „Nepadlo žádné jméno. Kdo je ten muž, se kterým si první dáma začala?“

Hale se usmál. „Právě to je na tom nejzajímavější.“

Wyatt vešel do Monticella hned s první ranní turistickou výpravou. Dozvěděl se, že se dovnitř pouští ve skupinách po třiceti, s průvodcem, který podává výklad o jednotlivých místnostech a odpovídá na dotazy. Všiml si, že průvodci jsou většinou postarší, nejspíš dobrovolníci, a že udržují svoje ovečky v houfu, aby mezi skupinami zůstávaly zhruba pětiminutové odstupy.

Stál v prostoru, který průvodce nazýval vstupním foyer, hned za východním portikem. Rozlehlá místnost zvedající se do výše dvou podlaží připomínala muzeum, což byl ostatně Jeffersonův záměr, jak průvodce objasnil, a vystavovaly se v ní mapy, lovecké trofeje, sochy, malby a nejrůznější umělecké předměty. Za osmiúhelníkovým balkónem bylo vidět do prvního patra. Okraj balkónu tvořily útlé, hustě osázené balustrové kuželky zakončené mahagonovým zábradlím. Většina návštěvníků se zrovna shlukla kolem Jeffersonových hodin s dvěma ciferníky, ukazujícími čas a den v týdnu. Jejich závaží podobná dělovým koulím procházela otvory v podlaze do sklepa. Wyatt předstíral zájem o dva obrazy starých mistrů a busty Voltaira, Turgota a Alexandra Hamiltona a využil toho, aby si vstřebal do paměti uspořádání sálu.

Přesunuli se vedle do obývacího pokoje.

Ten přecpaný prostor využívala jako svůj soukromý byt Jeffersonova dcera Martha s rodinou. Wyatt se odklidil do rohu a nechal zbytek skupiny projít napřed do další místnosti. Už předtím si všiml, že průvodce pokaždé počká, zavře za skupinou dveře a teprve potom se pustí do výkladu.

Usoudil, že to dělá nejspíš proto, aby svým povídáním nerušil následující skupinu.

„Tohle je Jeffersonovosanctum sanctorum. Jeho nejsoukromější hájemství,“ vykládal průvodce skupině v dalším pokoji.

Wyatt si prohlížel knihovnu.

Dodnes lemovaly většinu stěn police. Za Jeffersonových časů, vyprávěl průvodce, tu stávaly na sobě naskládané bedny z borového dřeva, v dolních se skladovala folia, nad nimi kvartové svazky, pak osmerkové, dvanáctinkové a úplně nahoře ty nejmenší. V dobách svého největšího rozkvětu schraňovala knihovna 6700 svazků. Všechny byly později prodány státu, a když Britové roku 1814 vypálili Kapitol a zničili první národní sbírku knih, stala se Jeffersonova knižní sbírka základem knihovny Kongresu. Z

místnosti se dalo vyjít vysokými francouzskými okny na verandu opatřenou žaluziemi a do skleníku.

Prostor, který zajímal Wyatta především, se nacházel na opačném konci.

Měl tvar poloviny osmiúhelníku s oknem v každé stěně.

Průvodce mu říkal kabinet.

Wyatt si obhlédl psací stůl, otáčecí koženou židli, astronomické hodiny a Jeffersonův proslulý polygraf, kterým během psaní pořizoval kopie dopisů. U jednoho okna stálo kreslicí prkno. Na postranním stolku ležel mezi kupou různých vědeckých přístrojů šifrovací disk. Byl asi pětačtyřicet centimetrů dlouhý a dřevěné kotouče s vyřezanými písmeny měly zhruba patnáct centimetrů v průměru. Chránil ho skleněný poklop. Průvodce repetil o tom, jak Jefferson trávil v kabinetu rána a pozdní odpoledne četbou a vyřizováním korespondence, obklopen knihami a vědeckými přístroji. Pouštěl prý dovnitř málokoho, jen své nejbližší. Wyatt si vzpomněl, co četl v návštěvnickém centru o prosklených dveřích, naprosté otevřenosti a neexistenci tajných zákoutí, a pochopil, že to je pouhopouhá povídačka.

Ve skutečnosti se v domě vyskytovalo hodně soukromých prostor, zejména v jižním křídle.

Budou se mu hodit.

Prohlídka pokračovala Jeffersonovou ložnicí o dvojnásobné výšce, se stropním oknem přinejmenším šest metrů nad zemí. S kabinetem ji propojoval výklenek, v němž míval bývalý prezident postel. Za ložnicí se rozkládal prostorný salón, umístěný v centrální části přízemí, s okny a dveřmi vedoucími na zahradu za západním portikem.

Jakmile do salónu vešel poslední návštěvník, průvodce za ním

ukázněně

zavřel

dveře

ložnice.

Smetanově

vymalovaným stěnám dominovaly portrétní olejomalby.

Vysoká okna byla ověšena vínovými závěsy. Zařízení bylo směsicí anglického, francouzského a amerického nábytku.

Wyatt si sáhl do kapsy a nahmatal zábleskový minigranát. Nenápadně vytáhl pojistku, a zatímco průvodce řečnil o uměleckých dílech na stěnách a Jeffersonovu obdivu vůči Johnu Lockeovi, Isaacu Newtonovi a Francisi Baconovi, shýbl se a odkutálel granát po podlaze.

Jedna. Dvě. Tři.

Zavřel oči. Vyšlehl oslnivý záblesk a místnost zahalil kouř.

Využil momentu překvapení, odjistil druhý granát a upustil ho na zem. Natáhl se po klice a otevřel dveře zpátky do ložnice právě ve chvíli, kdy všechny v salónu vyděsil další svist.

Malone ujížděl se správcem Monticella dvouproudou silničkou, která se vinula po úbočí. Byla jednosměrná, obtáčela dům na vrcholku kopce a pak se druhou stranou vracela kolem Jeffersonova hrobu zpátky dolů k návštěvnickému centru.

„Měli jsme štěstí, že jsme ten šifrovač znovu získali,“ vysvětloval správce. „Skoro všechen Jeffersonův majetek po jeho smrti prodali, aby uspokojili věřitele. Disk tehdy odkoupil Robert Patterson, syn Jeffersonova mnohaletého přítele, prý ze sentimentálních důvodů, protože jeho otec Jeffersonovi s výrobou šifrovače pomáhal.

Prezident a Patterson starší sdíleli zálibu v šifrách.“

Malone si to v duchu propojil s tím, co se dozvěděl od Danielse. Robert Patterson pracoval pro vládu a poskytl otcovu šifru Andrewu Jacksonovi. Pravděpodobně mu zároveň navrhl, ať k dekódování využije disku. Jelikož přístroj existoval jen v jediném exempláři a ten byl v Pattersonově vlastnictví, mohl si být Jackson stoprocentně jistý, že Společenstvo šifru jakživo nevyluští.

„Jefferson přestal disk používat roku 1802,“ pokračoval správce. „Pak si na něj roku 1890 vzpomněl jakýsi francouzský úředník a nějakou dobu ho používal. Američané ho přivezli zpátky za první světové války a kódovali jeho pomocí vzkazy až do začátku té další.“

Vyjeli za zatáčku a ocitli se na malém dlážděném parkovišti, které zelo prázdnotou. Zrovna od něj odjížděl autobus, který tu vyložil návštěvníky. K hlavnímu vchodu to bylo sotva třicet metrů.

„Přijet se správcem se vyplatí,“ pochvaloval si Malone.

„Člověk nemusí chodit daleko.“

„Nestává se mi každý den, abych měl konferenční hovor s personálním šéfem Bílého domu a náčelníkem Tajné služby.“

Správce vypnul motor.

Malone vystoupil z auta do svěžího rána. Pozdně letní slunce příjemně hřálo. Zvedl oči k budově s její nápadnou kupolí: věděl, že to byla první kupole, kterou kdy vztyčili nad nějakým americkým příbytkem.

Za okny vyšlehlo světlo.

Zevnitř se ozval jekot.

Další záblesk.

Z předních dveří se kdosi vyřítil.

„Vevnitř je bomba. Honem!“

45. kapitola

Cassiopeia a Edwin Davis osaměli na nejvzdálenějším konci parkoviště, daleko od míst, kam přijížděla auta s návštěvníky.

„Povězte mi o sobě a první dámě,“ požádala ho.

Davis se zatvářil sklesle. „Už chápete, proč jsem chtěl, abyste na tom pracovala vy?“

Samozřejmě chápala, a už hezky dlouho.

„Když nám Tajná služba řekla, koho zadrželi, přemluvil jsem prezidenta, aby vás zaangažoval oba. Nedalo mi to moc práce. Vám i Cottonovi nesmírně důvěřuje.

Nezapomněl, co jste pro něj posledně udělali. Bylo mi jasné, že se Pauline okamžitě ocitne v podezření, protože nás o té cestě vědělo dlouho předem jenom pár. Potřeboval jsem mít pod kontrolou, kdo ji bude vyslýchat.“

„Věděl jste od začátku, že ta informace unikla přes ni?“

„Zdálo se logické, že se o tom někomu zmínila.“

„Kdy začal váš vzájemný vztah?“

Vycítila jeho podráždění. Věděla, že to nebude snadné.

Ale hodil jí tuhle práci na krk a ona ji chtěla odvést.

„Přišel jsem do Bílého domu před třemi lety jako náměstek poradce pro otázky národní bezpečnosti. Tam jsem se seznámil s Pauline… první dámou.“

„Neřešte, jestli to bylo správné nebo ne,“ navrhla mu.

„Jsme tu sami dva. Prostě mi povězte, jak to probíhalo.“

„Jenže já to řeším.“ V obličeji se mu zračila zlost.

„Zazlívám si to. Nikdy dřív jsem nic podobného neudělal. Je mi šedesát a jakživ jsem se nedostal do takhle prekérní situace. Nevím, co mě to popadlo.“

„Vítejte do party. Byl jste někdy ženatý?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. A milostné vztahy ve svém životě bych spočítal na prstech. Odjakživa pro mě byla nejdůležitější práce. Byl jsem ten, na kterého se ostatní obracejí s prosbou o pomoc. Pevná skála v příboji. A teď…“

Jemně mu stiskla paži. „Povězte mi, jak to bylo.“

Pozvolna ho opouštěl pocit, že se musí hájit. „Je hrozně nešťastná, a to už dlouho. Je to škoda, protože Pauline je báječná žena. Tragédie, která se stala její dceři, ji hluboce zasáhla. Nikdy se s tím úplně nevyrovnala.“

Danny Daniels taky ne, pomyslela si Cassiopeia.

„Poslední dobou prezidenta málokdy doprovází na jeho cestách,“ vysvětloval Davis. „Často mají odlišný program.

Takže se stávalo, že byl pryč a my se navštěvovali. Nic nepatřičného se přitom nedělo, nemyslete si. Vůbec nic. Jen jsme si zašli na oběd nebo na večeři, dělal jsem jí společnost a povídali jsme si. Ráda čte, hlavně romány o lásce. To se o ní běžně neví. Čím vášnivější romance, tím lepší. Pašuje jí je Shirley.“ Usmál se. „Čerpá z nich potěchu, ale ne kvůli sexu.

O ten jí nejde. Čte je kvůli šťastnému konci. Všechny končí dobře a to má ráda.“

Hovořil uvolněněji, jako by se konečně vymaňoval z dlouhotrvajícího nervového vypětí.

„Mluvili jsme o knížkách, o světě, o Bílém domě. Se mnou nemusela nic předstírat. Byl jsem prezidentův nejbližší člověk. Neexistovalo nic, co bych nevěděl.

Nakonec jsme začali probírat Mary, jejího manžela a manželství.“

„Podle toho, co mi řekla, dává všechno za vinu prezidentovi.“

„To není pravda,“ ohradil se rychle. „Ne tak, jak si myslíte. Možná to platilo ze začátku. Ale časem si uvědomila, že je to nesmysl. Jenže zároveň s Mary bohužel oné noci zemřela i část jí samotné. Část, která už neožije, a Pauline trvalo desítky let, než tu ztrátu pochopila.“

„Hrál jste v tom pochopení roli vy?“

Jako by z jejích slov vycítil mírnou výtku.

„Snažil jsem se ze všech sil, aby to tak nebylo. Ale když mě povýšili na personálního šéfa, začali jsme se vídat častěji.

Probírali jsme čím dál hlubší témata. Důvěřovala mi.“ Zaváhal. „Jsem dobrý posluchač.“

„Ale nezůstal jste u poslouchání,“ podotkla. „Dával jste jí najevo porozumění. Soucit. A sám jste od ní přijímal něco právě tak blahodárného.“

Přikývl. „Vedli jsme dialog, ne dva monology. A ona si to uvědomila.“

Cassiopeia sama zápolila s podobnými emocemi. Dělit se s někým o city není snadné.

„Pauline je o rok starší než já,“ poznamenal Davis, jako by na tom záleželo. „Žertuje, že jsem její mladíček. Musím přiznat, že mi to dělá dobře.“

„Tuší něco Daniels?“

„Proboha, ne! A jak jsem říkal, nikdy mezi námi nedošlo k něčemu nepatřičnému. „

„Až na to, že jste se do sebe zamilovali.“

Zatvářil se rezignovaně. „Nejspíš máte pravdu. Nakonec to tak dopadlo. S prezidentem nežijí jako muž a žena už dlouho a oba se s tím smířili. Z jejich vztahu se vytratila intimita. A nemluvím o té tělesné. Nesvěřují se jeden druhému. Neodhalují si navzájem svá zranitelná místa. Jako kdyby byli spolubydlící na pokoji. Kolegové. Udržují mezi sebou hmatatelnou přehradu. Něco takového žádné manželství nepřežije.“

Cassiopeia dobře věděla, jak to Davis myslí. Před Cottonem nikdy neměla s nikým tak důvěrný vztah. V jejím životě se tu a tam vyskytli muži a sblížila se s nimi, ale nikdy ne natolik. Začít se někomu svěřovat se svými nadějemi a obavami a důvěřovat mu, že toho nezneužije, pro ni znamenalo obrovský přelom.

A nejen pro ni, ale i pro Cottona.

Přesto měl Davis pravdu.

Intimita je maltou, která drží lásku pohromadě.

„Věděl jste o vztahu Quentina Halea a Shirley Kaiserové?“ zeptala se.

„Vůbec ne. Setkal jsem se s Shirley jen jedinkrát, když přišla do Bílého domu. Ale vím, že si s ní Pauline každý den telefonuje. Bez ní by se už dávno zhroutila. Jestli někomu řekla o té cestě do New Yorku, musela to být Shirley. A je mi jasné, že Shirley ví taky o mně. Proto jsem vás potřeboval. Bál jsem se, že by se nám události snadno vymkly z ruky.“

Taky že ano.

„Quentin Hale už o všem ví,“ konstatovala. „Je zajímavé, že té informace zatím nijak nevyužil.“

„Při naší schůzce v Bílém domě už o tom musel vědět.

Asi si ověřoval, jestli drží v ruce trumfové eso.“

Byla téhož názoru. Dávalo to smysl. Stejně jako další věc. „Jsem přesvědčená, že Hale vězní Stephanii. Šla sice po Carbonellové, ale její vyšetřování se Společenstvem těsně souviselo. O tom nemůže být pochyb.“

„Jestli si nedáme pozor, riskujeme nejen odhalení krajně nepříjemné pro všechny zúčastněné, ale také Stephaniin život.“

„To je fakt, ale…“

V návštěvnickém centru se rozječel alarm.

„Co se děje?“ vyhrkla Cassiopeia.

Rozběhli se zpátky ke shluku budov, do správcovy kanceláře.

Správcova asistentka vypadala ustaraně. „V hlavní budově sídla vybuchlo něco jako bomba.“

46. kapitola

Wyattovy hračky splnily svůj účel. V sídle zavládla panika. Lidé ječeli, strkali se a jeden přes druhého prchali ven. Použil upravenou směs, při které vzniká víc kouře, což znásobilo účinek. Naštěstí si minigranátů přivezl do New Yorku slušnou zásobu, protože nedokázal odhadnout, k čemu Maloneův vstup na scénu povede.

Schoval se do Jeffersonovy ložnice a zapřel kliku zespodu židlí. Věděl, že následující skupina bude postupovat z obývacího pokoje do pracovny a odtamtud do kabinetu.

Tiše se odkradl po parketách k posteli. Vzpomněl si, jak průvodce žvanil o tom, že Jefferson vstával, hned jak rozeznal ručičky na stojacích hodinách naproti lůžku.

Matraci postele, která vyplňovala výklenek mezi ložnicí a kabinetem, zakrýval vínový hedvábný přehoz, ušitý podle Jeffersonových přesných pokynů, jak průvodce neopomněl zdůraznit. Wyatt potichu vylezl na postel a opatrně vyhlížel zpoza okraje výklenku na lidi shromážděné opodál v knihovně. Průvodce se pracně zorientovával v mimořádné situaci, a když slyšel výkřiky z druhého konce domu, požádal přítomné, aby zachovali klid.

Wyatt hodil jejich směrem granát a rychle ucouvl dřív, než se z jeho vynálezu spolu se zábleskem vyvalil kouř.

Propukl děs. Lidé se rozkřičeli.

„Tudy,“ prorazil vřavou čísi hlas.

Wyatt znovu vyhlédl zpoza rohu a zjistil, že průvodce odvádí turisty ze zakouřené místnosti žaluziovými dveřmi do přilehlého skleníku a na čerstvý vzduch.

Zaměřil pozornost zpátky k šifrovacímu disku.

Ten spočíval necelý metr od něj.

Malone stál v dvoupatrové hale Monticella. Z

otevřených skleněných dveří nalevo se valil dým následovaný jekotem a výkřiky, které signalizovaly, že se právě něco přihodilo.

Vedle něj stál správce.

Hlavními dveřmi za jejich zády se před okamžikem prohnala vlna prchajících lidí. Vyděšeně křičeli a oči se jim leskly hrůzou.

„Co je tím směrem?“ zeptal se Malone správce a ukázal doleva, odkud momentálně doléhala největší vřava.

„Jeffersonovy soukromé pokoje. Pracovna, kabinet, ložnice.“

„Tam je vystaven ten disk?“

Správce přikývl.

Malone vytasil pistoli. „Běžte ven. A nepouštějte nikoho dovnitř.“

Došlo mu, že nevybuchla žádná nálož. Byl to jen záblesk a dým. Odpoutání pozornosti. Stejný svištivý zvuk jako včera v noci, kdy na institut útočili muži s vybavením na noční vidění.

Kdo to tam sakra může být?

Wyatt vytáhl z kapsy kalhot nylonový pytel, který si přinesl. Disk byl větší, než čekal, ale ačkoli je pytel tenký, unese ho. Musel s diskem zacházet co nejohleduplněji, protože dřevěné kotouče vypadaly chatrně. Nebylo divu, po více než dvou stech letech.

Slezl z postele a došel do kabinetu, sundal skleněný poklop a zvedl kotouče navlečené na osičce. Opatrně je uložil do nylonového vaku. Pak sebral dva volně ložené, které byly vystaveny zvlášť, a přidal je k ostatním. Bude muset nést ranec v náručí a tisknout si ho k prsům, aby disku neublížil.

Potěžkal ho.

Něco přes dvě kila.

Žádný problém.

Malone prošel pokojem se světle zelenými stěnami a krbem. Cedulka ho označovala za Jižní čtvercový pokoj.

Nad bílou krbovou římsou visel portrét jakési ženy. Další dveře vedly do prostor, o nichž se kdysi kdesi dočetl, že je Jefferson pokládal za svésanctum sanctorum. Zaujímaly celý jižní konec budovy.

S pistolí v ruce otevřel dveře a narazil na zeď kouře.

Zaostřil do té dusivé clony pohled a rozeznal vysoká okna od podlahy až ke stropu, rozražená dokořán jako obří dveře, a za nimi sluncem zalitou verandu plnou rostlin v květináčích, po níž se hemžily lidské postavy. Nabral dech a vrhl se do zakouřeného prostoru. Držel se co nejblíž u zdi, aby se kryl za dřevěnou skříňkou. Kus nalevo před ním se zvedala stěna z úzkých polic, na kterých byly vyrovnány svazky vázané v kůži. Za oblouky podepírajícími strop zahlédl v polovičním osmistěnném výklenku mužskou postavu, jak cpe do pytle šifrovací disk.

Soustředil se na obličej.

Poznal ho.

A najednou všechno dávalo smysl.

Wyatt postřehl za stěnou dýmu pohyb. Někdo vešel do pracovny z druhé strany.

Dokončil balení, strčil si ranec do podpaží a druhou rukou vytáhl zbraň.

Uviděl muže zahleděného přímo na něj.

Cotton Malone.

Střelil po něm.

Když Malone uviděl, že na něj Wyatt míří, vrhl se za dřevěnou skříňku. Jak je to už dlouho? Osm let.

Přinejmenším. Nikdy se nedozvěděl, co se s Wyattem stalo poté, co ho vyhodili, ale zaslechl nějaké poznámky, že je prý na volné noze.

Člověk, který využil Stephanii Nelleovou jako návnadu a vlákal ho do pasti nastražené v hotelu Grand Hyatt. Autor vzkazu, který tam pro něj ležel. Hlas z vysílačky, který ho v témže hotelu prozradil. Ten, který zalarmoval policii a Tajnou službu.

To je celý Wyatt.

Kouřem cosi prolétlo a přistálo na podlaze.

Bylo to malé, zaoblené a kutálelo se to k němu.

Věděl, co přijde, a tak odvrátil hlavu a zavřel oči.

Wyatt vyběhl z kabinetu i z ložnice a hnal se zpátky do salónu, pryč od Malonea. Rád by zůstal a dohrál tu hru do konce, ale nemohl.

Přinejmenším ne teď.

Měl šifrovač a na ničem jiném momentálně nezáleželo.

Použije ho, aby pokročil v pátrání po těch dvou chybějících stránkách ze záznamů Kongresu. Anebo ho možná prostě jen zničí a zatne všem tipec.

Tím pádem nikdo nevyhraje.

Prozatím se ještě nerozhodl.

Malone usoudil, že nemá cenu Wyatta honit. Věděl, že místnosti v přízemí se obloukem stáčejí zpátky doprostřed, a tak otevřel dveře napravo a vběhl do krátké chodby, která o šest metrů dál ústila do vstupní haly.

Vstříc se mu hrnul kouř.

Nebylo vidět skoro ani na krok a Wyatta beztak ani nenapadne vykráčet předními dveřmi. Napravo zpozoroval úzké točité schody do prvního patra. Blokoval je řetěz s cedulí zakazující vstup. Malone si vybavil halu v přízemí obkrouženou v prvním patře otevřeným balkónem se zábradlím a rozhodl se, že vyšší patro je lepší možnost.

Přelezl řetěz a vyběhl nahoru.

Wyatt měl v plánu utéct z domu, ale ne přízemím.

Chystal se využít schodů do sklepa, odtamtud vyjít severním suterénním východem a přeběhnout do lesa za obslužnou komunikací. Největší rozruch panuje na východní straně, takže mu to připadalo nejbezpečnější. Jenže měl v patách Malonea a ten se nejspíš zrovna vrací do vstupní haly.

Zastavil se v salónu a napjal sluch.

Kouř zůstával hustý. Nikde nikdo. Malone dal pravděpodobně dům uzavřít. Pak mu bleskl hlavou nápad.

Zajel pohledem ke stropu.

No ovšem.

Přesně totéž by udělal on.

47. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Zatímco si Hale vychutnával napjaté očekávání, Knox pozoroval ostatní tři kapitány. I na něj nahrávka zapůsobila, když ji slyšel poprvé. Bylo to šokující odhalení. První dáma Spojených států že má milostný poměr s personálním šéfem Bílého domu?

„Jak dlouho už to trvá?“ zeptal se Halea Cogburn.

„Dost dlouho, aby to ani jeden z nich nemohl popřít. Ty rozhovory jsou krajně znepokojivé, to přinejmenším.

Americká politika nikdy dřív nic podobného nezažila. Média i veřejnost budou šílet. Danielse to na zbytek jeho prezidentského období totálně znemožní.“

Dokonce i Edward Bolton, který jinak ze zásady odmítal vše, s čím Hale přišel, jako příliš sobecké, nepraktické nebo hloupé, teď mlčel. Očividně si uvědomoval, jaký má to odhalení potenciál.

„Pojďme toho využít,“ navrhl Surcouf. „Okamžitě. Proč čekat?“

„Musíme se postarat o dokonalé načasování,“ prohlásil Hale. „Když jsem šel do Bílého domus prosíkem, jak mi tak rádi připomínáte, už jsem tuhle informaci měl. Ale šel jsem zjistit, jestli ji bude nutné použít. Požádal jsem je, aby respektovali naše patenty, a sklidil jsem odmítnutí. Takže teď nemáme na vybranou. Jenže jít přímo za prezidentem by bylo kontraproduktivní. Musíme raději zmáčknout ty dva, kterých se to týká, dopřát jim čas, aby zvážili důsledky, a nechat je, ať zařídí přesvědčování místo nás.“

Knox souhlasil, že první dáma a personální šéf mají na prezidenta Danielse největší vliv. Ale zachovají se v zájmu Společenstva? To těžko. Bylo to spíš jen zbožné přání.

Právě proto se už dřív rozhodl, že bude lepší uzavřít dohodu s NIA než vyplout do bouře na téhle děravé kocábce.

„Ať

se

sami

rozhodnou,

co

Danielsovi

řeknou,“ pokračoval Hale. „Nám je to jedno. My jen chceme, aby americká vláda uznala naše korzárské patenty.“

„Kde jsi k těm nahrávkám přišel?“ zeptal se Bolton. „Co tě k nim zavedlo? Jak víš, že to není nějaký podvrh? Vypadá to skoro až neuvěřitelně. Až příliš dobře na to, aby to byla pravda. Třeba napochodujeme rovnou do pasti.“

„Dobrá poznámka,“ uznal Cogburn. „Po všech stránkách sedí.“

Hale zavrtěl hlavou. „Ale pánové, proč jste tak podezřívaví? Táhnu to s tou ženskou už přes rok. Vyklopí mi i to, co by neměla.“

„Tak proč si nahráváš její telefonické rozhovory?“ opáčil Bolton.

„Přece nečekáš, že mi poví do puntíku všechno, Edwarde.

A aby náš plán vyšel, bylo potřeba, aby o svojí avantýře mluvila první dáma osobně. Využil jsem tedy šanci a napíchl telefon. Díkybohu, protože jinak bychom neměli tenhle usvědčující důkaz.“

„Pořád mám obavy,“ poznamenal Cogburn. „Může to být léčka.“

„Kdyby ano, byl by to majstrštyk,“ odmítavě zavrtěl hlavou Hale. „Je to pravda. Vsadím na to krk.“

Malone se plížil chodbou protínající první patro od severu k jihu. Ačkoli v Monticellu nikdy dřív nebyl, věděl toho o Thomasi Jeffersonovi dost, aby odhadl, že na druhém konci budou také schody. Jefferson obdivoval všechno francouzské. Místnosti vysoké přes dvě patra, kupole, lůžka ve výklencích, stropní okna, záchody uvnitř domu, úzká schodiště, to vše byly charakteristické prvky francouzské architektury. A právě tak obdivoval symetrii. Z toho vyplývalo, že na severním konci musí vést druhé schody dolů. Jenže Malonea od nich dělil balkón nad vstupní halou.

Chuchvalce dýmu, které se mu převalovaly v cestě, to potvrzovaly.

Došel na balkón a shlédl do haly. Skrz zábradlí neviděl dole žádný pohyb. Ve vzduchu visel těžký kouř, který směrem nahoru pomalu řídl. Malone se podél stěny co nejdál od zábradlí plížil na protější stranu balkónu. O kus dál na konci protilehlé chodby konečně spatřil schody, které hledal, točitou cestu jednak dolů do přízemí, jednak nahoru do druhého patra.

Vtom zespoda ze schodů cosi vylétlo a zarachotilo na dřevěné podlaze chodby. Kutálelo se to směrem k němu.

Uskočil zpátky na balkón právě ve chvíli, kdy zábleskový granát vyšlehl a vyvalil se z něj dým.

Malone vyhlédl přes zábradlí do haly.

Stál tam Wyatt a zespodu na něj mířil pistolí.

Hale zamračeně zíral na Edwarda Boltona. „Nemáš moc jiných možností než věřit, že to klapne.“ Odmlčel se.

„Pokud ovšem nemáš lepší nápad.“

„Nevěřím ničemu, co děláš,“ vyštěkl Bolton.

Charles Cogburn vykročil kupředu. „Chtě nechtě s ním souhlasím, Quentine. Může se z toho vyklubat stejná pitomost, jakou jsme provedli my.“

„Ten atentát žádná pitomost nebyl,“ ohradil se okamžitě Bolton. „V minulosti to pomáhalo. Podívejte na McKinleyho. Ten nás taky chtěl postavit před soud.“

Haleovi otec vyprávěl, že William McKinley podobně jako Lincoln nejprve Společenstva využil. Roku 1856

postavilo více než padesát zemí korzárství mimo zákon takzvanou Pařížskou smlouvou. Amerika a Španělsko ji sice nepodepsaly, ale když spolu na počátku 20. století válčily, dohodly se, že nebudou korzárů využívat. Společenstvo však žádné mezinárodní závazky nepoutaly, a tak se vrhlo na španělské lodě jako na kořist. Naneštěstí válka trvala pouhé čtyři měsíce. Jakmile byl vyhlášen mír, dožadovali se Španělé odvety a zpochybnili pravdomluvnost Ameriky, jelikož prý porušila předválečnou dohodu. McKinley nakonec ustoupil nátlaku a souhlasil s trestním řízením.

Spoléhal na to, že korzárské patenty Společenstva jsou právně nevymahatelné. A tak si Společenstvo tajně najalo vyšinutého rádobyanarchistu, aby McKinleyho zabil. Stalo se tak 6. září 1901. Vrah byl zadržen na místě činu. O

sedmnáct dní později byl souzen a odsouzen. Po pěti týdnech zemřel na elektrickém křesle. Nový prezident, Theodore Roosevelt, nevznesl proti útokům Společenstva žádné námitky a nijak se nesnažil Španělům zavděčit.

Všechna trestní stíhání byla zastavena.

Roosevelt ani nikdo další samozřejmě nic netušil o spiknutí, které McKinleyho stálo život.

„Právě v tom je mezi námi dvěma rozdíl,“ probodl Hale Boltona pohledem. „Já si naší minulosti vážím, ale ty trváš na tom, abychom si ji zopakovali. Jak jsem říkal, kulky a násilí dnes už nejsou nejvhodnější způsob, jak odstranit prezidenta. Ostudou a ponížením lze docílit téhož s tou výhodou, že se za nás ochotně ujmou boje jiní. Nám stačí roztopit pod kotlem.“

„Za celý tenhle průšvih může tvoje rodina,“ zapíchl Bolton ukazováček Haleovým směrem. „V roce 1835 jste ty potíže zavinili taky vy. My se do ničeho špatného nenamočili. Nikdo nás neobtěžoval. Poskytli jsme vlasti velkou službu a vláda nás nechávala na pokoji. Ale místo aby se tvůj prapraděd smířil s Jacksonovým rozhodnutím neudělit tehdy těm pirátům milost, rozhodl se prezidenta zavraždit. Byl to stejně hloupý tah jako ten, o který jsme se teď pokusili my. Jediný rozdíl je v tom, že nás nechytili.“

Hale se neudržel. „Zatím.“

„Co tím naznačuješ?“

Hale pokrčil rameny. „Vyšetřování teprve začalo. Nebuď si tak jistý, že nemají žádné stopy.“

Bolton se vyřítil kupředu, zřejmě si ta slova vyložil jako výhrůžku. Pak se zarazil, když si uvědomil, že Hale stále drží v ruce pistoli, třebaže spuštěnou u boku.

„Klidně bys nás udal,“ obvinil ho, „jen aby sis sám zachránil kůži.“

„Nikdy,“ opáčil Hale. „Já beru přísahu a stanovy vážně.

To jen k tobě úctu nechovám.“

Bolton se ohlédl po Surcoufovi a Cogburnovi. „Budete tam jen tak stát a necháte ho, aby s námi takhle mluvil? To nemáte co říct?“

Cassiopeia se hnala s Edwinem Davisem po silničce stoupající k hlavní budově sídla v Monticellu. Kancelář správce už zastavila autobusový provoz v obou směrech a přivolala místního šerifa. Cassiopeia s Davisem zajeli na parkoviště u hlavního vchodu. Správce čekal na dlážděné cestičce vedoucí ke sloupovému portiku. O dvacet metrů dál zaháněl průvodce houf turistů do přistaveného autobusu.

„Kde je Cotton?“ zeptala se Cassiopeia správce.

„Uvnitř. Řekl mi, ať dám dům uzavřít a nikoho tam nepouštím.“

„Co se stalo?“ zjišťoval Davis.

Z domu dolehl svištivý zvuk následovaný prudkým výšlehem světla, které problesklo za několika okny.

„Co to bylo?“ vyjekla Cassiopeia.

„Podobně to bouchlo už několikrát.“

Rozběhla se po cestičce k domu.

„Říkal, že dovnitř nemá nikdo chodit,“ křičel za ní správce.

Vytáhla zbraň. „Pro mě to neplatí.“

Zevnitř se ozvalo hlasité prásknutí.

Zvuk, který znala.

Výstřel.

48. kapitola

Když Wyatt vystřelil, vrhl se Malone na podlahu. Kulka roztříštila mahagonovou kuželku v balustrádě. Po čtyřech rychle přelezl od zábradlí co nejdál ke zdi, takže se ocitl mimo střelecký úhel. Další kulka prolétla kousek od něj skrz dřevěnou podlahu, jejíž dvousetleté trámy kladly chabý odpor.

Třetí rána.

Blíž.

Wyattovy výstřely ho hledaly.

Zespodu obloukem přilétl jakýsi předmět a přistál na zemi. Tuhle písničku už Malone znal; honem si zakryl hlavu a zábleskový granát odvedl svou práci a přihodil ke všemu tomu chaosu další porci kouře.

Malone vyskočil a rozběhl se do chodby ke schodům, po kterých přišel. Letmo omrkl situaci v hale v přízemí, zvedl oči ke druhému patru a rozhodl se prohodit role.

Ať si pro změnu zahraje na zajíce Wyatt. Liškou bude on.

Wyatt se kradl po schodech, pistoli namířenou před sebe, a hledal v kouři Malonea.

Vtom se staly dvě věci naráz.

Uslyšel, jak se hlavní vstupní dveře otevřely a ženský hlas zavolal: „Cottone!“

Pak nahoře zahlédl Malonea.

Ten se hnal do druhého poschodí.

Knox čekal, jak kapitáni Surcouf a Cogburn odpovědí na Boltonovu otázku.

„Já nevím, Edwarde,“ řekl konečně Surcouf. „Nevím jistě, co si o tom myslet. Všechno se podělalo. Upřímně, nelíbí se mi návrh ani jednoho z vás. Ale jedno mi vrtá hlavou, Quentine. Určitě se nespoléháš na to, že Daniels srazí podpatky jen kvůli ostudě.“

„Být na jeho místě,“ doplnil Cogburn, „prohlásím manželku za prolhanou couru a nechám ji, ať si to vyžere sama. Nikdo by ji nelitoval.“

Typické, pomyslel si Knox. Cogburnové odedávna viděli svět černobíle. Kéž by byl život tak jednoduchý! Kdyby ano, nelítali by teď všichni do jednoho v průšvihu. Ale on sám také pochyboval, že navržená taktika sama o sobě přitlačí Bílý dům ke zdi.

„Pořád

ještě

držím

pod

zámkem

Stephanii

Nelleovou,“ připomněl Hale.

„A co si s ní chceš počít?“

Knox byl na odpověď zvědavý také.

„Zatím jsem se nerozhodl. Třeba nám nakonec bude užitečná.“

„Ty mi něco vykládej o přežitcích z minulosti,“ ušklíbl se Bolton. „Slyšíš se vůbec, co říkáš? Rukojmí? V

jedenadvacátém století? A tos nám vyčítal atentát! Chystáš se zavolat do Bílého domu a oznámit jim, že ji vězníš?

Nabídnout jim dohodu? Je k ničemu. Bezcenná.“

Dokud její mrtvolu nepředvedeme Andree Carbonellové, pomyslel si Knox. Pak její cena závratně stoupne.

Přinejmenším pro něj.

„Vy se o ni nestarejte, nechte to na mně,“ řekl Hale.

Cogburn na něj vyčítavě namířil ukazováčkem. „Ty máš za lubem něco jiného. Copak je to, Quentine? Ven s tím, sakra. Nebo se přidám k Edwardovi a udělám ti ze života peklo.“

Cassiopeia přes kouř skoro neviděla. Dvouposchoďová vstupní hala tonula v šedém oparu. Našla si úkryt těsně u zdi, za borovým stolem, pod stěnou ověšenou vystaveným parožím.

Uvědomila si, co musí udělat.

Nebylo to zrovna nejchytřejší, ale jinak to nešlo.

„Cottone!“ zavolala.

Malone došel na vrchol schodů ve druhém patře.

Nesnažil se nijak skrývat. Wyatt ho určitě viděl nebo slyšel a jde za ním.

Aspoň v to doufal.

Vtom někdo vykřikl jeho jméno.

Cassiopeia.

Wyatt neměl ponětí, co je ta ženská zač, ale očividně nějak patřila k Maloneovi. Měl by prostě seběhnout do sklepa a vypadnout, ale vzpomněl si, že schody dolů, u kterých stojí, nevedou do veřejných prostor, ale do místnosti pro personál. Přemítal, jestli tam náhodou někdo nezůstal, jestli stihli všechny evakuovat. Rozhodně neměl v úmyslu někoho odprásknout. To by byla pekelná smůla. Radši být za obyčejného zloděje, který nespáchal nic horšího než trochu škody na majetku.

Podíval se nahoru.

Druhé patro tvořila místnost pod kupolí. Vedlo do ní jenom jižní a severní schodiště. Malone se ho asi snaží vlákat do uzavřeného prostoru.

Dneska ne, Malone.

Odkradl se od schodů na konec chodby a vyhlédl do haly.

Ta žena se kryla kousíček od něj, za stolem u průčelní stěny s okny a francouzskými dveřmi. Zamířil jí nad hlavu a rozstřílel okenní tabulky přímo za ní.

Hale zvažoval, jak zareagovat na Cogburnovu výhrůžku.

Poprvé u těch tří postřehl cosi, co se vzdáleně podobá osobní odvaze.

A tak se rozhodl jít s pravdou ven.

„Pracuji na rozluštění té šifry,“ oznámil.

„Jak?“ zeptal se Cogburn, na kterého to očividně nijak nezapůsobilo.

„Dohodl jsem se s šéfkou NIA.“

Malone stál na prahu osmiúhelníkové místnosti s jasně žlutými zdmi, kterou zastřešovala kupole se skleněným okulem. Kruhová okna v šesti stěnách vpouštěla dovnitř ostré ranní slunce. Kouře sem vystoupalo jen málo.

Uvažoval, jak nejlépe čelit Wyattovi.

Vtom se dole strhla palba.

Knox navenek zachoval klid, ale při Haleových slovech mu přejel mráz po zádech. Carbonellová se zajistila na všech stranách. Zahnala ho do kouta. Vyjednávala s jeho šéfem.

Práskla ho šéfovi? Proto si ho sem Hale pozval? Připravoval se, že se bude muset bránit, jenže Hale pořád držel v ruce pistoli a on byl beze zbraně.

„Na čem jste se dohodli?“ zeptal se Halea Bolton.

„NIA tu šifru rozluštila.“

„Tak v čem je problém?“ podivil se Surcouf.

„V ceně.“

Kapitáni čekali, co dodá.

„Abychom získali klíč, musí Stephanie Nelleová zemřít.“

„Tak ji zabij,“ řekl Cogburn. „V jednom kuse nám předhazuješ, že se bojíme prolévat krev. Na co čekáš?“

„Ředitelce NIA se nedá věřit. A Stephanii Nelleovou můžeme zabít jen jednou. Takže musíme mít jistotu, že její smrt vzápětí přinese žádoucí výsledek.“

Bolton potřásl hlavou. „Tvrdíš, že stačí zabít tu ženu ve vězení a bude po všem? Že nám to všem zaručí bezpečí? Že nám vláda potvrdí korzárské patenty? A přesto hraješ všemožné hry?“

„Jen se všemožně starám, aby tohle všechno skončilo tak, že budeme opravdu v bezpečí.“

„Kdepak, Quentine,“ ušklíbl se Bolton. „Staráš se, abys byl v bezpečí ty.“

Casssiopeia se skrčila za stolem.

Dva výstřely.

Zblízka.

A okna za jejími zády se rozletěla na střepy.

Vzpamatovala se a opětovala střelbu, mířila do místa, kde dýmem prokmitly plameny z hlavně.

Když Wyatt zlikvidoval okna za zády té ženy, poskytl jí tím snadnou únikovou cestu. Dolejšek okenních rámů byl šedesát centimetrů nad podlahou, snadno ho mohla překročit.

Jenže se k odchodu neměla.

Další ranou schválně zasáhl stůl, za kterým se kryla.

Při čtvrté usoudil, že to s tou velkorysostí přehání.

Malone se potřeboval vrátit do přízemí, aby dohlédl na Cassiopeiu. Provozovali s Wyattem hotovou kanonádu.

Jenže schody napravo, ty, po kterých šel nahoru, použít nemohl. Rozhodl se přeběhnout na severní stranu a sejít po těch druhých.

Rychle je našel a hnal se po nich dolů.

Cassiopeia usoudila, že nejrozumnější bude dát se na ústup. Příliš kulek, příliš kouře.

Kolik je tu útočníků?

A proč Cotton neodpověděl?

Vypálila další střelu a proskočila prázdným okenním rámem do portika.

Wyatt viděl, že ta ženská bere nohy na ramena, a rozhodl se pro totéž.

Malone už je určitě na cestě dolů.

Už toho bylo dost.

Malone seběhl do přízemí. Přímo do haly vedla chodbička nalevo, ale vyhnul se jí a vešel do místnosti, která vypadala na jídelnu.

Další dveře se otevíraly do rozlehlého salónu ověšeného obrazy. Po vnějším obvodu ho lemovala řada oken se závěsy a francouzské dveře. Uvnitř se převaloval dým.

Malone do salónu vstoupil a nakoukl do protějších skleněných dveří. Vedly do haly.

Cassiopeia se odkutálela po dlažbě v portiku o kousek dál a přimáčknutá k zemi se plížila zpátky k rozbitému oknu.

Potřebovala se vrátit dovnitř.

Vstala a přitisknutá celým tělem ke zdi vklouzla zpět do haly plné dýmu.

Pohledem propátrávala scénu zastřenou šedým závojem.

Naproti za dvojitými skleněnými dveřmi v další zakouřené místnosti plné oken a portrétů postřehla pohyb.

Namířila a vystřelila.

49. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Haleovi došla trpělivost. Ti tři imbecilové nemají potuchy, co to vyžaduje, vyhrát tuhle válku. Bylo to tak od prvopočátku. Haleové ve Společenstvu odjakživa zaujímali dominantní roli. To oni přišli za Georgem Washingtonem a poslanci Kongresu s návrhem, že zkoordinují korzárské útoky. Do té doby lodě operovaly samostatně, dělaly si, co je napadlo a kdy je napadlo. Výkonnost se jim upřít nedala, ale zdaleka se nevyrovnala té pozdější pod jednotným velením. Haleové si za své úsilí samozřejmě nárokovali zvláštní podíl z každé kořisti. Zorganizovali korzáry od Massachusetts až po Georgii a zajistili, že útoky na britské lodě nepřetržitě pokračovaly. Surcoufové, Cogburnové a zejména Boltonové se na tom sice také podíleli, ale ne tak aktivně. Otec ho nabádal, ať s ostatními třemi kapitány spolupracuje, ale zároveň si od nich udržuje odstup a pěstuje si svoje osobní vztahy a spojenectví.

Nemůžeš se na ně spolehnout, synu.

Quentin Hale mu dal za pravdu. „Už mě k smrti otravuje poslouchat vaše obviňování a výhrůžky,“ řekl mrazivě.

„A nás k smrti otravuje tápat ve tmě,“ opáčil Bolton.

„Uzavíráš dohody s lidmi, kteří nás chtějí strčit do kriminálu.“

„NIA je náš spojenec.“

„Pěkný spojenec,“ přisadil si Cogburn. „Nehnuli pro nás ani prstem, aby vyšetřování zarazili. Sehnali si mezi námi špeha a hodili nám klacky pod nohy při útoku na Danielse.“

„Vyluštili šifru.“

„Nám ji zatím nedali,“ připomněl Bolton. „Tomu tedy říkám spojenci!“

„Jak figuruje v tvojí dohodě s NIA ten zrádce?“ zeptal se Surcouf. „Proč mezi námi potřebovali špeha?“

To byla první dobrá otázka, kterou od nich slyšel. A jasnou odpověď sám neznal. „Ředitelka NIA chce Stephanii Nelleovou mrtvou…“

„Proč?“ skočil mu do řeči Cogburn.

„Je za tím něco osobního. Nevysvětlila mi to, řekla jen, že Nelleová vyšetřovala ji i nás. A nám se hodilo Nelleovou zarazit. Požádala mě o to a já poslechl. Přátelé se snaží jeden druhému vyhovět.“

„Proč potřebovala špeha, když měla tebe?“ nedal se odbýt Surcouf.

„Protože Quentin je lhář, zloděj a vrah,“ vyjel Bolton.

„Do morku kosti prohnilý, podrazácký pirát, kterému se nedá věřit. Jeho prapradědeček by na něj byl hrdý.“

Hale se napřímil. „Už mám těch tvých urážek plné zuby, Edwarde. Vyzývám tě na souboj. Tady a teď.“

Měl na to právo.

Kdykoli se v minulosti lodě spojily za společným cílem, hrozily prudké spory. Kapitáni mívali svobodomyslnost a nezávislost v povaze, záleželo jim na vlastních posádkách, ale na cizích vůbec ne. Jenže v občanských válkách se rozkoly nevyplácely. Cílem bylo ukořistit obchodní lodě, ne servat se mezi sebou. Na moři se sváry nenosily, protože posádkám se nechtělo riskovat ztráty na životech nebo poškození lodi kvůli hloupé hádce.

A tak se vyvinul jiný způsob.

Výzva k souboji.

Drama, ve kterém kapitáni mohli prokázat svou srdnatost, aniž ohrozili kohokoli nebo cokoli kromě sebe samých.

Prostý test odvahy.

Bolton zmlkl a vytřeštil oči.

„To jsi celý ty,“ ušklíbl se Hale. „Na souboj nemáš dost odvahy.“

„Výzvu přijímám.“

Hale se obrátil k Knoxovi.

„Připravte to.“

Malone uslyšel výstřel, vrhl se k zemi a zalezl pod stůl obestavěný židlemi.

O dva metry dál se roztříštily skleněné dveře.

Jeho směrem přilétly další kulky a přibily ho k podlaze.

Cassiopeia se rozhodla zaútočit. Vypálila jednou, podruhé, potřetí, nechtěla zbytečně riskovat, a přitom postupovala k místu, kde prve zahlédla pohyb.

Malone s hlavou u země čekal, až střelba ustane. Chystal se vylákat Wyatta ven, ale chtěl mít jistotu, že mu ten tah vyjde. Ležel na zemi pod stolem, svíral pistoli a připravoval se.

Kouřem se směrem k němu přesouvala nezřetelná postava.

Ze vstupní haly do salónu.

Čekal, až přijde blíž.

Pak Wyatta složí několika dobře mířenými zásahy.

Wyatt vběhl do suterénu a ulevilo se mu, že se v kancelářičce pod schody neschovává nikdo z personálu. V

základech domu se nacházely podzemní skladovací prostory vybudované z kamenů s cihlovým obložením. Tvořila je řada místností lemujících dlouhou chodbu, která se táhla po celé délce budovy. Světlo poskytovaly zářivky zapuštěné do hrubých kamenných stěn. Wyatt si z informačních panelů v návštěvnickém centru pamatoval, že prostory původně sloužily jako spíže, vinné a pivní sklípky. Pohlédl na severní konec chodby o nějakých dvacet metrů dál, za kterým svítilo ranní slunce.

Měl cestu volnou.

Přidal do kroku.

Věděl, že za zády nechává to, čemu Jefferson říkával pomocné prostory. Na jižní straně se nacházela kuchyně, udírna, mlékárna a příbytky otroků. Tady na severní byla kočárovna, stáje a ledárna. Došel na konec a u dveří označených jako severní toaleta se zastavil.

Šikovné místo, pomyslel si. V suterénu, mimo hlavní obvodové zdi, úplně stranou.

Vyndal z kapsy mobil a tlačítkem POSLAT odeslal textovou zprávu, kterou si připravil předem.

HOTOVO. VYZVEDNĚTE MĚ. SEVERNÍ STRANA.

Přesně, jak si naplánoval.

Kdyby se cokoli změnilo, změnil by se i vzkaz.

Od začátku věděl, že dostat se do Monticella bude hračka. Ale dostat se potom pryč, to bude tvrdší oříšek.

Proto přijal pomoc Andrey Carbonellové.

Vynořil se ze sklepa a přeběhl asfaltku. Tady za domem, daleko od hlavního vchodu, má mezi stromy a křovím o krytí spolehlivě postaráno. Na internetových mapách předtím objevil otevřený prostor sto metrů na severovýchod.

Ideální přistávací plocha.

Uslyšel z domu tři výstřely a usmál se.

Při troše štěstí ta ženská odbouchne Malonea místo něj.

Cassiopeia věděla, že ve vedlejší místnosti někdo je. Než prve spustila palebnou clonu, zahlédla tam pohyb, ale teď přes kouř žádné nebezpečí neviděla. Měla strach o Cottona.

Kde je?

Kdo to po ní střílel?

Napravo se otevírala chodba, ve které nebylo tolik dýmu.

Postřehla, že z ní vedou nahoru schody.

Ať je ve vedlejším pokoji kdokoli, ví o ní.

Ale schovává se. Čeká.

Na ni.

Malone mířil na tmavou skvrnu přesouvající se kouřem.

Ještě kousek, a bude mít volnou palebnou dráhu. Nechtěl minout. Pokusil se zahnat Wyatta nahoru. Nepovedlo se mu to.

Ale teď ho načapal.

Zatajil dech a zklidnil prst na spoušti.

Jedna.

Dvě.

Cassiopeia popošla příliš daleko.

Vystavila se nepříteli a uvědomila si to.

Vrhla se doprava, aby ji kryla stěna chodby, a křikla: „Cottone, kde jsi?“

Malone vydechl.

Spustil pistoli.

„Tady,“ řekl.

„Radši vylez,“ houkla na něj.

Vysoukal se na nohy a vyšel ze salónu. Nalevo od něj se z kouře vyloupla Cassiopeia.

„To bylo o chlup,“ poznamenal.

Viděl jí na očích, že souhlasí.

„Co se to tu semlelo?“

„Odhalil jsem příčinu všech našich trablů.“

Do ticha dolehl nový zvuk. Vzduchem prorážel tlumený rytmický klapot v hluboké basové tónině. Blížil se.

Helikoptéra.

Wyatt tiskl šifrovací disk v náručí, opatrně, aby ho nepoškodil. Několikrát se ohlédl, ale nikoho za sebou neviděl. Zmizel mezi stromy a pustil se dolů ze svahu k otevřenému prostranství.

Od západu se obloukem snášela helikoptéra, obkroužila stromový porost na kraji louky a dosedla na trávu.

Naskočil do otevřených dveří kabiny.

Malone a Cassiopeia vyšli do východního portika a uviděli o půl kilometru dál přistávat helikoptéru.

Na takovou vzdálenost byli bezmocní.

Za necelou minutu rachot rotorů zesílil, stroj se znovu vznesl k rannímu nebi a zamířil na západ.

Malone si uvědomil, že bez šifrovacího disku neexistuje způsob, jak zjistit, co Andrew Jackson provedl s nezvěstnými stránkami. A protože disk existuje jen v jediném exempláři, řešení šifry jim právě odplulo vzduchem.

„Můžeme je dát sledovat, viď?“ ozvala se Cassiopeia.

„Dost dobře ne. Přistanou někde za rohem a pasažéra vysadí.“

„Toho, co po mně střílel?“

Přikývl.

Přispěchal k nim správce s Edwinem Davisem. Malone zamířil zpátky do domu a do Jeffersonova kabinetu.

Ostatní kráčeli za ním.

Došel ke stolu, na kterém ležel prázdný poklop.

„Ta

okna,

to

bylo

sklo

z

devatenáctého

století,“ povzdechl si správce. „Rámy byly původní, dochovaly se z Jeffersonových časů. Jsou nenahraditelné.“

„Doufám, že to není součást Světového dědictví UNESCO,“ pokusil se Malone odlehčit situaci.

„Je, od roku 1987.“

Maloneovi zacukalo v koutcích. Stephanie by se chytala za hlavu. Kolik takových už zdemoloval? Čtyři? Pět?

Slyšel, jak se po celém domě otevírají okna, a kouř začínal řídnout. Objevila se nová tvář. Žena středního věku, pihovatá, s tmavě rezavými vlasy. Představili mu ji jako hlavní kurátorku, která zodpovídá za sbírkové předměty.

Ztráta disku ji viditelně zdrtila.

„Je to jediný exemplář na světě,“ řekla sklesle.

„Kdo to byl?“ zeptal se Malonea Edwin Davis.

„Jeden starý známý, co mě asi má ještě pořád v zubech.“

Malone naznačil Davisovi a Cassiopeii, ať nechají správce s kurátorkou probírat škody napáchané v kabinetu a zajdou s ním do knihovny. Povyprávěl jim o Jonathanu Wyattovi a dodal: „Naposledy jsem ho viděl před osmi lety při kárném řízení, po kterém ho vyhodili.“

Davis okamžitě sáhl po mobilu, zatelefonoval, chvíli poslouchal a zavěsil.

„V současnosti pracuje jako smluvní agent,“ oznámil.

„Nechává se najímat. Žije na Floridě.“

Malone si v duchu vybavoval kódovaný vzkaz sepsaný Jeffersonem. Šestadvacet písmen a pět symbolů.

GYUOINESCVOQXWJTZPKLDEMFHR

??:X?

„Bez disku je vzkaz nerozluštitelný,“ konstatoval. „Jsme v koncích. Teď se musíme soustředit na Stephanii.“

„Pane Malone,“ ozval se ženský hlas.

Když zaslechl svoje jméno, otočil se.

Kurátorka.

„Vyrozuměla jsem, že jste se zajímal o ten šifrovací disk.“ Popošla obloukovým průchodem za nimi do místnosti.

Přisvědčil. „Přišli jsme si pro něj. Potřebovali jsme ho, ale jak jste říkala, takový je na světě jen jeden.“

„Originál je jen jeden,“ opravila ho. „Disk ne.“

Malone zpozorněl.

„Chtěli jsme dětem dole ve vzdělávacím středisku u návštěvnického centra poskytnout bezprostřední zážitek. A tak jsme pořídili od mnoha Jeffersonových vynálezů a přístrojů kopie. Šlo nám o to, aby je návštěvníci mohli brát do rukou a vyzkoušet. Šifrovací disk tam je. Sama jsem ho nechala zhotovit. Je z pryskyřice a hodně se podobá originálu. Je na něm dvacet šest kotoučů a každý má po obvodu dvacet šest písmen. Neměla jsem z čeho jiného vycházet, a tak jsem firmu, která ho pro nás vyráběla, požádala,

ať

kotouče

okopírují

přesně

podle

Jeffersonových.“

50. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale sledoval, jak Knox provádí nezbytné přípravy.

Přinesl z baru šest skleniček a rozestavil je do řady na stůl.

Do každé nalil doušek whisky. Pak vyndal skleněnou karafu se žlutavou tekutinou. Kapitáni na její obsah uhranutě zírali.

Bolton mu kývnutím naznačil, ať pokračuje. Vyzvaný kapitán mohl kdykoli couvnout a připustit tak porážku.

Dnes se k ničemu takovému neschylovalo.

Knox do jedné sklenky ukápl nepatrné množství tekutiny.

Byl to jed z jisté karibské ryby. Bez chuti a bez zápachu, ale zabíjel prakticky hned. Ke Společenstvu neodmyslitelně patřil už po staletí.

„Všechno je připraveno,“ ohlásil.

Hale přikročil ke stolu s pohledem upřeným na třetí sklenku zleva, kde se jed vmísil do jantarové whisky.

Bolton popošel k němu.

„Ještě pořád přijímáš výzvu?“ ujišťoval se Hale.

„Já se smrti nebojím, Quentine. A co ty?“

O tohle nešlo. Cílem bylo uštědřit ostatním třem lekci -

takovou, na jakou nezapomenou. Zaklínil se pohledem do Boltona a přikázal Knoxovi: „Promíchejte sklenice.“

Slyšel, jak jejich dna kloužou po stolní desce, jak je Knox přesouvá, aby nebylo možné poznat, v které se jed skrývá. Tradice požadovala, aby si přitom soupeři navzájem hleděli do očí. Před staletími sledovala přesuny sklenic posádka. Pak uzavírala sázky na to, kdy některý kapitán sáhne po té špatné.

„Hotovo,“ oznámil Knox.

Šest sklenic čekalo vyrovnaných v řadě, rozvířený obsah se pomalu usazoval. Jelikož výzvu vznesl Hale, byl první na řadě.

Pravděpodobnost jedna ku šesti.

Nic více, nic méně.

Sáhl po čtvrté zleva, zdvihl si ji k ústům a jedním douškem ji vypil.

Alkohol ho zaštípal v hrdle.

Hleděl Boltonovi do očí a čekal.

Nic.

Usmál se. „Teď ty.“

Wyatt se v helikoptéře posadil do prostoru pro cestující.

Útěk proběhl přesně podle plánu a Malone zůstal dole s prázdnýma rukama. Neměl sebemenší šanci zjistit další část Jacksonova vzkazu.

Mise splněna.

Odložil pistoli na vedlejší sedadlo a položil si nylonový pytel na klín. Opatrně z něj vytáhl přístroj a usadil si jeho kovový rám na kolena. Helikoptéra se vznesla z louky a teď směřovala slunečným bezoblačným ránem na západ, pryč od Monticella.

Wyatt vyndal z pytle dva volné kotouče a studoval, jak je na disk přidat. Prostředkem ostatních šestadvaceti probíhala kovová osa uchycená v rámu a zajištěná zarážkou.

Všiml si, že kotouče k sobě těsně přiléhají. Jediné volné místo zbývalo na konci, pro ty dva sundané.

Prohlédl si je. Stejně jako ostatní měly tloušťku asi šest milimetrů. Po obvodu na nich byla vyřezána písmena celé abecedy. Jednotlivé znaky od sebe oddělovala vlnovka.

Přečetl si toho o disku dost, aby věděl, že se kotouče musejí na tyčku navléci ve stanoveném pořadí. Jackson však nezanechal žádné instrukce, jen na konec vzkazu doplnil pět podivných symbolů. Wyatt se rozhodl pro postup, který se sám nabízel, a prohlédl si vnitřní stranu prvního nasazeného kotouče. Uviděl na ní číslici 3. Dva volné měly na tomtéž místě 1 a 2.

Třeba postačí přirozený numerický sled.

Uvolnil osu z rámu, pevně ji přidržel, aby se z ní kotouče nesesunuly, a navlékl ty samostatné ve správném pořadí na konec.

Znovu upevnil osu do rámu a vylovil z kapsy lístek, na který si přepsal Jacksonův vzkaz.

Hale vycítil, jak v místnosti už po první volbě houstne napětí.

Teď byla řada na Boltonovi.

Ten se mračil na zbylých pět sklenic. Surcouf a Cogburn nevěřícně přihlíželi. Výborně. Jen ať těm dvěma dojde, že si s ním nikdo nesmí zahrávat.

Bolton se soustředil.

Zvláštní, že ten jindy tak zbabělý trouba nedává najevo strach. Dodává mu kuráž vztek? Nebo je to lehkomyslnost?

Bolton si vybral, zvedl sklenici a vypil obsah.

Vteřina. Dvě. Tři. Čtyři.

Nic.

Usmál se. „Je to zase na tobě, Quentine.“

Wyatt studoval sled dvaceti šesti písmen, která skryl Andrew Jackson za Jeffersonovu šifru.

GYUOINESCVOQXWJTZPKLDEMFHR

Začal s nastavováním odleva: otáčel kotoučem, o kterém věděl, že nese číslo 1, dokud nenarazil na písmeno G.

Postoupil k sousednímu a našel Y. Pokračoval dál a vyhledával odpovídající písmena jedno po druhém.

Vrtulník přelétl nad předměstím Charlottesville a nabral směr k Virginské univerzitě. Carbonellová čekala o několik kilometrů dál. Dohodli se, že spolu během letu nebudou navazovat kontakt telefonem ani rádiem, aby minimalizovali nebezpečí, že je někdo vyslechne nebo vystopuje. Pilot byl na výplatní listině NIA a vůči své nadřízené naprosto loajální. Wyatt manipuloval diskem a začínal chápat, proč jsou kotouče na ose tak nahuštěné. Jakmile nastavil potřebné písmeno, tlak sousedních znemožňoval posun.

Pod helikoptérou se rozprostíraly koruny stromů a listnaté lesy se rýsovaly i na západě, kam letěli.

Času ubývalo.

Dál hledal písmena.

Hale spolkl druhý hlt whisky, vybíráním nemarnil čas.

Posečkal pět vteřin, protože věděl, že jed účinkuje neuvěřitelně rychle.

Otec mu vyprávěl o jiném souboji, v němž kdysi figuroval Abner Hale. Po nepodařeném atentátu na Andrewa Jacksona a zmrzačení jejich korzárských patentů se napětí mezi čtyřmi kapitány Společenstva vyhrotilo a Surcouf předložil Haleovi výzvu. Jako nápoj tehdy použili kentucký bourbon. Když Abner vypil obsah druhé vybrané sklenice, obrátily se mu oči v sloup a skácel se mrtvý k zemi.

Neodehrálo se to v místnosti, kde se nacházeli teď, ale v původním domě, který stával na stejném místě, v salónu ne nepodobném tomuhle. Smrtí Abnera Halea se vztahy ve Společenstvu urovnaly. Jeho následovník, Haleův praděd, byl umírněnější a stigma otcova činu na něm neulpělo.

To byla další kladná stránka pirátských společenství.

Každý za sebe.

Whisky ho hřála v žaludku.

Žádný jed.

Boltonovy šance klesly.

Jedna ku třem.

Wyatt zpozoroval o necelé dva kilometry dál cíl jejich cesty. Zanedbaný průmyslový areál s dlážděným prostranstvím a několika zchátralými plechovými boudami.

Čekaly tam dva vozy SUV. Na asfaltu stála osamělá postava a hleděla jejich směrem.

Andrea Carbonellová.

Nastavil dvacáté šesté písmeno.

Bylo to R.

Stiskl v prstech oba krajní kotouče a otáčel všemi šestadvaceti naráz. Věděl, že někde mezi dvaceti šesti řadami náhodně seskupených písmen by se měl po celé délce šifrovacího disku vynořit souvislý vzkaz.

Když došel do čtvrtiny, spatřil ho.

Pět slov.

Vryl si je do paměti a namátkou rozházel písmena na kotoučích.

Knox viděl, jak se Edward Bolton nad zbývajícími třemi sklenicemi těžce odhodlává k druhému výběru, a poprvé na něm postřehl nejistotu.

Už jen ten pohled mu šel na nervy.

Ani ve snu ho nenapadlo, že takový souboj uvidí na vlastní oči. Otec mu o několika vyprávěl, ale žádný nezašel takhle daleko. Jenže právě v tom byla podstata téhle výzvy s nepředvídatelným výsledkem. Jednoznačné poselství: Nebojujte. Dohodněte se. Přesto se žádnému kapitánovi nechtělo dát najevo zbabělost. A tak Edward Bolton vytrval i s vědomím, že jedna ze tří zbylých sklenic se mu může stát osudnou.

Hale na něj neustále upíral pohled svých živých tmavých očí.

Bolton si zvedl sklenici k ústům.

Otevřel je, chlístl whisky až dozadu k patru a polkl.

Uplynulo pět vteřin.

Nic.

Surcouf a Cogburn sborem vydechli.

Bolton se ušklíbl s neskrývanou úlevou.

To není špatné, pomyslel si Knox.

To vůbec není špatné.

51. kapitola

Hale studoval obě zbylé sklenice. Dělilo je od sebe patnáct centimetrů leštěného dřeva.

Jedna obsahovala smrt.

„Už dost,“ řekl Cogburn. „Oba jste dokázali, co jste chtěli. Dobře. Jste chlapi jaksepatří, ale už to stačilo.

Přestaňte.“

Bolton zavrtěl hlavou. „Kdepak. Je na řadě.“

„A jestli si vyberu špatně, zbavíš se mě,“ utrousil Hale.

„To tys mě vyzval. Jedeme dál. Vyber si jednu z těch zatracených sklenic.“

Hale na ně hleděl. V obou nehybně stála jantarová tekutina jako poklidná jezerní hladina. Jednu zvedl a zakroužil jejím obsahem.

Pak druhou.

Bolton ho zavile sledoval.

Hale po jedné sklenici sáhl. „Tuhle.“

Donesl si ji ke rtům.

Všichni tři kapitáni a Knox na něj upírali zrak.

Nespouštěl oči z jejich tváří. Chtěl, aby si uvědomili, kolik má odvahy. Lokl si, chvilku převaloval doušek v ústech a polkl.

Oči se mu rozšířily, zalapal po dechu.

Rozkašlal se a svaly v obličeji se mu křečovitě stáhly.

Popadl se za hruď.

Pak se zhroutil na podlahu.

Wyatt čekal, až helikoptéra dosedne na přistávací plochu.

Disk už měl uklizený v nylonovém pytli. Pracoval pro zpravodajce hned od promoce, najali ho během služby v armádě. Nebyl liberál ani konzervativec, republikán ani demokrat. Byl prostě Američan, který sloužil své zemi, dokud ho neprohlásila za příliš neukázněného na to, aby od ní dál pobíral plat. Podílel se na sběru zpravodajských informací v nejnebezpečnějších koutech planety. Zásadním způsobem přispěl k odhalení dvou spících agentů v CIA, takže byli postaveni před soud za špionáž a odsouzeni.

Zlikvidoval dvojitého agenta: vykonal tajný rozkaz zabít, přestože Amerika oficiálně nikdy nikoho zavraždit nedala.

Jaktěživ neporušil žádný příkaz.

Dokonce ani toho dne s Malonem, kdy přišli o život dva další agenti. Teď už ho ale nesvazovala žádná pravidla ani etika.

Mohl si dělat, co chtěl.

To byl další důvod, proč se z tohohle boje nestáhl.

Seskočil z vrtulníku a ten se okamžitě odlepil od země a odletěl. Za chvilku pravděpodobně zmizí v hangáru, bezpečně mimo dohled slídivých očí.

Carbonellová na něj čekala sama. V žádném ze dvou vozů neseděl řidič.

„Vidím, že jste uspěl,“ konstatovala.

Převlékla se, teď na sobě měla krátkou tmavomodrou sukni a bílé sako, které zdůrazňovalo její ženské křivky.

Nohám daly vyniknout středně vysoké podpatky. Stál metr od ní a držel pytel s šifrovacím diskem. Do páteře ho tlačila pistole zastrčená vzadu za páskem kalhot.

„Co dál?“ zeptal se.

Carbonellová mávla rukou k jednomu autu. „Klíčky jsou v zapalování. Jeďte si, kam chcete.“

S předstíraným zájmem si SUV prohlížel. „Smím si ho nechat?“

Zasmála se. „Jestli vám to udělá radost. Je mi to srdečně jedno.“

Otočil se k ní čelem.

„Vy jste ten disk použil a znáte správné místo, viďte?“ řekla.

„Ano.“

„Dokážete ty dvě chybějící stránky opatřit?“

„Jsem jediný na světě, kdo to dokáže.“

Uvědomoval si svou mimořádnou pozici. Má v rukou věc, po které tahle žena touží víc než po čemkoli jiném na světě, protože pomocí šifrovače se dostane k těm dvěma ztraceným kongresovým záznamům a tak dovrší svoje pletichy, ať už jimi sleduje cokoli. Bez něj je na tom nachlup stejně jako všichni ostatní.

Upustil nylonový pytel z výšky na zem a slyšel, jak dvousetleté dřevěné kotouče uvnitř popraskaly a rozpadly se.

„Poslepujte si je. Zabere vám to asi tak týden. Hodně štěstí.“

Odkráčel k autu.

Knox visel očima na těle Quentina Halea na podlaze.

Surcouf ani Cogburn se nehýbali.

Bolton na Halea hleděl se znatelnou úlevou.

„Zaplaťpánbůh, že je po něm,“ řekl nakonec.

Na stole zbývala poslední sklenice.

Vítěz po ní sáhl. „Byli to Haleové, kdo zavinili všechny naše problémy, a nikdy by je nedokázali vyřešit. Já říkám: Využijme té ženy ve vězení a nabídněme vládě dohodu.“

„Už vidím, jak po ní skočí,“ ušklíbl se Cogburn.

„Máš lepší nápad, Charlesi?“ opáčil Bolton. „A ty, Johne?

A co vy, kormidelníku?“

Jenže Knoxovi mohli být všichni ukradení. Nechtěl nic než se zachránit, a teď víc než kdy jindy. Tahle parta není jen lehkomyslná, jsou to úplní idioti. Nemají všech pět pohromadě.

Bolton pozvedl poslední sklenku k přípitku. „Na našeho padlého kapitána. Kéž shnije v pekle.“

Knox se k němu vrhl a vyrazil mu sklenici z ruky.

Třeskla o zem, odkutálela se a obsah se vylil.

Bolton na něj šokovaně zíral. „Co to sakra…“

„Zatraceně, Clifforde!“ zaklel Hale a vstal.

Kapitáni užasle ztuhli.

„Zrovna když jsem ho dostal tam, kde jsem ho chtěl mít,“ vyštěkl Hale. „Už sahal po svém posledním drinku na tomhle světě.“

Boltonem to viditelně otřáslo.

„Je to tak, Edwarde,“ potvrdil Hale. „Ještě vteřina, a bylo by po tobě.“

„Ty podrazáku mizerná,“ zařval Bolton.

„Já, a podrazák? Pověz, kdybych nepředstíral smrt, vypil bys tu poslední sklenici, kdybys věděl, že je otrávená?“

Od Boltona by se to očekávalo, aby byl souboj doveden do konce. Ačkoli v případě, kdy poslední sklenice evidentně obsahovala jed, kapitán, na kterém byla řada, samozřejmě mohl souboj vzdát a přenechat tak vítězství soupeři.

„Moc by mě to zajímalo, Edwarde. Vypil bys ji?“

Ticho.

Hale se rozesmál. „Přesně jak jsem si myslel. Já nepodváděl. Jen jsem ti pomáhal vykročit cestou, kterou by ses sám nikdy nevydal.“

Knox si od první chvíle uvědomoval, že Hale není mrtev.

Nereagoval na jed obvyklým způsobem. Knox ho používal dost často, aby věděl, jak na lidský organismus působí.

Poslední názornou ukázku mu přednedávnem poskytl Scott Parrott.

Hale zamračeně pozoroval své tři partnery. „Už od nikoho z vás nechci slyšet ani slovo. Nezahrávejte si se mnou.“

Všichni mlčeli.

Knox byl potěšen hned nadvakrát.

Za prvé, Edwardu Boltonovi je nad slunce jasnější, že mu právě zachránil život. Za druhé, zrovna tak jasné je to i druhým dvěma kapitánům.

Obojí se mu rozhodně může hodit.

52. kapitola

MONTICELLO

Malone vešel do Griffinova sálu objevů v přízemí vzdělávacího centra. Kurátorka mu vysvětlila, že je zařízen tak, aby se děti prostřednictvím praktických činností seznámily se sídlem, s Jeffersonem a se životem v pozdním osmnáctém a raném devatenáctém století. Prostor byl důmyslně rozčleněn a nacházely se v něm různé repliky -

napodobenina Jeffersonovy postele i s výklenkem, dílna na výrobu hřebíků, příbytek otroků, tkalcovský stav, kovadlina s kovářským kladivem a duplikát Jeffersonova polygrafu.

Několik dětí si tu za přihlížení rodičů užívalo toho, že si mohou všechno po libosti osahávat, zkoumat a hrát si s tím, jak chtějí.

„Lidi to tu mají rádi,“ pochlubila se kurátorka.

Doprovázeli je Cassiopeia, Edwin Davis i správce.

Malone zahlédl kopii šifrovacího disku. Hnědavými kotouči otáčely tři děti.

„Je z pryskyřice,“ vysvětlila kurátorka. „Originál je mnohem křehčí. Původní kotouče jsou ze dřeva starého přes dvě stě let, jsou široké jen maličko přes půl centimetru a snadno praskají.“

Zaslechl z jejího hlasu obavy. „Zloděj s nimi určitě bude zacházet opatrně,“ uklidňoval ji.

Aspoň než rozluští ten vzkaz,doplnil v duchu.

Děti se rozprchly k novým zajímavostem. Malone k disku došel a zkoumal šestadvacet dřevěných kruhů navlečených na kovovou tyčku. Po obvodu na nich byla černá písmena oddělená černými čárkami.

„Poznamenal jste si někam sled těch písmen?“ zeptala se kurátorka.

„On to nepotřebuje,“ ubezpečila ji s úsměvem Cassiopeia.

Ne, nepotřeboval.

Jeho eidetická paměť je pohotově vychrlila.

GYUOINESCVOQXWJTZPKLDEMFHR

Nastavoval kotouče jeden po druhém do správné polohy.

Wyatt pokračoval v chůzi k autu.

„Já věděla, že si to přečtete,“ zavolala za ním Carbonellová.

Zastavil se a otočil.

Stála ve slunci a její tvář vypadala jako maska.

Nylonový vak se dál povaloval na asfaltu. Pochopil, že si ve svém bystrém mozku hbitě probrala možnosti a dospěla k závěru, že žádný fígl po ruce není, a tudíž jí nezbývá, než se dohodnout. Zničením šifrovacích disků si zajistil bezpečí, protože teď znal správnou lokalitu jedině on.

Vykročila za ním a zastavila se teprve ve chvíli, kdy je dělilo pouhých pár centimetrů. „Ztrojnásobím vám honorář.

Polovinu vám pošlu během dvou hodin na účet v jakékoli bance, kterou si vyberete. Zbytek poté, co mi dodáte ty dva dokumenty, neporušené.“

Předhodil jí argument, který se sám nabízel: „Uvědomujete si doufám, že Společenstvo by mi za ně zaplatilo mnohem víc?“

„Jistě. Ale stejně jako ráno zřejmě i teď potřebujete něco, co vám můžu opatřit jenom já. Jen proto se tu se mnou bavíte, místo abyste odsvištěl ve svém novém bouráku.“

Měla pravdu. Aby dostál pokynům Andrewa Jacksona, potřeboval několik věcí a neměl čas si je sám shánět.

„Předně chci čistý pas.“

„Kampak pojedete?“

Jelikož nevěřil, že by před ní dokázal svoje přesuny utajit, udal jí jako cílovou lokalitu ostrov Paw Island v Novém Skotsku a zdůraznil: „Víme o něm jen my dva.

Takže jedině my o něm můžeme říct někomu dalšímu.“

„Tímhle způsobem si chcete zajistit, že s vámi budu hrát na rovinu?“

„Jestli se tam objeví kdokoli další, spálím to, co najdu, na popel. A vy i Společenstvo potáhnete k čertu.“

„Tímhle způsobem mi chcete dokázat, že nade mnou máte navrch?“

Zavrtěl hlavou. „Prostě to berte jako můj způsob jednání.“

Uštědřila mu chápavý úšklebek. „To se mi na vás líbí, Jonathane. Přesně víte, co chcete. No dobře. Uděláme to po vašem.“

Cassiopeia se dívala Maloneovi přes rameno, jak nastavuje kotouče. Rozhovor s Edwinem Davisem nedokončila a zbývalo toho ještě hodně, co s ním chtěla probrat, ale teď to muselo počkat. Když si vzpomněla, že si letěla do New Yorku užít romantického víkendu… Místo toho se ocitla na hodně zrádném hřišti. Usmála se frázi, kterou často používal její otec, když před kriketovým utkáním zapršelo. Kriket miloval, sponzoroval celou řadu španělských mužstev. Byl do sportu blázen. Bohužel po něm tuhle vášeň nezdědila. Ale terén, po kterém se momentálně pohybovala, svou zrádností opravdu připomínal napůl vyschlou krustu na rozbahněném hřišti, od níž se míček odráží naprosto nepředvídatelně. Příliš mnoho tajemství, příliš lidí se zbytnělým egem, příliš silných osobností.

Nemluvě o tom, že dva hráči patří k nejslavnějším lidem na zeměkouli.

Cotton skončil svou práci a řekl: „Těch pět symbolů, co jsou na konci Jacksonova vzkazu, na kotoučích není. Musejí se vztahovat k něčemu jinému.“

Tiskl všech dvacet šest kotoučů k sobě a naráz jimi otáčel.

„Tady je to,“ vyhrkl.

Zadívala se na černá písmena. Řádek, který se táhl přes celý disk, tvořila slova bez mezer.

PAWISLANDMAHONEBAYDOMINION

„Potřebujeme počítač,“ řekl Cotton.

Kurátorka je odvedla do kanceláře vedle výstavního sálu, kde měli počítač připojený k internetu. Cassiopeia se rozhodla ujmout té cti a vyťukala do vyhledavače PAW

ISLAND, MAHONE BAY.

Na obrazovce vyjely výsledky. Jeden si vybrala.

Záliv Mahone Bay měl souřadnice 44°30’ severní šířky a 64°15’ západní délky. Ležel u břehů Nového Skotska. Byla to úctyhodná vodní pláň, která přecházela do Atlantského oceánu. Jméno získala z francouzskéhomahonne, typu člunu, který kdysi používali místní obyvatelé. Bylo v ní rozeseto téměř čtyři sta ostrovů, z nichž nejvíce proslul Oak Island, jehož skalnatou půdu už přes dvě stě let prokopávají hledači pokladů a marně pátrají po zlatě. Paw Island ležel na jih od něj. Stála na něm britská pevnost, už dávno opuštěná, které se říkávalo Dominion.

„Jackson si dal na výběru místa záležet,“ poznamenal Cotton. „Jinou tak zapadlou díru aby pohledal. Ale má to logiku, historie těch končin je spjatá s pirátstvím. V

osmnáctém století tam býval pirátský přístav.“ Ohlédl se po Davisovi. „Jedu tam.“

„Souhlasím. Pro Stephanii to bude nejlepší. Ty stránky potřebujeme.“

Cassiopeii bylo předem jasné, co po ní Cotton bude chtít.

„Zdržím je pomocí toho odposlechu. Můžeme Halea nakrmit čímkoli, co nás napadne.“

Přikývl. „Udělej to. Wyatt má šifrovací disk a vypraví se na sever taky.“

„A já najdu Stephanii,“ dodala.

Malone se otočil ke kurátorce. „Říkala jste, že ten duplikát jste nechala pořídit vy. Propagujete někde, že existuje přesná kopie původního přístroje?“

Zavrtěla hlavou. „Vím o ní jen já a výrobce. Dokonce i správci jsem to řekla teprve před chvilkou v domě. Do téhle chvíle to nebylo důležité.“

Cassiopeia dokonale chápala, proč je ta informace klíčová. „Wyatt věří, že je jediný, kdo o tom místě ví.“

Cotton přisvědčil.

„Jo, přesně tak. A to znamená, že jsme v téhle hře poprvé získali náskok.“

ČÁST ČTVRTÁ

53. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA, 11:15

Knox se procházel po trávníku pod korunami dubů a borovic. Po Haleově zmrtvýchvstání ho kapitáni poslali pryč a řekli mu, ať počká venku. Na tom, že pokračovali ve schůzce bez něj, nebylo nic neobvyklého, ale přesto ho neopouštěly obavy kvůli Haleovu soukromému rozhovoru s tím zrádcem.

Baví se teď kapitáni o tom?

Dobrodružstvíuž jistě nechalo za sebou vody zátoky Ocracoke a míří na otevřené moře, aby se zbavilo mrtvého těla v Atlantiku.

Co dělat dál?

Přední dveře se otevřely.

Do slunečného poledne se vynořili Bolton, Surcouf a Cogburn. Sešli dolů z verandy a zamířili k elektromobilu.

Bolton ho zahlédl, a zatímco druzí dva pokračovali v chůzi, přišel k němu.

„Chtěl bych vám poděkovat,“ řekl.

„Moje práce je pečovat o všechny kapitány.“

„Hale nejedná správně. Nebude to fungovat. Uznávám, že náš pokus byl zoufalý, ne-li něco horšího. Ale to, co dělá on, není o nic lepší.“

Knox pokrčil rameny. „Myslím, že si nikdo z nás neví rady.“

Z Boltonovy tváře vyčetl porážku. Kapitán mu podal ruku a Knox jí potřásl.

„Ještě jednou díky.“

Knoxe potěšilo, že se mu tenhle tah možná vyplatí. Než tohle všechno skončí, mohl by Boltona potřebovat.

„Pane Knoxi!“

Ohlédl se.

Na verandě čekal Haleův osobní tajemník.

„Kapitán s vámi chce mluvit.“

Než se Knox vrátil do pracovny, Hale si nalil drink. Byla to tatáž whisky, kterou používali při souboji. Zvedl sklenici ke kormidelníkovi, jako by mu připíjel. „Tahleta mě aspoň nezabije.“

Ta druhá, kterou Knox vyrazil Boltonovi z ruky, se ještě pořád válela na parketách a vražedná tekutina vsakovala do dřeva.

„Ať se toho fleku nikdo nedotýká,“ varoval Knox. „Jed musí vyprchat.“

„Nechám si ji tam na památku na svůj triumf nad bezbřehou pitomostí. Měl jste ho nechat chcípnout.“

„Vždyť víte, že jsem nesměl.“

„No ovšem. Vaše povinnosti. Věrný kormidelník, který věčně lavíruje mezi kapitány a posádkou. Zvolen jednou skupinou, podřízen druhé. Jak to vůbec dokážete?“

Hale se nijak nesnažil zakrýt sarkasmus.

„Dosáhl jste svého?“ zeptal se klidně Knox.

„Ve skutečnosti chcete vědět, o čem jsme se ve vaší nepřítomnosti bavili.“

„Až to bude nutné, povíte mi to.“

Hale do sebe kopl zbytek whisky.

Pak praštil sklenicí o stůl, chňapl po pistoli a namířil ji na Knoxe.

Malone se uvelebil na sedadle vládního gulfstreamu a zapnul LCD obrazovku vedle bílého koženého křesla. Byl v prostorné kabině sám. Letoun pojížděl po ranveji na Reaganově národním letišti a chystal se k letu na místo určení vzdálené dvanáct set kilometrů, za kanadskou hranicí.

Malone potřeboval internet a naštěstí nemusel čekat, až vystoupají do tří kilometrů, aby směl použít schválené elektronické prostředky. Proklikal různé webové stránky a nastudoval si dostupné informace o Novém Skotsku, kanadském poloostrově obklopeném Atlantským oceánem, který spojovala s Novým Brunšvikem pouze uzoučká šíje.

Poloostrov měl 480 kilometrů na délku, 80 na šířku a pobřeží dlouhé přes 7700 kilometrů. Starý svět se na něm mísil s moderním. Nacházely se tu skalnaté zátoky, písčité pláže a úrodná údolí. Jižní pobřeží od Halifaxu po Shelburne bylo plné nesčetných zátok a zálivů, a největším byl právě záliv Mahone Bay. Roku 1534 ho sice objevili Francouzi, ale od roku 1713 spadal pod britskou správu.

Na jedné stránce se vynořilo cosi, co dosud nevěděl.

Během americké revoluce obsadila tamní území koloniální vojska ve snaze vytvořit z Kanady čtrnáctou kolonii. Záměrem bylo navnadit rozezlené Francouze, kteří tam dosud v hojném počtu žili, aby se přidali na jejich stranu proti Angličanům. Jenže pokus nevyšel. Kanada zůstala britská a po revoluci vliv Británie ještě vzrostl, protože z nově utvořených Spojených států prchali na sever loajalisté a usazovali se tam.

A Malone si potvrdil, že se nemýlil.

Záliv Mahone Bay se skutečně stal pirátským přístavem.

Stavba lodí tu vzkvétala. Husté mlhy a hrozivé přílivové močály činily z několika set zdejších ostrovů ideální úkryt.

Ledasčím to připomínalo Port Royal, Jamajku či severokarolínský Bath, které v minulosti také nechvalně prosluly jako pirátská doupata.

Na mnoha webových stránkách se psalo o Oak Islandu, který v zálivu Mahone Bay leží, a tak si Malone načetl informace i o něm. Jeho historie počínala jistým letním dnem roku 1795, kdy Daniel McGinnis, mladík něco málo přes dvacet, objevil mýtinu s vykácenými duby, z nichž zbyly jen pařezy. Uprostřed se nacházela kruhová prohlubeň o zhruba čtyřmetrovém průměru. Trčela z ní mohutná větev.

Podle jedné verze k ní byl upevněn lodní rumpál. Podle druhé byly do dřeva vyřezány podivné značky. Podle třetí prý byla prohlubeň zarostlá růžovým lučním jetelem, který se na ostrově jinak nevyskytuje. Bez ohledu na pravdivost té či oné verze není sebemenšího sporu o tom, co následovalo.

Lidé tam začali kopat.

Nejdříve McGinnis a jeho přátelé, potom další, nakonec celá konsorcia hledačů pokladů. Prokopali se do hloubky téměř šedesáti metrů a odhalili vrstvy ohořelých uhlíků, trámů, kokosových vláken, plochých kamenů a jílu. Pokud se dá jejich líčení věřit, vykopali podivný kámen se zvláštními značkami. Do šachty ústily dva důmyslné záplavové tunely zkonstruované tak, aby ten, kdo se prokope do určité hloubky, narazil už jenom na vodu.

A přesně tak to dopadlo.

Voda zhatila každý pokus o rozluštění oné záhady.

Teorie se množily jako houby po dešti.

Některé prohlašovaly, že tam leží pirátský poklad, který osobně zakopal kapitán William Kidd. Jiní přisuzovali vlastnictví korzárovi Francisi Drakeovi nebo Španělům; prý si to odlehlé místo vybrali k úschově kořisti. Pragmatičtější jedinci za záhadou spatřovali dílo armády, truhly s žoldem uschované Francouzi nebo Angličany během jejich tahanic o vládu nad Novým Skotskem.

O původcích ovšem existovaly i fantastičtější teorie.

Obyvatelé Atlantidy, než ji zničila potopa. Poutníci vesmírem. Svobodní zednáři. Templáři. Egypťané. Staří Řekové. Keltové.

Několik lidí přišlo o život, mnoho o majetek, ale žádný poklad se nikdy nenašel.

Oak Island už dokonce ani nebyl ostrovem. S pevninou ho nyní spojovala úzká přístupová cesta, vybudovaná kvůli usnadnění přesunu mohutných těžních zařízení. V jedné nedávné zprávě kanadských novin se psalo, že vláda provincie uvažuje o tom, že pozemek odkoupí a udělá z něj turistickou atrakci.

Z toho by konečně nějaký poklad koukal, pomyslel si Malone.

Objevil několik zmínek o Paw Islandu ležícím několik kilometrů jihozápadně od onoho ostrova pokladů. Byl necelé dva kilometry dlouhý, zpola tak široký a tvarem opravdu připomínal zvířecí tlapu, jak naznačovalo jeho jméno. Uprostřed se do něj od severu zařezávaly dvě větší zátoky a podél celého členitého pobřeží spousta menších.

Vyvýšená západní část byla zarostlá stromy, kdežto východnímu a jižnímu břehu dominovaly rozeklané útesy. V

17. století prozkoumali ostrov Francouzi, kteří tam pátrali po kožešinových zvířatech. Byli to však Angličané, kdo na něm vybudovali pevnost nazvanou Wildwood. Stála obrácena čelem k Atlantiku a střežila vjezd do zátoky.

Malone se dočetl, že v Novém Skotsku se prakticky nevyskytují ruiny. Žádný materiál nesmí přijít nazmar.

Domy se rozebírají trám po trámu, dveřní panty, kliky, hřebíky, cihly, malta a cement, všechno se používá opakovaně.Prkna z jedenadvacátého století přitlučená hřebíky z osmnáctého ke stropním trámům z devatenáctého,tak to webová stránka popisovala.

Vápencová pevnost na Paw Islandu představovala výjimku.

A její historie skýtala vysvětlení.

Když roku 1775 americká armáda podnikla invazi a ovládla britské pevnosti, byl Wildwood mezi prvními, které padly. Američané ho přejmenovali na Dominion. Brzy poté ale utrpěli porážku v bitvě u Quebecu a roku 1776 se z Kanady stáhli. Než Paw Island vyklidili, založili v pevnosti požár. Nikdy nebyla obnovena, zůstala napospas živlům a její ohněm zčernalé zdi trčely k nebi jako připomínka té pohany.

Dnes ji obývali pouze ptáci.

„Pane Malone,“ ozval se hlas v interkomu. „Budeme mít zdržení kvůli počasí. Žádají nás, abychom zůstali na pojezdové dráze.“

„Domníval jsem se, že pro Tajnou službu pravidla neplatí.“

„Na trase do Maine je bohužel šeredná bouřka a před tou se musí pokorně sklonit dokonce i Tajná služba.“

„Nezapomeňte, že spěcháme.“

„Může to nějakou chvíli trvat. Nevyjadřovali se moc povzbudivě.“

Malone si přitáhl klávesnici a našel mapu Mahone Bay, aby si promyslel, z jakého směru se k Paw Islandu nejraději přiblížit. Přistanou na malém letišti na jihu poloostrova a úmyslně se vyhnou Halifaxu s jeho mezinárodním letovým provozem, protože tamtudy může přicestovat Wyatt. Tajná služba zkontrolovala všechny lety do Nového Skotska, ale na rezervaci s Wyattovým jménem nenarazila. Nebylo divu.

Určitě poletí pod cizím, se zbrusu novou identitou, anebo si najme soukromého dopravce.

Na tom nezáleží.

Malone si přál, aby měl jeho protivník cestu k ostrovu otevřenou.

Tam dojde k jejich znovushledání.

54. kapitola

BÍLÝ DŮM

Edwin Davis odvedl Cassiopeiu do místnosti ne větší než šatna. Uvnitř stál malý stolek a na něm konzole s LCD

monitorem. Monitor nabízel pohled do místnosti ověšené olejomalbami. Vévodil jí konferenční stůl, kolem kterého se chvatně usazovali přicházející muži a ženy. Cassiopeia se vrátila s Davisem do Washingtonu. Poté měla namířeno zpátky na jih do Fredericksburgu, aby využila napíchnuté telefonní linky u Kaiserové.

„Poručil mi, abych je sem sezval,“ vysvětlil Davis a ukázal na monitor. „Jsou to ředitelé osmnácti největších zpravodajských agentur. CIA, NSA, NIA, Zpravodajská služba ministerstva obrany, Národní protiteroristická centrála, ministerstvo vnitřní bezpečnosti, ústředí pro vyhledávání majetku teroristů v zahraničí, Národní agentura pro zpravodajství o Zemi, jmenujte kteroukoli a najdete tu jejího zástupce.“

„Vsadila bych se, že všichni hoří zvědavostí, co se to děje.“

Davis se usmál. „Tihle lidé nemají v lásce překvapení…

a ani sebe navzájem, když už o tom mluvíme.“

Cassiopeia na obrazovce sledovala, jak do místnosti rázně vešel prezident Spojených států a přesunul se do čela stolu na místo, které nezabírala kamera. Zřejmě ji schválně namontovali za jeho záda, aby nahrávala pouze účastníky schůzky.

Všichni se usadili na svá místa.

„Rád vidím, že jste v pořádku,“ řekl jeden z přítomných Danielsovi.

„Je milé být v pořádku.“

„Pane prezidente, svolali nás sem narychlo, takže nemáme nic připraveno. Dokonce nám ani neřekli, oč půjde.“

„To je šéf CIA,“ poznamenal Davis. „Prezident mi dluží pět dolarů. Vsadil jsem se, že začne sondovat první. On tipoval NSA.“

„Vy všichni mi rádi vykládáte, jak jste skvělí,“ řekl Daniels. „Že by se naše země ocitla ve vážném ohrožení, kdybychom na vaši činnost každoročně nevynakládali miliardy dolarů. Také se rádi schováváte za utajení, které právem vyžadujete. Já se netěším tomu luxusu, abych pracoval v tajnosti. Při každém mém hnutí táboří třicet metrů ode mě novinářské štáby. Kdežto o polovině vašich institucí ani netuším, kde sídlí, natož čím se zabývají.“

„Vědí, že je pozorujeme?“ zeptala se Cassiopeia.

Davis zavrtěl hlavou. „Skrytá kamera. Tajná služba je nainstalovala před několika lety. Ví o tom jenom pár lidí z nejvyššího vedení.“

„To obludné vládní monstrum zvané vnitřní bezpečnost,“ pokračoval prezident, „je vyloženě absurdní záležitost. Zatím jsem nenašel nikoho, kdo by věděl, kolik vlastně stojí, kolik lidí zaměstnává, kolik programů v jeho rámci probíhá, a především, jestli se jednotlivé činnosti nedublují. Dokážu říct všehovšudy to, že existuje téměř 1300 samostatných organizací zabývajících se vnitřní bezpečností nebo zahraničním zpravodajstvím. K tomu téměř 2000 soukromých dodavatelů. Téměř 900 000 lidí má prověrku na stupeň přísně tajné. Jak se může při takovém kvantu očí a uší něco utajit?“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Po jedenáctém září kdekdo prohlašoval, že dojde k větší koordinaci. Všichni do jednoho jste se zapřísahali, že konečně začnete spolupracovat. Udělali jste jenom to, že jste utvořili 300 nových zpravodajských organizací. Produkujete každý rok přes 50 000 zpravodajských výstupů. Kdo z vás je všechny čte?“

Žádná odpověď.

„Správně. Nikdo. Tak k čemu jsou?“

„Jde jim po krku,“ prohodila Cassiopeia k Davisovi.

„To je jediné, co chápou.“

„Chci vědět, kdo najal Jonathana Wyatta a poslal ho včera do New Yorku,“ prolomil ticho v místnosti prezident.

„Já.“

„To je ona?“ zeptala se Cassiopeia.

Davis přitakal. „Andrea Carbonellová. Ředitelka NIA.“

Cassiopeia si jí všimla, hned když vcházela, její snědé pokožky, tmavých vlasů a latinskoamerických rysů podobných jejím vlastním. „Co je zač?“

„Dcera kubánských emigrantů. Narodila se už ve Státech.

Vypracovala se od píky a nakonec se vydrápala na nejvyšší post v NIA. Služební záznamy má přímo vzorové, až na vazby ke Společenstvu.“

Carbonellová seděla zpříma, ruce položené na stole a oči upřené na prezidenta. I tváří v tvář rozzuřenému nadřízenému zachovávala kamenný výraz.

„Proč jste povolala Wyatta do New Yorku?“ zeptal se jí Daniels.

„Opatřila jsem si externí pomoc, abych čelila tlaku ze strany CIA a NSA.“

„Vysvětlete mi to.“

„Před několika hodinami se mě kdosi pokusil zabít.“

Místností to zašumělo.

Carbonellová si odkašlala. „Nechtěla jsem tu o tom mluvit, ale v mém bytě na mě někdo nastražil automatickou zbraň.“

Daniels zaváhal jen na vteřinu. „A proč je to důležité?

Tedy krom toho, že jste mohla přijít o život.“

„Wyatt byl v New Yorku, aby mi pomohl rozklíčovat nedávné akce některých mých kolegů. Měli jsme se sejít, abychom probrali situaci. Jenže zástupci ředitelů CIA a NSA naši schůzku narušili a Wyatta zadrželi. Ráda bych znala cíl té akce.“

Je dobrá, musela uznat Cassiopeia. Na otázku neodpověděla a povedlo se jí odvrátit od sebe pozornost. Její žádost některé lidi kolem stolu viditelně zaujala a teď zírali na představitele CIA a dalšího muže, o kterém jí Davis prozradil, že je ředitelem NSA.

„Pane prezidente,“ ozval se ředitel CIA, „tahle žena konspiruje se Společenstvem. Je možné, že je zapletena do atentátu na vás.“

„Máte důkaz?“ opáčila Carbonellová klidně.

„O důkaz se neprosím,“ otočil se k ní Daniels. „Stačí mě přesvědčit. Takže povídejte, podílela jste se nějak na tom atentátu?“

„Ne.“

„Jak se tedy Wyatt ocitl přímo v centru dění? Byl tam, v Grand Hyattu. Víme o tom. Nasměroval agenty přímo ke Cottonu Maloneovi. Malonea do té záležitosti zatáhl on.“

„Byla to z jeho strany osobní msta,“ odvětila Carbonellová. „Nastražil na Malonea léčku a vtáhl ho do akce bez mého vědomí. Těsně předtím, než se Wyatta zmocnily CIA a NSA, jsem ho vyhodila.“

„Wyatt před chvílí střílel v Monticellu,“ oznámil Daniels.

„Ukradl vzácný výstavní exemplář. Šifrovací disk.

Zorganizovala jste to vy?“

„Střílení, nebo krádež?“

„Vyberte si. A mimochodem, nemám rád, když se mě někdo snaží přechytračit.“

„Jak jsem řekla, pane prezidente, včera jsem Wyatta vyhodila. Už pro mě nepracuje. Myslím, že CIA a NSA by vám na otázku, co po svém vyhazovu dělal, mohly odpovědět líp než já.“

„Tak tedy, ví někdo z vás cokoli o tom spiknutí s cílem mě zabít?“ zeptal se prezident.

Osazenstvo kolem stolu se při té důrazné otázce neklidně ošilo.

„Netušili jsme, že jde o spiknutí,“ řekl kdosi.

„Spolehněte se, že ano,“ odsekl Daniels. „Na něco jsem se vás ptal. Paní Carbonellová, vy odpovězte první.“

„O žádném vražedném spiknutí nic nevím.“

„Lhářko,“ ucedil zástupce CIA.

Carbonellová zachovala klid. „Vím jedině to, že Wyatt nalákal Cottona Malonea do Grand Hyattu s nadějí, že Malone atentát zarazí. Potom na něj poštval agenty. Zřejmě doufal, že některý z nich Malonea zastřelí. Nahlásil mi to až poté,co k akci došlo. Okamžitě jsem pochopila, že se mi vymkl z rukou. A tak jsem s ním zpřetrhala veškeré vazby.“

„Měla jste ho dát zatknout,“ ozval se zpoza stolu čísi hlas.

„Jak už jsem říkala, bezprostředně nato ho zadržely CIA a NSA. Jak to tak vypadá, měli by vysvětlit spíš jejich zástupci, proč není ve vazbě.“

„Je vážně dobrá,“ poznamenala Cassiopeia.

„Hodně toho zamlčuje,“ poznamenal Davis.

Z Cassiopeiiných očí vyčetl, co jí blesklo hlavou.

„Já vím,“ připustil. „Sám dělám totéž. Ale měli bychom si všechno nechat ještě nějaký čas pro sebe.“

„Dokdy?“

„Namouduši nevím.“

„Kde je Wyatt teď?“ zeptal se přítomných Daniels.

„Zaútočil na dva muže, které jsme za ním poslali, aby ho vyslechli,“ oznámil představitel CIA. „A uprchl.“

„Chystali jste se podat o něčem z toho všeho hlášení?“ dotázal se prezident.

Žádná odpověď.

„Kdo poslal za Cottonem Malonem policii, když byl v Richmondu?“

„My,“ připustil muž ze CIA. „Zjistili jsme, že si Malone přeposlal na svůj e-mail utajovaný dokument. Otevřel si ho v hotelu v Richmondu. Požádali jsme místní, ať ho zadrží a pošlou nám ho k výslechu.“

„Víckrát už ho neobtěžujte,“ nařídil Daniels. „Paní Carbonellová, máte přímé kontakty na Společenstvo?“

Zavrtěla hlavou. „Člověka, který mi je zprostředkovával, našli včera večer mrtvého v Central Parku a jiného z mých agentů v nedalekém hotelu. Dva další utrpěli vážná zranění.

Zdá se, že proti nim zasáhl operativec Společenstva, kterého se snažili zadržet.“

„Vy jste přišla o čtyři lidi?“ vytřeštil oči představitel CIA.

„Souhlasím, je to tragédie. Rychle jsme ošetřili situaci a zahladili stopy. Po tom operativci pátráme. Najdeme ho.“

„Proč chtěly CIA a NSA Wyatta vyslýchat?“ zeptal se Daniels.

„Taky nás zajímalo, jak se podílel na tom newyorském atentátu,“ odpověděl zástupce CIA.

„Proč?“

Po prezidentově úsečné reakci se znovu rozhostilo ticho.

„Jen se ptám,“ řekl Daniels. „Jak jste vůbec věděli, že je Wyatt v New Yorku?“

Pořád ticho.

Nakonec se ozval představitel NSA. „Sledovali jsme NIA a paní Carbonellovou.“

„Proč?“

„Vlákal je tam, kde je chce mít,“ konstatoval Davis.

„Tohle mi dělá ustavičně. Krůček po krůčku člověka donutí projít cestou, kterou předtím prošel sám. A čeká, až ho dohoníte.“

„Zasahuje

do

soudního

stíhání

Společenstva,“ vysvětloval ředitel NSA. „Všichni to seskupení známe, představuje hrozbu pro národní bezpečnost. Padlo rozhodnutí ho zlikvidovat. NIA a paní Carbonellová nesouhlasily. Zajímalo nás proč. Za daných okolností to působilo jako přehnaná loajalita. Věděli jsme, že Wyatta najala, jen jsme netušili,k čemu všemu dojde.

Kdyby ano, podnikli bychom preventivní opatření.“

„To mě namouduši uklidnilo,“ neskrýval Daniels sarkasmus.

„Když jsme se dozvěděli, že ten člověk na videu je Malone,“ ozval se ředitel CIA, „došlo nám, že se děje něco divného.“

„No dobře, ověříme si, jestli to dobře chápu,“ řekl Daniels. „Kdosi neznámý se mě pokouší sprovodit ze světa.

Je v tom nějak zapleten najatý agent jménem Jonathan Wyatt. Přinejmenším tři zpravodajské agentury věděly, že Wyatt v New Yorku cosi podniká. Dvě už tou dobou vyšetřovaly NIA a její ředitelku. Co Wyatt v New Yorku pohledával, není nikdo z vás ochoten přiznat. Ale ve dvou z vás to vyvolalo natolik silnou zvědavost, že jste ho dali zatknout. Jenže on vám utekl. A co je nejdůležitější, přišli jsme o čtyři agenty.“

Nikdo ani nehlesl.

„Ta vaše parta není pro zemi o nic užitečnější než bradavky pro kance. A co tohle: Kdo z vás poslal včera v noci svoje lidi do Garverova institutu a zavraždil jednoho jeho zaměstnance?“

Žádná odpověď.

„Nikdo se k tomu nepřihlásí? No, vlastně jsem to ani nečekal.“

„Carbonellová tu akci nejspíš podnikla na vlastní pěst,“ podotkla Cassiopeia.

Davis přikývl. „To se zdá nejlogičtější.“

„Chci, abyste všichni věděli, že nezávisle na vás podnikáme vlastní vyšetřování. Jelikož Wyatt vylákal Malonea do New Yorku, musel vědět, co se chystá. A když to věděl on, věděli to i jiní. Proto mluvím o spiknutí.“

„Musíme Wyatta najít,“ prohlásil jeden z přítomných.

„Ředitel FBI,“ poznamenal Davis. „Jediný u stolu, komu se dá věřit. Rovný chlap.“

„Souhlasím, že je to momentálně priorita,“ přisvědčil Daniels. „Co ta dvě palebná zařízení z hotelových pokojů?

Co jste o nich zjistili?“

„Chytrá konstruktérská práce,“ odpověděl ředitel FBI.

„Dobře odvedená. Malone jedno zneškodnil střelbou z druhého, vyzkratoval elektroniku. Obě byla dálkově ovládaná vysílačkou. Nemáme šanci zjistit odkud, ale jejich rádiový přijímač měl dosah necelých pět kilometrů.“

„To je v New Yorku hodně domů,“ konstatoval Daniels.

„Kolik že máme na výběr hotelových pokojů, asi třicet tisíc?“

„Zhruba tak nějak.“

„Jelikož byl Wyatt podle všeho jediný, kdo něco věděl předem,“ pokračoval Daniels, „představuje pro nás nejlepší stopu. Kdyby nic jiného, aspoň poslal na místo atentátu Malonea. To je víc, než o sobě může říct kdokoli z vás.“

„Vede vaše vyšetřování Cotton Malone?“ zeptal se ředitel NSA.

„Záleží na tom?“

„Ne, pane. Jen by mě to zajímalo.“

„Jak jsem řekl: Ať nikdo z vás Malonea neobtěžuje.

Berte to jako rozkaz. Pracuje pro mě. Lidé, kteří včera v noci zavraždili doktora Garyho Voccia, se pokusili zabít i jeho a kupodivu také Wyatta. To znamená, že Wyatt možná není můj nepřítel. Chci zjistit, kdo ten útok nařídil.“

Nikdo nepromluvil.

„Další věc: Stephanie Nelleová před několika dny zmizela.“

„Odkud?“ zeptal se představitel CIA.

„Nevím. Prostě je nezvěstná.“

„Zamýšlíte něco z toho zveřejnit?“ zeptal se kdosi.

„Já nebudu dělat nic.“ Daniels vstal. „Nebudu dělat nic do té doby, dokud vy sami neuděláte, co se od vás čeká, a nedodáte mi nějaké informace, které by měly hlavu a patu.“

Prezident se znovu vynořil v dohledu kamery a zamířil ke dveřím.

Lidé kolem stolu podle etikety vstali.

„Pane prezidente!“

Ředitel NSA.

Daniels se na prahu zastavil.

„V hodnocení naší efektivity se mýlíte,“ řekl ředitel NSA. „Jen mojí agenturou projdou denně téměř dvě miliardy e-mailů, telefonních rozhovorů a jiných prostředků mezinárodní komunikace. Někdo je musí sledovat. Jen tak jsme s to zachytit případné hrozby. Díky tomu jsme pojali podezření ohledně paní Carbonellové a jejích styků se Společenstvem. Poskytujeme zemi životně důležité služby.“

„A kdo zpracovává a třídí ty dvě miliardy vzkazů, které přes vás každý den projdou?“ odsekl Daniels.

Představitel NSA se chystal promluvit, ale Daniels ho zvednutou rukou zarazil. „Nenamáhejte se. Já odpověď znám. Nikdo. Zpracujete jen zlomek. A když tu a tam náhodou na něco narazíte, podobně jako NIA spustíte okamžitě tirádu, jak jste důležití. Je k nevíře, že navzdory všem penězům, lidem a technologiím, které máte k dispozici, dokázala skupinka teroristů posbíraných mezi pastevci v afghánských pustinách narazit s dvěma letadly do Světového obchodního centra a s třetím do Pentagonu. Nebýt statečnosti řadových Američanů, zničilo by další letadlo Bílý dům. Neměli jste ani potuchy, že se k něčemu takovému schyluje.“

„Při vší úctě, pane prezidente, ta urážka mě popuzuje.“

„Při vší úctě, mě zase popuzuje, že vyhazujeme pětasedmdesát miliard ročně, to jsou jen ty peníze, o kterých se ví, na vaši neschopnost. Popuzuje mě, že se ta letadla dostala tak daleko. Popuzuje mě vaše arogance.

Zasloužíme si zpravodajskou komunitu, která vykonává týmovou práci v pravém smyslu toho slova. K čertu, kdybychom takhle vedli druhou světovou válku, prohráli bychom ji na celé čáře. Neměl jsem to původně v plánu, ale než opustím svůj úřad, vyvrátím tenhle prohnilý strom z kořenů. Tak se na to připravte, vážení. Chce ještě někdo něco říct?“

Nikdo nepromluvil.

„Najděte Stephanii Nelleovou,“ rozkázal Daniels.

„Dřív než ty atentátníky?“ padl dotaz.

„Když najdete jedno, určitě najdete i druhé.“

Prezident odkráčel.

Ostatní ještě chvíli zůstali na svých místech a pak se začali rovněž sbírat k odchodu.

„No dobře,“ prohlásil Davis. „Teď je řada na nás.“

55. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Knox se připravoval na střelu, která ho usmrtí. Zbraň byla poměrně malé ráže, kulka mu jistě proletí tělem skrznaskrz.

Ale bude to bolet.

Ten zrádce ho zřejmě udal.

Hale spustil pistoli. „A vy už mi taky nekomplikujte život. Neměl jste se do toho souboje plést.“

Knox vydechl. „Zabitím kapitána Boltona by se vaše problémy nevyřešily.“

Hale odložil pistoli na stůl, zvedl prázdnou sklenici a dolil si whisky. „Řešení našich problémů dorazilo právě před chvilkou. Zavolala mi ředitelka NIA.“

Knox nastražil uši. Carbonellová zase pletichaří. Ale Hale zrovna tak.

„NIA rozluštila šifru. Ví, kam ten parchant Andrew Jackson schoval ty dvě vytržené stránky. Carbonellová mi to místo prozradila.“

„A vy jí věříte?“

„Proč ne?“

„Zatrhla náš pokus o atentát a nasadila nám do firmy špeha.“

Hale přikývl. „Já vím. Ale momentálně chce něco, co od nikoho jiného nedostane.“

„Našeho ubytovaného hosta.“

Hale si dal lok whisky a přitakal. „Poskytnutím té informace mi dává najevo dobrou vůli. Najala si externistu, který pro ty stránky jede. Ale toho ani nenapadne, aby jí je potom předal. Prý si tím je stoprocentně jistá. Chce ho zabít.

Je to zapadlá končina, naskytne se tam spousta šikovných příležitostí. Na oplátku nám samozřejmě nabízí všechno, co se tam najde.“

Vyprávěl Knoxovi o Novém Skotsku a muži jménem Jonathan Wyatt. „Carbonellová mi předala všechny svoje informace o Paw Islandu a pevnosti Dominion.“

„Co nám brání prostě si ty dvě stránky odvézt a Wyatta nechat na pokoji?“

„Nic, pokud se vám Wyatt nebude stavět do cesty. Podle toho, co říkala, ho budete muset zabít hlavně proto. Není prý ten typ, co jen tak vyklidí pole.“

Knoxovi se to, co slyšel, ani trochu nezamlouvalo.

Hale pokynul ke stolu. „Tamhle je Wyattova složka a fotografie. Byl to on, kdo překazil atentát. Myslím, že s ním taky máte nevyrovnaný účet.“

Třeba ano, ale Knox si tím nebyl tak úplně jistý.

„Vezměte si ten spis. Použijte tryskové letadlo. NIA tvrdí, že Wyatt letí komerční linkou z Bostonu, ale nabere prý zdržení kvůli počasí. Dostaňte se tam s předstihem a připravte se na něj.“

Situace se zřejmě zase jednou změnila a Carbonellová se rozhodla věnovat Společenstvu, po čem tolik prahne.

Anebo ne?

„Může to být past.“

„Jsem to ochoten risknout.“

Kdepak, Hale byl ochoten nechat to risknout někoho jiného. Jenže Knox neměl na vybranou. Do Kanady musel.

Jestli se stihne připravit, než Wyatt dorazí, zabije ho snadno.

A bude to další důkaz jeho věrnosti kapitánům, čímž získá čas navíc.

Aspoň že ho ten zrádce neudal.

„Podívejte, Clifforde,“ řekl Hale smířlivě, „kdyby lhala, proč by nám dávala tu informaci?“

„Abychom za ni odvedli špinavou práci. Nedůvěřuje tomu člověku, co ho tam poslala, a tak chce, abychom ho zlikvidovali.“

Stejně jako se Scottem Parrottem.

„Jestli jí to udělá radost, tak proč ne? A pokud lže, pořád ještě máme v rukou Stephanii Nelleovou.“

Knox pochopil podtext.Co můžeme ztratit?Takže mu bylo jasné, co se od něj čeká. „Okamžitě vyrazím na sever.“

„Než odejdete, ještě něco. Bolton měl v jedné věci pravdu. To tajné zařízení v domě Kaiserové, je nejvyšší čas ho odstranit, než si ho někdo všimne. Už ho nepotřebujeme.

Máte někoho, kdo to zvládne?“

Knox přikývl. „Dva lidi, které průběžně zaučuju. Často mi pomáhají. Postarají se o to.“

„Mluvil jsem s Kaiserovou včera nebo předevčírem a zmínila se, že dneska jede na nějakou charitativní akci do Richmondu. To by mohla být šikovná příležitost.“

Hale si znovu lokl.

„Clifforde, ostatní o mém spojení s NIA nevědí nic krom toho mála, co jsem jim prozradil před chvílí. Než tu záležitost úspěšně dotáhneme do konce, víc jim prozrazovat nechci. Žádám vás, aby tohle všechno zůstalo prozatím jen mezi námi. Navzdory tomu, co si o mně myslí, jsem se na ně nevykašlal, i když pánbůh ví, že jsem měl. Je to nevděčná a tupá sebranka. Jenže já beru přísahu a stanovy vážně. Jestli uspějeme, bude to úspěch pro nás všechny.“

Knoxovi to bylo z duše lhostejné, ale předstíral zaujetí.

„Jedno by mě zajímalo: Jak jste věděl, kterou sklenici si vybrat?“

„Proč myslíte, že jsem to věděl?“

„Máte odvahu, ale nejste blázen. Nevyrukoval byste s tou výzvou, kdybyste nevěděl, že vyhrajete.“

„Otec mě naučil jeden takový trik,“ připustil Hale.

„Když se pitím trochu zamíchá, jed se rozvíří a zkalí alkohol.

Trvá to jen okamžik, ale když člověk dává pozor, postřehne to. Než jsem se napil, vždycky jsem sklenicí zakroužil.

Samozřejmě na to není stoprocentní spolehnutí, ale pořád lepší, než pokoušet štěstí.“

„To chce odvahu,“ uznal Knox.

Hale se pro sebe usmál. „To je fakt. Bez ní by to nešlo.“

Wyatt přestupoval na let společnosti Air Canada na Loganově mezinárodním letišti v Bostonu. Přilétl z Richmondu a měl na tranzit něco přes dvě hodiny. Všechny lety nabraly zpoždění kvůli silné bouři a Wyatt přemítal, kdy se dočká toho svého. Cesta do Halifaxu v Novém Skotsku potrvá další dvě hodiny, takže by tam měl přistát někdy v půli odpoledne, tedy pokud nenabere další zpoždění. S trochou štěstí se dostane na Paw Island do pěti.

Zkontroloval si počasí, mělo by tam být přes dvacet stupňů.

Babí léto, teplo a sucho. Když bude potřeba, přenocuje na ostrově a dotáhne tu záležitost do konce zítra. Tak či onak, odjíždět odtamtud bude už s těmi dvěma stránkami v kapse.

Do New Yorku předtím dorazil s plným vybavením -

zábleskovými granáty, zbraněmi a střelivem. Svůj pas ale použít nemohl. Pasažéry aerolinek si státní orgány zkontrolují obyčejným kliknutím počítačovou myší.

Potřeboval novou identitu.

To ho donutilo vyjednávat s Carbonellovou.

Jak mu slíbila, polovinu ztrojnásobeného honoráře už obdržel na svůj účet v Lichtenštejnsku. Hodně peněz, a nezdaněných. Ale také velké riziko. Největší souviselo přímo s Carbonellovou. Rozhněvala ho. Vyburcovala v něm pocity, o nichž si myslel, že je dávno potlačil. Je agent amerických zpravodajských služeb. Vždycky byl a vždycky bude.

Hodně to pro něj znamenalo.

Přestože to Carbonellové zřejmě nedochází.

Hnusil se mu její bezohledný sobecký přístup. Neměla co pohledávat v čele jakékoli zpravodajské agentury. Agenti v terénu potřebují jistotu, že jim nadřízení kryjí záda. Jejich práce je dost riskantní i bez toho, aby si museli dělat hlavu, jestli je šéf zbytečně nevystavuje smrtelnému nebezpečí.

Musí ji zastavit.

A to byl důvod, proč setrvával na bojišti.

Malone? Cesta Kapitána Ameriky skončila v Monticellu.

Vypadl ze hry. S ním si to vyřídí jindy.

Tohle vítězství bude patřit jen jemu, jenom jemu samotnému.

Vybral si komerční let, aby zbytečně nepoutal pozornost.

Jakmile přistanou, půjčí si vůz a odjede osmdesát kilometrů na jih do Mahone Bay. Už si koupil vhodné sportovní oblečení. Všechno ostatní, co bude potřeba, si sežene po příletu. Nové Skotsko je pro tábornické nadšence země zaslíbená, stahují se tam cyklisté, golfisté, pěší turisté, kajakáři, vodáci i pozorovatelé ptactva. Teď v neděli to sice bude kvůli otevírací době trochu náročnější, ale zvládne to.

Bohužel bude muset zůstat beze zbraně. Nepřipadalo v úvahu převážet ji přes hranice. Pročetl si materiály od Carbonellové, hlavně ty, ve kterých se vysvětlovalo poslední slovo kódovaného vzkazu, Dominion. Odkazovalo k pevnosti na jižní straně Paw Islandu.

Leží v troskách, a nejen dnes, byla to ruina už za Jacksonových časů.

Měla pestrou historii.

Za americké revoluce, kdy pevnost obsadila koloniální armáda, tam zahynulo sedmdesát čtyři britských zajatců.

Uvěznili je pod pevností, v komplexu vytesaném do skalního podloží, připomínajícím žalář. Vězni se utopili, když stoupla hladina vody. Tři důstojníky americké armády za tu nehodu postavili před válečný soud: Obvinění znělo, že byli včas upozorněni, že se podzemní prostory ocitnou pod vodou, ale varování ignorovali. Nakonec byli zproštěni viny, protože svědectví, že o nebezpečí věděli, byla přinejmenším sporná.

Wyatt s těmi důstojníky soucítil.

Prostě jen konali svou povinnost. Byla válka a na velitelství to měli daleko. Tehdy neměli to štěstí, aby se mohli domlouvat pomocí komunikace v reálném čase.

Museli se rozhodovat sami a na místě. A potom, po měsících, zničehonic někdo vyrukuje s kritikou. Na rozdíl od něj sice unikli trestu, ale bylo mu jasné, že pokud pomýšleli na další vojenskou kariéru, veškeré jejich naděje procesem zhasly.

Stejně jako ty jeho.

To, co se přihodilo v pevnosti Dominion, zůstalo bolavým místem americko-britských vztahů až do války z roku 1812, kdy si oba národy konečně vyřešily vzájemné spory. Wyatt by rád věděl, jestli mezi oním tragickým incidentem a počínáním Andrewa Jacksona o šedesát let později existuje nějaká spojitost.

Jackson si pevnost schválně vybral.

Proč?

Znovu si prostudoval Jacksonův dopis Společenstvu a vzkaz ukrytý za šifrou. Pětice symbolů pořád zůstávala záhadou.

??:X?

Carbonellová ohledně nich nevypátrala vůbec nic. Její rada? Zabývejte se jimi, až přistanete v Kanadě.

Znovu ho ujistila, že tahle mise zůstane jen mezi nimi dvěma. Jenže jak ji znal, dávala lžím přednost před pravdou dokonce i tehdy, když to nebylo nutné.

Tohle byl každopádně konec cesty.

Jestli mu zalhala, třeba i v nějaké maličkosti…

Zabije ji.

56. kapitola

BÍLÝ DŮM

Cassiopeia seděla v Oválné pracovně na čalouněné pohovce, Edwin Davis vedle ní. Kdysi už tu byla a od té doby se toho moc nezměnilo. Jednu stěnu pořád zdobily obrazy Normana Rockwella. Nad krbem visel tentýž portrét George Washingtona. Na římse trůnila převislá molice se zelenobílými lístky, podle Davise prý tradice z dob Kennedyho administrativy. U krbu po stranách stály dvě židle s vysokými opěradly; uspořádání dobře známé z fotografií, kde nalevo sedává prezident a napravo hostující hlava jiného státu. Davis Cassiopeii vysvětlil, že se s tím začalo za Franklina Roosevelta, když jeho hosty raději usazovali, aby nebyl tolik znát prezidentův hendikep.

Otevřely se dveře a vešel Daniels.

Sedl si na židli u krbu.

„Každou chvíli sem vtrhne žurnalistická smečka. Musím se nechat vyfotografovat s novým finským velvyslancem.

Když jde jen o fotografování, neměli by klást otázky, ale budou. Zajímá je jen jedno jediné, a potřebují si udržet zájem veřejnosti.“

Cassiopeii neuniklo jeho podráždění.

„Ten atentát nějakou dobu zůstane tématem číslo jedna,“ pokračoval. „Jenže kdybychom do médií pustili pravdu, stejně by nám nikdo nevěřil. Co si vy dva myslíte o té naší roztomilé sešlosti?“

„Měla by s nimi pořádně zamávat,“ usmál se Davis.

„Lezou mi krkem,“ povzdechl si Daniels. „Slyšeli jste toho arogantního zmetka z NSA, když jsem odcházel?“

„Carbonellová je třída,“ musel uznat Davis. „Umí se ovládat.“

„A je sebevědomá, až to není hezké. Moc si troufá.

Potřebujeme zatnout tipec hlavně jí, o tom není sporu. V

Kmotrovi-tu knihu i film mám hrozně rád, don Corleone učí Michaela, že ten, kdo člověku vnucuje pomoc, se ho chystá zradit. Já vím, já vím, je to jen fikce. Ale autor měl pravdu.“

„Proč jste jim vykládal o Stephanii?“ zeptala se Cassiopeia.

„Nemůže to uškodit. Aspoň vědí, že by se mi zavděčili, kdyby ji našli. Většina by to asi ochotně udělala. Třeba mě někdo z nich mile překvapí a opravdu hne prstem. Je už Cotton na cestě?“

Davis mu vysvětlil, že se let Tajné služby opozdil kvůli počasí, a dodal: „Nemáme tušení, kdy a jak se tam dopraví Wyatt.“

„Ale pojede tam,“ prohlásil s jistotou Daniels. „Zjistili jste o té lokalitě něco?“

Davis přikývl. „V Národním archívu je uložen dopis od obyvatel Cumberlandu v Novém Skotsku, který poslali Georgi Washingtonovi. Vyjádřili v něm sympatie k americké revoluci a boji s Brity a v podstatě vyzvali Washingtona a koloniální armádu, ať do Nového Skotska podniknou invazi. Chtěli vypálit Halifax a tak Britům vpadnout do zad. Tehdy jsme sice jejich nabídky nevyužili, ale několik strategických bodů jsme přece jen obsadili.

Patřila mezi ně i pevnost Dominion. Chránila nám bok a bránila britským lodím vplout do Mahone Bay, zatímco jsme útočili na Montreal a Quebec. Když nás Britové u Quebecu porazili, z pevnosti jsme se stáhli a vypálili ji.

Jackson byl voják, určitě o ní věděl a jaktěživ by pro ni nepoužil britské jméno Wildwood.“

Cassiopeia poslouchala, jak Davis vypráví o čtyřiasedmdesáti britských vojácích, kteří v pevnosti ovládané Američany za pochybných okolností zahynuli.

Koloniální důstojníci, kteří tam veleli, byli postaveni před válečný soud, ale všechny je zprostili viny. Po revoluci Kanada přestala být vojenským cílem a stala se útočištěm pirátů a korzárů. Nové Skotsko přilákalo z nově utvořených Spojených států 30 000 britských loajalistů, z čehož desetinu představovali uprchlí otroci.

„Za války roku 1812 jsme se znovu pokusili Kanadu získat,“ doplnil Davis, „ale znovu jsme neuspěli.“

„A co bychom si s ní asi tak počali?“ zavrtěl hlavou Daniels. „Tehdy si neviděli ani na špičku nosu. Stejně jako ti naši kohoutci z konferenční místnosti. Při takovémhle politikaření jde leda o vlastní přežití. Co jste zjistili o těch pěti symbolech ze vzkazu?“

Davis zvedl papíry, které měl položené na klíně. „Svěřil jsem pátrání našim lidem z oddělení národní bezpečnosti, kterým se dá důvěřovat. Nic jednoznačného neobjevili. Ale jedna pracovnice je zapálená fanynka konspiračních teorií.

Horuje pro New Age a podobné věci a ty symboly poznala.“

Podal Cassiopeii a prezidentovi list papíru.

„Tenhle kámen se prý našel v jámě pokladů na Oak Islandu v hloubce dvaceti sedmi metrů. Když na tu kamennou desku narazili, doufali, že vedle ní nebo pod ní bude něco cenného. Bohužel nebylo.“

„Co ten nápis znamená?“ zeptal se prezident.

„Je to obyčejná transpoziční šifra.“

Davis jim podal další papír.

„Údajně tam stojíO čtyřicet stop níž jsou zakopány dva milióny liber.“ Davis udělal pauzu. „Je tu ovšem drobný problém. Ten kámen žádný z našich současníků neviděl na vlastní oči. Vlastně se ani neví, jestli vůbec někdy existoval.

Ale zmiňuje se o něm každá kniha o Oak Islandu, a že jich je pěkná řádka.“

Objasnil původ té pověsti.

Kamennou desku údajně vydolovala jedna ze skupin, které na ostrově kopaly, někdy kolem roku 1805. Místní občan jménem John Smith ji později použil jako dekoraci doma v krbu. Tam zůstala skoro padesát let, až do Smithovy smrti. Potom zmizela.

„Tak jak víme, jak vypadala?“ pozastavil se Daniels.

„Dobrá otázka. A neexistuje na ni uspokojivá odpověď.

Obrázek, který držíte v rukou, se prostě vyskytuje ve všech knihách o ostrově.“

„Kdo ten nápis rozšifroval?“

„To se taky neví. Koluje o tom řada historek.“

Daniels se s oběma papíry v ruce vsedě opřel. „Kámen, který nikdy nikdo neviděl, přeložený kýmsi, koho neznáme, a přesto Andrew Jackson použil skoro stejné symboly, aby ukryl dvě chybějící stránky z kongresových záznamů?“

„Není to nemožné,“ namítl Davis. „Jacksonovi se mohly historky o Oak Islandu donést. Roku 1835 kutali hledači pokladů na ostrově už spoustu let. Záliv Mahone Bay navíc sloužil jako pirátské doupě. Třeba si Jackson při výběru místa neodpustil trochu ironie.“

„Jste nějaká zamlklá,“ ohlédl se Daniels po Cassiopeii.

„Měli bychom si promluvit s vaší paní.“

„Už se nemůžete dočkat, až využijete toho telefonního odposlechu?“

„Nemůžu se dočkat, až najdu Stephanii.“

„Máme

dům

Kaiserové

pod

dohledem

videokamer,“ poznamenal Davis. „Před rozbřeskem jsme tam poslali dva agenty, aby je namontovali.“

„Potřebujeme podstrčit vzkaz Haleovi,“ stála si na svém.

„A musí být dost pádný na to, aby ho vylákal z nory.“

Prezident chápal, jak je to důležité. „Já vím. Ale jedno mi leží v hlavě: Opravdu se mě ti zatracení piráti snažili zabít?“

„Je to možné,“ potvrdil Davis.

„To, co jsem říkal té partičce před chvílí, jsem myslel naprosto vážně,“ zdůraznil Daniels. „Se všemi zatočíme.“

Jenže Cassiopeia si uvědomovala Danielsovo dilema.

Nepřipadalo v úvahu nechat boj se zpravodajci rozhořet na očích veřejnosti. Neprospělo by to Bílému domu, zpravodajské komunitě ani zemi. Všechno musí proběhnout tajně. Předpokládala, že právě proto zapojili do akce ji a Cottona. Jen ona a Davis ovšem věděli, jaké informace se dostaly do rukou Quentinu Haleovi. Souhlasila s Davisem: Momentálně nebyla vhodná chvíle s těmihle záležitostmi začínat.

„Cotton musí najít ty ztracené stránky,“ řekl Daniels.

„Vždyť na tom nijak zvlášť nezáleží,“ oponovala mu.

„Můžeme Haleovi pomocí toho odposlechu podsunout, co chceme. Můžeme ho přesvědčit, že ty dokumenty už máme.“

„Stephanii by to pomohlo,“ připustil Daniels. „Pokud ji ovšem zadržují ti piráti.“

„Víte přece, že za jejím únosem může být Carbonellová…,“ začala Cassiopeia.

Zarazil ji zvednutou dlaní. „Vím. A už jsem jasně zdůraznil, že je pro mě Stephaniin život důležitý. Jestli v tom Carbonellová a Společenstvo jedou spolu, jak si zřejmě všichni myslí, tak ten vzkaz dorazí na správnou adresu.

Doufejme, že ho pochopí.“

S tím souhlasila.

„Pauline je ve své kanceláři,“ řekl Daniels. „Brzy musí odejít za nějakými společenskými povinnostmi. Požádal jsem ji, aby počkala a promluvila si s vámi.“

Davis vstal. Cassiopeia také.

Prezident sklopil oči k podlaze. Vypadal zasmušile.

„Najděte Stephanii,“ požádal. „Udělejte pro to všechno, co se dá. Lžete, podvádějte, kraďte. Je mi to jedno. Hlavně ji najděte.“

Cassiopeia a Edwin Davis vešli do kanceláře první dámy.

Pauline Danielsová na ně čekala za dekorativním psacím stolem ve francouzském stylu. Vstala a srdečně se s nimi přivítala. Posadili se na židle rozestavěné před stolem a dveře kanceláře zaklaply.

Cassiopeia měla pocit, že je tu jaksi navíc, ale ujala se slova.

„Dnes večer bychom z vašeho telefonu potřebovali uskutečnit zinscenovaný rozhovor. Dozvěděla jsem se, že paní Kaiserová bude do půl deváté pryč, na nějaké společenské akci. Než se vrátí, připravím pro vás scénář.

Zapamatujte si z něj to podstatné a pak to přetlumočte vlastními slovy. Edwin tu zůstane s vámi. Já budu na druhém konci linky.“

První dáma pohlédla na Davise. „Strašně mě to mrzí.

Netušila jsem, že k něčemu takovému dojde.“

„Není to tvoje vina.“

„Danny si myslí, že jsem ho zradila.“

„Řekl ti to?“ zeptal se jí Davis.

„Ne. Vlastně mi neřekl ani slovo. A to mluvilo za všechno.“ Potřásla hlavou. „Málem jsem ho připravila o život.“

„Na tohle nemáme čas,“ uťala debatu Cassiopeia.

„Vy k nám nechováte příliš sympatií, že?“

„V sázce je lidský život.“

První dáma přikývla. „Slyšela jsem. Stephanie Nelleová.

Znáte ji?“

„Je to moje přítelkyně.“

„Pořád tomu nemůžu věřit. Se Shirley jsme se bavily o hodně věcech. Ale já nejsem ani zdaleka zasvěcena do všeho, co se děje v Bílém domě. Už jste asi pochopila, že s prezidentem žijeme vedle sebe, ne spolu. O cestě do New Yorku se mi zmínil jen mezi řečí. Nepřikládala jsem tomu žádnou váhu. Kratičká návštěva na skok, o které se má do posledního dne pomlčet.“

Cassiopeia postřehla v jejím hlase prosebný tón.

„Zachovala jsem se hloupě,“ povzdechla si Pauline.

Cassiopeii se dralo na jazyk přitakání, ale radši mlčela a Davis zrovna tak.

„Edwin vám určitě zdůraznil, že mezi námi nedošlo k ničemu nepatřičnému.“

„Ano, opakovaně.“

Pauline se slabě pousmála. „Moc vás neznám, paní Vittová, ale v podobné situaci jsem se nikdy dříve neocitla.

Nevím si rady.“

„Vsaďte na pravdu. O všem.“

Cassiopeia počkala, až jim oběma dojde, jak to myslí.

„Asi je načase, abychom si s Dannym promluvili o Mary.

Odkládali jsme to příliš dlouho.“

„Souhlasím. Jenže momentálně jsou v nebezpečí dva lidé, které mám ráda, a potřebujeme vaši pomoc.“ Cassiopeia vstala. „Vracím se do Fredericksburgu. Zavolám Edwinovi kolem sedmé a předám mu ten scénář.“

Vykročila ke dveřím, ale vpůli cesty se zastavila a ohlédla. Byla tu ještě jedna věc, kterou by si první dáma a Davis měli pořádně uvědomit.

„Od vašeho manžela jsem kdysi slyšela jedno takové úsloví: ,Nesekej psovi ocas po kouskách. Když už má výt, utni mu ho jednou ranou.’ Doporučovala bych vám, abyste se tou radou řídili.“

57. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale poslouchal otcovo vyprávění. I tentokrát se týkalo věcí, o nichž od něj do té doby neslyšel ani slovo.

„James Garfield byl jediný aktivní člen Sněmovny reprezentantů, kterého kdy zvolili prezidentem. Než přesídlil do Bílého domu, zasedal v Kongresu osmnáct let.“

Otec už mu pověděl o zavraždění Lincolna a McKinleyho, ale dosud se nikdy nezmínil o tom, ke kterému došlo mezitím.

„Garfield býval generálem. Vzdal se funkce v armádě roku 1863, uprostřed občanské války, poté co byl zvolen do Kongresu. Právě on nejvíc tlačil na Lincolna, aby nás postavil před soud. Nenáviděl Společenstvo a všechno, co jsme dělali. Zvláštní, sám byl taky spíš jestřáb než holubice.“

„Ale my pomáhali i Jihu, ne?“

Otec přikývl. „To ano. Copak jsme mohli Jih opustit?“

Rozkašlal se. To se mu poslední dobou stávalo čím dál častěji. Táhlo mu na osmdesátku a šedesát let těžkého kouření a pití si konečně vybralo svou daň. Ztrácel se před očima. Už sepsal poslední vůli, dal ji zkontrolovat právníkům a seznámil s ní děti. Všechny je velkoryse zaopatřil, jak se na haleovského patriarchu sluší. Quentin se ovšem stal příjemcem dodatečného, soukromého odkazu, jehož se v rodině dostávalo pouze hlavnímu dědici.

Členství ve Společenstvu.

Patřil k němu dům a pozemek v Bathu.

„Po Lincolnově smrti zachvátil zemi chaos,“ pokračoval otec. „Politické frakce se do sebe zakously a neponechávaly sebemenší prostor pro dohodu. Andrew Johnson, který nastoupil po Lincolnovi, mezi nimi uvízl a musel dokonce čelit impeachmentu, procesu obžaloby s cílem odvolat ho z funkce. Federální vládu po desítky let ničila korupce a skandály. A v té době do Bílého domu přišel Garfield. Roku 1880 ho jako kompromisního kandidáta nominovali republikáni. Na jejich předvolebním stranickém sjezdu prošel hlasováním na šestatřicátý pokus.“

Otec potřásl hlavou.

„K naší smůle. Ve všeobecných volbách jsme proti němu bojovali. Stálo nás to spoustu času i peněz. Za demokraty kandidoval Winfield Hancock a vyhrál ve všech státech na jih od MasonovyDixonovy linie. Garfield měl navrch na severu a na Středozápadě. Onoho listopadu bylo ve volbách odevzdáno devět miliónů hlasů a Garfield Hancocka porazil o pouhých 1898. Byl to nejtěsnější rozdíl v celé naší historii.

Oba dva získali devatenáct států, ale Garfieldovi ty jeho vynesly 59 voličských hlasů navíc, takže celkově vyhrál.“

A otec se pustil do vyprávění, co se dělo poté.

Garfield složil přísahu 4. března 1881 a okamžitě zahájil proti Společenstvu vyšetřování. Byl rozhodnut dostat před soud všechny čtyři kapitány, kteří byli šestnáct let po občanské válce stále ještě naživu. Ustavil zvláštní vojenský soud a dohlédl na výběr porotců. Kapitáni od něj nic jiného ani nečekali a využili mezidobí od voleb do inaugurace k přípravám. Najali si Charlese Guiteaua, vyšinutého právníka z Illinois, který sám sebe přesvědčil, že Garfield zvítězil výlučně jeho zásluhou. Po inauguraci se dožadoval pozice ve vládě, ale byl vytrvale odmítán. Měsíce bloumal střídavě po Bílém domě a ministerstvu zahraničí a domáhal se své odměny. Dotíral tolik, že ho odtamtud vykázali. Nakonec si vzal do hlavy, že mu Bůh nařídil prezidenta zabít. Jakmile dostal od Společenstva peníze, koupil si revolver Webley British Bulldog ráže .44 se slonovinovou pažbou, protože usoudil, že taková zbraň se po atentátu bude hezky vyjímat jako muzejní exponát.

Celý červen 1881 Garfielda tajně sledoval.

„Prezidenti tenkrát nemívali ochranku,“ podotkl otec.

„Chodili normálně mezi lidmi jako kdokoli jiný. Používali veřejnou dopravu. Je to k nevíře, vzhledem k tomu, že tehdy už jeden zahynul rukou vraha. Ale bývaly to ještě doby nevinnosti.“

2. července 1881 Guiteau na washingtonském nádraží konečně zaútočil a zasáhl Garfielda dvěma výstřely. Na vlastní oči to viděli dva Garfieldovi synové, státní tajemník James Blaine a ministr války Robert Todd Lincoln.

Jedna kulka škrábla Garfielda do ramene, ale druhá se mu zaryla těsně vedle páteře.

„Ten pitomec střílel zblízka a měl ho dokonale na mušce, a přesto ho nezabil,“ poznamenal otec. „Garfield zemřel až po jedenácti týdnech. Devět měsíců nato Guiteaua pověsili.“

Hale se nad tím dalším úspěchem Společenstva usmíval.

Bylo to odvážné a brilantní.

Guiteau představoval perfektní volbu. Během procesu citoval z hrdinských eposů a zpíval písničku „John Brown“.

Dožadoval se právních rad od obecenstva a nadiktoval listuNew York Heraldsvůj životopis. I kdyby někoho obvinil z navádění, nikdo by mu nevěřil.

Haleův otec zemřel tři měsíce poté, co synovi pověděl o Garfieldově zavraždění. Jeho pohřeb byl velkolepý. Sešla se celá firma. Hale byl okamžitě uveden do funkce kapitána.

To bylo před třiceti lety.

O jeho otci se dodnes mluvilo s úctou. A on sám se nyní chystal k tomu, co se otci nikdy nepodařilo.

Nalézt spásu Společenstva.

Z myšlenek ho vytrhlo zaklepání.

Zvedl oči a ze židle, kde seděl, uviděl svého tajemníka.

„Máte ji na lince, pane,“ řekl tajemník.

Hale sáhl po sluchátku. Pevnou linku měl zabezpečenou, kontrolovali ji každý den.

„Copak je, Andreo?“

„Wyatta zdrželo počasí v Bostonu. Letadlo se muselo vrátit k odletové bráně. Prý by mělo odstartovat během dvou hodin. Váš muž zřejmě už odjel, že?“

„Už je pryč.“

„Měl by tam dorazit dřív, i když má před sebou delší let.

Ať jede do pevnosti a počká tam. Jak vidíte, Quentine, snažím se spolupracovat.“

„Je to pro vás nový zážitek?“

Carbonellová se zasmála.

„Knox tu záležitost vyřídí,“ ujistil ji. „Je dobrý. Ale něco bych opravdu potřeboval vědět: Máte u nás ještě jednoho špeha?“

„Co kdybych vám na to odpověděla, až uvidíme, jak se vašemu kormidelníkovi povede?“

„Dobře. Počkáme. Mělo by to trvat nanejvýš pár hodin.

Pak budu očekávat odpověď.“

„Předpokládám správně, Quentine, že jakmile budete mít ty dvě chybějící stránky, které potvrdí platnost vašich korzárských patentů, postaráte se o tu druhou záležitost, o které jsme spolu mluvili?“

O zabití Stephanie Nelleové.

„Propustit ji nesmíte,“ naléhala Carbonellová.

Ne, to skutečně nesmí. Ale Carbonellová není jediná, kdo umí tuhle hru hrát.

„Co kdybych vám odpověděl, až odpovíte vy mně?“

Wyattova netrpělivost rostla. Nad bostonským letištěm se rozpršelo a pracovník aerolinií u brány ohlásil, že se začne létat, až se počasí zlepší, snad během hodiny. Pro Wyatta to znamenalo, že se na ostrov dostane až krátce před setměním.

Nevadí. Když tam obsah skrýše čekal 175 let, počká pár hodin navíc.

V kapse mu zavibroval mobil. Znovu si ho zapnul, hned jak se vrátili zpátky do terminálu. Byl to přístroj s předplacenou kartou, koupil si ho včera v New Yorku. Číslo měla jediná osoba.

„Dozvěděla jsem se, že máte psí počasí,“ řekla Carbonellová.

„Stojí za starou bačkoru.“

„Zrovna jsem se vrátila z Bílého domu. Prezident o vás ví.“

Žádný div, když si ho Malone všiml.

„Naštěstí odlétám pod cizím jménem,“ zatáhl hlavu do ramen a ztlumil hlas, aby se poloprázdnou halou tolik nerozléhal.

„CIA, NSA, ani jedna agentura nic netuší,“ pokračovala.

„Malone kopii řešení ze svého e-mailu smazal a dánský server si neuchovává zálohy. Malone ovšem nemá ten šifrovací disk.“

„Slepujete kousky?“

„Proč bych měla? Mám přece vás.“

„A proč mi tedy voláte?“

„Říkala jsem si, že vzhledem k tomu počasí by vás možná zajímalo, jak si stojíte. Přestože Bílý dům už zahájil vyšetřování atentátu, pořád máte volnou dráhu až k cílové čáře.“

To jí tak akorát uvěří. Tak snadné to nebývá.

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Dotáhněte to do vítězného konce.“

Odmáčkl hovor.

58. kapitola

HALIFAX, NOVÉ SKOTSKO, 16:10

Malone vjel do městečka Mahone Bay. Podle nápisu na uvítací ceduli bylo založeno roku 1754. Uhnízdilo se ve stejnojmenném zálivu a bylo protkané spletí křivolakých uliček lemovaných domy z viktoriánské éry. Hlídku nad ním držely tři špičaté kostelní věže. Nábřeží bylo obsypané plachetnicemi a čluny. V příjemně chladném vzduchu se nad ním vznášel jemný opar, jímž prorážely slábnoucí paprsky pozdně odpoledního slunce.

Než letadlo přistálo o několik kilometrů jižněji, přelétalo nad zálivem a Malone si ho obhlédl. Našel Paw Island a z ptačí perspektivy ho prozkoumal. Byl to tmavý skalní masív, místy zarostlý trávou, duby a smrky. Pobřeží vévodily vápencové útesy, na nichž se tyčily ruiny pevnosti. Na jižním okraji si povšiml několika zátok, kde by se dalo přistát s člunem, a viděl i ptáky. Nad zchátralými zdmi, skalami a stromy se jich hemžily tisíce. Terejů, racků, rybáků a alkounů tam poletovalo tolik, že přes ně místy nebylo vidět zem.

Zaparkoval v centru městečka, kde se k sobě tísnily obchody, umělecké galerie a kavárny. Potěšilo ho, že mají většinou otevřeno, i když je neděle a schyluje se k večeru.

Zahlédl pekařství a trh s ovocem a řekl si, že tam před další cestou zaskočí. Radši se nají. Neměl potuchy, jak dlouho se na ostrově zdrží.

Domy nad zálivem chránila před vytrvalým příbojem hráz z balvanů. K pronajmutí se tam nabízely kajaky, motorové čluny i malé plachetnice. Rozhodl se pro rychlý, pevný a silný motorový člun. K Paw Islandu to měl skoro deset kilometrů.

Taky by se mu hodil nějaký místní znalec.

A tak se rozhodl, že než vypluje, trochu se na pevnost povyptává.

Cassiopeia si nacpala špinavé oblečení do tašky přes rameno. Na plánovaný víkend v New Yorku si toho s sebou moc nepřivezla. Davis jí teď nabídl, ať si odpočine v takzvané Modré komnatě v prvním patře Bílého domu.

Ukázalo se, že je to ložnice se samostatnou koupelnou, takže se mohla osprchovat. Zatímco se myla a podřimovala -

dolehlo na ni nevyspání -, personál jí vypral šaty. Nemusela zpátky do Fredericksburgu pospíchat. Shirley Kaiserová se vrátí domů nejdřív za čtyři hodiny. Kladli jí na srdce, ať nedělá nic neobvyklého. Ať se ve společnosti zdrží stejně dlouho jako jindy a chová se jako normálně.

Na dveře ložnice někdo zlehka zaklepal a Cassiopeia došla otevřít.

Na prahu spatřila Dannyho Danielse.

Okamžitě přešla do střehu.

„Musím s vámi mluvit,“ řekl tiše.

Vešel a posadil se na dvojpostel. „Mám tuhle místnost odjakživa rád. Tady se vzpamatovávala Mary Lincolnová ze šoku po zavraždění Abeho. Odmítla si jít lehnout do jejich společné ložnice dole. Reagan to tu používal jako tělocvičnu.

Ostatní prezidenti tu nechávali bydlet svoje malé děti.“

Čekala, až z něj vypadne, proč přišel.

„Moje žena mě zradila, viďte?“

Ta otázka ji zaskočila. „Jak to myslíte?“

„Sledoval jsem Edwina, když mi vyprávěl o té záležitosti s Shirley. Je přesvědčený, že Pauline neměla špatné úmysly.“ Chvilku mlčel. „Jenže mně to vrtá hlavou.“

Nenapadalo ji, jak na tu poznámku reagovat.

„Řekl vám Edwin o Mary?“

Přikývla.

„Požádal jsem ho o to. Já sám o ní nemluvím. Nedokážu to. Chápete mě, viďte?“

„Proč mi to všechno povídáte?“

„Protože nemám nikoho jiného.“

„Měl byste to povědět manželce.“

Daniels měl v očích nepřítomný pohled. „Bojím se, že my dva už si toho nemáme moc co říct. Náš čas přišel a pominul.“

„Milujete ji?“

„Už ne.“

Vzalo jí dech, že to připustil.

„Už dlouho ne. Necítím vůči ní žádnou zášť, nenávist ani zlobu. Prostě vůbec nic.“

Svým plochým tónem ji znervózňoval. Byla zvyklá, že mluví zvučně a výrazně.

„Ví o tom?“

„Jak by nevěděla?“

„Proč mi to všechno povídáte?“ zopakovala.

„Protože jediná další bytost, se kterou bych o tom mohl mluvit, je v úzkých a potřebuje vaši pomoc.“

„Stephanie?“

Daniels přikývl. „Loni o Vánocích, po tom všem, co se seběhlo kolem Cottonova otce, jsme se spolu začali víc stýkat. Je to výjimečná žena a život se s ní nemazlil.“

Cassiopeia znávala Stephaniina zesnulého manžela a před pár lety byla v Languedocu u toho, když se ta tragická záležitost konečně vyjasnila.

„Vyprávěla mi o svém manželovi a synovi. Asi chtěla, abych se jí svěřil s Mary, jenže já to nedokázal.“

Prezidentovi přelétla tváří bolest.

„Stephanie se do toho vyšetřování pustila kvůli mně. A teď zmizela. Musíme ji najít. Všechno ve mně volá, abych na tu pirátskou usedlost v Bathu poslal stovku agentů FBI.

Možná tam je. Ale vím, že by to bylo bláznovství. Váš plán je lepší.“

„Máte se Stephanií… vztah?“

Doufala, že ho tou otázkou neurazí, ale zeptat se musela.

Zvlášť vzhledem k tomu, co už věděla.

„Vůbec ne. Pochybuji, že by o našich rozhovorech někdy uvažovala takhle. Ale dělalo mi radost, že mi naslouchá.

Stephanie si vás ohromně váží. Nemám ponětí, jestli víte, jak moc. Proto jsem souhlasil s Edwinem. Potřebujeme vásoba dva.“

Na okamžik mezi nimi zavládlo napjaté ticho.

„Stephanie mi řekla, že jste se s Cottonem dali dohromady. Je to pravda?“

Byl to divný pocit, mluvit o takových věcech s prezidentem Spojených států. „Už to tak vypadá.“

„Je to dobrý chlap.“

Když už se řeč stočila tím směrem, zeptala se: „Co myslíte, že se stane v Novém Skotsku?“

„Sejdou se tam Cotton a Wyatt. Ještě se uvidí, jestli se ukáže i někdo ze Společenstva. Pokud se s nimi Carbonellová paktuje, je to víc než jisté. Ale Cotton je klasa.

Zvládne to.“ Daniels vstal z postele. „Necháte si poradit od starého trouby?“

„Samozřejmě. A nejste žádný trouba.“

„Ale ano, jsem hlupák nad hlupáky. Chci vám říct tohle: Jděte za svým srdcem. Málokdy člověka zavede na scestí.

To přemýšlení nás často zatáhne do maléru, ne srdce.“

59. kapitola

MAHONE BAY

Malone si pronajal třímetrový motorový člun s konstrukcí ve tvaru V, přívěsným motorem a dvěma zásobními palivovými nádržemi. Pomalu táhlo na pátou odpoledne. Kvůli počasí ve Washingtonu se zpozdil, ale doufal, že Wyatt také. Ujistili ho, že se kvůli bouřce nelétalo na celém východním pobřeží.

Zašel si do pekárny a na tržiště. K vybavení člunu patřila silná baterka s náhradními bateriemi. Teď už bylo nad slunce jasnější, že bude muset na Paw Islandu přespat.

Naštěstí byl ozbrojen, těžil z výhody, že přicestoval letounem Tajné služby s oficiálním souhlasem kanadských úřadů. Nikdo se ho na nic nevyptával. Jestli Wyatt přiletěl obyčejnou linkou nebo charterovým letem, s takovým přepychem počítat nemůže: celníci prošmejdí jak letadlo, tak zavazadla.

Před odjezdem z městečka se rozhodl nakouknout do knihkupectví, o které náhodou zavadil pohledem. Když ještě pracoval pro Stephanii Nelleovou na ministerstvu spravedlnosti, po skončení každého úkolu vždycky do nějakého zašel, ať byl zrovna na kterémkoli konci světa.

Tenhle obchůdek se nacházel v domě z překládaných prken natřeném pestrými barvami a oživovaly ho námořní motivy - mapy, uzly, dokonce i příďová figurína. Regály přetékaly knihami o zálivu, okolních městech a Oak Islandu. Davis Malonea upozornil na možnou souvislost mezi pěti symboly v Jacksonově vzkazu a záhadnou kamennou deskou, kterou našli hledači pokladů v sedmadvacetimetrové hloubce na Oak Islandu, a tak Malone vyhledal v jedné knize její vyobrazení a ukázal je ženě za pultem. Byla už postarší. Na hnědých vlasech měla rezavý melír.

„Ten kámen s tím nápisem… Kde je k vidění?“ zeptal se jí.

„Kousek odtud. Je to replika originálu, vystavují ho tam.

Přijel jste kvůli Oak Islandu?“

„Vlastně ani ne. Mám dojem, že jediný poklad široko daleko tu jsou peníze, které se dají vyždímat z turistů.“

S tím se nedalo dost dobře polemizovat.

„Ty symboly jsou neobvyklé. Existuje nějaké vysvětlení, odkud se vzaly?“

„Najdete je na několika ostrovech v zálivu.“

To byla novinka.

„Jsou tady v okolí běžné. Vytesané do skal, vyřezané do stromů. Nikdo ovšem nemá ponětí odkdy.“

Pochopil, co mu tím naznačuje. Co vzniklo dřív, kamenná deska z Oak Islandu, kterou vlastně nikdo na vlastní oči neviděl, nebo ostatní symboly? Davis mu řekl, že ten kámen se údajně našel roku 1805, takže pokud opravdu existoval, symboly na jiných místech se mohly objevit až dodatečně. Malone si vzpomněl na Rennes-le-Château ve Francii a záhadu spjatou s tím místem, kterou skoro od nuly vytvořil místní hoteliér, aby mu šly lépe obchody.

„Vyskytují se ty symboly i na Paw Islandu?“ zeptal se.

Prodavačka přisvědčila. „Několik je jich porůznu roztroušených kolem pevnosti.“

„Přelétal jsem nad ním cestou sem. Žije tam spousta ptactva.“

„To vám tedy řeknu, a návštěvníky nemají rádi. Máte tam namířeno?“

Malone zaklapl knihu. „Ještě nevím. Říkal jsem si, že si vyrazím na člunu a tak trochu se porozhlédnu po zálivu.“

„Na Paw se nesmí,“ upozornila ho. „Je to přírodní rezervace. Musel byste si sehnat povolení.“

„Když se tam tedy nedostanu, máte o něm aspoň nějaké knížky?“

Ukázala na polici naproti. „Dvě nebo tři. Obrázkové, hlavně o pevnosti. Kvůli čemu jste přijel?“ Prohlížela si ho s podezíravým výrazem. „Jste jeden z těch pozorovatelů ptáků, viďte? Jezdí nám jich sem mraky. Paw Island je pro ně jako Disneyland.“

Usmál se. „Přiznávám se. Jak velký průšvih budu mít, když si tam zajedu?“

„Průšvih jako hrom. A pobřežní stráž tam patroluje v jednom kuse.“

„Nevěděla byste, kde na ostrově najdu ty symboly?“

„Vy asi chcete skončit v kriminále.“

„Risknu to.“ Podal jí tři sta dolarů. „Moc stojím o odpověď na svoji otázku.“

Vzala si od něj peníze a podala mu vizitku obchodu.

„O těch symbolech vám povím. A krom toho znám šikovného právníka. Až vás zavřou, budete ho potřebovat.“

Wyatt se prodíral mezi stromy na Paw Islandu. Schoval člun na severním břehu a teď mířil na jih.

Po řadě zpoždění konečně přiletěl do Halifaxu. Najal si auto a dojel do Chesteru, malebného města rozloženého na severním okraji Mahone Bay, v jehož dvou přístavech se to jen hemžilo drahými plachetnicemi a jachtami. Dalším důkazem zdejšího bohatství byly barevné, pečlivě udržované domky z překládaných prken přilepené k útesům. Ten pohled jako by člověka přenesl zpátky do osmnáctého století.

Když přijel, bylo už po šesté a většina obchodů měla zavřeno. Prošel prázdným přístavištěm a obhlížel zakotvené motorové čluny. Jeden, čtyřmetrový s přívěsným motorem úctyhodných rozměrů, mu zvlášť padl do oka. Hrábl tedy do zásobárny starých dovedností, jak nastartovat bez klíčků, a ukradl si dopravní prostředek.

Cesta přes záliv netrvala dlouho, moře bylo klidné.

Prozatím na ostrově nezahlédl ani nezaslechl nic, jenom ptáky. Doufal, že to, co má najít, najde rychle. Pravda, odpočívalo to ve skrýši hezky dlouho, ale on je první, kdo má při pátrání správné informace.

Dubový les skončil a před Wyattem se táhla travnatá louka. Za ní, o sto metrů dál, se osaměle a zanedbaně tyčila pevnost Dominion. Stráž na ní drželi ptáci. Wyatt zahlédl uprostřed pobořených zdí cosi, co zřejmě bývalo hlavní branou, a nadhodil si ruksak na zádech.

Zamyslel se.

Kdo další tam asi bude?

Hale projížděl svým panstvím a těšil se z krásného pozdně letního severokarolínského večera. Usnesl se, že si v přístavišti trochu zarybaří a pár hodin si odpočine. Než se mu ozve Knox, beztak toho moc dělat nemůže. Touhle denní dobou, kdy se šedohnědá voda ukládala na noc a predátoři ještě nevyrazili, obvykle míval štěstí. Vzal si pevné boty, plandavé kalhoty, koženou bundu a čepici. Ještě potřeboval návnadu, ale v loděnici by nějaká měla být.

Zazvonil mu mobil.

Zastavil elektrovozík a pohlédl na displej.

Shirley Kaiserová.

Tu by ignorovat neměl, a tak hovor přijal. „Chystal jsem se ti zavolat, ale později. Myslel jsem, že jsi na té charitativní akci.“

„Nešla jsem tam.“

„Copak, není ti dobře?“

„Je. Vlastně je mi naopak přímo skvěle. Tak skvěle, že jsem si vyrazila na výlet. Jsem tady v Severní Karolíně, stojím u brány tvého panství. Pustil bys mě dovnitř?“

60. kapitola

NOVÉ SKOTSKO

Knox měl radost.

Dostal se na Paw Island před Wyattem a se dvěma pomocníky zaujal strategickou pozici na polorozpadlých hradbách pevnosti. Ukradli člun ze soukromé loděnice u jednoho neobývaného domu na severním břehu zálivu a úmyslně se přitom vyhnuli Chesteru, kde by mohli narazit na Wyatta. Na lodi našli baterky a Knox propašoval na palubě firemního tryskáče tři zbraně; kanadští celníci ho při příletu moc neotravovali.

Ostrov byl odstrčený stranou od ostatních a opuštěný, až na tisíce smrdutých ptáků. Rychle se smrákalo, takže soukromí budou mít habaděj. Nakonec to vypadalo na docela snadné zabití. Knox doufal, že ztracené stránky najde brzy, i když informace, které Carbonellová předala Haleovi, byly mírně řečeno mlhavé. Pět symbolů. Tvrdila, že nic dalšího nemá, a jejich význam se prý snad vyjasní přímo na místě. Už se nemohl dočkat, až bude mít celou tuhle zatracenou akci z krku. Těšil se, jak stráví příští víkend s manželkou na pláži. Trocha relaxace mu prospěje.

Přivezl si dalekohled a teď jím obhlížel rozhraní lesa a travnaté louky. Od stromů k hlavní bráně pevnosti se táhlo sto metrů otevřeného prostoru, nikde žádný plot ani jiná překážka. Když před nějakou dobou vtrhli dovnitř, spustilo okřídlené obyvatelstvo povyk, ale od té doby v ptačí říši opět zavládl klid.

V ubývajícím světle zaregistroval pohyb.

Dalekohledem sledoval, jak se z lesa vynořil muž.

Přiblížil si jeho obličej.

Jonathan Wyatt.

Přilákal pozornost jednoho ze svých pomocníků na hradbě o kus dál a vyslal mu signál.

Cíl dorazil.

Hale se s Shirley Kaiserovou přivítal ve svém domě.

Byla u něj už dvakrát předtím a pokaždé zajistil, aby se na panství v té době nedělo nic mimořádného. Říkávali tomunávštěvnický modus.Na určitá místa ovšem hosty zásadně nepouštěli, například do věznice, která zvenčí vypadala na obyčejnou dvoupatrovou stodolu. Taky je nenechávali samotné bloumat kolem.

Přemítal, co ji sem přivádí.

„Čemu vděčím za to příjemné překvapení?“ zeptal se jí.

Úžasně jí to slušelo. I když neměla daleko do šedesáti -

anebo možná pětašedesáti, vlastně si nebyl jistý -, vypadala o deset let mladší. Bavilo ho svádět ji a obráceně to zřejmě platilo taky. I když ho k tomuhle milostnému poměru přivedly zištné motivy, nebyl k zahození. Shirley byla vášnivá a na ženu své generace měla pozoruhodně málo zábran. Navíc byla hotovou studnicí informací o prvním páru země a měla radost, že se Hale o její život upřímně zajímá. To je u žen nejdůležitější, poučoval ho otec. Musejí uvěřit, že ti na nich záleží.

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekla mu.

„Měli jsme se přece sejít za pár dní.“

„Nemohla jsem se dočkat, tak jsem si pronajala letadlo a přiletěla.“

Usmál se. Vlastně to nebylo tak špatné načasování.

Večer bude klid. Ostatní tři kapitány už si zkontroloval -

všichni se vrátili domů, rozruchu si ten den užili až až.

„Jak vidíš, šel jsem zrovna na ryby,“ řekl. „Asi nemáš chuť se ke mně přidat?“

„Ani ne.“ Mávla rukou k malé cestovní brašně. „Přivezla jsem si speciální úbor.“

Exemplář z té kategorie už dřív viděl.

„Nebylo by to záživnější než rybaření?“

Wyattovi připadalo, že pevnost Dominion by se svou bytelností hodila spíš někam do Irska nebo Skotska. Její zdi se směrem k základům rozšiřovaly a kdysi mívala mohutné věže. Opevnění sice chátralo, ale pořád působilo poměrně zachovale. Od severu, západu a východu bránil v přístupu vyschlý příkop a valy polosesuté erozí, jižní stranu střežil oceán. Zapadající slunce zbarvilo šedý kámen dorůžova, ale iluzi nedobytnosti kazily sutiny. Podle toho, co se Wyatt dočetl, tahle pevnost, jejímž posláním bylo uhájit Mahone Bay proti vojskům krále Jiřího, kdysi sehrála v dějinách významnou úlohu. Dnes z ní však zůstaly jenom trosky.

Po vrcholku hradeb se procházeli papuchalkové. Na večerním nebi poletovaly stovky dalších. Kolem se ozýval pokřik alkounů, racků, rybáků a terejů, hutný, smyslný, hypnotický, vzdouval se jako burácení hromu. Rumiště bylo tisícovkami ptáků přímo poseto. Jejich křik stoupal a utichal v podivně strašidelné harmonii a zdi jako by jejich bouřlivým poletováním ožívaly.

Kráčel přes louku k hlavní bráně.

Všude kolem leželi mrtví ptáci.

Zřejmě se tu kromě bakterií nevyskytují žádní přírodní likvidátoři mršin. Pach, který k němu zavanul už v zálivu, nesnesitelně sílil. Dusivý smrad nesčetných tvorů nahuštěných na sebe, vzduch obtěžkaný nechutným aromatem života, smrti a výkalů.

Došel k bráně.

Přes zborcený příkop se klenul dřevěný most z poměrně nových prken stlučených pozinkovanými hřeby.

Ptačí obyvatelstvo spustilo na protest proti jeho příchodu ohlušující řev.

Prošel branou pod řadou souběžných kamenných oblouků.

Sluneční svit slábl.

Vstoupil na vnitřní dvůr, kde už byla skoro tma až na pruhy namodralého světla prosakujícího děrami ve zdech.

Vířila v nich prachová smítka. Všude kolem něj se do výše tří pater zvedaly stěny ze zvětralého kamení. K obvodové hradbě přiléhaly nejrůznější stavby. Směrem dovnitř měly osleplé okenní otvory, prázdné až na šlahouny psího vína.

Člověk se tu rozhodně mohl cítit v bezpečí, ale taky jako v pasti.

Měl by se porozhlédnout kolem.

A tak se do toho pustil.

Malone vytáhl člun na pláž na jižním břehu Paw Islandu.

Večerní vzduch přinášel vůni mořské soli a stromů a s ní ještě nějaký jiný odér, nakyslý a štiplavý. Nebe nabralo břidlicový odstín a les vrhal na malou písčitou zátoku nafialovělé stíny. Na stromech jako vánoční ozdoby posedávali rackové.

Pod gumovými podrážkami mu chřupaly krabí krunýře a ježovky. Ochladilo se a byl rád, že má kabát z plachtoviny.

Před sebou měl hustý dubový les s podrostem vřesu a kapradí. Ohlédl se, jestli v zálivu neuvidí nějaké čluny. Na hladině se čeřily karmínové odrazy zapadajícího slunce a obzor vytrvale zel prázdnotou.

Majitelka knihkupectví mu řekla, kde se má v pevnosti poohlížet po symbolech. Sloužily dekorativním účelům? Je to graffiti? Staré? Nové? Během letních měsíců, kdy se na ostrov smělo, se po něm každý den potulovalo zhruba padesát lidí. Tím pádem, jak mu zdůraznila,se tamty symboly mohly ocitnout jakkoli.Jenže jemu bylo na rozdíl od ní známo, že o jejich přítomnosti věděl Andrew Jackson už roku 1835.

Že by je tam nakreslil sám?

Kdo ví?

Cassiopeia zaparkovala motocykl u hostince Comfort Inn na kraji Fredericksburgu. Při jízdě přemýšlela o telefonátu Quentinu Haleovi. Budou muset vést rozhovor chytře a nenápadně, jen zlehýnka mu naznačit, že věc, po které tolik prahne, možná doopravdy vlastní Bílý dům.

Tajná služba si už dřív najala pokoj asi tři kilometry od bytu Kaiserové, ze kterého mohli na dálku monitorovat kameru umístěnou v ložnici v prvním patře tak, aby zabírala garáž.

Cassiopeia zaklepala a pustili ji dovnitř.

Službu drželi dva agenti, muž a žena.

„Kaiserová odjela asi před třemi hodinami,“ hlásila agentka. „Vzala si malý kufřík a tašku s oblečením.“

Věděli, že se Kaiserová chystá na nějakou společenskou událost v Richmondu. Nezajistili jí doprovod ani sledování.

Radši nechtěli dělat nic, čím by mohli Halea vyplašit. Dost na tom, že už riskovali namontováním kamery, ale museli se postarat, aby měli místo pod dohledem. Na malé ploché obrazovce bylo z vyvýšeného úhlu vidět garáž Kaiserové a živý plot podél vnější zdi. Slunce zapadalo a Cassiopeia viděla, že agent přepnul kameru na noční vidění. Obraz získal zelenavý nádech, ale dál zachycoval budovu i obrys živého plotu.

Cassiopeia si naplánovala nevinně vyhlížející návštěvu.

Prostě ke Kaiserové po jejím návratu zaskočí, aby si jen tak po žensku poklábosily. To by nemělo vzbudit podezření. V

hlavě jí pořád ležel rozhovor s Dannym Danielsem. Jeho manželství je očividně v troskách a o Stephanii mluvil vyloženě divně. Přemítala, co se asi mezi těmi dvěma odehrálo. Nebylo těžké pochopit, že u Stephanie našel útěchu. Její život také poznamenala tragédie, sebevražda jejího manžela a synovo zmizení, a ocitla se v situaci, kdy se musela bolestně vyrovnat s drsnou minulostí.

Bylo zajímavé uvědomit si, že i prezidenti jsou lidé.

Mají své touhy, potřeby a obavy jako kdokoli jiný. Nesou stejnou citovou zátěž, a co hůř, jsou ji nuceni skrývat.

Bohužel pro Dannyho a Pauline Danielsovy vyšla jejich zátěž najevo kvůli neopatrnému tlachání a nemístné důvěře.

„Podívejte,“ ukázala agentka na obrazovku.

Cassiopeia se okamžitě vytrhla z přemítání.

U garáže Shirley Kaiserové se objevili dva muži.

Rozhlédli se po okolí a vklouzli do uličky mezi stěnou domu a živým plotem.

„Zdá se, že máme návštěvu,“ utrousil agent. „Přivolám zálohy.“

„Ne,“ zarazila ho Cassiopeia.

„To je proti předpisům,“ ohradil se.

„Mám dojem, že při téhle operaci se z toho pomalu stává standard.“ Obrátila se k agentce. „Jak se jmenujete?“

„Jessica.“

„Já a vy, my dvě to vyřídíme.“

61. kapitola

Wyatt přejel dlaní ohořelé kameny a představil si vojáky pobíhající po hradbách kolem děl připravených k palbě. V

duchu slyšel vyzvánění zvonů a cítil vůni ryb otáčejících se na rožni. Před 230 lety musel být život na téhle zapadlé vartě krušný. Bylo snadné si představit, že tu zahynulo sedmdesát čtyři lidí.

Uviděl schodiště, které zahýbalo doprava nahoru.

Vyvýšená pozice by se mu hodila, a tak vystoupal po vysokých schodech do prostoru, který kdysi býval velkým sálem. Obě strany lemovala po celé délce okna, teď už bez skel a mříží. Strop se zbortil a ponechal místnost napospas živlům. Vysoko nahoře se podél hradeb táhl ochoz. V

loužích stojaté vody živořila zhnědlá, strništi podobná tráva.

Ve vzduchu visel pach ptáků, kteří v hejnech poletovali kolem,

Wyattův pohled upoutalo krbové ohniště. Prokličkoval k němu mezi popadanými kameny. Vešlo by se do něj dobrých půl tuctu mužů vedle sebe. Všiml si prken zakrývajících kamennou podlahu: některá byla pevně přibitá a očividně novější, jiná prohnilá a nebezpečná.

Za tmavým průchodem zahlédl další místnost. Prošel krátkou chodbou a vešel tam. Byla prázdná a vedlo z ní další schodiště nahoru. Nejspíš na ochoz kolem hradeb, který viděl prve.

Vtom jeho pozornost upoutalo cosi napravo, poblíž rumiště prorostlého trávou.

Fleky na kamenné podlaze.

Šlápoty. Vedly ke schodům.

Další tmavé otisky uviděl na jednotlivých stupních.

Čerstvé, vlhké.

Někdo je nad ním.

Knox čekal na hradbách, až se Wyatt vynoří ze shluku polorozpadlých budov. I když stropy a většina stěn už vzaly zasvé, zbylo uvnitř hodně koutů, kde se dalo schovat.

Sledoval ho, jak vchází do pevnosti. Doufal, že než ho zabije, nasměruje ho Wyatt ke skrýši, kde čekají ty zmizelé stránky. Knox měl u sebe kompletní znění Jacksonova vzkazu včetně oněch pěti zvláštních symbolů. Ale proč by trávil celou noc hledáním, když ho k nim Wyatt může zavést rovnou?

Jenže jeho protivník bloumal sem a tam, jako by bloudil.

Patrně netuší, kde hledat to, co Andrew Jackson schoval.

Takže ho zabije, a hotovo.

Wyatt už se dávno poučil, že když protivník čeká něco předvídatelného, je nejlepší ho nezklamat. Proto směle vkráčel do pevnosti předním vchodem. U paty schodiště, odkud vedly nahoru otisky bot umazaných od bláta a ptačího trusu, zel ve zdi obrácené k moři prázdný okenní otvor.

Wyatt se k němu připlížil, opatrně jím prostrčil hlavu a podíval se nad sebe.

Chce to vyšplhat asi tři metry a ve zvětralém zdivu je spousta chytů i stupů.

Shlédl dolů, kde o třicet metrů níž dorážely na skalnatý břeh mořské vlny. Z výstupků v hradbě připomínající útes seskakovali ptáci a nechávali se unášet vzdušnými proudy.

Jejich tanec provázel přidušený křik racků. Wyatt couvl zpátky dovnitř a našel kámen o velikosti softballového míčku. Nahoře na hradbách hnízdí ptáci určitě taky. Opatrně vystoupal o několik schodů výš, odkud už bylo vidět tmavnoucí nebe.

Obloukem prohodil kámen otvorem, ale nečekal, až dopadne.

Místo toho seběhl dolů k oknu.

Knox číhal naproti, na severní hradbě. Na té jižní u Wyatta čekal jeden z jeho mužů, druhý byl na západní. Do tíživého ticha duněl příboj a spolu se šelestem větru maskoval ostatní zvuky.

Náhle se z jižní zdi prudce vzneslo obrovské ptačí hejno a zakroužilo. Ptáci do sebe v letu naráželi křídly.

Co je tak poplašilo?

Zadíval se na hradbu.

Wyatt se tiskl k šedému vápenci a přidržoval se chytů ve štěrbinách. Kámen, který hodil nahoru, vyplašil ptáky a odlákal pozornost jinam. Visel ve vzduchu, za zády nic než oceán. Rychle se snášela noc. Botami se pevně zaklínil do spáry a jednou rukou se chytil hořejšku hradební zdi. Přitáhl se i druhou a vykoukl přes okraj.

O necelé tři metry dál stál zády k němu nějaký muž, těsně u ústí schodů, kterým se Wyatt vyhnul.

V ruce držel pistoli.

Přesně jak Wyatt předpokládal.

Číhají na něj.

Cassiopeia a její nová partnerka Jessica se kradly k domu Shirley Kaiserové. Dojely k němu autem Tajné služby, zaparkovaly v ulici o kus dál a doklusaly k ozdobnému mřížovému plotu kolem pozemku. Přelézt ho byla hračka.

Teď se plížily ke garáži.

„Už jste tohle někdy provozovala?“ zašeptala Cassiopeia.

„Mimo výcvikové centrum ne.“

„Hlavně klid. Myslete. A neudělejte žádnou vylomeninu.“

„Rozkaz, madam. Ještě nějaké moudro?“

„Nenechte se zastřelit.“

Žádná vtipná reakce se tentokrát nedostavila.

Jessica se zarazila a zaposlouchala se do slov, která se jí linula do sluchátek. Udržovaly rádiový kontakt s agentem, který zůstal v Comfort Inn.

„Ti dva tam pořád ještě jsou.“

Protože se spoléhají, že je nikdo nevyruší, pomyslela si Cassiopeia. Hale zřejmě ví, že Kaiserová je pryč, ale bylo jí divné, proč se rozhodl odstranit to odposlouchávací zařízení.

Dohmátl se nějak, že ho odhalili? Kdyby ano, nepotloukali by se jeho lidé kolem. S tím zařízením ho nespojuje žádný fyzický důkaz. Ba ne, on zakrývá stopy. Asi se k něčemu chystá.

Dala Jessice znamení, ať přeběhne za garáž. Ona to vezme předem a vyplaší je.

Budou mít výhodu překvapení.

Aspoň v to doufala.

Knox upíral oči na protější hradební zeď, kde číhal jeho pomocník. Ptáci už se uklidnili, někteří se usadili zpátky na římsu, jiní pluli po černajícím nebi. Najednou se zpoza vnějšího okraje pevnosti vyloupl muž a s oceánem za zády balancoval na kraji hradby.

O jeho identitě nemohlo být pochyb.

Wyatt se rozběhl a zaútočil. Díky minimální vzdálenosti a svistu větru skončil zápas bleskurychle a nehlučně.

Ve Wyattově ruce se objevila pistole.

Padla rána, jako když někdo ostře tleskne, a jeden Knoxův muž se odebral na věčnost.

Knox zvedl zbraň, zamířil a vypálil.

62. kapitola

Malone postřehl náhlý úprk ptáků z hřebene hradební zdi.

Už byl kousek od hlavní brány, snažil se splynout s padajícím šerem a zjistit, jestli někde kolem někdo je.

Uslyšel tlumenou ránu, po ní druhou a rázem bezpečně věděl, že tu není sám.

Potřeboval se dostat dovnitř pevnosti, ale to by musel přeběhnout patnáct metrů otevřeným prostranstvím. Jediné krytí představovala hromada rozvalin o tři metry dál. Doběhl k ní a přikrčil se na chráněné straně.

O vápencovou zeď za ním se rozpleskly dvě kulky.

Přilétly z hřebene hradeb.

Držel hlavu co nejníž a vyhlédl dírou mezi kameny.

Zaregistroval pohyb vysoko na ochozu, nalevo od dveřního otvoru, ke kterému mířil. Otálet nemělo smysl; leda by svému soupeři dopřál víc času na přípravu. A tak namířil pistolí do místa, kde se prve něco pohnulo, a dvakrát vystřelil. Využil chvilky bezpečí a proběhl dveřmi.

Žádná palba ho nepronásledovala.

Nalevo se zvedaly schody, rovně před sebou měl průchod hlouběji do budovy. Jenže od něj ho dělil otevřený prostor. Zřícená věž.

Zvedl pohled.

Ochoz nahoře kolem hradeb byl z téhle strany odkrytý.

Přejelo mu po zádech zlé tušení.

Říkalo mu, že pronikl dovnitř až příliš snadno.

Wyatt se vrhl kupředu a padl k zemi těsně předtím, než po něm člověk na protější straně pevnosti střelil. Zahlédl druhého soupeře vteřinu předtím, než zabil toho prvního, a poznal jeho tvář.

Clifford Knox.

Carbonellová ho zaprodala Společenstvu.

Donutil se zachovat klid. Vyřídí si to s ní později.

Těsně vedle něj se rozlétly do vzduchu úštěpky kamene, jak z pološera přiletěly kulky, které ho hledaly. Naštěstí mu ochoz skýtal spolehlivou ochranu a už nebyl beze zbraně -

měl pistoli toho mrtvého.

Jenomže Knoxe to neodradilo.

Střílel dál.

Cassiopeia přeběhla dlážděnou příjezdovku. Jestli si dobře načasují postup, měly by ty dva vetřelce zaskočit a snadno je zajmout. Po Haleově tahu změnila plán. Živoucí důkazy zločinu, důkazy z masa a kostí, dají Bílému domu do rukou vyjednávací trumf a Hale zpanikaří. Snad natolik, že zaručí Stephanii bezpečí. Pravda, zatím neměli žádný hmatatelný doklad toho, že se Společenstvo podílelo na atentátu na prezidenta nebo na Stephaniině únosu. Ale budou mu moci prokázat přímou spoluúčast na vloupání a porušení řady zákonů proti odposlechům. A žádný korzárský patent, ať platný či neplatný, je nezachrání, protože Shirley Kaiserová není nepřítelem Spojených států.

Poblíž ťuklo o tvrdý povrch cosi kovového.

Pohyb na opačné straně garáže ji upozornil, že ti dva muži to zaslechli také.

Slyšela Jessiku vykřiknout: „Ani hnout!“

Třeskl výstřel.

Malone si pozorně prohlížel věž. Obnažené schodiště končilo v polovině, zbytek se dávno zhroutil. Dřevěná prkna, která kdysi oddělovala jednotlivá podlaží, byla tatam, stejně jako střešní trámy. Nad hlavou se mu klenulo noční nebe.

Pobořenými stěnami začínalo dovnitř prosvítat měsíční světlo.

Nahoře na ochozu se objevil stín. Skořepina věže měla v průměru deset metrů. Její lišejníkem obrostlé zdi se na větru a dešti rozpadaly, ale dokud se držel hned za dveřmi, skýtala mu díky své zbylé výšce ochranný úhel a clonila ho před kulkami.

Rychle si sesumíroval situaci.

Jestli se dá na ústup, jedinou cestu odtud představuje ta, kterou sem přišel, a tu má na mušce ten chlap nahoře.

Dopředu by musel přes odkrytou věž a to neslibovalo nic dobrého. Vtom si všiml, že stojí na dřevěné desce ani ne metr široké a půldruhého metru dlouhé.

Shýbl se a zlehka po ní přejel rukou.

Byla tvrdá jako kámen.

Zajel prsty dospodu, mezi dřevo a udusanou hlínu, a zkusil desku nadzvednout. Byla těžká, ale šlo to. Jen doufal, že ten chlap nahoře nestřílí náboji velké ráže.

Strčil si pistoli do kapsy, zvedl si desku nad hlavu a vybalancoval ji. Otočil se čelem k průchodu a věži, zaštítil se mírně skloněným dřevem a doufal, že ho ochrání před sprškou střel.

Zaťal zuby, nabral dech a tryskem se rozběhl k průchodu; pečlivě si přitom hlídal, aby udržel desku správně vyváženou.

Stačí mu zdolat pouhopouhých deset metrů.

Kulky zabubnovaly do dřeva okamžitě a prkna se s praskotem tříštila, jak shůry pršelo olovo. Doběhl k průchodu, ale hned si uvědomil, že deska je příliš široká.

Dveřním otvorem neprojde.

Vytrvalé buch-buch-buch do dřeva nad jeho hlavou nepolevovalo. Kterákoli kulka mohla znamenat katastrofu, pokud se strefí do slabého místa.

Neměl na vybranou.

Pustil prkno, vrhl se kupředu a prolétl dveřním otvorem.

Deska zaduněla o zem.

Malone popadl pistoli.

Cassiopeia se rozběhla. Kryla se za bližším bokem garáže. Opodál se vynořil muž a hnal se jejím směrem, ale zajímal se víc o to, co se mu děje za zády, než o prostor před sebou. Ráda by věděla, jestli je Jessica v pořádku, ale připomněla si, že pravidlo číslo jedna v její branži přikazuje vyřešit nejdřív nejakutnější problém. Chvíli počkala a nastavila muži nohu. Zakopl a natáhl se v trávě jak dlouhý tak široký.

Namířila na něj pistoli a šeptla: „Ticho a ani hnout!“

Z očí mu vyčetlaani náhodou.

A tak svůj příkaz zdůraznila úderem pažby do spánku a připravila ho o vědomí.

Pak se otočila a doběhla za roh. Jessica svírala pistoli oběma rukama, hlaveň namířenou dolů. I druhý muž ležel v trávě a svíjel se bolestí. Měl prostřelené stehno.

„Nic jiného mi nezbývalo,“ sklonila Jessica zbraň.

„Našla jsem lopatu a praštila ho s ní. Poručila jsem mu, ať přestane, ale nedal si říct. Asi nevěřil, že po něm opravdu vystřelím.“

„Ten druhý má taky dost. Zavoláme jim doktora.“

63. kapitola

Knox vypálil nazdařbůh několik ran, aby vypudil Wyatta z jeho úkrytu za protější zdí.

„Kde trčíš?“ obořil se do klopového mikrofonu na svého druhého pomocníka.

„Je tu ještě někdo další,“ ozvalo se mu do ucha. „Má zbraň, ale přišpendlil jsem ho dole.“

Jsou tu dva?

Knox čekal jen Wyatta, nikoho jiného. Nemluvilo se o tom, že by si Wyatt s sebou někoho bral.

„Odpráskni ho,“ nařídil.

Malone se vydal po kamenných schodech, které se v pravém úhlu lomily nahoru. V pevnosti se očividně sešla větší společnost, protože nahoře se zleva i zprava střílelo ostošest, až uši zaléhaly. Už padla noc a ze tmy se stala jeho spojenkyně. V zadní kapse měl zastrčenou baterku, ale nepřipadalo v úvahu, že by ji použil.

Už byl skoro na konci schodů a pátral, jestli někde nezaregistruje pohyb.

Vynořit se jen tak ze schodišťové šachty by znamenalo koledovat si o zásah, a ačkoli byl vyhlášený tím, že občas vyvádí šílenosti, tuhle v plánu neměl.

Rozhlížel se kolem.

Jedna boční strana schodiště, ta, která tvořila vnější zeď pevnosti, byla pryč. Ve tmě matně rozeznával řadu zděných oblouků podepírajících horní ochoz. Při troše opatrnosti by se ze schodů mohl vytratit tamtudy a ty chlapy oblafnout.

Zastrčil si pistoli za opasek a prolezl ven. O patnáct metrů níž bušil do skály příboj. Pižmový pach ptáků se mísil s vůní soli. Pod sebou slyšel ptačí skřeky a pleskot křídel. Chvilku balancoval na prvním oblouku a pak se přesunul na druhý.

Dlaně i paže si rozdíral o hrubé mokré pilíře.

Přelezl na další a ještě další.

Už jen jeden, a úspěšně mine ústí schodiště a bude moci protivníka zaskočit.

Natáhl ruku, chytil se hořejšku zdi, vytáhl krk co nejvýš a vyhlédl přes okraj.

O šest metrů dál se krčila tmavá postava, zády k němu a čelem ke schodům. Jestli bude vylézat nahoru, upozorní na sebe. A tak zůstal stát na oblouku a vytáhl pistoli. Ohmatal zeď nad sebou a objevil několik dalších výstupků. S jednou rukou zahákovanou na horním kraji se soukal výš. Pravou botou nahmatal stup, který mu postačí k odrazu, aby se mohl vyšvihnout nahoru, zamířit a vystřelit, to vše naráz.

Wyatt uslyšel z protější strany pevnosti výstřel, tentokrát ale ne z Knoxova směru. Takže je tu ještě někdo jiný, kdo Knoxovým mužům nejde pod nos. Rozhodl se využít situace a odplazil se po břiše k muži, kterého zastřelil. Rychle ho prohledal a našel dva rezervní zásobníky s municí.

Přesně tohle potřeboval.

Přilétla další kulka a odrazila se od kamene sotva metr od něj.

Ptáci se hned zkraje té vřavy rozletěli na všechny strany, ale jejich pach ulpěl ve vzduchu a kameny byly kluzké od jejich trusu.

Wyatt našel otvor vedoucí dolů. Žádné schody, jen obyčejnou díru. Pověsil se za drsný vápencový okraj, seskočil do nižšího patra a dočasně se ocitl v bezpečí.

Shodil si ze zad batoh.

Malone se vyšvihl nahoru. Podrážka mu na zrádném výčnělku trochu podklouzla, ale hned našla oporu. Jeho soupeř se s pistolí v ruce otočil. Než stačil pořádně zamířit, střelil ho Malone do prsou. Přelezl na hradbu a s pistolí pořád ještě připravenou k výstřelu ke zhroucenému muži přispěchal.

Převrátil ho na záda, tahle tvář mu nebyla povědomá.

Zkusil mu nahmatat pulz. Nic. Sebral jeho pistoli a strčil si ji do kapsy. Letmo mrtvého prošacoval a ta prohlídka mu vynesla náhradní zásobníky a náprsní tašku. Taky si je vzal a pak se zamyslel.

Je na vrcholku západní hradby pevnosti.

Palba propukla na té jižní.

Knox útok nečekal.

Wyatt se zničehonic objevil patnáct metrů od něj na jiné zdi, spustil střelbu a jeho kulky svištěly těsně kolem. Mířil nebezpečně přesně.

Na tu tmu až příliš přesně.

Wyatt dorazil patřičně vybaven. Carbonellová mu opatřila brýle na noční vidění, takže díky nim viděl Clifforda Knoxe přikrčeného za hromadou sutin. Jeho cíl bohužel nevystrčil nos z úkrytu dostatečně nato, aby mu dopřál čistou ránu. Vtom zahlédl pohyb na jiné zdi a uslyšel výstřel. Rychle propátrával pohledem hřeben hradeb a spatřil ozbrojeného muže, jak prohledává kapsy jinému, který leží bez hnutí na zádech. Výška, postava a pohyby neomylně prozrazovaly střelcovu identitu.

Malone.

Jak je to možné?

Vrátil se ke svému vlastnímu problému.

„Knoxi,“ křikl. „Vím, že vám o tomhle místě řekla Andrea Carbonellová. Nikdo jiný to být nemohl. Chce, abyste mě zabil, je to tak?“

Knox tu otázku slyšel a pochopil, že je na tom bledě. O

jednoho muže přišel docela určitě a druhého se nemohl vysílačkou dovolat. Střelba v jiných koutech pevnosti signalizovala potíže. Snadná zabijácká akce se zvrhla v pravý opak. Přece tolik neriskoval, jen aby nakonec kvůli Quentinu Haleovi a ostatním kapitánům zdechl v téhle prokleté zapadlé díře!

„Je tu ještě někdo,“ zavolal na něj Wyatt. „Cotton Malone. A není to zrovna váš přítel.“

Malone Wyatta taky slyšel.

To je celý on, bez pompy se neobejde.

Jedním si byl jistý, do téhle konverzace se vměšovat nebude.

Aspoň zatím ne.

Wyatt se usmál. „Malone se vám sám neukáže, Knoxi.

Chci jen, abyste věděl, že proti vám nic nemám.“

„Zato já proti vám ano.“

„Ten pitomý atentát? Měl byste mi poděkovat, že jsem ho překazil. Carbonellová nás zradila oba. Takže vám dám šanci odtud vypadnout. Chci, abyste Quentinu Haleovi doručil vzkaz. Povězte mu, že mám v plánu najít tu věc, po které tolik prahne, a že jsem ochoten mu ji dát. Samozřejmě ho to bude něco stát, ale ne víc, než si může dovolit. Vyřiďte mu, že se mu ozvu.“

Čekal na odpověď.

„Tvrdila, že jí ty stránky nepřinesete,“ křikl Knox.

„Záleželo na tom, jestli dodrží slovo. A nedodržela ho.

Poslala sem vás a doufala, že mě zabijete, aby si nemusela špinit ruce sama. Je to dva na jednoho, Knoxi. Malone chce ty stránky taky. Jestli je najde on, máte všichni smůlu. Ten pracuje jen pro Boha a vlast.“

„A vy je najdete první?“

„S Malonem spolu máme nevyřízené účty. Až si je vyřídíme, ty stránky vám přinesu.“

„A když tady zůstanu?“

„Skončíte bradou vzhůru. Na to vemte jed. Jeden z nás dvou vás odpráskne.“

Knox zvažoval svoje možnosti. Je sám proti dvěma soupeřům. Jeden se jeví přátelsky, druhého nezná.

Kdo to vůbec je, ten Cotton Malone?

A posádka…

Utrpěla ztráty na životech.

To se často nestává.

Už to bylo celé roky, co naposledy přišel o nějakého muže. Přijel sem, protože mu to připadalo jako nejrozumnější tah. Halea tím potěšil, ostatní tři kapitány víceméně také. Carbonellová mu dodala informace, takže si taky přála, aby sem jel.

Jenže co je moc, to je moc.

Riskuje život pro nic za nic.

„Odjíždím,“ zavolal.

Malone se krčil na hradbě a napínal zrak do tmy.

Nejbližší zdroj světla byl kilometry odtud na sousedním ostrově. Dole příboj neúnavně dorážel na skály. Wyatt je někde poblíž a číhá. Pronásledovat toho druhého, Knoxe, nepřipadalo v úvahu. Wyatt je připravený.

Nejlepší bude nedělat nic.

„No tak dobře, Malone,“ zavolal Wyatt. „Je jasné, žes někde přišel ke stejným informacím, které mám já. Jeden z nás v tomhle boji vyhraje. Je načase zjistit kdo.“

64. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Palubou zmítala vichřice, byla tak silná, že děla popojížděla. Svíral vší silou kormidelní kolo, aby příď směřovala k severovýchodu. Hnali se podél písečné kosy táhnoucí se od pobřeží, úzkým průlivem, který vyžadoval držet přesný kurz. Plachty se nadouvaly a poháněly je kupředu.

Vtom se objevila druhá loď.

Plula jim bok po boku tak blízko, že jim svými ráhny div nepropíchla plachty. Kde se tu vzala? Unikali před ní většinu dne a doufal, že bouře jim poslouží jako štít.

Spustil poplach.

Strhl se rozruch, z podpalubí se do té sloty venku vyhrnuli další členové posádky. Rychle pochopili nebezpečí a připravili si zbraně. Dělostřelci nečekali na povel a zasypali bok nevítaného přivandrovalce salvami.

Pevně třímal kormidlo, hrdý na svou loď, majetek rodu Haleů ze Severní Karolíny.

Nedopustí, aby mu ji vyrvali nebo ji pod ním potopili.

Pevnost jeho odhodlání vyzkoušel nový poryv větru.

Bojoval o vládu nad kormidlem.

Vedlejší loď je zahákovala a její posádka přeskákala k nim na palubu. Piráti. Stejně jako on. A věděl, co jsou zač. Z

rodu Boltonů. Také ze Severní Karolíny. Přišli vybojovat svůj boj na otevřeném moři během vichřice, kdy poleví ve střehu.

Jak si aspoň mysleli.

Takovýhle útok byl ztřeštěný a nesmyslný. Porušoval veškeré zásady, jimiž se jejich život řídil. Jenže Boltonové byli odjakživa hlupáci.

„Quentine.“

Vítr k němu zanesl jeho jméno.

Ženský hlas.

Na palubu naskákali další, s tasenými šavlemi. Jeden prolétl vzduchem a doskočil jen kousek od něj.

Byla to žena.

Nápadně krásná, s plavými vlasy, světlou pletí a planoucíma očima.

Vrhla se po něm a vyškubla mu kormidlo. Loď uhnula z kurzu; cítil, jak sebou neovládaně smýká.

„Quentine, Quentine!“

Hale otevřel oči.

Ležel ve své ložnici.

Venku zuřila bouře. Lijavec bušil do oken a kvílející vítr ohýbal stromy.

Už se rozpomínal.

Přivedl si sem Shirley Kaiserovou, zlákán příslibem, že si přivezla pár speciálních kousků oblečení.

A speciální opravdu byly.

Levandulové krajky halily a zároveň odhalovaly její útlou postavu tak neodolatelně, že na chvíli strhly veškerou jeho pozornost. Přišla k posteli a svlékla ho. Po příjemně strávené hodince si uspokojen zdříml, rád, že se tu tak bez pozvání objevila. Přesně tohle po hádce s ostatními třemi kapitány potřeboval.

„Quentine.“

Rozespale zamžikal a zaostřil pohled na důvěrně známý kazetový strop svojí ložnice. Dřevo pocházelo z trupu šalupy, která v osmnáctém století brázdila vody Pamlica.

Kochal se příjemně hebkým povlečením a pevnou matrací na veliké posteli. Postel byla sloupková, robustní a vysoká, nahoru a dolů se muselo lézt ze stoličky. Jednou si vymkl kotník, když seskočil příliš rychle.

„Quentine.“

Shirleyin hlas.

No ovšem. Je u něj, v posteli. Že by měla zálusk na přídavek? Bezevšeho. I on by si dal říct.

Překulil se na bok.

Upírala na něj oči, ve kterých nebylo ani památky po úsměvu nebo touze. Byly tvrdé a rozezlené.

Pak uviděl pistoli.

Ústí hlavně měl pár centimetrů od obličeje.

Cassiopeia přihlížela, jak zraněného lupiče nakládají do záchranky. Toho druhého, toho, kterého omráčila pažbou pistole, odvezli rovnou do vazby. Na ošetření jeho boule, i když byla jako vajíčko, stačil sáček s ledem. Ani u jednoho nenašli žádné doklady totožnosti a oba zarytě mlčeli.

„Každá minuta prodlení znamená pro Stephanii další minutu v nouzi,“ prohlásil Danny Daniels.

Vycházel ze dveří Modré komnaty.

„Tohle znám, pane prezidente. Bát se o blízkého člověka je peklo.“

Zřejmě pochopil. „Mluvíte o sobě a Cottonovi?“

Přikývla. „Má to svou dobrou i špatnou stránku. Jako zrovna teď. Nestalo se mu něco? Nepotřebuje pomoc? Dřív jsem tyhle starosti nemívala, až několik posledních měsíců.“

„Já byl dlouho sám,“ poznamenal Daniels.

Řekl to tak zasmušile, že bylo jasné, jak každé té minuty lituje.

„S Pauline bychom si měli vyjasnit situaci. Takhle to dál nejde.“

„Opatrně. Nespěchejte s rozhodnutím. V sázce je hodně.“

Z jeho pohledu vyčetla, že s ní souhlasí. „Sloužím své zemi. Čtyřicet let žiji politikou. Celou tu dobu se chovám vzorně. Nikdy jsem od nikoho protizákonně nevzal ani cent.

Nikdy jsem se nenechal koupit. Neměl jsem žádný skandál.

Vždycky jsem dostál svému svědomí i zásadám, i když jsem za to občas draze platil. Sloužím nejlépe, jak umím. A skoro toho nelituji. Ale teď bych rád posloužil sám sobě. Aspoň na chvíli.“

„Ví Stephanie, co k ní cítíte?“

Neodpověděl hned a Cassiopeiu napadlo, jestli sám vůbec zná odpověď. Pak ale řekl něco, co ji překvapilo.

„Věřím, že ano.“

Na příjezdovku k domu Kaiserové zahnulo auto a ze sedadla vedle řidiče se vynořil Edwin Davis. Před hodinou odebrali oběma vetřelcům otisky prstů a Davis slíbil, že ji poinformuje, jestli se je podařilo identifikovat. Mluvili spolu po telefonu, ale to už byl zřejmě na cestě. Okolí ožívalo, ulici zaplnila policejní auta.

Utajit tenhle incident je vyloučeno.

„Vůz, který použili, se našel o několik bloků dál,“ řekl Davis, když k ní došel. „Má poznávací značky odcizené v Severní Karolíně a sám je taky kradený. Je zaregistrovaný na nějakou ženu ze Západní Virginie. Na porovnání otisků pořád ještě čekáme. Ale něco se z nich dozvíme jen v případě, že ti mládenci někdy měli konflikt se zákonem, nechali se zaevidovat při nákupu střelné zbraně, vyučovali ve škole nebo provozovali nějakou jinou z těch tisíců věcí, při kterých se otisky prstů snímají. Já osobně vkládám naděje ve službu u armády. To by nám poskytlo hromadu informací.“

Vypadal a zněl unaveně.

„Jak se má prezident a první dáma?“ zeptala se Cassiopeia.

„Slyšel jsem, že vás před odjezdem navštívil.“

Rozhodně neměla v úmyslu zradit Danielsovu důvěru.

„Má strach o Stephanii. Připadá mu, že za to nese odpovědnost.“

„To my všichni.“

„Ozval se Cotton?“

„Osobně ne.“

Postřehla, co naznačuje. „Ale někdo jiný ano?“

„Cotton si nepřál mít někoho v záloze.“

„A vy jste mu vyhověl?“

„Ne tak docela.“

Hale si uvědomil, že tohle je poprvé, kdy na něj někdo míří pistolí. Divný pocit, zvlášť když přitom leží nahý v posteli. Kaiserová zbraň držela, jako by s ní uměla zacházet.

„Naučila jsem se střílet už jako malá holka,“ prohlásila.

„Od táty. Využils mě, Quentine. Lhal jsi mi. Zachoval ses jako moc zlobivý kluk.“

Přemítal, jestli to má být nějaká milostná hra. Pokud ano, mohla by být mimořádně vzrušující.

„Co po mně chceš?“ zeptal se.

Přesunula ústí pistole od jeho obličeje ke slabinám, hlaveň od nich dělila jen pokrývka.

„Vidět tě trpět.“

65. kapitola

PAW ISLAND, NOVÉ SKOTSKO

Malone pátral na vrcholku polorozpadlých hradeb po nějaké známce pohybu. V žaludku jako by ho tížil kámen.

Srdce mu bušilo.

Jako za starých časů.

Couvl ke schodišti a seběhl do přízemí. S automatickou zbraní v ruce se plížil přes setmělý vnitřní dvůr. Ve zvlášť tmavém koutě se zastavil a čekal, až si jeho oči zvyknou na tmu.

Do těla se mu vkrádala mrazivá rozvaha.

Chlad, který burcoval k pohotovosti každý jeho nerv.

Všechna tři podlaží pevnosti sestávala z bludiště místností, které přecházely jedna do druhé. Vzpomněl si, co četl o jejím podzemí a těch čtyřiasedmdesáti britských zajatcích, kteří se tam utopili. U válečného soudu se ukázalo, že základy pevnosti spočívají na síti chodeb vytesaných do skály, které se za nejvyššího přílivu ocitají kompletně pod vodou, kdežto během odlivu jsou prázdné. Důstojníci koloniální armády prohlašovali, že o tom neměli tušení a že si podzemí vybrali kvůli tomu, že se jevilo jako nejbezpečnější místo, kde mohou zajatce držet. Žádný z Britů nepřežil, aby vystoupil s protichůdným svědectvím, a žádný ze stovky koloniálních vojáků jejich tvrzení nevyvracel.

Malone uslyšel shora zvuky.

Kroky.

Zalétl pohledem ke stropu.

Cassiopeia čekala na Davisovo vysvětlení.

„Cotton trval na tom, že tam s sebou nechce nikoho dalšího,“ řekl Davis. „Ale mně to připadalo jako hloupost.“

S tím souhlasila.

„A tak jsem pověřil dva piloty Tajné služby, kteří ho tam dopravili, aby dění na ostrově sledovali z pobřeží.“

„Kolem čeho kličkujete?“

„Volali mi těsně předtím, než jsem sem dorazil. Na Paw Islandu se střílí.“

Tohle nebyla zpráva, kterou by chtěla slyšet.

„Čekám na další hlášení a pak se rozhodnu, co dělat.“

Podívala se na hodinky. 21:20. „Kaiserová by touhle dobou už měla být doma. Prohlašovala, že se vrátí nejpozději v půl deváté.“

„Zašel se už někdo podívat k ní do domu?“

Přisvědčila. „Zrovna před chvilkou.“

„Co zatčený? Pořád mlčí?“

„Neřekl ani slovo.“

„Zítra se objeví nějaký drahý a vlivný právník a bude žádat propuštění na kauci. A soud mu vyhoví. Společenstvo se o svoje lidi stará.“

V Davisově náprsní kapse se ozvalo tiché vyzvánění.

Vytáhl mobil a poodešel stranou.

Z předních dveří domu vyšel jeden agent a přistoupil ke Cassiopeii. „Myslím, že jsme našli něco, na co byste se měla podívat.“

Halea ta situace dokonale zaskočila. Dovolil té ženské, aby ho svedla, a celou dobu si myslel, že nad ní má navrch.

„Jak dlouho jsi mi odposlouchával telefony?“ zeptala se.

Zbraň namířená na podbřišek mu dávala jasně najevo, že lhát by nebyl dobrý nápad. „Několik měsíců.“

„Proto sis se mnou začal? Abys měl přístup k informacím o prezidentovi?“

„Nejdřív ano. Ale pak se to změnilo. Musím uznat, že mi náš vztah přináší hodně radosti.“

„Tvůj šarm už na mě nezabírá.“

„Shirley, jsi už velká holka. Copak ty jsi nikdy nikoho nevyužila, abys získala, co chceš?“

„A co tedy chceš, Quentine?“

Bouře venku zuřila s neztenčenou silou.

„Aby si moje rodina uchovala to, co si vydobyla za tři sta let.“

Malone vešel do čehosi, co kdysi zřejmě býval velký sál.

Teď už mu chyběla většina stěn i strop. Nad sebou na odkrytém ochozu nikoho neviděl. Nebe zesvětlalo září čím dál jasnějšího měsíce a od východu povíval čerstvý vítr.

Maloneovi vyschlo napětím v krku a na prsou ho lechtaly kapky potu.

Plížil se na protější konec sálu směrem k mohutnému krbu obezděnému rozpadající se kamennou římsou.

Uprostřed zadní stěny krbu, pod dírou do komína, se černal obdélníkový otvor asi tři metry široký a dva metry vysoký.

Věděl, že se do něj shrnovaly žhavé uhlíky, aby je nemuseli vyhrabovat ven. Svislá komínová šachta odváděla kouř nahoru na střechu. Vlezl do krbu a nakoukl dolů do otvoru.

V dohledu nic než černo, ale hukot přílivu zesílil. Mohl by si tam posvítit, ale to by nebylo moc chytré.

Napadlo ho, že komínovou šachtou by se dalo nepozorovaně vyšplhat na střechu.

Zvedl hlavu, aby se do ní podíval.

Na čelo mu dupla čísi podrážka.

Zapotácel se, ale pistoli neupustil.

Před očima se mu rozvířily mžitky, ale přesto viděl, jak z komína do krbu seskočila tmavá postava.

Vrhla se na něj a společně se svalili do hromady sutin.

Pravou paží mu vystřelila bolest a donutila jeho prsty povolit sevření.

Cassiopeia vešla do světlem zalitého domu Shirley Kaiserové a kráčela za agentem přes předsíň do kuchyně a do přilehlého pracovního kouta, odkud se chodilo do prádelny a do garáže.

Na vestavěné žulové pracovní desce stál počítač, tiskárna a bezdrátový modem a vedle ležely kancelářské potřeby, propisovačky, tužky a ostatní psací pomůcky, všechny se stejným květinovým vzorem.

„Chtěli jsme nahoře odmontovat kameru,“ vysvětloval agent, „a tak jsme šli dovnitř. Přenosovou linku jsme vedli přes domovní připojení k internetu. Takže nám padlo do očí tohle tady.“

Ukázal na počítač.

Cassiopeia pohlédla na monitor a přečetla si: GAULDIN

CHARTERS.

Bližší průzkum odhalil, že je to společnost zajišťující soukromé lety z Richmondu do různých destinací na východním pobřeží.

„Ověřili jsme si to,“ doplnil agent. „Kaiserová si dnes rezervovala charterový let a před několika hodinami odletěla.“

„Kam?“

„Na letiště Greenville v Severní Karolíně.“

Cassiopeiou projel strach.

I když netušila, jak daleko je z letiště Greenville do Bathu, bylo jí jasné, že moc daleko to nebude.

Wyatt měl konečně Cottona Malonea na dosah. Sledoval celý jeho přesun; brýle na noční vidění mu skýtaly obrovskou výhodu. Jakmile zpozoroval, že jeho terč vchází do sálu, sešplhal dolů komínovou šachtou. To, že Malone vlezl přímo pod něj do krbu, mu usnadnilo situaci.

Chňapl mu oběma rukama po krku a zmáčkl.

Skulili se z krbu na hrubou podlahu a kutáleli se, dokud nenarazili do další hromady rozvalin.

Wyatt praštil Malonea pěstí pod žebra, mířil na ledvinu.

Malone sebou škubl, ale nepouštěl ho.

Wyatt mu zasadil další úder, prudší.

Malone se překulil na bok a vyskočil.

Wyatt také.

Obcházeli se v kruhu, s prázdnýma rukama, paže od těla.

„Jen ty a já,“ ucedil Wyatt.

Cassiopeia čekala v kuchyni na Edwina Davise. Agent Tajné služby se nabídl, že pro něj dojde. Shirley Kaiserová tou svou cestou ohrozila všechny jejich plány. Co ji to jen napadlo? Muž, za kterým se vypravila, je pirát do morku kostí a záleží mu na jediném, aby přežil. Zabít ženu, kterou pohrdá, je pro něj hračka.

Davis vešel dovnitř. Tvářil se ustaraně. I jemu byly jasné důsledky. „Letiště Greenville je k Bathu nejblíž. Ona se snad zbláznila.“

„Jedu tam,“ řekla Cassiopeia.

„Nevím, jestli vás smím pustit.“

„Je v pořádku zatáhnout mě do té patálie v Bílém domě, ale není v pořádku nechat mě udělat něco navíc?“

„Tamto byla soukromá záležitost. Tohle ne. Nejste oficiálně náš zaměstnanec.“

„Právě proto tam musím zrovna já. A mimochodem, když byl posledně Daniels v maléru, s nějakým zaměstnaneckým statutem si nikdo hlavu nelámal.“ Viděla na něm, že to zabralo, a tak dodala: „Dopřejte mi pár hodin, a kdybych se neozvala, pošlete tam Tajnou službu.“

Na okamžik to zvažoval a pak přikývl. „Máte pravdu.

Bude to tak nejlepší.“

„A co Cotton? Ten hovor, co jste si ho vzal stranou, se ho týkal, že?“

„Nová zpráva od agentů. Jsou několik kilometrů odtamtud, ale mají dalekohledy na noční vidění. Před chvílí odrazil od severního břehu ostrova člun. Byl na něm jen jeden člověk a mířil na sever k pevnině, pryč od nich.

Slyšeli vydatnou střelbu, ale už polevila.“

„Co udělají?“

„Nic,“ odpověděl. „Musím dát Cottonovi čas, o který mě žádal, aby rozehrál svou hru.“

66. kapitola

Malone se po Wyattovi vrhl, ale ten bleskurychle zareagoval, popadl ho za hlavu a udeřil mu zátylkem o zeď.

Maloneovi se zatmělo před očima.

Rozhoupal se mu žaludek.

Wyatt ucouvl a Malone, přestože viděl rozmazaně, spatřil v jeho pravačce pistoli.

Zvedl se na jedno koleno.

Při každém úderu srdce mu bolestivě tepalo v hlavě.

Promnul si zátylek a pracně vstal. „Dochází ti doufám, že o naší přítomnosti na tomhle místě se ví hodně vysoko.“

Wyatt odhodil pistoli stranou. „Pojďme to ukončit.“

„O co ti vlastně jde?“ Malone tou otázkou dopřál žaludku trochu času na uklidněnou. „Cos tím vším sledoval - aby mě ti poldové v New Yorku odbouchli? Nebo nějaký agent Tajné služby?“

„Zhruba asi tak.“

Malone propátrával očima tmu, ale nenacházel nic než rozvaliny, trosky zborcených zdí a starých trámů. Smrdutý odér ptačího trusu jeho nevolnosti moc nepomáhal.

„Mám přítelkyni v bryndě,“ řekl Wyattovi. „Stephanii Nelleovou. Ten chlap, cos ho právě nechal odkráčet, pracuje pro lidi, kteří ji zřejmě unesli.“

„To mě nezajímá.“

V Maloneovi se vzedmul vztek. Skočil po Wyattovi, sevřel ho pažemi a dovolil setrvačnosti, aby jimi oběma mrštila na zem.

Jenže místo aby přistáli na tvrdých kamenech, ozvalo se zapraštění, které signalizovalo, že dopadli na dřevo. Prkna neodolala náporu a pod jejich vahou se prolomila.

A oba s Wyattem padali.

Hale hrál o čas a přemýšlel, čím Kaiserovou nalomit.

Zkusil to přes city.

„Můj rod,“ začal, „sloužil téhle zemi, ještě než vznikla.

A přesto chce vláda mě a moje společníky obžalovat jako nějaké zločince.“

„Proč?“

Pistole mu dál mířila do rozkroku, ale přiměl se nedat najevo strach.

„V naší rodině jsme byli nejdřív piráti, potom korzáři.

Žijeme na tomhle pozemku už skoro tři sta let. Když se rodila koloniální armáda, stali jsme se jejím loďstvem -

během americké revoluce jsme ničili britská nákladní plavidla. Nebýt nás, Spojené státy by nevznikly. Od té doby jsme poskytovali podobné služby mnoha dalším americkým vládám. Jsme vlastenci, Shirley. Sloužíme své vlasti.“

„Jak to souvisí se mnou? Pověz mi, proč jste mě využili k atentátu na Dannyho Danielse.“

„Já v atentátu prsty neměl,“ ohradil se Hale. „To moji společníci, bez mého vědomí. Když jsem se o tom dozvěděl, byl jsem vzteky bez sebe.“

„Takže můj telefon odposlouchávali oni?“

Opatrně. Ta ženská není hloupá. „Ne. Byl jsem to já.

Sháněl jsem informace, které by nám pomohly. Věděl jsem o tvém přátelství s první dámou, ještě než jsem se s tebou seznámil.“

„Dej mi nějaký hodně dobrý důvod, proč bych z tebe neměla vyrobit sopranistu.“

„Chyběl by ti můj baryton.“

„Zas ten tvůj šarm. Nevzdáváš se lehce, to se musí nechat.“

Pohnul se.

Sevřela pistoli pevněji.

„Klid,“ ucedil. „Jen trochu ulevuju svým stařeckým svalům.“

„Cos dělal s informacemi, které jsi vyslechl po telefonu?“

„Většinou vůbec nic. Ale když jsem se dozvěděl o té návštěvě New Yorku, řekl jsem o ní svým společníkům.

Jelikož ji Bílý dům neohlásil, připadala nám jako šikovná příležitost. Prodebatovali jsme to, ale nakonec jsme se rozhodli do akce nejít. Oni pak bohužel změnili názor a neobtěžovali se dát mi o tom vědět.“

„Jsi odjakživa tak dobrý lhář?“

„Nelžu.“

„Využils mě, Quentine.“ V jejím hlase nebyl hněv ani pohrdání.

„A tak přijdeš a vlákáš mě do postele, abys mě zastřelila?“

„Rozhodla jsem se využít na oplátku tebe.“

„Shirley, s manželkou už dlouho žijeme odděleně, to přece víš. Spolu jsme si docela hezky užívali. A zrovna teď, když spolu mluvíme, moji lidé u tebe doma demontují ten odposlech. Je po všem. Nemohli bychom to pustit k vodě?

Můžeme si užívat ještě líp…“

„Když teď oba víme, co jsi za lháře a podvodníka.“

„Shirley,“ řekl jemně, „nejsi přece žádná naivka. Svět je drsné místo a všichni děláme, co je v našich silách, abychom přežili. Jsem v téměř zoufalé situaci, a tak jsem sáhl k prostředkům, o kterých jsem věřil, že budou účinné.

Opravdu jsem ti lhal. Zpočátku. Ale když jsem tě blíž poznal, změnilo se to. Sama víš, že všechno se předstírat nedá, už podle našeho milování před chvilkou. Jsi nádherná temperamentní žena.“

Hlaveň pistole neuhnula. „Zničil jsi moje přátelství s první dámou.“

„Potřebuje odbornou lékařskou pomoc a ty to dobře víš.

Anebo by si radši měla udělat zpovědníka z pana Davise.

Zdá se, že si na něj potrpí.“

„Není v tom žádná špinavost.“

„To jistě ne.Něcov tom ale je. A nebyli by rádi, kdyby to vyšlo na světlo.“

„Co ses s tím chystal dělat? Vydírat je?“

„Přiznávám, že mě to napadlo. Naštěstí ale existují lepší řešení. Takže jejich tajemství je v bezpečí.“

„To mě ohromně uklidňuje.“

„Co kdybys odložila tu bouchačku a naplnili bychom náš nový vztah? Založený naoboustrannédůvěře a úctě?“

Líbily se mu její oči, tak modré, že občas hrály dofialova.

Její výrazné rysy věk skoro nepoznamenal. Měla pružný půvab tanečnice, oblé tvary, štíhlý pas, plná ňadra. A používala zvláštní parfém s citrónovou vůní, který pokaždé lpěl ve vzduchu i dlouho poté, co odešla.

„Myslím, že mezi námi už žádný vztah existovat nemůže,“ řekla konečně.

A stiskla spoušť.

Knox vytáhl člun na břeh a odspěchal k autu, které nechal zaparkované u malého nákupního střediska. Byl rád, že má Paw Island za zády.

Zahynout tam do žádné ze svých kalkulací nezahrnul.

Kolem bylo liduprázdno. Potřeboval se dostat z Kanady, a to rychle. Ukradený člun zítra někdo objeví. Navíc v pevnosti Dominion najdou jeho dva pomocníky. Jeden je mrtvý stoprocentně, druhý s vysokou pravděpodobností.

Žádný u sebe nemá doklady. Oba žili na atlantském pobřeží poblíž Nags Head. Odjakživa radil členům posádky, ať se odstěhují z Bathu jinam, čím dál, tím líp, jen když budou s to dorazit na panství během dvou hodin. Hodně jich bylo svobodných, stejně jako tihle dva, a prakticky bez závazků.

Až je identifikují a zjistí, že pracovali na panství, přihrne se policie. Dojde k výslechům. Ale od toho si Společenstvo platí hordu právníků. Neměl by to být problém.

Zato Andrea Carbonellová problém je.

Už měl po krk strachu. Po krk toho, že si musí v jednom kuse hlídat záda. Po krk starostí. Dobrý kormidelník by se do takového nebezpečí nikdy nedostal.

On ano.

Před rokem by byl v pevnosti zůstal a svedl souboj s Jonathanem Wyattem. Jenže mezitím se rozhodl pro jinou cestu a ta se na povinnosti ani na tradici neohlížela. Chtěl hlavně vyváznout se zdravou kůží a nenechat se zabít ani vládou, ani Společenstvem.

Prozatím se mu to dařilo.

A Jonathan Wyatt není jeho nepřítel. Quentin Hale a ostatní tři kapitáni vlastně taky ne.

Nemají o ničem tušení.

Jen Andrea Carbonellová ví všechno.

67. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale slyšel cvaknout spoušť, ale výstřel se nedostavil.

Kaiserová se usmála. „Příští náboj bude ostrý.“

Neměl důvod o jejím prohlášení pochybovat.

„Nemáš ponětí, do jaké situace jsi mě dostal,“ vyčetla mu. „Pauline Danielsová už se mnou v životě nepromluví.“

„Provalilo se, že jsem poslouchal tvoje hovory?“

„Našli to tvoje udělátko za barákem.“

Projela jím panika, když si vzpomněl na dva muže, které pro to zařízení poslal. Číhali tam na ně agenti?

„Shirley, poslouchej mě. V sázce je daleko víc než tvoje hrdost. Vláda proti mně a mým společníkům nasadila veškerou svou moc. Potřebuju přátele, ne další protivníky.

Beztak jsem se měl už dávno rozvést. Bylo by krásné mít tě pořád u sebe.“ Odmlčel se. „Pro nás oba, tedy aspoň doufám.“

Potřeboval kontaktovat Knoxe a vyřešit situaci ve Virginii. Ta byla momentálně ještě akutnější než to, co se odehrávalo v Novém Skotsku.

„Vážně si myslíš, že mě tím zvikláš?“ zeptala se Kaiserová. „Příslibem manželství? Já manžela nepotřebuju, Quentine.“

„A co potřebuješ?“

„Radši mi odpověz na jedno: Vězníš tu někde ženu, která se jmenuje Stephanie Nelleová?“

První popud byl zalhat, ale i tentokrát si to rozmyslel.

„Patří k mým nepřátelům. Poslali ji sem, aby nás zničila.

Zajal jsem ji v sebeobraně.“

„Nechci po tobě, aby ses ospravedlňoval, Quentine.

Prostě jen chci vědět, jestli tu je.“

V mysli se mu rozezněl poplašný zvonek.

Jak se dozvěděla, že se na to má zeptat?

Jen jedním možným způsobem. Někdo jí o tom řekl.

Někdo obeznámený. Kdyby nebyla nahá, bál by se, že u sebe má mikrofon. Ale nemusel si dělat těžkou hlavu s ní ani s jejím oblečením a taškou, protože ty ležely za zavřenými dveřmi ve vedlejší místnosti.

„Shirley, pochop, že tohle je mimořádná situace. Nemohl jsem jinak. Ty bys na mém místě jednala stejně. Vždyť zrovna děláš totéž, ne? Bráníš se, jak umíš.“

Cassiopeia měla sto chutí protestovat, ale věděla, že jí nezbývá než se na Davisovy a Cottonovy instinkty spolehnout.

Přesto zbývala jedna komplikace.

„Musíme navázat kontakt s Kaiserovou,“ řekla Davisovi.

„Nevím jistě, jestli to půjde. Jak? Copak jí můžeme zavolat?“

„My ne. Ale někdo jiný ano.“

Viděla na něm, že pochopil.

Vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo.

Hale čekal na Shirleyinu reakci. Zdálo se, že o jeho nabídce přemítá.

„Využívals mě,“ zopakovala nakonec.

Dům se zatřásl pod novým poryvem vichru a deště.

Shirley se lekla.

Hale toho využil a udeřil ji pěstí do obličeje.

Cassiopeia poslouchala, jak Davis vysvětluje Pauline Danielsové, co provedla Shirley Kaiserová.

„Nechce se mi věřit, že tam opravdu jela,“ povzdechla si první dáma.

Odešli si zavolat do jídelny; agenty poslali z domu ven.

„Má z toho všeho strašný pocit,“ vysvětlovala první dáma. „Hrozně se zlobí, že ji tak zneužil. Ale jezdit tam neměla.“

Šlo však o mnohem důležitější věc. Střelba, která se před chvílí strhla, se objeví v místním zpravodajství. Jakmile se Hale dozví o osudu svých dvou mužů, bude vědět, že odposlech u Kaiserové se provalil. A tím pádem mu začne překážet.

„Zavolej jí, Pauline,“ řekl naléhavě Davis. „Hned.

Uvidíme, jestli to zvedne.“

„Počkej chvilku.“

„Tu přestřelku neututláme,“ zašeptala Cassiopeia.

„Já vím. Shirley Kaiserové začal odtikávat čas.“

„Edwine,“ ozvala se z telefonního mikrofonu Pauline.

„Nebere mi to. Hovor spadl do hlasové schránky.

Předpokládám, že nechceš, abych jí nechávala vzkaz.“

„Už musíme jít,“ uťal ji Davis.

Cassiopeia postřehla v jeho hlase sklíčenost.

„Edwine, já…“

Davis hovor ukončil.

„To od vás bylo neslušné,“ poznamenala Cassiopeia.

„To, co mám na jazyku, by si za rámeček nedala. Každý jednou musí přestat s hloupostmi.“ Odmlčel se. „Mě nevyjímaje.“

„Kaiserová je v nebezpečí,“ připomněla mu. „Co nejrychleji mě tam dostaňte.“

Tentokrát nic nenamítal.

Hale vstal z postele.

Kaiserová ležela nehybně, po ráně do tváře ztratila vědomí.

Ruka ho bolela. Zlomil jí lícní kost? Zvedl pistoli a zkontroloval ji. Kaiserová nelhala, další stisknutí spouště by napáchalo pěknou pohromu.

Překotně přemýšlel.

Chytili u ní doma jeho lidi? Potřeboval to zjistit. Knox zůstával nedostupný, asi je pořád ještě na Paw Islandu.

Popadl župan a oblékl si ho.

Podíval se na budík u postele. 21:35. Zvedl telefon a zmáčkl tlačítko domácího interkomu. Tajemník se mu ozval po druhém zazvonění.

„Okamžitě pošlete dva muže ke mně do ložnice. Mám tu nového hosta pro naše vězení.“

68. kapitola

NOVÉ SKOTSKO, 22:20

Malone otevřel oči. Všechno ho bolelo. Bolest mu vystřelovala až do palců u nohou. Ležel na zádech; nad sebou viděl díru ve shnilé dřevěné podlaze, kterou se sem s Wyattem probořili.

Zkusil pohnout končetinami a ověřil si, že nemá nic zlomeného.

Shora se linuly pruhy měsíčního světla, takže poznal, že proletěli vzduchem dobrých deset metrů. Jejich dopad zmírnilo vodou nasáklé dřevo. Vespod byla skála.

A ledová voda.

Stěny všude kolem se ve slabém světle stříbřitě leskly, což signalizovalo, že jsou mokré.

Zase bylo slyšet burácení příboje a na chřípí dorážel pach ptáků.

Kde je Wyatt?

Začal se zvedat na nohy. Vtom se ve tmě rozzářil světelný bod. Jen jeden, pronikavý a blízko u něj. Zaclonil si oči paží.

Světlo se přesunulo z jeho obličeje stranou.

Ve slabé záři spatřil Wyatta s baterkou v ruce.

Knox se vrátil na soukromé letišťátko jižně od Halifaxu, kde předtím přistál s firemním tryskovým letadlem Hale Enterprises. Sloužilo cestovatelům, kteří si mohli dovolit luxus létání po vlastní ose.

Dostal se z Mahone Bay a zpátky na sever bez nehody.

V kapse se mu rozvibroval telefon. Pohlédl na displej.

Hale. Proč to nevyřídit hned?

Přijal hovor, vylíčil kapitánovi, co se seběhlo, a uzavřel: „Carbonellová vám lhala. Už zas. Byl tam ještě někdo.

Wyatt o něm mluvil jako o Cottonu Maloneovi. Rozhodně nepatřil k našim. Wyatt naznačoval, že je z vlády. Za tohle nenesu odpovědnost…“

„Rozumím,“ přisvědčil Hale.

Knoxe tím překvapil. Obvykle rozuměl jedině úspěchu.

„Carbonellová je lhářka,“ dodal Hale zahořkle. „Vodí nás za nos všechny. Měl jste pravdu a já si teď říkám, jestli na těch jejích řečech o rozluštění šifry vůbec něco bylo.“

„Naděje pořád žije. Wyatt chtěl, abych vám vyřídil, že jakmile bude ty dvě stránky mít, prodá vám je. Výslovně si přál, aby se k vám ten vzkaz dostal.“

„Čili musíme doufat, že ten přeběhlík, kterého Carbonellová nenávidí a očividně mu nevěří, mluví pravdu a bude spolupracovat.“

„A máme dva mrtvé členy posádky,“ zdůraznil Knox.

„A ještě jeden problém navíc.“

Hale mu pověděl o Shirley Kaiserové a možných potížích u ní doma.

Knox se rozhodl vytěžit ze situace, co se dá: „Kapitáne Hale, Carbonellová nás využívá. Schválně komplikuje už beztak komplikované věci. Tvrdila, že o tomhle místě ví jen ona a Wyatt, a přesto tu je Cotton Malone. Poslala sem i jeho? Jestli ne, tak kdo další o tom ví, sakra? Jak dlouho to budeme snášet? Kolik nebezpečí ještě podstoupíme?“

Mlčení na druhém konci linky naznačovalo, že Hale nad tou otázkou přemýšlí.

„Souhlasím,“ řekl nakonec. „Musí za to zaplatit.“

Výborně. Její smrt všechno napraví a vrátí mě zpátky na začátek, pomyslel si Knox.

„Ze všeho nejdřív zjistěte, jak jsme na tom ve Virginii.

Potřebuji to vědět. Pak vyřiďte tu záležitost s NIA, jak uznáte za vhodné. Máte moje svolení.“

Konečně.

Má volnou ruku.

Knox ukončil hovor a poklusem doběhl k letadlu.

Předpověď počasí a povolení ke startu si opatří na palubě.

Letiště nemělo vlastní řídicí věž, přílety a odlety kontroloval Halifax. Otevřel dvířka a vyšplhal do prostorné kabiny.

„Nerozsvěcejte,“ poručil ženský hlas.

Ztuhl.

Napjal zrak do tmy. V slabém přísvitu z reflektorů venku na parkovací ploše rozeznal na kožených sedadlech tři postavy.

Ten hlas okamžitě poznal.

Andrea Carbonellová.

„Jak vidíte,“ řekla, „nepřijela jsem sama. Tak buďte hodný chlapeček a zavřete za sebou dveře.“

Cassiopeia seděla v kabině pro cestující v dopravním vrtulníku letectva, který mířil z Virginie na jih k pobřeží Severní Karolíny. Vedle sebe měla Edwina Davise. Už před týdny nařídil provést průzkum areálu, který patřil Společenstvu, takže mohl Cassiopeii poskytnout podrobný satelitní

snímek.

Tajná

služba

prostřednictvím

Severokarolínského státního úřadu pro vyšetřování zařídila, aby na ni na jižním břehu řeky Pamlico čekal člun. Převeze ji na severní břeh k Haleovu pozemku. Momentálně se zdálo nejbezpečnější vynechat ze hry místní policii a justici, protože nikdo netušil, kam až sahají prsty Společenstva.

Blížila se půlnoc. V místních zprávách se informace o přestřelce v domě Kaiserové objeví časně ráno. Cassiopeia usoudila, že jestli se poblíž nevyskytoval někdo, kdo by Společenstvu zvěstoval pohromu, měla by mít na svou akci k dispozici několik hodin.

Společenstvo určitě svůj pozemek elektronicky střeží, protože kamery tvoří mnohem lepší obrannou linii než hlídači. O tom, co ji tam čeká, Davis bohužel skoro žádné zpravodajské informace nesehnal. Dozvěděla se zato o silné bouři, která zachvátila celou pobřežní oblast, ta by jí měla poskytnout krytí.

Agenti Tajné služby pozorující Paw Island nahlásili, že tam posledních pár hodin vládne ticho.

Co Cotton?

Nemohla se zbavit pocitu, že je v nesnázích.

Wyatt shlížel na Malonea, který pomalu vstával. Sám se zaplaťpánbůh probral dřív a povedlo se mu najít baterku, kterou si zřejmě přinesl s sebou Malone a která ve zdraví přečkala pád.

„Už jsi spokojený?“ zeptal se Malone.

Wyatt mlčel.

„Aha, já zapomněl. Jsi nemluva. Jakže ti to říkali? Sfinga?

Tu přezdívku jsi nenáviděl.“

„A nenávidím ji pořád.“

Malone stál po kotníky ve vodě a snažil se uvolnit si křeč v rameni a protáhnout si záda. Wyatt se už stačil porozhlédnout, kde se to ocitli. Byla to podzemní prostora zhruba deset metrů vysoká a způli tak široká, stěny měla z vápence a na kamenném dně šplouchala stoupající voda. V

kuželu baterky se v ní jako acháty a jaspisy leskly pestrobarevné oblázky.

„Ta voda sem vtéká ze zálivu,“ ukázal na ni.

„To snad dá rozum, ne?“

Ale Wyatt postřehl, že Maloneovi význam té poznámky pomalu dochází. I on se jistě dočetl o zdejší historii, o čtyřiasedmdesáti britských vojácích, kteří v podzemí pevnosti Dominion zahynuli kvůli přílivu.

„Je to tak,“ potvrdil. „Uvízli jsme tu v pasti taky.“

69. kapitola

BATH, SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale přihlížel, jak dva členové posádky vytáhli Shirley Kaiserovou z elektrovozíku a vlečou ji deštěm k vězení.

Zavolal tam předem a nařídil dozorcům, ať se připraví na novou obyvatelku. Byla pořád napůl omámená po té ráně do obličeje a na levé tváři jí naskakovala ošklivá modřina.

Vzpírala se a snažila se vytrhnout těm dvěma, kteří ji postrkovali dovnitř.

Vešel a zabouchl za sebou dveře.

Už předtím přikázal, ať probudí Stephanii Nelleovou a odvedou ji dolů do nové cely. Chtěl mít obě ženy pohromadě, protože člověk nikdy neví, co by si mohly navzájem svěřit. Elektronickému odposlechu neunikne ani slůvko.

Nelleová stála v cele a pozorovala je, jak přicházejí.

Hlídači odemkli a strčili Kaiserovou dovnitř.

„Vaše nová spolubydlící,“ řekl Hale Nelleové.

Zadívala se na modřinu na její tváři.

„To je vaše dílo?“ zeptala se Halea.

„Chovala se krajně nevhodně. Mířila na mě pistolí.“

„Měla jsem tě zastřelit,“ vyštěkla Kaiserová.

„Šanci jsi měla,“ potvrdil. „Vyptávala ses na Stephanii Nelleovou. Tak tady ji máš.“ Otočil se k Nelleové. „Znáte nějakého Cottona Malonea?“

„Proč?“

„Protože se vynořil někde, kde jsme ho nečekali.“

„Jestli tam je, tak se připravte na potíže,“ ujistila ho Nelleová.

Zavrtěl hlavou. „Pochybuji.“

„Nemohli byste té paní dát sáček s ledem?“ požádala Nelleová. „Má šerednou bouli.“

Nebyl to špatný nápad, a tak pro něj poslal. „Pravda, jen ať vypadá co nejlíp.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Nelleová.

„Až se přežene bouřka, vezmeme vás obě na vyjížďku lodí. Bude to vaše poslední. Na otevřené moře, a tam také zůstanete.“

Cassiopeia křižovala s člunem vzedmutý tmavý proud řeky Pamlico. Helikoptéra přiletěla od západu a vysadila ji u jižního břehu. Agenti Státního úřadu pro vyšetřování, kteří už na ni a Davise čekali, ukazovali kamsi přes téměř tříkilometrovou černou vodní pláň. Nic tam sice neviděla, ale už věděla, že v těch místech vybíhá do řeky molo a na jeho

konci

kotví

Haleova

šedesátimetrová

plachetniceDobrodružství. Pokud se chtěla někudy vetřít na pozemek, tohle bylo to pravé místo. Stačí udržet směr, který jí udali, i když to byla pěkná dřina. Z Atlantiku se přihnala bouřka. Nebyla to sice vyložená tropická bouře, ale provázel ji prudký vítr a liják, takže posledních pár minut letu helikoptérou bylo hodně nepříjemných. Davis slíbil, že zůstane po ruce a počká buď na její signál, nebo na rozednění, podle toho, co přijde dřív. Pak povolá do akce agenty Tajné služby, kteří se právě scházeli severně od Bathu.

Lilo jako z konve.

Cassiopeia vypnula motor a nechala člun snést proudem k Haleovu molu. Bylo přesně tam, kde jí říkali.

Na řece se vzdouvaly skoro metrové vlny a musela si dávat pozor, aby do něčeho nenarazila. Jachta přivázaná u mola působila velkolepým dojmem. Tři stěžně svou robustností

a

tvarem

prozrazovaly,

že

ukrývají

automatizovaný plachetní systém, takové už v minulosti viděla. Kupodivu se na ní nikde nesvítilo. Ale třeba je to tou bouřkou. Mohl vypadnout proud.

Přes clonu deště zahlédla na palubě pohyb.

Na molu také.

Muži.

Hnali se ke břehu.

„Je tohle všechno nutné?“ zeptal se Malone Wyatta.

„Vždyť jsme se spolu pohádali už hrozně dávno.“

„Připadalo mi, že ti to dlužím.“

„A tak jsi mě zatáhl do pokusu o atentát na prezidenta?

Co kdybych ty samostříly nezneškodnil?“

„Věděl jsem, že si nějak poradíš. A počítal jsem, že tě buď obviní, nebo zastřelí.“

Malone by ho nejradši praštil, ale bylo mu jasné, že to nemá cenu. Rozhlédl se kolem. Voda na podlaze pořád sahala ke kotníkům.

„Tak proč jsi mě rovnou nezabil? Proč celé to drama?“

„Na tom už nesejde.“

„Chceš tím říct, že teď dlužíš víc někomu jinému.“

„Chci tím říct, že na tom už nesejde.“

Malone potřásl hlavou. „Jsi pako. A byl jsi odjakživa.“

„Na něco by ses měl podívat,“ řekl Wyatt. „Objevil jsem to, když jsi ještě sladce spinkal.“

Zajel kuželem světla do skalní chodby. Šest metrů od nich, vytesaný do vlhce lesklého kamene a obalený řasami, se rýsoval symbol.

?

Malone okamžitě poznal, že je to jeden z těch v Jacksonově vzkazu. „Jsou tu nějaké další?“

„Můžeme se po nich poohlédnout.“

Malone zvedl pohled k místu, kudy se propadli. Vylézt zpátky nahoru nepřipadalo v úvahu. Bylo to dobrých deset metrů a stěny pokrývala tlustá vrstva slizu. Nebylo čeho se přidržovat.

Takže proč ne? Co jiného taky dělat?

„Běž napřed,“ řekl Wyattovi.

Hale se rozhodl, že se pár hodin prospí. V tomhle počasí se na moře vyplout nedalo.Dobrodružstvíbyla skvělá jachta, ale každá loď má své meze. Nařídil, aby auto Kaiserové odstavili mimo pozemek sídla na nějakém šikovném místě, kde ho nikdo nenajde. Ti dva, které poslal do jejího domu, se mu ještě neozvali, takže předpokládal, že jsou buď po smrti, nebo pod zámkem. Ale jestli je zatkli, proč se tu ještě neukázala policie?

Odešel z vězení a zamířil k vozíku.

Vtom se rozdrnčel alarm.

Zalétl pohledem k tmavým stromům, za kterými stál dům. Nikde žádná světla.

Z vězení vyběhl nějaký muž a hnal se kalužemi k němu, až se mu voda od nohou rozstřikovala.

„Kapitáne Hale, máme na pozemku vetřelce.“

Cassiopeia uslyšela nejdřív alarm a vzápětí vytrvaléra-ta-tastřelby z automatických pušek.

Co se děje?

Vyskočila s lanem v ruce ze člunu a uvázala ho k pilotu pod molem.

Vyšplhala po žebříku nahoru, vytasila zbraň a rozběhla se ke břehu.

Hale se vřítil zpátky do vězení. Zdálky bylo slyšet palbu.

Tady v jeho hájemství odstrčeném od světa ho ten zvuk zneklidňoval. Skočil k telefonu a zavolal do bezpečnostního centra.

„Ze severu vtrhlo na pozemek deset mužů,“ dozvěděl se.

„Zachytily je pohybové senzory a viděli jsme je na záběrech kamer.“

„Policie? FBI? Kdo je to?“

„Nevíme. Ale jsou tu a střílejí. Nechovají se jako policie.

Odřízli přívod elektřiny do hlavního domu a k přístavišti.“

Haleovi svitlo, kdo to je.

NIA.

Andrea Carbonellová.

Kdo jiný?

Knox chtěl co nejdřív vypadnout z Nového Skotska, ale zdálo se, že Carbonellová a její dva společníci nemají naspěch. Raději nepokoušel jejich trpělivost, aspoň prozatím, a zůstal sedět v letadle.

„Našel jste, pro co jste si přišel?“ zeptala se ho.

Neměl se k odpovědi. „Dva z mých lidí v pevnosti zahynuli. Ten váš Wyatt si tam vyřizuje účty s kýmsi, kdo se jmenuje Cotton Malone. Toho jste taky poslala vy?“

„On je tam Malone? To je zajímavé. Patří k Bílému domu.“

Rázem mu svitlo, proč se tu objevila. „Chtěla jste se zmocnit toho, co najdu. Ani vás nenapadlo opravdu předat výsledek pátrání kapitánům.“

„Potřebuju ty dvě chybějící stránky sama.“

„Vám to pořád nedochází, že? Společenstvo není váš nepřítel. Ale děláte, co můžete, abyste si nás znepřátelila.“

„To vaše Společenstvo je přímo radioaktivní. CIA, NSA, Bílý dům, všichni na něj mají políčeno a stahují smyčku.“

To neznělo ani trochu dobře.

„Musíme se vrátit na Paw Island,“ prohlásila.

„Já odtud mizím.“

„Nemáte kam.“

Co tím ta ženská míní?

„Zatímco tu spolu mluvíme, čelí vaše velevzácné Společenstvo útoku.“

„Vašemu?“

Přikývla. „Dospěla jsem k názoru, že Stephanie Nelleová potřebuje zachránit. A jestli přitom Hale a jeden dva další kapitáni přijdou o život… Nám všem by se to hodilo, ne?“

Pohnula pravou rukou a Knox uviděl, že v ní svírá zbraň.

„Což mě přivádí k druhému důvodu, proč jsem tady.“

Uslyšel lupnutí a ucítil v hrudi náraz.

Ostrý.

Bolestivý.

Vteřinu poté svět zmizel.

70. kapitola

NOVÉ SKOTSKO

Malone si vzpomínal, co mu o symbolech říkala majitelka knihkupectví: že se nacházejí porůznu uvnitř pevnosti a na kamenech a nápadných místech po celém ostrově. O tom, že by byly také v podzemí, se nezmínila.

Pochopitelně, tam nebyly na očích.

Chodba, v níž uvízli, se zřejmě táhla z jednoho konce pevnosti na druhý. Ve stěnách se v různých výškách černaly jícny otvorů. Ani chodba, ani otvory nebyly přírodního původu; skálou se prokutali lidé. Malone se do jedné té díry podíval a zjistil, že z ní vede obdélníková skluzavka mizející do tmy, která je také dílem lidských rukou. Otvory zely ve výšce devadesát a sto padesát centimetrů a ještě z nich kapalo po posledním přílivu. Pochopil jejich účel.

Byly to přítoky a odtoky.

„Ten, kdo tenhle systém vybudoval, si dal záležet, aby to tu voda zaplavovala kompletně,“ prohodil k Wyattovi. „Ty díry jsou jediná cesta ven.“

Začínal chápat, jak asi bylo těm čtyřiasedmdesáti britským vojákům. Podzemní prostory neměl v lásce. Zvlášť uzavřené.

„Já ty dva agenty neobětoval schválně,“ řekl Wyatt.

„Nic takového jsem si o tobě nemyslel. Podle mě ses prostě jen zachoval nezodpovědně.“

„Měli jsme úkol. A já ho plnil.“

„Proč na tom najednou záleží?“

„Záleží.“

Malone náhle pochopil. Wyattovi bylo těch dvou skutečně líto. Tehdy by tomu neuvěřil, ale teď ho uviděl v novém světle. „Tebe mrzí, že umřeli.“

„Od první chvíle.“

„Měls to říct.“

„To není můj styl.“

Ne, pomyslel si Malone, nejspíš není.

„Co se to dělo tam nahoře?“ zeptal se. „Společenstvo tě přišlo zabít?“

„Poslala je NIA.“

„Carbonellová?“

„Bude toho litovat.“

Došli na křižovatku ve tvaru Y, kde se chodba větvila do dvou ramen. Wyatt si posvítil do jedné šachty ve zdi, tentokrát ve výšce ramen. „Slyším z druhé strany vodu.“

„A vidíš něco?“

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne. Ale ani mě nenapadne zůstat tady a čekat na příliv. Ty díry určitě vedou ven do moře. A měli bychom si to ověřit dřív, než se začnou plnit.“

Malone byl stejného názoru.

Wyatt odložil baterku na zem a sundal si bundu. Malone baterku sebral a posvítil si z křižovatky na všechny strany.

Když už tu jsou, proč se neporozhlédnout všude?

Jedno místo ho upoutalo.

Další symbol, vysekaný do kamene kousek nalevo od místa, kde se hlavní chodba větvila.

?

Pamatoval si ho z Jacksonova vzkazu. Prohlédl si ostatní stěny a zpozoroval druhý symbol proti tomu prvnímu.

:

A potom přímo proti oběma těm znakům, na opačné zdi hlavní chodby, dva další, zhruba dva a půl metru od sebe.

X?

To byly už čtyři z pěti, které Jackson do svého vzkazu napsal. A nejen to, byly rozmístěny cílevědomě, v určitém vzájemném vztahu.

Wyatt si jeho zaujetí všiml. „Jsou tu všechny.“

Všechny ne.

Malone se dobrodil vodou doprostřed křižovatky všech tří chodeb. Čtyři značky ho teď obklopovaly. Co pátá? Dole?

O tom pochyboval. Zvedl hlavu a posvítil si na strop.

?

„Místo je vyznačeno trojúhelníkem,“ řekl.

Z dolních otvorů se vyhrnula voda a po zemi se přehnala studená vlna.

Malone vykročil zpátky k Wyattovi a cestou si přehodil baterku z pravé ruky do levé.

Rozmáchl se a uhodil Wyatta pravačkou do brady.

Wyatt zavrávoral a upadl do vody.

„Jsme si teď kvit?“ zeptal se ho Malone.

Jenže Wyatt neodpověděl. Beze slova vstal, skočil do nejbližšího otvoru a zmizel ve tmě.

Cassiopeia se schovala ve skupince stromů a pozorovala dům vzdálený padesát metrů. Větrné poryvy vyluzovaly kvílivou symfonii. Zpoza jedné strany domu se vynořily tmavé postavy, odpelášily na druhou a znovu zaduněla střelba. Cassiopeia se rozhodla riskovat. Vyndala telefon a zavolala na Davisovo číslo.

„Co se to tam děje?“ zeptal se okamžitě.

„Ten barák je v obležení.“

„Zaslechli jsme střelbu. Už jsem se poptával ve Washingtonu. Není to nikdo, koho bych dokázal identifikovat.“

„Díky tomu máme šikovné krytí,“ upozornila. „Zůstaňte, kde jste, a držte se plánu.“

Jako by promluvil Cotton… Pomyslela si, že se mu chováním podobá čím dál víc.

„Nelíbí se mi to,“ utrousil Davis.

„Mně taky ne. Ale už jsem tady.“

Ukončila hovor.

Wyatt se soukal úzkým tunelem stěží devadesát centimetrů vysokým a jen o něco málo širším. Proti němu se zvenčí hrnulo čím dál víc studené vody, proudění znatelně sílilo.

Blížil se ke konci.

V nejednom ohledu.

Nechal Malonea, ať si na něm zchladí žáhu. Sám by na jeho místě udělal totéž, ne-li něco horšího. Malone byl sice na jeho vkus nehorázně samolibý, ale jakživ mu nezalhal.

A to je velké plus.

Zato Andrea Carbonellová ho poslala do Kanady s opakovaným ujištěním, že se o té cestě krom nich dvou nikdo nedozví, načež informaci obratem poskytla Společenstvu.

Uměl si představit, jakou dohodu s nimi asi uzavřela.

Zabijte Jonathana Wyatta a můžete si nechat tu věc, kterou najde.

A to ho vytáčelo víc než Cotton Malone.

V posledních několika dnech se mu dařilo; zatrhl pokus zabít prezidenta Spojených států a dostal se k vyřešení záhady, kterou před dávnými časy stvořil Andrew Jackson, blíž než kdokoli jiný. Byl by zachránil i Garyho Voccia, kdyby ten chudák nezpanikařil. Bojem tělo na tělo s Malonem si ulevil od vzteku, který ho sžíral osm let.

Jenže namísto starého vzteku v něm propukl nový.

Vepředu se objevil náznak světla.

Wyatt v naprosté tmě kolem vítal každý přísvit, třeba i nepatrný. Ledová voda mu už sahala k loktům. Lezl po čtyřech dál. Konečně se doplazil na konec tunelu a před ním se otevřelo jeskynní jezírko. O skalní stěny šplouchala stoupající voda. Za vchodem jeskyně spatřil otevřené moře, na jehož rozčeřené hladině se mihotaly třpytivé odlesky měsíce.

Začal fungování podzemního systému chápat. Skála byla provrtána vodorovnými tunely v různých výškách a všechny ústily pod pevností. Se stoupajícím přílivem stoupala i hladina jezírka. Do otvorů postupně vtékala voda a valila se do podzemních komor. Jakmile příliv ustoupil, ustoupila i voda. Byl to prostý mechanismus založený na zemské přitažlivosti a přírodních silách, ale Wyatta především zajímalo, jakému účelu měl sloužit.

I když není to vlastně jedno?

Hlavně že je venku a volný.

71. kapitola

Knox se probral.

Po těle mu přeběhl závan studeného vzduchu. Hlava ho bolela a viděl rozmazaně. Uši ho brněly od monotónního vrčení motoru a připadal si, jako by prošel mlátičkou. Cítil se pod psa. A vtom mu došlo, kde je. Zpátky v zálivu Mahone Bay. Ve člunu. S třemi dalšími lidmi.

Dvěma muži a Carbonellovou.

Zvedl se.

„Moje šipka zabrala, co?“ křikla Carbonellová.

Vzpomněl si na zbraň v její ruce, na to lupnutí a bodnutí v prsou. Omámila ho. Nepotřeboval se ptát, kam plují.

Věděl to. Na Paw Island.

„Je to tentýž člun, který jste ukradl prve,“ poznamenala.

Zamnul si bolavou hlavu. Hrozně rád by si dal panáka bourbonu. „Proč jedeme zpátky?“

„Dokončit, co jste začal.“

Sbíral síly. Všechno se s ním houpalo a točilo a nebylo to kymácením člunu. „Je vám doufám jasné, že Wyatt vás nepřivítá s otevřenou náručí.“

„Popravdě řečeno, přesně s tím počítám.“

Cassiopeia sledovala útok na Haleovo panství. Nevěděla, co jsou útočníci zač, ale servítky si nebrali. Rachot střelby utichl, ale přesuny pokračovaly, obě strany si zřejmě hledaly co nejvýhodnější pozici. Zamrkala, aby setřepala z řas dešťové kapky, a zaostřila pohled na dům. Za žádným oknem se nesvítilo. A žádné světlo nebylo ani jinde v dohledu.

Z postranních dveří kdosi vyklouzl.

Nějaký muž. Přikrčený se přikradl ke schůdkům z verandy a seběhl dolů, pořád s hlavou vtaženou do ramen.

Otevřenými dlaněmi dával najevo, že nemá zbraň. Je to Hale?

Pozorovala ho, jak spěchá lijavcem ke stromům, kličkuje mezi nimi, schovává se za mohutnými kmeny a míří k přístavišti, odkud přišla.

V dálce znovu zuřivě zapraskala střelba.

Cassiopeia vyrazila za ním. Snažila se našlapovat zlehka a neztratit rovnováhu při klopýtání v mokrém listí, přes kořeny a popadané větve. Díkybohu se nebořila do bahna; okolní půda byla hodně písčitá a voda se rychle vsakovala.

Vyšla na štěrkovou silničku k přístavišti, na tutéž, po které se předtím dostala k domu, a zahlédla svou kořist o dvacet metrů dál klusat po pravé straně vozovky.

Dala se do běhu, a než ji ten muž zaregistroval, dostala se na deset metrů k němu. Když se ohlédl, zastavila, namířila na něj pistoli a poručila: „Zůstaňte stát.“

Ztuhl na místě. „Kdo jste?“

Hlas neodpovídal Haleovu věku, a tak se místo odpovědi zeptala sama: „A kdo jste vy?“

„Tajemník pana Halea. Nejsem pirát ani korzár. Nemám rád zbraně a nechci se nechat zastřelit.“

„Tak mi pěkně odpovídejte na otázky, nebo zjistíte, jaké to je, mít v těle kulku.“

Malone vyplaval z jeskyně do zálivu Mahone Bay. Moře studilo. Vymnul si vodu z očí a zadíval se nahoru na pevnost Dominion. Díra, kterou se dostal ven, ústila v jeskyni pod ní.

Rád by věděl, co je s Wyattem. Nebylo po něm ani vidu ani slechu, jeho tunel zřejmě vedl jinam. Jestli se mu povedlo dostat se ven, měl by plavat v moři někde poblíž, ale Malone moc daleko nedohlédl a slyšet přes hukot vln také nebylo.

Měl by zuřit mnohem víc než Wyatt, ale jedno musel uznat: Kdyby ho Wyatt do téhle věci nezatáhl, neměl by možnost pomoci Stephanii.

Jakkoli to bylo zvláštní, vlastně mu byl vděčný.

Potřeboval se dostat na břeh, a tak zamířil k ploché části ostrova jižně od pevnosti. Narazil na malou pláž a vylezl z vody. V nočním vzduchu promrzal do morku kostí. Bundu nechal v podzemí stejně jako Wyatt, protože by mu posloužila leda jako kotva. Ještě že se na cestu na ostrov vybavil náhradním oblečením.

Jak se blížil k místu, kde přistál s člunem, zase na něj začal dorážet pach ptáků. Vzpomněl si, že ve člunu má svazek nylonového lana, který by se mu při návratu do podzemí hodil. Chystal se počkat na začátek odlivu; pak bude mít na bezpečný průzkum několik hodin. Andrew Jackson určitě o Dominionu a té nešťastné příhodě z války věděl. Proč by si jinak vybíral tak zapadlý kout? Jedině proto, že i kdyby někdo náhodou prolomil Jeffersonovu šifru a našel Jeffersonův disk, příroda bude na místě úkrytu dál držet stráž, připravena zhatit plány všech hledačů vyjma nejchytřejších.

Prodral se podrostem ke člunu. Východní vítr zvedal u vody drobné trychtýřky písku. Malone si stáhl promočenou košili. Než se převlékl do suchého, zkontroloval si mobil.

Čtyřikrát mu volal Edwin Davis. Stiskl tlačítko pro zpětné vyzvánění.

„Jak se vede?“ zeptal se Davis.

Ohlásil mu jak pohromu, tak i úspěch.

„My tady máme potíže,“ řekl Davis.

Malone si vyslechl, co podnikla Cassiopeia. „A vy jste ji nechal jít?“

„Vypadalo to jako jediná možnost. Ta bouře je perfektní clona. Zřejmě ale nejsme sami, kdo si to myslí.“

„Jedu tam.“

„Neměl byste radši sehnat ty stránky?“

„Nebudu tu dřepět na zadku a čekat na odliv, když je teď v úzkých nejen Stephanie, ale i Cassiopeia.“

„To přece nevíte. Cassiopeia se o sebe umí postarat.“

„Až moc věcí může kiksnout. Ozvu se vám z letadla.

Zůstaňte v kontaktu.“

Malone ukončil hovor a shodil ze sebe zbytek mokrých šatů. Převlékl se do rezervního oblečení z člunu. Než odrazil od pláže, zavolal pilotům Tajné služby, že je na cestě a ať se připraví k odletu.

Wyatt našel na severním břehu svou loď. Třásl se zimou a šaty měl po tom otužileckém plaveckém výkonu promočené. Počítal s tím, že stráví na ostrově noc, a tak si pro jistotu přivezl ještě jednu košili a kalhoty. Krom toho si před cestou sbalil do batohu zásoby a také zápalky. Ty teď vylovil a rozdělal si na kraji pláže u lesa oheň.

Co se asi stalo s Malonem?

Neměl potuchy, přes vlnobití v ostrovní zátoce nic neviděl ani neslyšel. Byl unavený, jak celou dobu plaval v šatech; jeho svaly nebyly na takový nápor zvyklé. Schoulil se u ohníčku a přihodil na něj další klacky a roští, aby plameny víc hřály. Doufal, že se Knox v pořádku dostal na pevninu a doručil kapitánům jeho vzkaz. Nemyslel ho vážně, ty dvě stránky jim neprodá.

Šlo mu jen o jediné.

Zabít Andreu Carbonellovou.

Převlékl se a zalitoval, že nemá další bundu podobnou té, kterou nechal v podzemí. Cestou zpátky přes záliv bude lezavo. Měl hlad. Vyštrachal hrst energetických čokoládových tyčinek a láhev s vodou. Vrátí se s ukradeným člunem na pevninu a nechá ho někde, kde se na něj pár dní nepřijde.

Podíval se na hodinky.

23:50.

Vtom si všiml světel na vodě v zálivu. Spatřil člun ženoucí se k ostrovu směrem od Chesteru. Takhle pozdě?

Napadlo ho, že je to policie zburcovaná střelbou.

Rychle uhasil oheň a schoval se do lesíka.

Člun změnil kurz a zamířil k němu.

Knox seděl na zádi a snažil se vzpamatovat.

„Co si slibujete od toho, že se tam vrátíme?“ zahulákal na Carbonellovou.

Popošla k němu. „Za prvé po sobě musíme uklidit.

Vždyť tam zůstaly mrtvoly vašich lidí. Asi jste si s nimi nedělal těžkou hlavu. Nebo jste mě tolik toužil zabít, že vám to bylo jedno?“

Jak je možné, že ho má tak přečteného?

„Správně, Clifforde, slyšela jsem, co vám Wyatt říkal.

Mám na místě svého člověka, nic mu neuteče. Myslel jste si, že nejchytřejší bude poslechnout Wyatta a odjet. Zlikvidovat mě. Po mojí smrti byste byl v suchu, protože nikdo jiný nemá o vašem… angažmá ani tušení. Nebo se snad pletu?“

„Proč ten útok na Společenstvo?“ zeptal se.

„Řekněme, že smrt Stephanie Nelleové už se nikomu z nás nehodí. A jestli se mi mezitím povede najít ty dvě ztracené stránky, moje akcie ještě stoupnou. Když budete hodný chlapeček a budete se vzorně chovat, nechám vás na pokoji. Možná vám dokonce dám tu práci, o které jsem se zmínila. A kapitáni?“ Odmlčela se. „Skončí ve vězení tak jako tak.“

Neodpustil si připomenout: „Jenže vy ty stránky nemáte.“

„Zato Wyatt nebo Malone ano. Buď je mají už teď, anebo je brzy mít budou. Znám je oba. Náš úkol je zjistit, který z nich uspěl, a potom oba dva zabít.“

Jeden z mužů dal Carbonellové znamení a ukázal na prostředek ploché části ostrova. Knox tím směrem pohlédl.

Problesklo tam světlo, cosi jako plápolající oheň, a vzápětí zmizelo.

„Tak vidíte,“ poznamenala Carbonellová. „Tamhle zrovna jednoho z nich máme.“

72. kapitola

SEVERNÍ KAROLÍNA

Hale zůstával pánem situace. Permanentně si nechával na panství aspoň tucet členů posádky a všichni se uměli jaksepatří bránit. Teď tedy nařídil otevřít zbrojnici a rozdat jim zbraně. Hrot útoku podle všeho mířil na hlavní dům a věznici. Zepředu z lesa ji ostřelovali přinejmenším čtyři chlapi. Odřízli ji od přívodu elektřiny stejně jako hlavní dům, ale měla k dispozici záložní generátor.

„Spoutejte obě vězeňkyně,“ přikázal jednomu ze svých mužů. „A dejte jim roubík.“

Muž odchvátal.

Hale průběžně udržoval rádiovou komunikaci s bezpečnostním centrem. Povolal na panství posily a rozhodl se,

že

nejrozumnější

bude

přesunout

zajatkyně

naDobrodružství.Otočil se k dalšímu vězeňskému dozorci.

„Zabavte ty chlapy venku. Přišpendlete je palbou na místo.“

Dozorce přikývl.

Hale prošel budovou dozadu ke služebnímu vchodu. Ten byl nenápadně zapuštěn do obvodové zdi, takže kdo o něm nevěděl, nevšiml si ho. Hlídač, kterého sem před půlhodinou postavili, mu ohlásil, že vzadu je klid. Hale se nedivil, protože z téhle strany neměla budova žádná okna ani viditelný vstup. Carbonellová zřejmě chce vyřídit tu záležitost s Nelleovou sama, pomyslel si. Zajímalo by ho, jestli ten probíhající útok má být záchranná operace. To jediné dávalo smysl. Kdyby chtěla Nelleovou zabít, nedělala by kolem toho takový humbuk.

Všechno je jinak.

Už zase.

Budiž, přizpůsobí se.

Nelleovou a Kaiserovou vynesli dozorci z cely. Obě měly ruce i nohy omotané páskou a ústa zacpaná. Obě se vzpouzely.

Zvedl ruku a skupinku zarazil.

Došel ke zmítající se Stephanii Nelleové a přitiskl jí hlaveň k lebce. „Nechte toho, nebo vás obě na místě zastřelím a ukončím to.“

Nelleová znehybněla. Z očí jí sálala nenávist.

„Berte to takhle: Čím déle zůstanete naživu, tím větší šanci máte vyváznout. Kulka do hlavy znamená definitivní konec.“

Nelleová přikývla na znamení, že chápe. Zachytila pohled Kaiserové a zavrtěním hlavy jí naznačilaUž dost.

„Výborně,“ pochválil ji Hale. „Já věděl, že budete rozumná.“

Pokynul a nechal je obě vyvléci ven. Na dešti čekal elektrovozík. Obě ženy naložili na mokrou korbu. Poblíž hlídkovali dva muži s připravenými puškami. Napínali oči a uši, aby přes bouři zachytili případný pohyb mezi stromy.

Zdálo se, že kolem vládne klid.

Ozbrojenci naskočili do vozíku.

Hale jim nařídil, ať se cestou k přístavišti vyhnou hlavní příjezdové cestě a použijí postranní, která obvykle sloužila jen zemědělským strojům nasazovaným k práci na polích.

A ať si pospíší

Vozík odjel.

Hale se rychle vrátil do vězení. Jakožto kapitán měl povinnost stát při svých lidech.

A to také udělá.

Cassiopeia se přikradla k budově, kterou vyděšený Haleův tajemník označil za vězení. Dozvěděla se od něj, že tam drží jak Stephanii Nelleovou, tak i Shirley Kaiserovou.

Také se dozvěděla, že na budovu někdo útočí, a tak se k ní plížila zezadu a držela se mezi stromy. Prozatím nikoho nezahlédla, což ovšem nic neznamenalo. Bouře dokonale kryla nejen ji, ale i kohokoli dalšího.

V zadním traktu věznice se otevřely dveře. V pruhu světla zevnitř spatřila, jak dozorci vlečou po zemi ven dvě ženy.

Srdce jí pokleslo.

Pak si všimla jejich svázaných rukou a nohou. Mrtvoly se svazovat nemusejí.

Na přesun dohlíželi dva muži s puškami a třetí, který jim zřejmě velel. Obě vězeňkyně hodili dozadu do nákladního prostoru vozítka stěží většího než golfový vozík. Ti dva s puškami vyšplhali na přední sedadla.

Ostatní se vrátili dovnitř.

Vozík odjel do tmy.

Konečně průlom.

Wyatt se stáhl hlouběji mezi husté stromy na severním břehu Paw Islandu a pozoroval přibližující se člun.

Kdo to může být? Určitě je přivábil oheň. V malém plavidle zahlédl čtyři postavy. Jedna byla útlejší a měla dlouhé vlasy. Žena.

Příď člunu se dotkla pláže.

Žena s jedním mužem vyskočili. Oba měli zbraně. Další, ten, který prve řídil, byl ozbrojený také. Ohledali baterkami jeho ukradený člun a pak obezřetně zamířili do vnitrozemí směrem k místu, kde uhasil oheň.

„Je někde tady,“ zaslechl tu ženu.

Carbonellová.

Konečně mu začíná přát štěstí. Nechtěl však zbytečně riskovat. Bylo to čtyři na jednoho a munice mu pomalu docházela. V zásobníku zbývalo pět nábojů.

A tak se ani nepohnul.

„Jak je libo, Jonathane,“ zavolala Carbonellová. „Jdeme do pevnosti, uklidit po vás. Určitě se tam dokážete dostat před námi. Jestli se chcete přidat ke hře, víte, kde mě hledat.“

Knox tu nechtěl být. Tohle je šílenství. Carbonellová Wyatta schválně provokuje. A co ten Cotton Malone? Taky tu ještě pořád je? Sledoval, jak Carbonellová zvedá mobil a mačká tlačítko. Chvilku poslouchala a ukončila hovor.

„Jonathane,“ křikla. „Zrovna mě ujistili, že Malone z ostrova odplul. Zůstali jsme tu jen my.“

Knox se podíval na hodinky. Byla téměř půlnoc.

Za pár hodin se rozední.

Do té doby odtud musejí zmizet.

Carbonellová se vrátila k lodi a postřehla jeho nervozitu.

„Klídek, Clifforde. Kolikrát se vám poštěstí dostat se do křížku se zdatným profíkem? Přesně to je Jonathan, profík.“

Wyatt ji slyšel, ale ani ho nenapadlo brát její kompliment vážně. Jen ať provokuje. Prosím, ať si poslouží. Zabije ji -

dnes večer, tady v pevnosti Dominion.

Ale neuniklo mu, že jí jde ještě o něco dalšího.

Schválně mu oznámila, co má v úmyslu.

Navádí ho určitým směrem. Popostrkuje ho.

Do pevnosti.

Usmál se.

Cassiopeia spěchala houštím stromů ověšených cáry mechu, ze kterých kapalo. Vozík se Stephanií a Shirley mířil ke štěrkové cestě protínající močál mezi Haleovým domem a řekou. Nebyla to hlavní přístupová silnice, kudy sem přišla, ale boční komunikace. Asi si ji zvolili, aby se vyhnuli té partě, která se rozhodla zaskočit uprostřed bouřlivé noci na návštěvu.

Vozík si razil cestu lijákem a od kol mu cákala voda.

Zahnul doleva mezi stromy. Elektromotor vyjel do obrátek.

Cassiopeia si pečlivě načasovala, jak mu nadběhnout.

Rozhrnula prázdnýma rukama zmáčené větve, zatřásla hlavou, aby setřepala z řas dešťové kapky, a počkala si na správnou chvíli.

Vozík se vynořil kus nalevo od ní, střídavě se objevoval a mizel za hradbou stromů. Blížil se.

Počkala si, až bude kolmo od ní, vyrazila z úkrytu a celým tělem se vrhla na muže vedle řidiče.

73. kapitola

PONDĚLÍ 10. ZÁŘÍ, 00:20

Hale obdržel zprávu, na kterou čekal: dorazily posily a zaujaly venku pozice. Teď mohou vzít útočníky do kleští.

Úplně stejně jako kdysi, když korzáři pronásledovali svou kořist, kroužili kolem ní, jeden druhému kryli záda a přitom postupně stahovali smyčku, až nakonec všichni společně oběť polapili.

Pohlédl na šest mužů posádky, kteří uvnitř věznice stáli před ním. „Tvrdě na ně udeříme a zatlačíme je dozadu. Naši už tam na ně čekají.“

Přikývli.

Žádného z nich neznal jménem, ale oni znali jeho a na ničem jiném nezáleželo. Ráno na vlastní oči viděli, jak vypadá odplata kapitánů, takže všichni do jednoho ochotně udělají, co mu na očích uvidí.

Ostatně to, co po nich žádá, by po nich chtěl tak jako tak.

Už měl kompromisů v zájmu zachování míru po krk.

Je čas osobně zasadit úder, kterému protivníci porozumějí.

„Živého chci jen jednoho,“ zdůraznil.

Cassiopeia viděla, jak řidič druhou stranou vypadl z vozíku na mokrou silnici. Jeho spolujezdce útok odhodil přes přední sedadlo; teď visel oběma rukama na volantu.

Dobře mířenou ranou shodila z vozíku i jeho. Vyškrábala se za volant a zastavila.

Vytasila pistoli a obešla vůz dozadu.

Ti dva se sbírali ze země a sahali po puškách.

Oba je skolila střelami do břicha.

S pistolí připravenou k palbě obouruč k nim došla a odkopla pušky stranou.

Nehýbali se.

Jeden ležel naznak a do otevřených úst mu pršelo. Druhý dopadl na bok s nohama zkroucenýma v nepřirozeném úhlu.

Rozběhla se zpátky k vozíku.

Knox znovu vešel do pevnosti Dominion, tentokrát jako vězeň Andrey Carbonellové.

„Kolik lidí tu máte?“ zeptal se jí.

„Momentálně jen tyhle dva. Ostatní jsem poslala pryč.“

Proč by jí měl věřit? Samozřejmě, čím míň svědků chystaného počinu, tím líp pro ni. Nedělal si ovšem iluze.

Na seznamu lidí na odstřel neměla jen Jonathana Wyatta, ale i jeho. Tvářila se sice, že jsou i nadále spojenci a mají společné zájmy -možná vám dokonce dám práci-, ale nevěřil jí, ani co by se za nehet vešlo.

Navíc dělala něco, co u ní dosud nikdy nezažil.

Oháněla se zbraní.

Zastavila se na dvoře, uprostřed zborcených budov a pobořených zdí. Ve studeném vzduchu opět ztěžka visel ptačí pach. Knox si ze své předchozí návštěvy vybavil vnitřní uspořádání pevnosti a přemítal, kolik toho o ní Carbonellová ví.

Poskytne mu znalost prostředí aspoň drobnou výhodu?

Jeho dva muži leželi mrtví patnáct metrů nad ním. Měli u sebe zbraně. Musí jednat.

Ale bude mít k dispozici jediný pokus.

Tak ať stojí za to.

Letadlo, ve kterém Malone seděl, mířilo na jih, pryč z kanadského vzdušného prostoru a zpět do Spojených států.

Bál se o Cassiopeiu. Hnětlo ho pomyšlení, že se na Knoxovo panství vypravila sama. Jistě, je odvážná, a věděl, jak moc má ráda Stephanii. A chápal, že všichni trpí frustrací a chtějí něco podniknout. Ale sólo akci? I když proč vlastně ne? Sám by nejspíš udělal totéž. Jenomže to ještě neznamenalo, že se mu její počínání musí zamlouvat.

V letadle zabzučel telefon.

„Máme tu bouřku jako hrom,“ ozval se Edwin Davis ze Severní Karolíny. „Všechno je vzhůru nohama. Asi budete mít problém s přistáním.“

„S tím si začneme dělat starosti za tři hodiny. Co se děje za řekou?“

„Znova se tam střílí.“

Cassiopeia strhla pásku Stephanii z úst a okamžitě se ozvalo: „Sakra, ani nevíš, jak ráda tě vidím.“

„Nápodobně.“

Vyndala roubík i Shirley. „Jak jste na tom?“

„Přežiju to. Zbavte mě toho krámu na rukou a na nohou.“

Jakmile Cassiopeia oběma ženám sundala pouta, doběhla Stephanie kus zpátky a přinesla odhozené pušky. Podala jednu Shirley. „Umíte s tím zacházet?“

„To si pište.“

Cassiopeia se usmála a zeptala se jich obou: „Připravené?“

Nepřestávalo lít jako z konve.

„Musíme se dostat k přístavišti,“ vysvětlila jim. „Mám tam člun. Edwin na nás čeká za řekou a na tomhle břehu číhají v Bathu agenti Tajné služby.“

„Běž napřed,“ pobídla ji Stephanie.

„Chci zabít Halea,“ namítla Shirley.

„Stoupněte si do fronty,“ ušklíbla se Stephanie. „Ale bude to muset počkat. Cassiopeio, ta kanonáda, co jsme slyšely, s tebou nesouvisí?“

„Ani trochu. Shodou okolností někdo dorazil zároveň se mnou.“

„Co se to tam děje?“

„To kdybych věděla.“

Hale popoháněl své muže z věznice. Vyřítili se ven schovanými zadními dveřmi a oběhli dům dopředu, kde číhali útočníci. Spousta oken byla rozstřílená, ale staré trámy nepřetržitou palbu vydržely. Hale pomocí vysílačky pořád udržoval kontakt se skupinou, která měla na vetřelce vyrazit z boku. Čekala na příkaz, kdy o sobě má dát vědět.

Došel na roh a zůstal za ním stát.

Bouře za poslední hodinu skoro nepolevila. Do očí ho šlehal déšť, takže viděl rozmazaně. Vykoukl zpoza okapu, který mu poskytoval krytí, a zaostřil pohled na kraj lesa.

Uvědomil si, že je prve zachránil dvůr, kde skončil život provinilého vězně, vetřelcům se nechtělo do otevřeného prostoru.

Věznici pokropila sprška olova.

Uslyšel dutý náraz, jak cosi dopadlo na zem, a opodál vyšplíchla z kaluže voda.

A ještě jednou totéž.

„Kapitáne, k zemi!“ zařval jeden z jeho mužů.

Směrem od věznice zaduněla dvojí exploze. Cassiopeia sebou škubla.

„Ať je to, kdo je to,“ prohodila Stephanie, „jsem moc ráda, že je tady.“

Cassiopeia souhlasila. „Ale musíme se držet mezi stromy.

Všude kolem je spousta chlapů a k přístavišti máme dobrých dvacet minut chůze.“

Hale se vztyčil z mokré země a obhlížel škodu. Dva granáty zničily přední dveře a vyrazily zbylá okna.

Ale zdi vydržely.

Sáhl po vysílačce a poručil: „Pozabíjejte je, ale jednoho zajměte živého.“

Muži, které si přivedl s sebou, věděli, co se od nich čeká, a zahájili palbu, aby odvedli pozornost.

Vetřelci střelbu opětovali.

Hale se schoval za kmen mohutného dubu.

Ozvaly se výkřiky.

Zarachotily dlouhé táhlé salvy z automatů. Postupně se do nich vtíraly odmlky a prodlužovaly se. Nakonec všechno utichlo a do ticha se ozývalo už jen šumění větru a deště.

„Dostali jsme je,“ zapraskal hlas ve vysílačce. „Je po nich, po všech až na jednoho.“

„Přiveďte mi ho.“

74. kapitola

NOVÉ SKOTSKO

Wyatt cestou do pevnosti Carbonellovou a její společníky předběhl. Připadal si tak trochu jako oné noci před lety, kdy s Malonem trčeli v pasti ve skladišti. Až na to, že teď byl liškou, a ne zajícem. Zaujal podobné postavení jako předtím Společenstvo, když přicházel on, a maximálně využil výhody ochozu. Našel i svůj batoh, který prve odhodil při rvačce s Malonem, a znovu si nasadil brýle na noční vidění. Mrzelo ho, že už nemá po ruce zábleskové minigranáty. Teď by se mu hodily.

Dole zahlédl Carbonellovou se třemi muži. Dva měli zbraně. Tím třetím byl Clifford Knox a byl neozbrojený.

Wyatt se rozhodl udeřit první.

Ve speciálních brýlích viděl navzdory tmě dokonale, a tak zamířil na jednoho z ozbrojenců a vypálil.

Knox uslyšel, jak nocí třeskl výstřel.

Muž stojící dva metry od něj vykřikl bolestí a zhroutil se.

Druhý promptně zareagoval a vrhl se do úkrytu.

Carbonellová zrovna tak.

Knox vzal do zaječích.

Zmizel ve dveřním otvoru opodál a začal šplhat na střechu.

Cassiopeia šla napřed a snažila se držet co nejdál od Haleova domu. Další výbuchy se už neozvaly a střelba utichla.

„Ty říkáš,“ zašeptala Stephanie, „že Edwin nemá potuchy, kdo to tady útočí?“

„Aspoň mi to tvrdil. Ale nejspíš je to NIA. Podezíráme její ředitelku, že je v tom namočená až po uši.“

„Andree Carbonellové se nedá věřit vůbec v ničem.“

„Momentálně jsem jí ale vděčná. Tím útokem mi tisícinásobně usnadnila práci.“

S připravenými zbraněmi se kradly dál a ostražitě pozorovaly okolní les. Cassiopeia zahlédla cosi napravo.

Popadla Stephanii za paži a naznačila Kaiserové, ať zastaví.

V mokré hlíně ležel s rozhozenými údy nějaký muž.

Nehýbal se. Cassiopeia se k němu připlížila a zjistila, že má ustřelenou polovinu lebky.

Druhé dvě ženy k ní došly.

Stephanie se sklonila a prozkoumala mrtvolu. „Má ochranný krunýř. A brýle na noční vidění.“

Vedle mrtvého ležela vysílačka.

Stephanie ji zvedla a zkusila štěstí. „Poslouchá na tomhle kanálu někdo?“

Ticho.

„Tady Stephanie Nelleová, náčelnice oddělení Magellan Billet. Ptám se znovu, je na tomhle kanálu někdo?“

Hale prohlížel vybavení mrtvých. Všichni měli ochranné krunýře, brýle na noční vidění, ruční granáty a automatické pušky. Leželi mezi stromy a na jejich těla se snášel déšť.

Každý z padlých měl vysílačku a sluchátka. Jednu soupravu Hale právě držel v ruce.

„Kde je můj zajatec?“ zeptal se jednoho člena posádky.

„Odvedli jsme ho dovnitř. Čeká na vás.“

Hale ještě neodložil zbraň. Zprávy z hlavního domu ohlásily další mrtvé vetřelce. Prý devět. Nikdo z jeho lidí neutrpěl zranění. To si o něm Carbonellová myslí, že je úplně neschopný? Bezpečnostní centrum potvrdilo, že na pozemku je znovu bezpečno a že dva vozy, ve kterých vetřelci přijeli, se našly necelý kilometr od severního perimetru. Bouře spolehlivě zamaskovala střelbu a odlehlost panství umožní snadno uklidit. Jeho lidé také ověřili, jak jsou na tom ostatní kapitáni. Žádný z nich krom něho samotného se nestal terčem útoku a žádný neposlal svoje lidi na pomoc.

„Poslouchá na tomhle kanálu někdo?“

Ta slova Halea zaskočila. Ženský hlas. Přicházel ze sluchátka, které si před chvilkou strčil do ucha, i když ani nečekal, že by ve vysílačce probíhala nějaká konverzace.

„Tady Stephanie Nelleová, náčelnice oddělení Magellan Billet. Ptám se znovu, je na tomhle kanálu někdo?“

Knox se dostal na hořejší ochoz, ale dal si záležet, aby se těm dole neukázal. Přikradl se k jednomu ze svých mrtvých mužů. Žádnou zbraň však u něj neobjevil; Wyatt nebo Malone se postarali, aby nebylo co najít. Zbývala jen jedna, ke které by se mohl dostat, ta, kterou měl u sebe muž, jehož právě odrovnal Wyatt. Ale bude to těžké.

Dole třeskly dva výstřely.

Jedna kulka mířila pánubohu do oken.

Druhá letěla jeho směrem.

Stephanie zahodila vysílačku. „Nemá to cenu.“

„Neměly bychom radši vypadnout?“ zeptala se Kaiserová.

Cassiopeia přitakala. „Jsme sotva v půli cesty a zdá se, že se všechno uklidnilo. Brzy přijdou na to, že jste zmizely.“

Stephanie mávla pistolí. „Tak jdeme, ale já se pro ty parchanty vrátím.“

Hale se rozběhl do budovy věznice, našel telefon a zavolal naDobrodružství.

„Už dorazil vozík s vězni?“ zeptal se muže na druhém konci linky.

„Ne, kapitáne. Jen pořád hrozně fouká a prší.“

Hale zavěsil a ukázal na dva muže z posádky.

„Pojďte se mnou.“

Wyatt byl spokojen.

Jeden je kaput. Zbývají tři.

Už cestou od člunu si uvědomil, že Carbonellová do pevnosti nenakráčí jen tak, jako na přehlídku. Ví o něm, že dorazí na místo první, a ví, že ji bude chtít zabít. Určitě má záložní plán. A tak se vkradl dovnitř potajmu, úmyslně se vyhnul hlavní bráně a přelezl přes hradbu v místě, kde se zbortila.

„Jen pojď,“ zašeptal na adresu Carbonellové. „Nezklam mě. Buď ta samá nafoukaná mrcha jako jindy.“

Sto metrů od vězení Hale objevil prázdný vozík a dva zabité členy posádky.

Sakra!

Tvrdili mu, že všechny vetřelce zlikvidovali, ale zjevně tomu tak nebylo. Kde jsou Nelleová a Kaiserová? Daleko utéct nemohly. K nejbližšímu plotu je to skoro dva kilometry, a podle toho, kudy se vydají, se dostanou buď na pozemky některého jiného kapitána, nebo k vodě.

Řeka.

To je ono.

Odjakživa představovala největší bezpečnostní hrozbu, její lesnaté břehy se skoro nedaly uhlídat.

V kapse mu zavibroval mobil.

Bezpečnostní centrum.

„Kapitáne,“ ozvalo se, když převzal hovor. „Prošli jsme znovu záznamy a všimli jsme si ještě jednoho vetřelce. Před devadesáti minutami přirazil k přístavišti ve člunu. Rozlišení je kvůli bouřce mizerné, ale zdá se, že je to žena.“

„Víte, kam se poděla?“

„Dneska v noci nás zlobí kamery. Ne, nevíme, kde je.“

„Je tam ten člun pořád?“

„Ano, přivázaný k pilíři. Máme ho odvázat?“

Hale tu možnost chvilku zvažoval.

„Ne. Mám lepší nápad.“

75. kapitola

Malone se nemohl dočkat, až konečně dosednou na ranvej. Už byli zpátky v americkém vzdušném prostoru a hnali se podél severovýchodního pobřeží k Severní Karolíně.

Piloti mu oznámili, že do přistání zbývají zhruba dvě hodiny a že posledních třicet minut to s nimi bude pořádně házet kvůli pozdní letní bouřce, která se přihnala z Atlantiku. Do té doby nemohl dělat nic než dřepět a užírat se obavami.

Vztah s Cassiopeiou rozhodně dodal jeho životu nový rozměr. Kdysi byl dlouho ženatý s Pam. Prožili spolu dobu, kdy byl u námořnictva, studoval práva a pracoval v Magellan Billetu. Narodil se jim Gary a společně ho vychovávali. Pam se dokonce také stala právničkou, takže teoreticky měli co sdílet, ale ve skutečnosti je to naopak rozdělilo.

Ani jeden z nich nebyl svatý.

Ona o jeho nevěrách věděla od samého začátku. Ty její vyšly najevo později. Díkybohu se nakonec jakžtakž naučili vycházet spolu v míru, ale oba je to stálo příliš. Teď mu do života

vstoupila

další

žena.

Jiná.

Vzrušující.

Nepředvídatelná. Zatímco Pam byla vtělením trpělivosti, Cassiopeia působila jako motýl přelétající od jedné věci k druhé s živostí a půvabem, které si Malonea podmanily.

Měla svoje chyby, ale žádné takové, které by nemohl připsat i sám sobě. Táhlo ho to k ní od první chvíle, kdy se ve Francii setkali. A teď je možná v nesnázích a sama čelí bandě pirátů.

Zoufale si přál, aby už přistáli.

V kabině zazvonil telefon.

„Cottone, asi vás bude zajímat, že na tom panství vládne hrobové ticho.“

Hluboký hlas na druhém konci linky byl nezaměnitelný.

„Pošlete pro ně agenty,“ řekl prezidentovi Spojených států. „Neměli tam Cassiopeiu samotnou pouštět.“

„Měla pravdu a vy to víte. Někdo tam jít musel. Ale chápu, jak vám je. Sám se trápím kvůli Stephanii. I kvůli Shirley Kaiserové. Chudinka jedna bláhová. Skočila rovnýma nohama do toho nejhoršího.“

„Jak dlouho ještě míníte čekat?“

„Cassiopeia chtěla volnou ruku do rozbřesku. Dopřejeme jí to. Na tu usedlost se sjíždějí pořád další a další lidé. Navíc netušíme, co se tam děje. Třeba jí všechno vychází podle plánu.“

„Dorazím tam za necelé dvě hodiny,“ oznámil Malone.

„Našel jste ty stránky?“

„Myslím, že ano, ale budu se pro ně muset vrátit.“

„Wyatt je pořád na ostrově. Carbonellová také. Připlula po vašem odjezdu.“

„Takže Edwin si obstaral na pevnině nějaké oči a uši.

Myslel jsem si to.“

„Trval jsem na tom. Jeden z pilotů Tajné služby, kteří vás tam dopravili, zůstal na místě. Hlídá.“

Paw Island ale Maloneovi na srdci nijak zvlášť neležel.

„Mě zajímá, co se děje v Bathu.“

„Jakmile budeme mít důvod, okamžitě zasáhneme. Jinak je to za dvě hodiny plně na vás.“

Cassiopeia obhlížela Haleův dům. Světla už zase fungovala a na verandách patrolovali ozbrojenci.

„Držte se pořád mezi stromy,“ zašeptala. „Když už jsme u domu, nemáme to k přístavišti daleko.“

Bouře zuřila dál neztenčenou silou. Plavba přes řeku jim dá pořádně zabrat.

„Mám sto chutí vrátit se tam a zabít toho zmetka,“ zamumlala Shirley.

„Radši proti němu vypovídejte u soudu,“ zašeptala Cassiopeia. „To by mělo stačit.“ Ukázala rukou směr: „Tamhletudy.“

Vyrazily.

Ušly sotva padesát metrů, když se od domu ozval halas.

Otočila se a skrz porost zahlédla, jak se ze dveří a z verandy hrnou muži. Něco je poplašilo. Žádný se nehnal přímo k nim. Většina běžela kolem domu k přednímu vchodu na opačné straně od řeky.

„Musíme si pospíšit,“ vyhrkla.

Wyatt viděl, jak se Knox vrhl do úkrytu. Výstřely, které padly, pocházely od Carbonellové a jejího společníka. Díky brýlím na noční vidění zpozoroval, jak se ze schodiště, po kterém Knox vyběhl, vynořila na ochozu mužská postava.

Muž doprovázející Carbonellovou ho šel dorazit.

Wyatt se rozhodl Knoxovi pomoci.

Zacílil a vystřelil. Muž se sesul k zemi.

Knox postřehl příležitost, po břiše se k padlému doplížil a sebral mu pistoli. Wyatt rozvažoval, co asi podnikne Carbonellová. Ví o něm, že je ozbrojen. Tím, že zabil jejího muže, jí prozradil svou pozici, takže teď se nejspíš snaží kontaktovat vysílačkou ty zbylé dva, které sem poslala napřed.

Svoje trumfová esa.

Svůj záložní plán.

Zatímco ho ona se svým doprovodem zaměstná, ti dva ho mají odpravit. Zřejmě zajala Knoxe a přinutila ho k návratu, aby po sobě naráz zametla i tuhle druhou stopu.

Chudák Andrea.

Tentokrát jí to nevyjde.

Cassiopeia se vynořila z dubového lesa u přístaviště. Na dlouhém dřevěném molu se ani teď nesvítilo. Na konci pořád kotvila Haleova plachetnice. Určitě na ni postavil hlídky. V bouři by těžko nechal tak velkou loď opuštěnou.

Mávla na Stephanii a Shirley a společně doběhly k žebříku, po kterém předtím vyšplhala. Dole čekal její člun, vlny jím smýkaly sem a tam. Slezly do něj a Cassiopeia odvázala lano.

Zatím všechno vycházelo.

Bude muset nahodit motor, ale teprve až je vítr a proud odnesou dál na řeku.

Vtom se na molu rozzářilo světlo.

Oslnivé jako slunce. Oslepilo ji.

Zvednutou paží si zaclonila oči.

Sáhla po zbrani a viděla, že Stephanie a Shirley už také vytáhly svoje.

„To by byla hloupost,“ přehlušil vichřici mužský hlas z megafonu. „Máme tu zkušené střelce. Váš motor jsme vyřadili z provozu a člun je zespodu přivázaný k přístavišti.

Jestli chcete, můžete umřít v něm. Anebo…“

„To je Hale,“ vyhrkla Shirley.

„… můžete vystoupit na břeh.“

„Uplaveme jim,“ řekla Cassiopeia.

Jenže venku na řece se objevilo další světlo a blížilo se.

Její úzkost přerostla ve strach.

„Moji muži jsou skvělí námořníci,“ upozornil Hale. „S

touhle bouřkou si poradí. Nemáte kam utéct.“

Knox ohmatal mrtvého, našel jeho pistoli a navíc v kapse bundy náhradní zásobník.

Se zbraní se hned cítil lépe.

Sešel zpátky dolů po schodech, ale ne až do přízemí. V

prvním patře uhnul do tmavého průchodu. Krátkou chodbou prošel do těsného prostoru, kde se vnější zeď obrácená k moři rozpadla. Chvíli se kochal čerstvým větrem, který jako by s sebou odnášel i trochu jeho obav. Jen pach guana mu vadil. Zrovna se chystal odejít, když vtom napravo za hromadou rozvalin cosi zahlédl.

Nohu.

Připlížil se tam.

Ptáci kolem se neklidně zavrtěli a podrážděně zaskřehotali.

Tmavý stín nabyl ostřejších obrysů.

Dvě nohy, nehybné. Boty s gumovou podrážkou.

Nahlédl přes hromadu.

Leželi tam dva muži. Se zlomeným vazem, hlavy nepřirozeně vykroucené a ústa dokořán. Vedle nich se povalovala baterka. Knox pochopil, kde Wyatt sebral tolik odvahy.

Zneškodnil bezpečnostní pojistky Carbonellové.

Teď tu zbývali jen oni tři.

76. kapitola

SEVERNÍ KAROLÍNA

Haleova past zabrala; teď měl všechny uprchlice pod zámkem ve vězení. Liják polevil, ale pořád pršelo a ostrý vítr od jihovýchodu chrstal rozbitými okny dovnitř spršku za sprškou. Členové posádky chvatně přitloukali přes prázdné rámy překližku. Z jednoho kusu už vyrobili provizorní dveře.

Panství bylo v plné bojové pohotovosti, na noční telefonický poplach zareagovala skoro stovka mužů.

Zatímco patroly prohledávaly pozemek, nařídil Hale připravit zajatého muže k výslechu. Tři zadržené ženy nechal umístit do cely poblíž, aby se dívaly.

Vešel do zajatcovy cely se dvěma svými lidmi v patách.

„Chci

odpověď

na

prostou

otázku:

Kdo

tě

poslal?“ Podsaditý muž s knírem a zmáčenými rovnými černými vlasy mu mlčky oplácel pohled.

„Tvoji kamarádi jsou mrtví. Chceš se k nim přidat?“

Žádná odpověď.

Hale tak trochu doufal, že ten hlupák bude trucovat.

„Když moji předkové před stovkami let někoho zajali, měli jednoduchý způsob, jak z něj vymáčknout pravdu.

Mám ti tu metodu přiblížit?“

Cassiopeia pozorovala Quentina Halea. Oči mu plály. V

jedné ruce držel pistoli a oháněl se jí proti vězni jako šavlí.

„Bere ty pirátské cancy vážně,“ zamumlala Stephanie.

„Viděla jsem ho mučit jiného člověka.“

Hale se po nich ohlédl. „Špitáte si mezi sebou? Proč ne radši nahlas, ať vás všichni slyšíme?“

„Říkala jsem, že jsem vás viděla, jak jste týral jiného člověka a pak mu vpálil kulku do hlavy.“

„Tak zacházíme se zrádci. Neuměla byste náhodou vysvětlit místo mě, co kdysi moji předkové dělávali se zajatci?“

„Váš rodokmen znám leda z Pirátů z Karibiku, tak nám laskavě dopřejte osvícení sám.“

Shirley Kaiserová mlčela, ale Cassiopeia postřehla v jejích očích nenávist. Do téhle chvíle Shirley neprojevila sebemenší známku strachu. Cassiopeiu to udivovalo; nečekala od ní takovou kuráž.

Hale se k nim otočil čelem. „Existuje jedna kniha, napsaná už velmi dávno, kterou obzvlášť nesnáším.Dějiny loupeží a vražd nejznámějších pirátů.Nehorázná slátanina -

výmysl na výmysl -, ale s jednou pasáží souhlasím.Stejně jako pro jejich patrona ďábla, je též pro piráty páchání zla zábavou, krutost potěšením a zhouba duše stálým zaměstnáním.“

„Měla jsem za to, že jsi počestný korzár,“ uštěpačně prohodila Shirley. „Zachránce Ameriky.“

Zamračil se na ni. „Jsem, co jsem. A rozhodně se nestydím za rodinnou tradici.“ Ukázal pistolí na muže, který s ním stál v cele. „Je to nepřítel zaměstnávaný vládou. Mučit vládní úředníky bylo přijatelné tehdy i dnes.“ Obrátil se zpátky k němu. „Čekám na odpověď.“

Pořád nic.

„Takže vám dlužím vysvětlení. Vyveďte ho.“

Dva muži, kteří Halea doprovázeli, vyvlekli zajatce do prázdného prostoru před celami. V desetimetrových rozestupech tam stály tři mohutné dřevěné sloupy podepírající horní poschodí. Prostřední byl ověnčen prstencem svíček v železných držácích.

Překližka nahrazující vstupní dveře se odsunula a dovnitř vešlo sedm mužů. Šest z nich neslo v obou rukou nože, vidle a lopaty. Sedmý třímal housle. Zajatce přistrčili k prostřednímu sloupu ověnčenému svíčkami. Šestice ho zhruba v metrové vzdálenosti obestoupila, takže neměl šanci na útěk.

„Říká se tomu potítko,“ ozval se Hale. „Za starých zlatých časů bývaly ty svíce u hlavního stěžně. Muži stáli kolem v kruhu, s namířenými hroty mečů, perořízků, vidliček, čehokoli ostrého. Provinilec vešel doprostřed.

Houslista vyhrával skočnou, provinilec musel obíhat kruh a každý z kolemstojících ho přitom bodl. Sálalo na něj horko ze svíček, odtud potítko. Zmáhalo ho vyčerpání, jak muži kolem útočili čím dál prudčeji a zaráželi mu hroty hlouběji do masa. Nakonec…“

„Na tohle se dívat nebudu,“ řekla Stephanie.

„Ale budete,“ ujistil ji Hale. „Nebo si to osobně vyzkoušíte hned po něm.“

Wyatt čekal, až Carbonellová promluví na ty dva, které poslala do pevnosti napřed. Anebo že by dostali pokyny předem a věděli, co mají dělat? Oba u sebe měli zbraně a vysílačky a jejich těla odklidil, hned jak jim zlomil vaz.

Vysílačku teď držel v ruce, ale ze sluchátka se nic neozývalo. Už dlouho nikoho takhle nezabil, jenže bohužel to jinak nešlo. Schoval mrtvoly nedaleko schodů, po kterých se vkradl dovnitř Knox. Třeba je najde.

Nepřítel mého nepřítele je mým přítelem.

Příšerné klišé, ale k situaci se hodilo.

Carbonellová zatím nevystrčila nos ze své schovávačky.

Měl otevřený výhled na místo, kde se kryla. Asi čeká, až se jí z vysílačky dostane ujištění, že je vzduch čistý.

Jelikož žádné nedorazí, rozhodl se dění popohnat.

„Andreo,“ zavolal.

Nic.

„Vím, že mě slyšíte.“

„Pojďme si promluvit,“ ozvala se svým obvyklým klidným hlasem. „Vylezte ven. Probereme to spolu tváří v tvář. Vy a já.“

Měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál.

Vůbec netušila, která bije.

„Tak dobře. Jdu ven.“

Hale sledoval, jak se zajatec snaží vyhýbat hrotům a bodcům šesti mužů kolem. Obcházel dřevěný sloup a plameny svící jako by přitom tančily na melodii houslí.

Tlačil se ke sloupu co nejblíž, jenže okolostojící byli nemilosrdní. Nic jiného se od nich ani nedalo čekat. Podnikl útok na jejich hájemství. Patřil k nepřátelům, kteří se je snažili dostat za mříže. Hale to svým lidem jaksepatří zdůraznil a všichni chápali svou povinnost.

Jeden vyrazil lopatou a mlaskavý zvuk prozradil, že se naostřená čepel zaryla hluboko do masa. Zajatec se zkroutil a popadl se za levé stehno. Klopýtal kolem sloupu a zoufale uhýbal ostatním. Hale jim kladl na srdce, že ho nesmějí dorazit rychle. Tohle bylo na potítku nejlepší, mohlo trvat tak dlouho, jak si kapitán přál.

Kalhotami prosákla krev. Hrnula se zajatci mezi prsty, kterými si tiskl ránu.

Ze svíček odkapával vosk. Oběti se na čele leskly krůpěje potu. Hale zvedl ruku.

Hudba ustala.

Námořníci přestali bodat.

„Tak co, odpovíš mi?“ zeptal se Hale.

Zajatec přerývaně funěl, snažil se popadnout dech.

„NIA,“ vypravil ze sebe konečně.

Přesně, jak Hale čekal.

Pokynul jednomu muži s nožem. Dva další odhodili náčiní, chytili zajatce za ramena a paže a srazili ho na kolena.

Třetí ho chňapl za vlasy a zvrátil mu hlavu. Muž s nožem k němu přistoupil a jediným šmiknutím mu uťal pravé ucho.

Zdmi věznice se rozlehlo zavytí.

Hale popošel blíž, sebral uříznuté ucho a poručil: „Otevřete mu pusu.“

Poslechli.

Nacpal mu ucho dovnitř na vzpouzející se jazyk.

„Sněz ho,“ přikázal, „nebo ti dám uříznout to druhé.“

Zajatec při té představě vytřeštil oči.

„Žvýkej,“ zařval Hale.

Muž vrtěl hlavou. Dávil se a lapal po dechu.

Hale pokynul a námořníci zajatce pustili.

Hale zvedl ruku se zbraní a střelil ho do obličeje.

Cassiopeia už viděla lidi umírat, i když v ní ten pohled dodnes vyvolával nevolnost. Také Stephanie byla patřičně zocelená. Zato Shirley Kaiserová zřejmě vraždu nikdy dřív na vlastní oči neviděla. Zajíkla se a odvrátila hlavu.

Stephanie ji objala.

Cassiopeia nespouštěla oči z Halea. Oplatil jí přes mříže pohled a ukázal pistolí.

„Teď vy, dámičko. S odpovídáním je řada na vás.“

77. kapitola

Byl to vysoký urostlý muž s černými vousy, které nosil dlouhé a propletené stužkami. Přes široká ramena míval řemen se zavěšenými pistolemi. Prohnaný jako liška, politicky rafinovaný a nepředstavitelně odvážný. Nikdo neznal jeho pravé jméno. Thatch? Tache? Sám si říkal Edward Teach, ale všichni si ho pamatovali pod přezdívkou.

Černovous.

Narodil se v Bristolu, ale vyrůstal v Karibiku, kde během války o španělské následnictví sloužil korzárům usazeným na Jamajce. Po válce odplul na Bahamy a nechal se najmout pirátem Hornigoldem. Od něj se naučil řemeslu a nakonec získal vlastní loď. V lednu 1718 doputoval do Bathu a vybudoval si základnu na ostrově Ocracoke v ústí řeky Pamlico, odkud napadal lodě. Pomocí úplatků si zajistil ochranu místního guvernéra. Brázdil celé Karibské moře, blokoval přístup do charlestonského přístavu. Poté se stáhl do ústraní, rozprodal kořist, koupil si v Bathu dům a zajistil si omilostnění za své minulé činy. Dokonce získal vlastnické právo k plavidlům, která zajal. To vše vyvolávalo hněv a neklid v sousední kolonii, ve Virginii, a to do té míry, že se tamní guvernér zapřisáhl, že pirátský pelech v Bathu stůj co stůj zničí.

Při západu slunce 21. listopadu 1718 dorazily do zátoky Ocracoke dvě ozbrojené šalupy a zakotvily v bezpečné vzdálenosti od zrádných mělčin a neznámých průlivů. Jejich posádku tvořili námořníci z Královského válečného loďstva pod velením poručíka Roberta Maynarda, zkušeného důstojníka oplývajícího odvahou a rozhodností.

Černovous

na

palubě

své

ukotvené

lodiDobrodružstvínevěnoval šalupám valnou pozornost. S

ozbrojenými střety skoncoval. Už šest měsíců se nerušeně potuloval ve zdejších vodách a posádky měl pomálu, protože ze služby pod kapitánem, který už nevyplouvá na loupežné výpravy, nekynul žádný zisk. Většina jeho zkušených důstojníků a poddůstojníků dávno odešla anebo pobývala na pevnině v Bathu. Na palubě mu zbylo sotva dvacet námořníků, z toho třetina černochů.

Opatrnost však úplně nezanedbával.

Vedle osmi palubních děl se vršily zásoby střelného prachu, dělových koulí a ucpávek. Ve skladišti visely mokré přikrývky, aby se jimi dal udusit případný požár. U

bojových stanovišť ležely hromady pistolí a námořnických tesáků. Běžná rutina. Pro všechny případy. Ale oni si na mě netroufnou, dal se prý Černovous slyšet.

Útok začal s prvními šedavými známkami úsvitu.

Maynardovi muži měli nad Černovousovými početní převahu tři na jednoho. Jenže v překotné snaze zajistit si výhodu uvázl Maynard se svými šalupami na mělčině.

Černovous mohl snadno uprchnout na sever, ale nemínil se zachovat jako zbabělec. Raději si přihnul ze džbánku a zahalekal přes vodu: „Čert mě vem, jestli ode mě uvidíš třeba jen čtvrťák nebo jestli chci nějaký od vás.“

Maynard zahalekal v odpověď: „Čtvrťák od tebe nečekám a žádný ti dávat taky nebudu.“

Oba věděli svoje. Schylovalo se k boji na život a na smrt.

Černovous natočil svých osm děl ke královským šalupám a zasypal je střelami. Jednu úplně ochromil, druhou vážně poškodil. V zápalu boje však najelo na mělčinu i jehoDobrodružství. Jakmile Maynard postřehl protivníkovy nesnáze, nařídil rozštípat sudy s vodou a shodit přes palubu všechnu zátěž. Poté jako by zasáhla ruka prozřetelnosti, od moře se zvedl ostrý vítr a snesl jeho šalupu z písečné kosy přímo směrem k protivníkovi.

Maynard svým mužům nařídil stáhnout se do podpalubí a připravit si pistole a meče k boji zblízka. Sám se ukryl v podpalubí společně s nimi, u kormidla nechal poddůstojníka.

Chtěl protivníka vylákat, aby se pokusil jeho loď zahákovat a nalodit se na palubu.

Černovous popoháněl posádku, aby si přichystala háky a zbraně. Vyrukoval i se svým vlastním vynálezem, láhvemi napěchovanými střelným prachem, kulkami a sekaným olovem, které se podpalovaly doutnákem zastrčeným dovnitř. V pozdějších dobách se jim bude říkat ruční granát.

Používal je k vyvolání zmatku a paniky.

Výbušniny přistály na Maynardově šalupě a zahalily ji dýmem, ale jelikož se většina posádky skrývala v podpalubí, velkou škodu nenapáchaly. Jakmile Černovous spatřil prakticky vylidněnou palubu, zařval: „Jsou tu jen tři nebo čtyři, zbytek je vyřízený. Zahákujte loď a rozsekejte je na cucky!“

Přirazili k šalupě bokem. Třeskly háky a zachytily se o hrazení.

Černovous jako první přeskočil na nepřátelskou palubu.

Deset jeho mužů za ním.

Maynard si reakci dokonale načasoval: Počkal, až budou na palubě skoro všichni, a pak dal pokyn vyrazit z úkrytu.

Propukl zmatek.

Moment překvapení zabral.

Černovous okamžitě pochopil nebezpečí a shromáždil posádku kolem sebe. Strhl se boj muže proti muži. Paluba brzy byla kluzká krví. Maynard se vrhl přímo na svou kořist a zvedl pistoli. Stejně tak i Černovous. Pirát minul, poručík zasáhl.

Střelná rána přesto Černovouse nezastavila.

Zaútočili na sebe šavlemi.

Černovous mohutným úderem přerazil Maynardovu čepel. Poručík zničenou zbraň odhodil, couvl a sahal po další pistoli. Černovous přiskočil, aby mu zasadil konečný úder, ale když se rozmachoval šavlí nad hlavu, jiný námořník ho ťal do krku.

Černovousovi se vyhrnula z hrdla krev.

Britové, kteří se od něj doposud drželi dál, vycítili jeho zranitelnost a sesypali se na něj jako vosy.

Edward Teach zemřel krutou smrtí.

Sklidil pět střelných ran. Dvacet bodných.

Na Maynardův rozkaz mu usekli hlavu a pověsili ji na čelen jeho šalupy. Trup hodili do moře. Pověst tvrdí, že bezhlavé tělo několikrát zatvrzele obeplulo loď, než konečně kleslo ke dnu.

Malone dočetl.

Pokoušel se vytěsnit obavy brouzdáním po internetu a četl si o pirátech, tématu, které ho odjakživa fascinovalo.

Černovousův osud ho upoutal.

Pirátova lebka několik let trčela nabodnutá na kůlu na západním břehu řeky Hampton ve Virginii, na místě, jemuž se dodnes říká Černovousův ostroh. Nakonec z ní kdosi vyrobil mísu na punč, z níž se pak popíjelo v jedné williamsburské hospodě. Časem ji opatřili stříbrným stojanem, ale po nějaké době se ztratila. Malone by rád věděl, jestli v jejím zmizení nemělo prsty Společenstvo.

Nejspíš nebude jen náhodou, že Hale pojmenoval svou šalupu zrovnaDobrodružství.

Podíval se na hodinky. Přistanou ani ne za hodinu.

Číst si o pirátech byla chyba. Padala na něj tím větší úzkost. Přes veškerou romantiku, která se s nimi pojí, byli suroví a bezcitní. Lidský život pro ně nic neznamenal.

Soustřeďovali se jen na zisk a na přežití a Malone neměl důvod předpokládat, že jejich novodobí následovníci budou jiní. Jsou to zoufalci v zoufalé situaci. Potřebují úspěch za každou cenu, a komu přitom ublíží, je ani za mák nezajímá.

Připadal si tak trochu jako Robert Maynard, když plul vstříc střetu s Černovousem.

Tenkrát bylo v sázce hodně a dnes právě tak.

„Co tě to napadlo?“ zašeptal při pomyšlení na Cassiopeiu.

Knox se přesunul o kousek dál. Pořád se zdržoval v patře nad přízemím u vnější zdi, krytý za hromadou rozvalin.

Hradba byla plná děr, za kterými prosvítal záliv postříbřený měsícem. Ostrý vítr štípal Knoxe do rtů, ale aspoň s sebou odnášel ptačí pach. Knox naslouchal slovní výměně mezi Carbonellovou a Wyattem a snažil se najít stanoviště, odkud by mohl přihlížet jejich střetu. Kdyby mu přálo štěstí, nemohl by je oba zlikvidovat?

„Knoxi!“

Zarazil se. Wyatt na něj volal.

„Vím, kde jsou schované ty dvě stránky.“

Vzkaz. Hlasitý a jednoznačný.Pokud vás náhodou napadá, že mě zabijete, rozmyslete si to.

„Mějte rozum,“ křikl Wyatt.

Knox chápal, co tím míní.

Máme společného nepřítele. Pojďme se dohodnout. Proč myslíte, že jsem vám pomohl k pistoli?

No dobře. Přistoupí na to.

Prozatím.

Hale přistoupil k cele, v níž stály jeho tři zajatkyně.

Kaiserové se lepily vlasy k lebce, šaty měla promočené, ale pořád si uchovávala jistý půvab, krásu pramenící z věku a zkušenosti, po které se mu bude stýskat.

Stejně jako po jejím speciálním prádle.

„Přišla

jste

zjistit,

co

se

dá?

Najít

paní

Nelleovou?“ zeptal se té, kterou neznal.

„Přišla jsem napravit svoje vlastní selhání.“

„Obdivuhodné. Ale taky nebetyčně pitomé.“

Šumění větru a deště venku sláblo. Potěšilo ho to.

Konečně. Snad už se nejhorší bouřka přehnala. Momentálně ale řešil naléhavější problém.

Natočil se čelem k té neznámé.

Byla štíhlá, tmavý typ, s černými vlasy a snědou pletí.

Kráska. A měla odvahu. Připomínala mu Andreu Carbonellovou, a to nebylo dobře.

„Kdo jste?“ zeptal se jí.

„Cassiopeia Vittová.“

„Přišla jste je zachránit?“

„Jako jedna z mnoha.“

Pochopil.

„Spadla klec,“ prohlásila na jeho adresu Stephanie. „Jste nahraný.“

„Vážně si to myslíte?“

Sáhl do kapsy a vyndal mobilní telefon, který jeho muži našli u Vittové. Zajímavý přístroj. Neobsahoval žádné přihlašovací údaje, kontakty ani uložená čísla. Zřejmě se používal vždy jen k jednorázovému volání nebo přijímání hovoru. Něco takového se hodí agentům zpravodajských služeb.

Čili Vittová patří mezi nepřátele.

Předpokládal, že ostatní sem poslali, aby odlákali pozornost, zatímco ona osvobodí uvězněné.

A málem jim to klaplo.

„Také pracujete pro NIA?“ zeptal se jí.

„Pracuji sama pro sebe.“

Uvážil tu odpověď a dospěl k názoru, že ji odhadl správně. Ta mu bez donucení nic nepoví.

„Právě jste viděla, jak to dopadá, když mi někdo odmítne odpovědět.“

„Já vám odpověděla,“ opáčila Vittová.

„Mám další otázku. Mnohem důležitější.“ Strčil jí před oči telefon. „Komu podáváte hlášení?“

Vittová mlčela.

„Vím, že Andrea Carbonellová čeká, až se jí ohlásíte.

Chci, abyste jí řekla, že tu Stephanie Nelleová není. Že jste nepořídila.“

„K tomu mě žádným způsobem nedonutíte.“

Uvědomoval si, že je to pravda. Už si Cassiopeiu Vittovou otipoval jako člověka, který se nebojí hrát vabank.

Pokud se nespletl a její akci opravdu monitorují i jiní, tak jestli se jim Vittová včas neohlásí, začnou jednat. Stačí jen vydržet a nechat uplynout potřebný čas.

„Nemám v úmyslu nutit přímo vás,“ vysvětlil.

Ukázal na Kaiserovou.

„Zaměřím se na ni.“

78. kapitola

NOVÉ SKOTSKO

Wyatt doufal, že na Knoxe jeho výstraha zabere.

Potřeboval pár nerušených minut, aby se vypořádal s Carbonellovou. Pak si to s Knoxem vyřídí mezi sebou. A bude to stát za to, protože nevěřil, že Knox jen tak bezevšeho odkráčí, až mu dojde, že se šance vyrovnaly.

Našel ty dva zabité? Nejspíš ano. Ale i kdyby ne, nemá proč si myslet, že je v pevnosti krom nich tří ještě někdo další.

Sešel po špičkách dolů do přízemí a byl vděčný za brýle na noční vidění, které ho provedly tmavými zákoutími.

Odkradl se od paty schodů ke dveřím na dvůr, na kterém čekala Carbonellová.

Podíval se na hodinky.

Od chvíle, kdy se s Malonem propadli do podzemí, uběhly už skoro tři hodiny. Šest hodin, to je cyklus, v němž se střídají příliv a odliv.

„Jsem tady, Andreo,“ ohlásil.

„Já vím.“

Oba zůstali schovaní.

„Lhala jste mi.“

„A vy jste snad čekal něco jiného?“

„Nevíte, kdy přestat, že?“

Slyšel, jak se zasmála. „Ale no tak, Jonathane. Nejste přece žádné ucho. Jste v branži dost dlouho, abyste věděl, jak to chodí.“

To ano. V životě zpravodajců je dvojí hra normální.

Jenže tahle ženská překročila běžné meze. Zneužila ho. Nic víc, nic míň. Do jejích cílů mu nic nebylo, nebo jen pranepatrně. Posloužil jí jenom jako nástroj k jejich dosažení. Sice mu dobře platí, ale to ji neopravňuje mávat s ním, jak ji zrovna napadne. Ostatně přišla ho sem zabít a nemínila mu dopřát, aby si těch peněz užil.

„Oč vám jde?“ zeptal se jí. „Bojíte se, že někde něco vyslepičím? Vím toho víc, než je zdrávo?“

„Pochybuji, že byste si pouštěl jazyk na špacír. Ale není nad stoprocentní jistotu. Vážně jste ty dvě stránky našel?“

„Ano.“ Nebyla to tak úplně pravda, ale skoro.

„Proč bych vám měla věřit?“

„Žádný důvod mě nenapadá.“

Bylo mu jasné, že ho Carbonellová schválně rozptyluje řečmi, aby poskytla svým mužům čas připlížit se a odpravit ho.

„Není důvod chovat se nepřátelsky,“ prohlásila.

„Tak vylezte a pojďte si promluvit z očí do očí.“

Sundal si brýle.

Knox je někde poblíž a má zbraň. Vycítil ho. Jen doufal, že nezmáčkne spoušť a zůstane u poslouchání, protože i on má zálusk na tu věc, kterou tady schoval Andrew Jackson.

Cassiopeia nemohla nic dělat. Dva členové posádky vyvlekli ječící Shirley Kaiserovou z cely a tři další mezitím drželi ji a Stephanii na mušce. Vtáhli Shirley do jiné cely o kus dál, kam na ni bylo přes otevřenou mříž dobře vidět.

Připoutali jí zápěstí a kotníky k těžké dubové židli, a přestože se bránila, zacpali jí ústa.

Ti tři s pistolemi vycouvali.

Cassiopeia se Stephanií osaměly.

„Co uděláme?“ zašeptala Stephanie.

„Když nezavolám, dorazí kavalérie.“

„Ale bůhví, co s ní mezitím provedou. Kolik času zbývá?“

„Asi hodina, do rozbřesku.“

Objevil se další muž, s černou koženou brašnou.

„To je náš palubní felčar,“ vysvětlil Hale. „Ošetřuje nám zranění.“

Doktor byl podsaditý, s nevýraznou tváří a nakrátko ostříhanými vlasy. Oblečení měl promoklé na kůži. Odložil si brašnu na dřevěný stůl před Shirley. Vyndal zevnitř nerezové štípací kleště na kosti.

„Doktor je důležitý člen každé posádky,“ pokračoval Hale. „I když nebojuje ani nebrání loď, vždycky dostává větší podíl z kořisti než obyčejní námořníci a všichni to ochotně akceptují. Platí to dodnes.“

Doktor se s kleštěmi v ruce postavil vedle Shirley.

„Paní Vittová, paní Nelleová,“ řekl Hale, „už mi došla trpělivost. Podrazů mám po krk. Rád bych žil v klidu, jenže americká vláda mě nenechá. Teď zaútočila na můj domov…“

Improvizované překližkové dveře do věznice se rozlétly a vešli tři muži. Otřepávali si z plášťů dešťové kapky.

Byli zhruba stejného věku jako Hale.

„Ostatní kapitáni,“ zašeptala Stephanie.

Knox se plížil k místu, kde se odehrával střet Wyatta a Carbonellové. Rád by věděl, jestli si Carbonellová uvědomuje, že ji Wyatt schválně láká blíž a nechává ji v domnění, že nad ním má navrch. Když se přesouval do místa přímo nad nimi, zalétly k němu útržky jejich rozhovoru.

Rozčilovalo ho, že v suti a kamení nemůže jít dost rychle a že si musí dávat pozor na všudypřítomné ptáky, aby ho neprozradili poplašeným křikem.

Wyatt tvrdil, že ty stránky našel. Je to pravda? A záleží na tom ještě?

Možná že ano.

Napadlo ho, že kdyby se vrátil do Bathu se zprávou o smrti Wyatta i Carbonellové a s těmi dvěma stránkami, jeho cena by v očích kapitánů stonásobně vzrostla. Získali by právní oporu a navíc by si uvědomovali, že je všechny zachránil.

Byla to lákavá vyhlídka.

Sevřel zbraň pevněji.

Oba cíle měl přímo pod sebou.

„Tak dobře, Jonathane,“ uslyšel Carbonellovou. „Vyjdu ven.“

Halea vyrušení podráždilo. Co tady ostatní kapitáni chtějí? Tohle se jich netýká. Cílem útoku se stal jeho dům, ne jejich, a nehnuli ani prstem, aby mu pomohli. Viděl je, jak zírají na mrtvého na podlaze, s chybějícím uchem a dírou v hlavě.

„Co to provádíš?“ vyjevil se Bolton.

Nenechá se od těch hlupáků peskovat, a už vůbec ne před svými muži a zajatkyněmi. „Něco, na co by si žádný z vás netroufl.“

„Tobě snad přeskočilo,“ přidal se Surcouf. „Řekli nám, že venku leží devět mrtvých.“

„Devět chlapů, kteří podnikli útok na můj pozemek.

Mám právo se bránit.“

Cogburn ukázal na Shirley Kaiserovou. „Co ti udělala ona?“

„Patří k nepřátelům.“

Ačkoli věznice stála na Haleově půdě, podle stanov představovala neutrální území, na němž se uplatňuje sdílená pravomoc. Jenže Hale nemínil strpět žádné vměšování.

„A tamhleta,“ ukázal na Vittovou, „přišla s tou bandou a pokusila se osvobodit moji vězeňkyni. Zabila dva lidi z posádky.“

„Takhle se nic nevyřeší, Quentine,“ potřásl hlavou Surcouf.

Hale už toho zbabělce nemínil poslouchat. Měl ho plné zuby. „Zrovna teď náš kormidelník vyzvedává ty dvě ztracené stránky. Našly se.“

Viděl na jejich tvářích ohromení.

„Je to tak,“ potvrdil. „Zatímco jste vy tři vyspávali, já jsem nás všechny zachránil.“

„Co máš za lubem?“ ukázal Bolton na Kaiserovou.

Hale zvedl do výšky telefon. „Je potřeba uskutečnit jeden telefonát. Paní Vittová nejeví příliš ochoty, tak jí obstarávám motivaci. Věřte mi, že kdybych to neudělal, brzy by k nám zaskočil na návštěvu oddíl federálních agentů, tentokrát se soudním příkazem v ruce.“

Pozoroval, jak jim to dochází. Ten noční útok, to byla jen partyzánská akce, která je měla zaskočit. Příští bude jiný.

Oficiálnější. Pořád ještě nevěděl, co se odehrálo ve Virginii, ale nedalo se vyloučit, že úřady už mají po ruce potřebné zdůvodnění, kterým mohou zákrok podložit.

„Žádáme tě, abys přestal, Quentine,“ prohlásil Cogburn.

„Chápeme, že na tebe zaútočili…“

„Kde se flákali tvoji lidé?“ obořil se na něj.

Cogburn mlčel.

„Co tvoji, Edwarde? A tvoji, Johne? Prý nás nepřišel bránit nikdo.“

„Naznačuješ snad, že v tom máme prsty?“ vyštěkl Surcouf.

„Není to úplně vyloučeno.“

„Ty ses snad zbláznil,“ vyhrkl Bolton.

Hale mávl na své muže, ať si vezmou kapitány na mušku.

„Jestli se některý z nich pohne, zastřelte ho.“

Hlavně se zvedly.

Pokynul doktorovi a ten přiložil kleště ke kořeni prostředníčku Shirley Kaiserové. Vytřeštila oči.

Hale se obrátil k Vittové.

„Máte poslední šanci zatelefonovat. Jestli to neuděláte, dám jí ustřihávat prsty jeden po druhém, dokud nezměníte názor.“

79. kapitola

NOVÉ SKOTSKO

Wyatt sledoval, jak Carbonellová vychází ze tmy do měsíčního světla. Ověřil si na hodinkách čas a zjistil, že se povážlivě krátí. Zadíval se na její pohlednou siluetu.

Neunikl mu obrys pistole v její levačce; držela zbraň spuštěnou k zemi.

Také vykročil na dvůr, v pravé ruce pistoli s hlavní namířenou dolů.

„S tímhle jsem nepočítala,“ připustila. „Měl jste skončit bradou vzhůru.“

„Proč jste si mě vůbec najímala?“ zeptal se.

„Protože jste klasa. Protože jsem věděla, že jste dost tvrdý, abyste obstál tam, kde jiní neobstojí. Protože by po vás nevzdechla živá duše, kdybyste zmizel.“

Usmál se.

Ještě pořád si vykupovala čas pro akci svých mužů.

„Záleželo vám někdy na něčem jiném kromě vás samotné?“ vyzvídal.

„Jemináčku, že by se nám Jonathan Wyatt rozcitlivěl? A co vy? Vám záleží na něčem krom vaší velectěné osoby?“

Popravdě řečeno, záleželo. Neuplynul jediný den, aby si nevzpomněl na ty dva mrtvé agenty. Jen díky nim zůstal naživu. Odvedli svou práci, odpoutali střelbu a díky jejich oběti byl úkol úspěšně splněn. Připustila to dokonce i úřední komise.

Ale neobětoval je kvůlisobě.

Na rozdíl od téhle ženské.

Pro tu má cenu jen jediný lidský život, její vlastní.To je na tom nejhorší. Byl jsi dobrý agent,poznamenal Malone, když komise vynesla verdikt. Pohádali se, dokonce chytil Malonea pod krkem.

Ano, byl dobrý agent.

„Poslala jste to komando do Garverova institutu?“

„Ovšem. Kdo jiný? Napadlo mě, že je to šikovná příležitost, jak naráz zlikvidovat vás, Malonea i toho člověka, který rozluštil Jeffersonovu šifru. Jenže jste měl kliku.

Malone taky. Ale no tak, Jonathane, vždyť jste celou dobu věděl, že vás využívám. Jenže vy jste chtěl ty prachy.“

Asi ano. A dopracoval to až sem. Ale kradmo přešel z obrany do útoku.

Tuhle okolnost Carbonellová zatím nepostřehla.

„Ten samostříl byl taky vaše práce?“ zeptal se.

Přikývla. „Říkala jsem si, že je to dobrý fígl, jak od sebe odvrátit pozornost. Kdybyste ty dveře nezarazil botou, rozrazila bych je dokořán a uskočila. Vypadalo by to na únik o vlásek.“

„Promiňte, že jsem vám naboural plán.“

Pokrčila rameny. „Nakonec všechno dopadlo ještě líp.

Otevírá se spousta možností. Kde jsou ty dvě stránky?“

Kvůli tomuhle se krotila. Nemohla si dovolit vystartovat po něm, dokud nebude znát odpověď. Svoje poskoky určitě instruovala, že za žádnou cenu nesmějí nic podniknout, dokud se o skrýši nedozví.

„Ukážu vám to,“ nabídl se. „Neměl jsem možnost je vyzvednout.“

„Buďte tak laskav.“

Věděl, že Carbonellová neodolá, a tak jí pokynul doprava a oba společně vešli do velkého sálu, kde svedl souboj s Malonem. Ukázal na díru ve shnilé podlaze. „Jsou tam dole.“

„Jak se tam dostaneme?“

Už to měl rozmyšleno. Po vnitřní straně horního ochozu se táhlo provazové zábradlí uchycené v železných držácích.

Valnou ochranu neskýtalo, ale stačilo těm, kdo si uvědomovali nebezpečí. Když prve zabil oba pochopy Carbonellové, odřízl z nylonového provazu patnáctimetrový kus a smotal si ho do batohu.

Shodil popruhy z ramen a prohlásil: „Připravil jsem se na to.“

Cassiopeia uvažovala o Haleově výhrůžce. Vybral si správnou oběť. Kdyby k té židli připoutal ji nebo Stephanii, ani jedna by nepromluvila, protože v mlčení spočíval jejich jediný vyjednávací potenciál.

Jenže Shirley Kaiserové to nedojde.

Oči se jí leskly hrůzou. Třeštila je na ocelové kleště svírající její prostředníček. Vrtěla hlavou a pohledem se doprošovalaNe, prosím ne.Bránit se ale nemohla.

„Víš, že telefonovat nesmíš,“ sykla Stephanie.

„Nemám na vybranou.“

„Jen tak dál,“ ozval se Hale, který si jejich rozhovoru všiml, i když slovům nerozuměl. „Jen si o tom popovídejte.

A rozhodněte se správně. Shirley na to spoléhá.“

Ostatní tři kapitáni mlčky přihlíželi.

Stále na ně mířily hlavně pistolí.

Cassiopeia nesměla dopustit, aby Hale provedl svou, a tak řekla: „Podejte mi ten zatracený telefon.“

Malone si zapnul bezpečnostní pás a připravil se na přistání. Sestup z desetikilometrové výšky byl drsný. Pilot mu oznámil, že se bouře přesouvá na sever a že oblétnou její zvlněný jižní okraj. Edwin Davis dvakrát telefonoval, že se Cassiopeia sice neozvala, ale že se už znovu nestřílelo.

Malonea to nijak neuklidnilo.

Dobil si pistoli a strčil si do kapes dva náhradní zásobníky.

Byl připraven k akci.

Jen mě dostaňte na zem.

Knox stál nad polozřícenou halou a z ochozu shlížel na Wyatta a Carbonellovou. Slyšel Wyatta, jak jí oznamuje, že ztracené stránky jsou dole, v té černé hlubině pod podlahou.

Sledoval ho, jak váže provaz k pilířům, které kdysi podepíraly střechu. Wyatt sešplhal dolů první, Carbonellová hned po něm. Z hloubky prokmitlo světlo, potom zhaslo.

Knox váhal, jestli se pustit za nimi, nebo čekat na jejich návrat. Co když se odtamtud dá vyjít jinudy?

Vzpomněl si na otce, legendárního kormidelníka.

Zalila ho vlna studu. Zradil. Dopustil se něčeho, co by otec jakživ neudělal.

Právě naopak, jeho otec dokázal nemožné.

Zabil prezidenta.

John Kennedy získal Bílý dům díky koalici, kterou tajně vybudoval jeho otec Joe. Spojily se v ní politické špičky, odbory i organizovaný zločin. Otec Quentina Halea se s Joem přátelil a uzavřel s Kennedyovými dohodu.Slibte, že po nástupu do Bílého domu potvrdíte naše korzárské patenty, a Společenstvo vám dodá peníze a hlasy.

Tak se také stalo.

Jenže po volbách se na přátelství zapomnělo.

Kennedyovi se postavili proti všem, Společenstvo nevyjímaje. Odbory a gangy váhaly, co si počít.

Ne tak kapitáni.

Najali si naivního dezertéra z Ruska jménem Lee Harvey Oswald, aby Kennedyho zabil, a potom měli neskutečné štěstí, když vraha sprovodil ze světa Jack Ruby.

Nezůstala žádná sledovatelná stopa.

Tím, co se ve skutečnosti seběhlo, se po celá desetiletí zabývaly nejrůznější konspirační teorie a další desítky let se tím zabývat budou. Pravdu se ale nikdy nikdo nedoví. Jeho otec byl kormidelník jaksepatří.

Věrný do poslední chvíle.

Možná nadešel čas, aby se také on zachoval stejně.

Bude potřebovat světlo.

Baterku si s sebou nevzal, ale jedna ležela nahoře u těch dvou mrtvých.

Rozběhl se pro ni.

Cassiopeia skrz mříže převzala od Halea telefon.

„Mluvte stručně a přesvědčivě,“ přikázal. „Stačí, abych kývl hlavou, a přijde o prst.“

Vyškubla mu přístroj a namačkala číslo, které znala zpaměti. Edwin Davis se ozval při druhém zazvonění.

„Co se tam děje?“ zeptal se.

„Všechno v pořádku. Ale nenašla jsem ani Stephanii, ani Kaiserovou. Je to tu veliké.“

„Co ta střelba?“

Cassiopeia rychle přemýšlela. Hale se očividně domnívá, že útočníci patřili k ní. Vždyť dorazili zároveň. Samozřejmě se mýlí, ale Davis by ze zmínky o té spojitosti mohl pochopit, že něco nehraje.

„Naši lidé to podělali,“ prohlásila. „Pálili kolem sebe jako na střelnici, ale před smrtí je to nezachránilo. Taktika nefungovala. Já jsem v pořádku. Poohlédnu se kolem, ale je tu rušno.“

„Vypadněte odtamtud.“

„Vypadnu. Brzy. Teď ale potřebuju ještě trochu času.

Nic nedělejte.“

„Nelíbí se mi to.“

„Vy tu na rozdíl ode mě nejste. Uděláme to po mém.“

Odmlka. Pak se Davis ozval: „Dobře. Ať je tedy po vašem. Ještě chvíli.“

Cassiopeia zmáčkla tlačítko pro ukončení hovoru.

„Výborně,“ řekl Hale. „Dokonce i já sám jsem vám uvěřil. Kdo to byl?“

Mlčela.

Hale zvedl ruku, jako by říkalStačí maličko, a bude po prstu.

„Zvláštní agent NIA. Má velení. Ti lidé byli od nás, jak už beztak víte.“

Hale se usmál. „Kde je Andrea Carbonellová?“

„To netuším. Nezpovídá se mi z toho, co dělá. Udílí rozkazy a my se jimi řídíme.“

Zvenčí přiběhl muž se samopalem a přispěchal k Haleovi.

Cosi mu zašeptal a zase zmizel.

Hale sebral Cassiopeii telefon. „Drobný zádrhel. Bouře sice utichá, ale padla mlha. Pamlico je mlhami proslulé.

Budeme muset trochu odložit odjezd.“

„Kam pojedeme?“ zeptala se Stephanie.

„Jak už jsem říkal, vezmu vás na vyjížďku lodí po Atlantiku.“

Cassiopeia pohlédla na doktora. Shirley už se zklidnila, protože Hale se po tom telefonickém rozhovoru tvářil spokojeně.

„Další vražda na otevřeném moři?“ zeptal se Halea jeden z kapitánů.

„Neodvažuji se doufat, že bys to pochopil, Edwarde.

Naše korzárské patenty brzy získají nezpochybnitelnou platnost a náš svět se vrátí zpátky do starých dobrých kolejí.

Tyhle tři dámy už nepotřebujeme.“ Hale se otočil ke Stephanii a Cassiopeii. „Je vám to jasné, ne?“

„Držíme ve Virginii vašeho člověka,“ upozornila Cassiopeia. „Ve vazbě.“

Doufala, že ho tím přibrzdí.

Hale pokrčil rameny. „Zítra za ním zajdou naši právníci.

Ví, že když bude držet jazyk za zuby, má o ochranu postaráno. Od něj sem stopa nepovede.“

To už si Cassiopeia domyslela, podobně jako Edwin Davis.

„Ve Virginii? Jakého člověka?“ podivil se jiný kapitán.

„Bylo potřeba zalátat jednu díru, kvůli pitomosti vás tří.“

„Ještě budeš litovat, žes mě ohrožoval pistolí,“ vyštěkl další.

„Vážně, Charlesi? Copak máš v plánu? Vypěstovat si kuráž?“ Hale se obrátil ke Cassiopeii. „Abyste věděla, s pokusem o atentát na Dannyho Danielse nemám nic společného. Byl to čistě jejich podnik. Holá pitomost.“

„A tohle je snad chytré?“ obořil se na Halea kapitán, kterému říkal Charles.

„Tohle je nutné. Dva moji námořníci jsou po smrti.“

Hale se otočil k Shirley.

„Ne!“ vykřikla Stephanie.

Hale pokývl.

A kost praskla.

80. kapitola

Wyatt pustil Carbonellovou před sebe a svítil oběma na cestu baterkou. Voda v podzemní komoře stoupla, už dosahovala k holením, rozhodně nastával příliv. S

Malonem se strefili do nejnižšího bodu. Carbonellová předváděla své obvyklé sebevědomé já, ignorovala nebezpečí a zjevně spoléhala na to, že její muži přijdou a budou ji jistit zezadu.

„Tady zahynuli ti britští zajatci?“ zeptala se.

„Bezpochyby ano.“

„Ta voda studí.“

„Není to daleko.“

Šel toutéž cestou, kterou prozkoumali s Malonem, a mířil k místu, kde se chodba větvila a kde čekaly symboly.

Dorazili k rozcestí ve tvaru Y.

Posvítil baterkou na čtyři znaky na stěnách a pátý uprostřed na stropě.

„Neuvěřitelné,“ vydechla Carbonellová. „Ta skrýš je tady?“

Z děr devadesát centimetrů nad podlahou se hrnula voda.

Naskakovala na ní slaná pěna a hned se zase rozplývala, ale proud neutuchal. Další řada otvorů vyčkávala v půldruhametrové výšce.

„Pátý symbol není tak vysoko bezdůvodně,“ vysvětloval Wyatt. „To, co hledáme, je za tím kamenem nahoře.“

„Jak se k němu chcete dostat? Jaký máte plán?“

„Žádný.“

Knox se opatrně brodil vodou, aby nešplouchala. Sahala mu skoro ke kolenům a zdálo se, že stoupá. U mrtvol v horním patře pevnosti našel baterku, ale držel ji sklopenou, protože před ním šli Wyatt s Carbonellovou.

Slyšel je, jak se spolu baví za ohybem chodby o šest metrů dál.

Zhasl světlo a plížil se kupředu.

Cassiopeia klečela se Stephanií u Shirley Kaiserové, která byla ještě pořád v šoku. Doktor jí ránu zašil a ovázal a píchl jí injekci proti bolesti.

„Nechci, abyste si o mně mysleli, že jsem barbar,“ komentoval to s úšklebkem Hale.

Když prve odštípnutý prostředníček spadl na zem, Shirley zděšeně vytřeštila oči. Její zaječení ztlumil roubík.

Cassiopeia a Stephanie přímo cítily, jak trpí. Naštěstí hned omdlela.

„Je ještě omámená,“ poznamenala Stephanie. „Myslíš, že Edwin pochopil?“

Jak vidno, postřehla lež, kterou Cassiopeia předhodila Davisovi.

„Potíž je, že je až moc opatrný,“ posteskla si Stephanie vzápětí.

Když jde o Pauline Danielsovou, tak ne, pomyslela si Cassiopeia. Doufala, že se Davis podobně impulzivně zachová i teď.

„Prezident Daniels tě má plnou hlavu,“ řekla Stephanii.

„Nic se mi nestalo.“

„Tak to nemyslím a ty to víš.“

Stephanii neunikla nelibost v jejím hlase.

„Co ti navykládal?“ zeptala se.

„Stačilo to.“

„Nic špatného jsem neudělala, věř mi.“

„To tvrdí každý. A přesto došlo ke všem těm malérům.“

„Jak to myslíš?“

Cassiopeia nemínila zradit Paulininu a Davisovu důvěru, a tak jen řekla: „Danielsovo manželství je v troskách, Stephanie. S prezidentem jste se o tom podle všeho bavili.

Tolik, že tě považuje za blízkého člověka. Je přesvědčený, že vůči němu cítíš totéž. Je to pravda?“

„To řekl?“

„Jenom mně. A měl dobrý důvod.“

Shirley zasténala. Pomalu se jí vracelo vědomí.

„Až se probere, bude ji ta ruka bolet,“ prohodila Stephanie.

Cassiopeia dál čekala na odpověď.

Stephanie si vsedě na podlaze cely položila Shirleyinu hlavu do klína. Hale a kapitáni už byli pryč, stejně jako všichni členové posádky. Mrtvého s useknutým uchem vyvlekli ven. Ženy zůstaly o samotě v zamčené cele, kde měly čekat, až se zvedne mlha a umožní lodi vyplout.

„Nevím, co si o tom myslet,“ řekla tiše Stephanie. „Vím jenom, že na něj myslím víc, než bych měla.“

Provizorní dveře věznice se otevřely a dovnitř vkráčel Hale.

„Nesu dobré zprávy. Odplouváme.“

Malone vyskočil z auta, hned jak zastavilo na temném konci zmoklé písčité příjezdovky u přístaviště člunů. Už jen slabě mrholilo, mraky se protrhávaly a tu a tam se objevovaly hvězdy. Do rozbřesku chyběla necelá hodina.

Byla to dlouhá noc a v letadle si zdříml jen krátce; příliš ho tížily starosti o Cassiopeiu a Stephanii.

„Co jste zjistil?“ zeptal se Davise, který čekal vedle poloterénního auta.

„Před hodinou volala.“

Malone věděl, že to byla podmínka, pokud chtěla získat víc času, ale postřehl v Davisově tónu zaváhání.

„Předhodila mi falešné informace. Naznačovala, že lidé, kteří na panství zaútočili, byli od nás.“

„Máte dojem, že ji k tomu telefonátu někdo přinutil?“

„Nejspíš ano. Pořád ale nemáme nic, co by nás opravňovalo k zásahu, krom informací od ní. A ty nemůžeme použít, protože je uvnitř ilegálně.“

Malone věděl, co stojí ve čtvrtém ústavním dodatku na ochranu soukromí, ale momentálně mu byla celá ústava ukradená. „Musíme jednat.“

„Naše jediná možnost jste vy.“

Malone si uvědomil, že Davis musí brát ohled na víc věcí než jen na Cassiopeiu.

„Nad vodou leží odtud až k severnímu břehu mlha.

Táhne se několik kilometrů dolů po řece, k moři. Touhle roční dobou prý bývá běžná.“

„Dokonalá deka, pod kterou se dá proniknout na panství.“

„Tušil jsem, že vám to tak bude připadat.“ Davis ukázal k řece a k betonovému můstku.

„Tamhle na vás čeká člun.“

Wyatt vycítil, že je poblíž ještě někdo další. Zaslechl slaboučké šplouchnutí a instinkt mu napověděl, že mají v patách Knoxe.

Chce zabít dvě mouchy jednou ranou?

Takhle o tom uvažuje?

Hale měl radost i obavy zároveň. Zlikvidoval útok a překazil útěk z vězení, ale prozatím neznal rozsah problémů ve Virginii. Pokud Vittová nelhala a někoho z jeho lidí opravdu zatkli, mohlo by to vést ke komplikacím. Už zatelefonoval právníkům a pověřil je, ať to prošetří. Ani Knox se mu zatím z Nového Skotska neozval. Zaplaťpánbůh, že ostatní tři kapitáni vypadli. Dal Kaiserovou zmrzačit, aby svým podřízeným, partnerům i nepřátelům patřičně předvedl, že se ho mají bát.

Přihlížel, jak Nelleová a Vittová pomáhají Kaiserové na mokrou korbu dodávky. Usadili se u nich čtyři ozbrojenci.

Další šestičlenná skupina je bude doprovázet v jiném voze.

„K přístavišti,“ zavelel.

Malone se hnal na čtyřmetrovém rychlém člunu vzdouvajícími se vlnami rozbouřené řeky Pamlico. Konečně se vnořil do mlhy. Udržoval směr k molu, které údajně kousek níž po proudu vybíhalo několik desítek metrů ze severního břehu. Bouřka polevila, vítr a déšť se přehnaly, ale řeka dál divoce burácela. Bylo mu řečeno, že k druhému břehu je to přes tři kilometry. Odhadl, že urazil zhruba polovinu té vzdálenosti.

Podíval se na hodinky.

05:20.

Mlhou na východním horizontu prosvítal jas -

rozednívalo se.

Přeřadil na neutrál a nechal se unášet řekou. Tu a tam lehce přidal plyn, aby vykompenzoval tah proudu, který ho unášel zpátky k prostředku říčního koryta a na východ k moři.

Vtom mlhou před ním rozmazaně probleskl shluk světel.

Čtyř v jedné řadě.

Vypnul přívěsný motor a zaposlouchal se.

Davis

muDobrodružstvípopsal.

Více

než

šedesátimetrová supermoderní jachta. Před ním se vynořil obrys lodi a Malone zpozoroval, že je na palubě rušno. Muži na sebe pokřikovali.

Vlny ho nesly k ní.

Hlídal si, aby do ní nenarazil.

Zdálo se, že nejčilejší ruch vládne na straně směrem ke břehu, zřejmě na molu. Tmu proťaly kužely světla. Dva souběžné, jako z reflektorů auta. Neviděl je pořádně, mlha všechno zkreslovala, jako by pozoroval zšeřelý svět přes kouřově zbarvenou láhev.

Vytáhl z pouzdra pistoli, nahodil motor a co nejpomaleji se sunul k lodi.

Dorazil k trupu jachty a stočil člun doleva souběžně se břehem.

Za chvilku objevil kotevní řetěz, který asi měl upoutané lodi zajišťovat stabilitu. Na řece s tak silným proudem to dávalo smysl.

Nad hlavou se mu houpalo patnáct metrů tlustého mokrého řetězu.

Dalo se to zvládnout, ale potřeboval se o něčem ujistit.

Stočil volant ostře k levoboku a znovu přehodil na neutrál. Člun stržený proudem se dal okamžitě do pohybu.

Malone se spokojeně přesvědčil, že ho proud unáší správným směrem, znovu přidal rychlost a popojel zpátky.

Zastrčil si pistoli za opasek kalhot, vypnul motor, chytil se mokrého řetězu a začal po něm šplhat.

Ohlédl se a viděl, jak se proud zmocnil člunu a odnesl ho do tmy.

Zbývala mu jen jediná cesta.

81. kapitola

NOVÉ SKOTSKO

Wyatt čekal, až Andrea Carbonellová stráví jeho vyzývavé prohlášení. Kámen s pátým symbolem byl ani ne metr nad jeho hlavou. Měl podivný tvar a kolem něj se táhly široké zacementované spáry. Stavitelé podzemního prostoru začleněného do základů pevnosti používali hodně kamenů nepravidelného tvaru a pečlivě je usazovali na místo pomocí malty. Vypáčit ten se symbolem by nebylo těžké, stačilo by kladivo a dláto, nanejvýš snad ještě páčidlo.

„Jaký máte plán?“ zeptala se ho znovu Carbonellová, pořád s pistolí v ruce.

„Skládá se celý váš život z jednoho komplotu za druhým?“ Opravdu by ho to zajímalo.

„Můj život je boj o přežití. Stejně jako váš, Jonathane.“

„Do téhle situace jste se vmanipulovala sama. Zemřelo hodně lidí. Mrzí vás to? Aspoň trochu?“

„Co dělám, to dělám. Stejně jako vy, už zase.“

Příčilo se mu, že se k němu přirovnává. Dalo se mu vytknout ledacos, ale rozhodně nebyl jako ona. Sklopil baterku a posvítil do stoupající mořské vody. Všiml si, že nižší otvory už jsou zatopené.

„Na co čekáte?“ zeptala se.

„Až dorazí náš host.“

„Taky jste je slyšel?“

Postřehl množné číslo -je. „Přichází někdo jiný, ne vaši muži. Ty jsem oba zabil.“

Zvedla pistoli.

Zhasl baterku a chodba se ponořila do naprosté tmy.

Kamenné zdi se zachvěly ohlušujícím třeskem, že mu div nepraskly bubínky

A vzápětí druhým.

Už nestál tam, co prve; odhadl, že Carbonellová bude střílet do místa, kde ho viděla naposledy.

„Tohle je bláznovství, Jonathane,“ prohlásila do tmy.

„Proč se radši nedohodneme? Jinak jeden z nás přijde k úrazu.“

Mlčel. Ticho se stalo jeho zbraní.

Do komory se valila další studená voda, ohlašovala se hukotem. Wyatt se přikrčil, nerozsvícenou baterku držel nad hladinou a čekal.

Carbonellová taky zůstávala potichu.

Byla sotva tři metry od něj, ale ve tmě a uprostřed proudící vody neměla šanci odhalit jeho pozici.

Obráceně to naštěstí neplatilo.

Cassiopeia a Stephanie pomohly Shirley Kaiserové z dodávky na molo. Zůstávala lehce omámená. Ruku měla pevně ovázanou.

„Sakra, to to bolí,“ zamumlala.

„Vydržte,“ zašeptala Stephanie. „Pomoc je na cestě.“

Cassiopeia doufala, že je to pravda. Edwin Davis určitě pojal podezření. PalubaDobrodružstvíkypěla aktivitou. Hale dodržel slovo, chystali se vyplout. Kolem se sice rozprostírala mlha, ale Cassiopeia si všimla, že dál od břehu a ve větší výšce se přízemní opar rozplývá a mlžným závojem problikávají hvězdy.

„Já to vydržím,“ sykla Shirley.

Hale stál o šest metrů dál u lodního můstku.

„Copak si myslíte, že vám jen tak projde, když nás všechny tři zabijete?“ křikla na něj Cassiopeia.

Popošel blíž. „Pochybuji, že by se kolem toho strhl bůhvíjaký povyk. Ten překažený pokus o osvobození vězňů mi přihrál do rukou trumfy. Byl to nesmyslný přešlap, porušil hromadu zákonů. Jakmile získáme potvrzení korzárských patentů, budeme mít vystaráno. Danny Daniels si rozmyslí pouštět se do veřejného souboje.“

„Jen abyste se nepletl,“ utrousila Stephanie.

Cassiopeia s jejími pochybami souhlasila; vzpomněla si, s jakým odhodláním Daniels na ni a Cottona naléhal, aby Stephanii našli. Dalo se čekat, že podnikne všechny potřebné kroky a nebude se ohlížet na důsledky. Hale prezidenta podceňoval. Navíc si Daniels uvědomoval, že se jeho politická kariéra chýlí ke konci.

To mu poskytovalo spoustu manévrovacího prostoru.

„Dopravte ty ženské na palubu,“ poručil Hale svým lodníkům.

Malone došplhal nahoru a bez povšimnutí proklouzl na příďovou palubu jachty. Šplhání mu dalo pořádně zabrat; mokrý řetěz mu dvakrát málem vyklouzl zpod rukou.

Vytáhl pistoli a připravil se.

Kolem zábradlí vedly z obou stran chodníčky. Přední kabina měla nablýskaná okna, za kterými se svítilo. Její zkosený předek změkčovaly zaoblené, zužující se boční stěny. Za okny Malone nikoho neviděl, ale přesto se radši držel v úkrytu.

Od břehu bylo slyšet halas.

Vydat se tam na průzkum bylo ošidné, někdo by mohl mít namířeno na příď. Přesto se rozhodl, že to riskne.

Přikrčil se a doplížil se k zábradlí. Přes mlhu a tmu zahlédl nastupovat na loď muže a tři ženy, dvě z nich pomáhaly třetí.

Na molu stál postarší muž, přihlížel a nakonec sám nastoupil.

Cassiopeiu a Stephanii Malone poznal.

Ta třetí musí být Shirley Kaiserová.

Vyndal mobil a stiskl tlačítko rychlé volby. Davis se ohlásil okamžitě.

„Jachta odplouvá,“ zašeptal Malone. „Jsme všichni na palubě. Je čas spustit akci.“

Přesně jak to probírali, než odrazil od jižního břehu.

„Zajistím to. Co uděláte?“

„To, co budu muset.“

Hale vkročil na palubuDobrodružstvía připadal si jako jeden z těch odvážlivců z doby před třemi staletími, který se stavěl proti všemu a všem a nezáleželo mu na ničem kromě mínění jeho vlastních mužů. Dnes v noci na něj mohli být hrdí. Šel do boje po jejich boku. A teď se postaví Andree Carbonellové, aby dotáhl do konce, co ona začala. Doufal, že se Knoxovi podaří ji zabít, a doufal, že se ty dvě ztracené stránky najdou. Ochotně Jonathanu Wyattovi zaplatí, cokoli bude chtít. Možná si ho dokonce natrvalo najme.

„Loď připravena k vyplutí,“ zahalekal. „Nahodit motory, vytáhnout kotvu!“

Na téhle plavbě se osobně ujme role kapitána.

Naslouchal předení dvou motorů Deutz o 1800 koňských silách. Poslední výkřik techniky. Skoro nehlučné, vibrovaly jen nepatrně. Žádný řev generátorů. Proud dodávaly lithiové polymerové baterie. Plachty ovládané systémem DynaRig čekaly na povel jednoho z dvaceti palubních počítačů, aby se rozvinuly a nabraly vítr. K tomu dojde blíž zátoce Ocracoke, kde na ně čeká Atlantik.

Všiml si, že muži zavedli jeho tři zajatkyně do hlavního salónu.

„Tam ne,“ zavolal. „Nechte naše hosty čekat na záďové palubě, u bazénu. Mám pro ně speciální překvapení.“

Wyatt si znovu nasadil brýle na noční vidění, které si přinesl v batohu. Carbonellová byla dva metry od něj. Byla dost chytrá na to, aby se přikrčila. Rozhlížela se, ale její oči neměly šanci. Spíš jen poslouchala, jestli v hukotu a šplouchání stoupající vody nezaslechne nějaký neobvyklý zvuk.

Sklopil pohled.

Voda mu dosahovala ke stehnům.

Prudký zlom nastane, až se vodou z jeskyní naplní kanály v půldruhametrové výšce. Takže mu zbývá asi půl hodiny.

Nehybnou scenérii narušil pohyb.

Zpoza rohu se vynořil muž. V jedné ruce držel nerozsvícenou baterku, v druhé pistoli.

Clifford Knox.

Vítej.

Tady máš dáreček.

Rozsvítil baterku a hodil ji směrem k přikrčené Andree Carbonellové.

82. kapitola

Malone se stáhl do předního podpalubí, ze kterého se vycházelo na příď. Po obou stranách dvířek byly upevněny záchranné čluny, podle jeho odhadu desetimetrové. Při pohledu na jachtu se neubránil obdivu: gigantický ocelový trup, štíhlá elegantní věž, dokonale aerodynamické tvary. A byla vysoká. Sama o sobě měla na výšku dobrých patnáct metrů, dalších deset přidávaly kabiny a zvýšené paluby. Její tři stěžně čněly šedesát metrů nad hladinu. Od prvního pohledu mistrovské dílo techniky a designu.

Jachta se dala do pohybu.

Zajímavé, motory skoro nebylo slyšet. Jednu chvíli loď nehybně stála, a vzápětí ujížděla po vodě. Vyhlédl zpoza dvířek. Palubu clonil ochranný štít z mlhy.

Vyběhl z podpalubí a našel krytý vchod do horních kabin. Chodba vedoucí na záď měla vysoký strop a vyvolávala dojem, že se táhne do dálky. Řada světel po stranách připomínala chrámová okna. Z rozprašovačů pod stropem se linula vůně magnólií a zeleného čaje. Chodba ústila do střední části, kde se v kruhovém prostoru kolem hlavního stěžně vinulo točité schodiště a propojovalo tři lodní paluby. Průhlednými podlahami ve vyšších podlažích dovnitř prosakovalo denní světlo. Malone obdivoval tu nádhernou kombinaci nerezové oceli, skla, kvalitního dřeva a kamene.

Vtom zaregistroval nahoře nad sebou pohyb.

Vrhl se do dveří tělocvičny. Uvnitř se nesvítilo. Přitiskl se ke stěně a pozoroval, jak po schodech sbíhají dva muži.

Nezastavili se, běželi dál dolů.

Pak uslyšel Halea.

Na zádi.

Tam, kde čekala Cassiopeia s ostatními.

Hale vyšel na záďovou palubu. Tady se vypořádal se zrádným účetním a tady se vypořádá i s těmihle třemi. Slíbil jim speciální překvapení, a když se teď blížil, už si ho pod pozorným dohledem dvou ozbrojených strážců prohlížely.

„Říká se tomu závěsná klec,“ prohodil. „Je ze železa a tvarově přizpůsobená lidskému tělu.“

Cítil,

jak

motory

přidaly

na

otáčkách.Dobrodružstvídokázalo vyvinout rychlost dvacet uzlů a posádka dnes měla nařízeno plout maximální rychlostí. Při čtyřiceti kilometrech za hodinu nechají brzy pevninu za zády.

„Kdysi do ní zavírali dobré lidi, kteří si to nezasloužili,“ pokračoval. „Pověsili je v kleci na tyč a nechali je tam zemřít. Příšerná forma trestu.“

„Jako když někoho donutíte sníst vlastní ucho?“ opáčila Vittová.

Usmál se. „Ze stejného soudku, jenže tuhle používali naši pronásledovatelé proti nám.“

Pokynul a dva námořníci popadli Vittovou za paže.

Vzepřela se jim, ale Hale varovně zvedl ukazováček. „No tak, buďte hodná holčička.“

Než vyšel na záďovou palubu, nařídil, aby Vittové svázali ruce za zády. Druhé dvě ženy nechal být. Jeden námořník podrazil Vittové nohy. Tvrdě upadla na palubu.

Pak ji chytili za nohy a za hlavu a hodili ji do klece, která čekala otevřená po délce jako kokon. Přiklopili horní část a zajistili ji západkou. Na další odpor neměla zajatkyně dost prostoru.

Hale se k ní sklonil.

„Zabila jste dva moje lidi. Teď zakusíte, jak bylo mým předkům, když v podobné kleci umírali.“

Od štíhlé přídě zafoukal vítr. Závan vlhkého svěžího vzduchu s sebou přinesl štiplavou vůni oceánu a Hale věděl, že k němu už není daleko. Navíc se začínala zvedat mlha.

Výborně.

Bál se, že mu nebude dopřáno vidět tu ženu umírat.

Knox zpozoroval světlo, které se vynořilo ze tmy a obloukem se snášelo tři metry napravo. Nevěděl, kdo to je, ale na tom nesešlo.

Vypálil po něm.

Nic se nestalo.

Světlo pokračovalo v cestě, se šplouchnutím zajelo do vody a kleslo pod hladinu. Knoxova kulka nenašla cíl, jen se několikrát odrazila od stěn. Z toho nekouká nic dobrého, pomyslel si Knox. Postřehl, jak se napravo poblíž místa, kde baterka zapadla do vody, kmitl stín. Další pohyby upřesnily jeho polohu. Světlo se zvedlo z vody a zhaslo.

Tam je cíl.

Vypálil znovu.

Wyatt se opět spustil do vody, pomalu a tiše. Když prve hodil baterku Carbonellové, chytil se rukama okraje štoly a vytáhl se nahoru. Být u země bylo to poslední, co by si přál, až kolem začnou létat odražené kulky.

Dolů je nasměruje zemská přitažlivost.

Brýlemi na noční vidění sledoval Knoxe a Carbonellovou. Oba měli pistoli a baterku.

Vyrovnané šance.

Využil stoupající vody, aby se vytratil do chodby, kterou přišli. Bylo mu jasné, že ani jeden z těch dvou nebude riskovat, že by rozsvítil nebo promluvil, a pálit naslepo do tmy bylo nebezpečné.

Zajímalo by ho, jak dlouho tam zůstanou stát.

Uvědomují si míru hrozby?

Jakmile stoupne příliv, už nebude možné uprchnout štolami, kterými utekl on s Malonem. Probojovávat se v tom stísněném prostoru proti proudu by bylo jako pokoušet se plavat proti peřejím. Nepřipadalo v úvahu zadržet dech na dost dlouho, aby se dostali ven.

Zaháněli jeden druhého do kouta, odkud není úniku.

Záchranu představoval jedině odliv.

Jenže tou dobou už budou oba po smrti.

Malone se co nejobezřetněji kradl střední částí lodi a využíval otevřených dveří a tmavých místností, aby se kryl.

Minul divadelní sál, jídelnu a luxusní soukromé kajuty.

Nikde nezahlédl žádné bezpečnostní kamery, ale nervy mu v těle jen hrály a prsty držel připravené na spoušti, jen stisknout.

Chodba končila v hlavním salónu, konzervativně zařízeném nábytkem z dřeva wenge, kůže a slonoviny. V

rohu stál klavír. Všechno elegantní a nablýskané, jako celá jachta. Malone potřeboval zjistit, co se děje na zadní palubě.

Ve venkovní stěně byla zasazena řada sešikmených oken, a tak se shýbl a v předklonu se sunul směrem ke skleněným dveřím, za kterými zahlédl palubu, bazén a shluk lidí.

Po pravé straně vedlo nahoru spirálové schodiště.

Po špičkách vystoupal po příkrých stupních a ocitl se na malé terase shlížející na záď. Zorientoval se, kde se právě nacházejí. Pluli středem řeky, v dálce se rýsovaly oba břehy a vepředu vycházelo slunce, takže mířili na východ. Mlha už se skoro rozplynula. Před přídí zahlédl otevřenou vodní plochu. Vplouvali do úžiny, k oceánu už nebylo daleko.

Doplížil se k zábradlí terasy.

Shlédl dolů a spatřil Stephanii a Shirley Kaiserovou, dva muže s pistolemi a čtyři další stojící poblíž, Quentina Halea…

A Cassiopeiu.

Pevně uzavřenou v železné kleci.

83. kapitola

Cassiopeie se zmocňovala panika. Ruce měla svázané, tělo znehybněné železnými pásy. Haleovi muži přivazovali k vršku klece lano. Pohlédla na Stephanii, z očí jí vyčetla, že ani ona neví, co si počít.

„Co tím sleduješ?“ vykřikla Shirley. „Proč to děláš, Quentine?“

Hale se k ní otočil. „Takhle se chovají piráti.“

„Zabíjejí bezbranné ženy?“ zeptala se Stephanie.

„Udílejí nepřátelům lekce.“

Muži u lana se napřímili.

Hale popošel blíž. „Králové a guvernéři s oblibou používali tuhle klec proti nám, a tak jsme jim to občas opláceli. Ale místo abychom jejich lidi někam pověsili a nechali je shnít zaživa, vlekli jsme je za lodí, dokud se neutopili. Pak jsme přeťali lano a poslali je ke dnu.“

Dal znamení a jeho lidé zvedli železnou klec do vzduchu.

Malone už nemohl dál otálet. Zmítaly jím prudké emoce.

Zvedl pistoli a chystal se vystřelit, ale než stačil stisknout spoušť, popadly ho za ramena silné paže a odtrhly ho od zábradlí.

Nějaký námořník.

Kopanec do pravé paže mu vyrazil zbraň.

Vzedmul se v něm vztek.

Na tohle nemá čas.

Kopl ho do břicha, až se námořník zlomil v pase. Dalším kopancem, tentokrát kolenem do obličeje, ho zase narovnal.

Pak ho praštil loktem přes kořen nosu a zvrátil mu hlavu dozadu. Dvěma ranami pěstí ho srazil dolů přes zábradlí.

Muž se zřítil z téměř pětimetrové výše na spodní palubu.

Námořníci zdvihající klec s Cassiopeiou zaslechli žuchnutí a zarazili se. Hale uslyšel ten zvuk také. Otočil se na patě, zvedl oči a spatřil, odkud vítr vane.

Malone horečně hledal pistoli.

„Shoďte ji do vody,“ uslyšel Haleův povel.

Konečně zbraň našel, popadl ji a seskočil přes zábradlí.

Přistál na dolní palubě, z parakotoulu vypálil na oba námořníky se zbraněmi a oba srazil k zemi.

Vyskočil na nohy a dal se do běhu.

Hale se mu s pistolí v ruce pokusil zastoupit cestu, ale Malone ho jedinou ranou zneškodnil; kulka zasáhla kapitána do hrudi a odhodila ho pozpátku na palubu.

Malone běžel dál.

„Honem!“ vykřikla Stephanie. „Pomoz jí!“

Čtveřice došla s klecí k zábradlí.

Už bylo příliš pozdě zastavit je střelbou.

Svrhli Cassiopeiu do moře.

Wyatt se vracel ve svých stopách k místu, kde čekal provaz. Voda už mu dosahovala k pasu. Záplavu brzy dovrší horní řada štol. Těm dvěma sebevědomým parchantům tenhle konec patří. Carbonellová spoléhala, že ji zachrání muži v záloze, a Knox se chytil zdánlivě snadné příležitosti, jak se zbavit dvou problémů naráz. A ještě víc jim patří, že oba sice mají zbraň i světlo, ale ani jedno jim není nic platné.

Carbonellová má na svědomí zbytečnou smrt několika agentů. Knox jich taky pár zabil, vlastníma rukama.

Oba za to zaplatí.

Knox se navíc pokusil zavraždit prezidenta. A ačkoli Wyatt rozhodně nepatřil k horlivým přívržencům americké vlády, byl Američan.

A navždy bude.

S těmi dvěma je konec. Až si uvědomí svou zoufalou situaci a rozhodnou se zachránit si krk, bude už příliš pozdě.

Zbývalo posledních pár minut.

Blížil se nejvyšší bod přílivu.

Brýlemi na noční vidění zahlédl provaz.

Chytil ho a vyšplhal se nahoru.

Když vylezl z díry, vytáhl provaz za sebou a odkráčel.

Cassiopeia padala. Pokusila se pokrčit nohy, aby zmírnila náraz na hladinu. Ruce použít nemohla. Připomněla si, že musí zadržet dech, a nasála co nejvíc vzduchu. Nohy měla prakticky znehybněné, každou uzavřenou zvlášť. Klec ji těsně obepínala a na uzavírací mechanismus nedosáhla.

Navíc se ovládal zvenčí.

Než ji shodili přes palubu, zaslechla cosi jako střelbu a Stephaniin výkřikHonem, pomoz jí.

Co se to tam děje?

Malone dvěma výstřely donutil čtveřici, aby se rozprchla.

Pak odhodil zbraň, vrhl se šipkou přes zábradlí a pažemi objal padající klec.

Svou vahou zrychlil její pád a společně s Cassiopeiou se zřítili do moře.

Cassiopeia užasle ucítila, jak do klece cosi narazilo. Tělo.

Mužské. Společně dopadli do vody.

Pak uviděla obličej a tělem se jí rozlila úleva.

Cotton.

Malone se držel klece jako klíště. Za nic na světě se jí nepustí. Klec se kolébala a houpala na vlnách, spojená s jachtou prověšeným lanem.

„Jsem ráda, žes to nakonec stihl,“ řekla Cassiopeia.

Vyhledal očima uzavírací mechanismus.

Klec se začala potápět.

Natáhl po západce ruku, ale vtom se lano napjalo.

A loď je začala vléci za sebou.

Hale byl ohromen. Vetřelcova kulka ho zasáhla, ale naštěstí do hrudi. Zachránila ho neprůstřelná vesta, kterou si navlékl, když se vypravoval do boje na obranu věznice. V

žebrech ho bolelo. Než se skácel naznak na palubu, zahlédl muže vrhajícího se přes palubu za klecí.

Vydrápal se do kleku a několikrát se zhluboka nadechl.

Ohlédl se po svých mužích, ale v dohledu žádný nebyl.

Místo toho spatřil Stephanii Nelleovou, jak na něj míří puškou.

„Říkala jsem vám, že s Cottonem Malonem budete mít problémy,“ prohlásila.

Malone tiskl klec v drtivém sevření a pravačkou sjížděl po svislém prutu, ke kterému byly přivařeny ploché železné pásy. Před očima mu vytryskla sprška barev. Vyskakovali z vody asi třicet metrů zaDobrodružstvím, uprostřed dlouhé brázdy, která za jachtou zůstávala.

„Dýchej,“ křikl na Cassiopeiu a sám nasál do plic vzduch.

„Jako bych se nesnažila!“

Měl víc manévrovacího prostoru než ona. Rychlost jachty jim dopřála několik drahocenných vteřin klouzání po hladině. Věděl ale, že jakmile loď zpomalí, ponoří se klec níž a lano je povleče pod vodou.

Srdce se mu rozbušilo.

Musí tu západku najít.

Cassiopeia vdechovala zároveň se vzduchem i vydatnou porci vody; úporně ji vyplivovala, aby si ji nenabrala do plic.

Horní polovina těla jí rotovala, jak se klec střídavě nořila do vln a zase se vynořovala. Do sevřených stehen ji brala křeč.

Poručila si uvolnit svaly. Prahla po rychlosti, protože zpomalit znamenalo klesnout pod hladinu. Hale si s nimi pohrává. Užívá si jejich zoufalé situace.

„Dostanu… tě… ven,“ vypravil ze sebe přerývaně Cotton, když se zase jednou vynořili.

„Moje ruce,“ stačila vyhrknout.

Se svázanýma by dlouho plavat nevydržela.

Hale zíral na Stephanii Nelleovou

„Vy mě chcete zastřelit?“ zeptal se jí.

„Ani nemusím.“

Divná odpověď.

Mávla puškou a Hale se otočil.

Druhý automat, který předtím patřil jeho mužům, držela Shirley Kaiserová. Podepírala těžkou zbraň obvázanou rukou a druhou měla odhodlaně položenou na spoušti.

Z hlavního salónu se vyhrnuli námořníci.

Někteří s puškami.

Konečně.

Malone nahmatal západku. Zkusil jí otočit, škubnout.

Nepovolila. Škubl znovu a vyrval zajišťovací kolík.

Klec se otevřela a Cassiopeia vypadla ven.

Povolil sevření a vynořil se nad hladinu.

Klec poskakující na vlnách zmizela vpředu.

Nabral dech, znovu se ponořil a rozhlížel po nějaké známce pohybu. Konečně Cassiopeiu uviděl, objal ji paží kolem hrudi a kopáním se společně vyhoupli na hladinu.

Oba se rozkašlali.

Malone je mohutnými tempy nohou a pravé ruky držel nad vodou.

„Pořádně se nadechni, ponoříme se a já ti rozvážu ruce,“ řekl.

Klesali do hlubiny, dokud se mu nepovedlo strhnout jí silnou pásku ze zápěstí, pak vyplavali zpátky nahoru a šlapali vodu.Dobrodružstvíbylo o dvě stě metrů dál, jeho plachty se v ranním vzduchu nadouvaly. Až na šumění větru a pleskání vln vládlo kolem ticho.

Vtom jím prorazil nový zvuk.

Nízký a rytmický.

Hluboký bas nabírající na intenzitě.

Malone se ohlédl a uviděl, jak se k nim ženou čtyři bitevní vrtulníky.

Právě včas.

Prolétly kolem ve formaci, jeden zůstal na místě, další tři začaly kroužit kolem jachty.

„Jste v pořádku?“ zaburácel z megafonu hlas Edwina Davise.

Oba mu ukázali zvednutý palec.

„Vydržte,“ zavolal.

Hale uslyšel klapání rotorů, a když zvedl zrak, spatřil, že kolem stěžňůDobrodružstvíkrouží jako hladoví vlci tři vrtulníky americké armády.

Ten pohled ho rozlítil.

Nevděčná vláda, které jeho rod tak oddaně sloužil, ho nenechá na pokoji. Co se stalo s Knoxem? Nebo s tím Wyattem? Získali dokumenty, které potřebuje ke stvrzení platnosti svého korzárského patentu? A proč tu nejsou Bolton, Surcouf a Cogburn, aby tuhle bitvu vybojovali spolu s ním? Nejspíš proto, že ho ti tři zbabělci zaprodali.

Stephanie Nelleová zasypala vchod do hlavního salónu salvou, která roztříštila prosklenou stěnu a rozervala na kusy sklolaminátový plášť.

Jeho muži ucouvli dovnitř.

Obrátil se ke Kaiserové s její puškou. „Tak snadné to nebude, Shirley.“

Představil si sám sebe jako Černovouse tváří v tvář poručíku

Maynardovi

na

palubě

onoho

původníhoDobrodružství. Tehdy to byl také boj zblízka, na život a na smrt. Jenže Černovous byl ozbrojený. Haleova pistole se válela na palubě kus od něj. Musí se k ní dostat.

Těkal pohledem mezi Shirley napravo a Nelleovou nalevo.

Potřebuje dostat aspoň jednu šanci, víc není třeba.

Shirleyina zbraň třeskla.

Kulky prorazily jeho ochrannou vestu. Další salva mu rozervala nohy. Hrdlem mu stoupla krev a naplnila mu ústa.

Skácel se na zem a celé tělo se mu rozhořelo spalující bolestí.

Na jeho tváři bylo znát, jak trpí.

Poslední, co spatřil, byla Shirley Kaiserová, jak mu míří na hlavu a říká: „Zabít tě snadné bylo, Quentine.“

Cassiopeia zaslechla vzdálené dunění střelby. Pak uviděla, jak se přes záďDobrodružstvípřehouply dvě postavy.

„Stephanii a Shirley se zrovna povedlo utéct,“ křikl seshora megafonem Davis.

Dál šlapali vodu.

PlachtyDobrodružstvínabraly vítr. Vytvořily jednolitou masu bez jediné škvíry. Fungovaly jako celistvá aerodynamická plocha a poháněly půvabný zelený trup po zpěněných vlnách. Loď vypadala jako bukanýrské plavidlo z dávné minulosti, odplouvající vstříc bojům nadcházejícího dne. Jenže dnes už není sedmnácté ani osmnácté století a Danny Daniels byl krajně rozezlený prezident. Čtyři vojenské vrtulníky sem nepřiletěly proto, aby jachtu doprovodily do přístavu.

Z paluby seskákali další lidé.

„Posádka,“ poznamenal Cotton. „Víš, co přijde.“

Věděla.

Vrtulníky poodlétly.

Z boku dvou z nich vyšlehly plameny. Z odpalovacích zařízení vylétly čtyři řízené střely. Vteřinu poté zasáhlyDobrodružstvía jejich nálože explodovaly. K nebi se vznesl štiplavý černý dým. Jachta se jako raněné zvíře naklonila na bok, pak na druhý, plachty se povolily a ztratily sílu.

Poslední raketa z třetího vrtulníku ukončila její utrpení.

Loď vybuchla v plamenech, klesla pod vodu a Atlantský oceán jediným hltem spolkl obětinu.

84. kapitola

NOVÉ SKOTSKO, 11:30

Wyatt sešplhával zpátky dolů do podzemí pevnosti Dominion. Před pěti hodinami odjel z ostrova na pevninu, schoval ukradený člun poblíž Chesteru a pronajal si jiný.

Koupil si potřebné nářadí, uložil si je do batohu, a počkal na odliv.

Teď už zbývalo jen to poslední.

Seskočil na dno podzemní komory.

Stejně jako když se tu ocitli s Malonem, stálo na zemi jen pár centimetrů vody. Rozsvítil baterku a vykročil k místu, kde se chodba rozdvojovala. V půli cesty narazil na nabobtnalou mrtvolu.

Kolem čtyřicítky, tmavé vlasy, nevýrazný obličej, který poznával.

Clifford Knox.

Ležel na zemi naznak, se zavřenýma očima.

Wyatt ho minul a došel k pětici symbolů. Po Carbonellové zatím nikde ani památky, ale byly tu dvě další chodby a žádná cesta ven. Může ležet mrtvá kdekoli. Tah vody ji dokonce mohl vyvléci některým otvorem do moře.

Vzhlédl k symbolu na stropě.

?

Doufal, že Malone měl pravdu a trojúhelník skutečně označuje správné místo. Přikutálel si pod něj jeden z větších balvanů. Strop byl nízko, sotva dva a půl metru, takže moc vysokou podnožku nepotřeboval. Vytáhl kladivo a dláto, které si přinesl, a začal odsekávat maltu kolem nepravidelně tvarovaného kamene. Téměř dvě staletí opakovaných přílivů pojivo zpevnila, ale nakonec se poddalo. Wyatt uskočil a kámen se zřítil na zem, až kolem vyšplíchla voda, a rozletěl se na kusy.

Wyatt si posvítil do výklenku.

Třicet centimetrů nad úrovní stropu byla do skály vytesána polička. V kuželu světla se na ní cosi zatřpytilo.

Nějaký lesklý předmět. Nazelenalý. Odrážel světlo. Wyatt odložil baterku, opřel ji tak, aby mířila nahoru, a natáhl se po svém objevu.

Byl na omak hladký, téměř kluzký.

Svitlo mu.

Ta věc je ze skla.

Sundal ji z jejího bidýlka.

Nebyla těžká, nanejvýš něco přes kilogram a půl.

Kompaktní kvádr o rozměrech třicet krát třicet centimetrů, s ohlazeným povrchem a hranami. Sklonil se s ním k baterce a opláchl ho, aby smyl vrstvu špíny.

Uvnitř bylo něco zapečetěno.

I když přes vrstvu skla viděl rozmazaně, obsah se nedal s ničím zaměnit.

Dva listy zahnědlého papíru.

Položil schránku na kámen, který použil jako schůdek.

Našel jiný, menší, a dvěma ranami sklo rozbil.

Poprvé po více než 175 letech se papír setkal s čerstvým vzduchem.

Na každé stránce stály dva tištěné sloupce s tučným záhlavím.

Z DEBATY KONGRESU

A datum.

9. února 1793

Pročítal si první stránku, dokud nenarazil na pasáž: Pan Madison. Předpokládám, pane předsedající, že návrh předložený této Sněmovně nám nyní bude předán ke zvážení.

Považuji jej za věc zcela zásadní důležitosti, za téma, jež vyžaduje naši kromobyčejnou pozornost a spojené úsilí. Při tvorbě naší ústavy byla Kongresu propůjčena zvláštní pravomoc udílet korzárské patenty, což je v současnosti běžný politický nástroj mnoha zemí na světě. A vskutku, k našemu vítězství nad Anglií by nikdy nedošlo, nebýt odvážných akcí podnikavců, kteří vlastní jak lodě, tak i schopnost náležitě jich využít. Je naším velkým štěstím, že udílení těchto patentů bylo a je v naší pravomoci, neboť si všichni bolestně uvědomujeme skutečnost, že doposud nedisponujeme dostatečným počtem plavidel, abychom k naší společné obraně mohli vybudovat adekvátní válečné námořnictvo. Souhlasím tudíž s návrhem udělit korzárské patenty Archibaldu Haleovi, Richardu Surcoufovi, Henrymu Cogburnovi a Samuelu Boltonovi, a to s trvalou platností, aby mohli nadále pokračovat v mohutných neutuchajících útocích na naše nepřátele.

Návrh byl předložen předsedajícím a jednomyslně schválen všemi přítomnými. Řečené korzárské patenty budou nyní postoupeny k projednání Senátu. Zasedání bylo ukončeno.

Wyatt prozkoumal druhou listinu a zjistil, že se nese v totožném duchu, jen pro změnu pochází ze záznamů Senátu.

I tam byly patenty jednomyslně schváleny a poslední řádek zápisu deklaroval, že „řečené usnesení bude předáno k podpisu panu Washingtonovi“.

Tohle byly doklady, po kterých Společenstvo pátralo.

Kvůli kterým umírali lidé. A nepřinesou nic dobrého. Jejich znovuobjevení vyvolá jedině problémy.

A dobří agenti problémy řeší.

Rozškubal oba papíry na kousíčky a rozházel je do vody.

Díval se, jak odplouvají.

Hotovo.

Vrátil se k provazu a cestou znovu, už naposledy, minul Knoxe.

„Umřel jsi pro nic za nic,“ prohodil k němu.

Vyšplhal do přízemí. Bylo načase dát sbohem téhle zapadlé výspě. Všude kolem skřehotali ptáci, koruny zdí se jimi hemžily.

Vytáhl provaz z díry.Už toho bylo dost,rozhodl se. „Proč nevylezeš, abychom si promluvili?“

Od první chvíle, kdy se do pevnosti vrátil, cítil v kostech, že tu není sám. Na protějším konci polozřícené haly se vynořil Cotton Malone.

„Myslel jsem, že ses zdekoval,“ řekl Wyatt.

„Vrátil jsem se pro ty papíry, ale pak mi řekli, že pro ně jdeš taky.“

„Tušil jsem, že dřív nebo později zasáhnou kanadské úřady.“

„Odkládali jsme to, jak se dalo. Co se tam dole dělo?“

„Společenstvo má o kormidelníka míň.“

Všiml si, že Malone u sebe nemá zbraň, ale žádnou nepotřeboval. Na ochozu nad ním se objevilo šest ozbrojenců.

Dneska se bojovat nebude.

„Co ty papíry?“ zeptal se Malone.

Wyatt zavrtěl hlavou. „Jen prázdná schránka.“

Malone na něm ulpěl zpytavým pohledem. „Řekl bych, že Společenstvo má smůlu.“

„A žádný prezident už se jím nebude muset zabývat.“

„Ke svému štěstí.“

„Věř mi nebo ne, ale ani za nic bych Haleovi ty dokumenty neprodal.“

„A víš, že ti věřím?“

Wyatt se zasmál a potřásl hlavou. „Jsi pořád ten samý samolibý pacholek.“

„Zvyk je železná košile. Prezident ti vzkazuje, že máš propustku přes bránu, jako poděkování za to, cos udělal v New Yorku a jak jsi to tu vyřídil s Carbonellovou,“ řekl Malone. Po chvilce dodal: „A mám pocit, že teď ti dluží ještě jedno poděkování navíc.“

Ticho, které se mezi nimi rozhostilo, jeho slova potvrzovalo.

„A smíš si nechat ty peníze od NIA.“

„Nechal bych si je stejně.“

„Pořád kašleš na autority?“

„Ani jeden z nás se nezměnil a nezmění.“

Malone ukázal na zející otvor v podlaze. „Jsou tam mrtví oba?“

„Po té ďáblici není ani stopy.“

„Myslíš, že se jí povedlo vyplavat?“

Wyatt pokrčil rameny. „V těch dírách to vypadalo úplně jinak, než když jsme jimi utíkali my. Musela by mít zatraceně dobré plíce.“

„Pokud si vzpomínám, tak je měla.“

Wyatt se usmál. „To ano.“

Malone ustoupil ode dveří. Wyatt se zeptal: „Vztahuje se moje propustka taky na nerušený odjezd z Kanady?“

„Až domů na Floridu. Nabídl bych ti odvoz, ale tolik srdečnosti naráz by nás oba udolalo.“

Asi ano, pomyslel si Wyatt.

Vykročil ke dveřím.

„Včera večer jsi mi neodpověděl,“ ozval se Malone.

„Jsme si kvit?“

Wyatt se zastavil, ale neohlédl se. „Prozatím.“

A odešel.

85. kapitola

BÍLÝ DŮM, 16:40

Cassiopeia čekala v Modré komnatě, v téže ložnici, kde se včera převlékala a kde si povídali s Dannym Danielsem.

Společnost jí dělala Shirley Kaiserová.

„Co ruka?“ zeptala se Cassiopeia.

„Bolí to jako čert.“

Když je vylovili z vod Atlantiku, odvezli ji, Cottona, Stephanii a Shirley do Washingtonu. Shirley ošetřili amputovaný prst. Doktor Společenstva odvedl při šití obdivuhodnou práci, stačilo jí dát léky na bolest a injekci proti infekci.

„Plavání bolelo víc,“ poznamenala Shirley. „Kvůli té slané vodě. Ale pořád to bylo tisíckrát lepší než zůstat na palubě.“

PosádkuDobrodružstvítaké vyzdvihl kutr pobřežní stráže, který se objevil na scéně chvilku po zničení lodi.

Námořníkům vysílačkou doporučili, ať jachtu opustí, pokud s ní nechtějí jít ke dnu. Všichni do jednoho si vybrali odchod. S lodí se potopil pouze Quentin Hale. Tou dobou však už byl dávno po smrti. Cassiopeia už si od Stephanie vyslechla líčení toho, co Cotton začal a Shirley dokončila.

„Jak vám je?“ zeptala se jí Cassiopeia.

Obě padaly vyčerpáním a všechno je bolelo.

„Jsem ráda, že jsem ho zastřelila. Přišla jsem kvůli tomu o prst, ale stejně to stálo za to.“

„Neměla jste tam jezdit.“

„Vážně? Kdybych to neudělala, nepřijela byste tam vy.

A kdo ví, jak by to pak s námi i se Stephanií dopadlo.“

Vracelo se jí výbojné sebevědomí.

„A beztak už je po všem,“ dodala.

Opravdu bylo.

Tajná služba a FBI vzaly pozemky Společenstva útokem, pozatýkaly zbylé tři kapitány a všechny členy posádky.

Momentálně obracely naruby každý čtvereční centimetr všech čtyř panství.

Ode dveří se ozvalo zaťukání, otevřely se a dovnitř vešel Danny Daniels. Cassiopeia věděla, že také on si prožil krušné odpoledne. Když se vrátili, Edwin Davis se mu se vším svěřil. Jejich rozhovor probíhal v soukromí, později se k nim připojila i Pauline Danielsová a poslední hodinu se bavili ve třech za zavřenými dveřmi o několik pokojů dál.

„Pauline by tě ráda viděla,“ řekl Daniels Shirley.

Shirley se zvedla k odchodu, ale u prezidenta se zastavila a ujišťovala se: „Jsi v pořádku?“

Usmál se. „Na to se mě ptá žena s devíti prsty? Ale jistě, jsem.“

Všem bylo jasné, o čem se za těmi zavřenými dveřmi diskutovalo. Už nemělo cenu cokoli předstírat.

„Svět se nezboří, Danny,“ utěšovala ho. „I když už nebudeš prezidentem, chlap zůstaneš pořád.“

„Myslel jsem, že mě nenávidíš.“

Shirley se dotkla jeho paže. „Nenávidím. Ale stejně ti děkuju za to, cos pro nás tam na moři udělal.“

Byl to právě Daniels, kdo nařídil vrtulníkům vzlétnout.

Nechtěl akci svěřit žádným místním bezpečnostním složkám, a tak když se od Davise vysílačkou dozvěděl, že vyvstaly potíže, dal osobně rozkaz vojenské posádce ve Fort Braggu.

Zůstal s piloty v přímém spojení, udílel jim pokyny a převzal osobní odpovědnost za potopení lodi.

„Prostě jsme pachatelům atentátu na prezidenta zabránili v útěku ze země,“ řekl.

„Udělals dobře, Danny.“

„Tomu říkám kompliment. Zvlášť od tebe.“

Shirley odešla.

Daniels za ní zavřel.

„Dnes

jste

zvládl

víc

než

jen

prchající

atentátníky,“ nadhodila Cassiopeia.

Usedl proti ní na postel. „To mi povídejte. Kdo by si to byl pomyslel? Edwin a Pauline…“

Chápala, jak to pro něj musí být tvrdé.

„Ale jsem rád,“ pokračoval. „Namouduši. Připadalo mi, že si ani jeden z nás neví rady, jak s tím manželstvím skončit.“

Jeho postoj ji udivil.

„Pauline a já jsme spolu vydrželi dlouho,“ řekl tiše. „Ale už léta jsme nebyli šťastní. Oběma se nám stýskalo po Mary.

Její smrt mezi nás vrazila klín, se kterým se už nedalo hnout.“

Když vyslovil dceřino jméno, hlas se mu zlomil.

„Není den, abych si na ni nevzpomněl. V noci se probouzím a slyším ji, jak na mě přes oheň křičí, ať jdu pro ni. Trýzní mě to hůř, než bych si kdy uměl představit.“ Odmlčel se. „Až dodneška.“

Viděla mu na očích žal. Upřímný. Hluboký.

Nezpochybnitelný. Radši si ani nedomýšlela, jaké utrpení prožívá.

„Jestli Pauline najde u Edwina klid a aspoň trochu štěstí, budu jí to z duše přát. Doopravdy.“

Zadíval se na ni. Z očí mu vyčetla únavu.

„Když mi Edwin do vysílačky řekl, že Shirley a Stephanie skočily přes palubu, a mně se ulevilo, že je živá a zdravá, připouštím, že už jsem dál nekrotil vztek. Dal jsem posádce možnost opustit loď, ale netušil jsem, že Hale je tou dobou už mrtvý.“

„Co máte v úmyslu ohledně Stephanie?“

Daniels chvíli mlčel, než odpověděl: „Nevím. Pauline mi řekla totéž, co já vám o ní. Že chce, abych byl šťastný. Mám dojem, že jsme oba s to udělat další životní krok, když budeme vědět, že to tomu druhému neublíží.“

Ještě chvíli mlčky seděli.

„Děkuji vám,“ řekl prezident nakonec. „Za všechno, co jste udělala.“

Chápala, jak to myslí. Potřeboval někoho, komu se může otevřít, někoho ne úplně blízkého, ale komu přesto může věřit.

„Slyšel jsem, jak vás Cotton zachránil. Jak skočil z té jachty a potopil se za vámi. To je terno, mít muže, který je ochoten položit za vás život.“

Souhlasila.

„Doufám, že najdu taky takovou ženu.“

„Najdete.“

„Ještě se uvidí.“ Vstal z lůžka. „Je načase, abych se zase začal chovat jako prezident.“

„Ozval se vám Cotton?“ zajímala se.

Odletěl ze Severní Karolíny zpátky do Nového Skotska, ale už časně ráno.

„Pokud vím, je dole a čeká na vás.“

Zadíval se na ni a jeho pohled změkl. „Dávejte na sebe pozor.“

„Vy také, pane prezidente.“

Malone spatřil Cassiopeiu sestupovat ze schodů z horního patra Bílého domu. Vrátil se z Kanady před půlhodinou a Tajná služba ho dovezla rovnou sem. Cestou si telefonicky promluvil s prezidentem a ohlásil mu, co se odehrálo v pevnosti Dominion. Ve dveřích ho přivítala Stephanie a teď tu s ním stála.

„Vyprávěli mi o New Yorku,“ poznamenala. „Přiběhneš pokaždé, když zavolám?“

„Jen když řekneš, že je to důležité.“

„Jsem ráda, žes to udělal. Skoro jsem si začínala myslet, že z té cely živá nevyváznu. A s tou klecí na lodi to byl parádní kousek.“

„Neměl jsem moc jiných možností.“

Stephanie se usmála a ukázala na Cassiopeiu. „Mám dojem, že ti hodně dluží.“

Nespouštěl oči ze schodů. Kdepak, byli si kvit.

Ohlédl se po Stephanii. „Nějaké zprávy o Andree Carbonellové?“

Zavrtěla hlavou. „Hledáme ji. Ale zatím marně.“

Malone společně s několika příslušníky Královské kanadské jízdní policie prohledával jeskyně pod pevností, dokud se znovu nevrátil příliv, ale po Carbonellové nebylo nikde ani památky. Pročesali i záliv a přilehlé oblasti Atlantiku pro případ, že by ji náhodou voda z jeskyní vyplavila.

Ale ani tam nic nenašli.

„Budeme pátrat dál,“ ujistila ho Stephanie. „Někde její tělo být musí. Nemyslíš si snad, že se odtamtud dostala živá?“

„Netuším, jak by mohla. Dalo nám to pořádně zabrat, i když ty štoly byly prázdné.“

Cassiopeia k nim došla.

„Mělas soukromou schůzku s prezidentem?“ zeptal se jí.

„Bylo potřeba posvazovat nějaké uvolněné nitky.“

Z druhé strany vstupní haly na ně gestikulovala jakási žena.

„Myslím, že teď je řada na mně, abych si s tím pánem promluvila,“ řekla Stephanie. „Vy dva se mezitím snažte nenamočit do dalšího průšvihu.“

Malone zachytil pohled, který si vyměnila s Cassiopeiou.

Na Cassiopeiině tváři už tenhle výraz zahlédl. Ve Virginii, když se bavila s Edwinem Davisem, a pak znovu v Monticellu, když trvala na tom, že si chce s Davisem promluvit o samotě. Jakmile Stephanie zmizela, utrousil: „Doufám, že mi časem povíš, co to máš za tajnosti.“

„Časem.“

„Co tě to napadlo vydat se na tu usedlost sama? Bylo to holé šílenství, nemyslíš?“

Pokrčila rameny. „Co bys na mém místě dělal ty?“

„O to nejde.“

„Naštěstí ses nakonec objevil.“

Potřásl hlavou a podíval se po zavazadlech poskládaných u dveří. „Máme sbaleno a můžeme jet.“

„Domů?“ zeptala se.

„Ani náhodou. Pořád ještě nedošlo na to rande v New Yorku. Divadlo a pak večeře. A taky padla zmínka o nějakých šatech, které sis prý koupila a já je ještě neviděl.“

„Černé. S holými zády. Budou se ti líbit.“

To budou. Ale měl na srdci ještě něco.

„Než poletíme domů, rád bych si odskočil do Atlanty a navštívil Garyho. Na pár dní.“

Neviděl syna od léta, kdy spolu strávili několik týdnů v Kodani.

Přikývla. „Myslím, že bys měl.“

Odkašlal si. „Myslím, že bychomměli. Připadáš mu totiž sexy, víš?“

Usmála se a vzala ho za ruku. „Zachránils mi tam na moři život,“ řekla. „Co kdybych ti v New Yorku jaksepatří poděkovala? A znova zamluvila náš pokoj v St. Regis?“

„Už se stalo. Čeká na nás a letadlo Tajné služby zrovna tak. Nabídli nám odvoz zadarmo.“

„Vy myslíte na všechno, pane Malone.“

„Na všechno ne. Ale vím stoprocentně, že o zbytek se postaráš ty.“